Eriā Filips

Busardeli-2

Filips Eriā. Busardeli-2

.

.

Filips Eriā Busardeli-3 Zeltītie režģi

.

.

I

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada ziemsvētkos Agnesai Busardelai pirmo reizi modās jautājums, vai viņa nav izturējusies netaisni pret savu ģimeni.

Marseļā viņa ieradās vēlu. Jau sabiezēja tumsa, vējš pūta griezīgi, it kā uzasinājis spīvās brāzmas gar namu stūriem. Agnesa bija ieradusies no Baijū raga, un tagad las jau bija vesels ceļojums. Starp Porkro un Salend-liiēru vairs nepastāvēja regulāra satiksme. Kopš četrdesmitā gada jūnijā noslēgtā pamiera Kotdazīra atradās Viši pārvaldībā. No Koliūras līdz pašai Mentonai zvejas laivas jūrā izpeldēja retumis, un zvejnieki, mazo ostiņu iedzīvotāji, braukāja tikai gar piekrasti, skaudīgi un pikti lūkodamies dzidrajos Vidusjūras ūdeņos. Kad satumsa, laivās nedrīkstēja aizdegt nevienu laternu, sardze vajāja katru ēnu, kas parādījās jūrā. Salās bija pavisam maz iedzīvotāju, tomēr arī tiem vietējā pārvalde izdeva īpašus noteikumus un uzlika ierobežojumus. Lai nokļūtu, kā salinieki mēdza sacīt, uz kontinenta, viņu rīcībā bija tikai divi kuteri: viens brauca agri no rīta, otrs vēlu vakarā.

Agnesa pa neapgaismotajām Marseļas ielām sasniedza mērķi: bāru Sapitra kvartāla vidū. Iekams gāja iekšā, viņa pārbaudīja uz zīmītes uzrakstīto adresi un bāra izkārtni; tātad šeit sapulcēsies, patversies, šķietami, lai nosvinētu ziemsvētku vakaru, nelielais ļaužu pulciņš, kuram Agnesa bija piekritusi pievienoties; viņa atzina, ka draudzene izvēlējusies šādai sanāksmei šinī laikmetā piemērotu vietu. «Šoreiz nevarēju viņai atteikt tā ka pagājušajā gadā,» Agnesa nodomāja, šķērsodama bāru un iedama uz viņai norādītajām kāpnēm, kas veda pagraba telpās. Aizbildināšanās ar sērām vairs nebūtu pārliecinājusi, jo Agnesa bija kļuvusi atraitne pirms diviem gadiem.

Agnesas draudzene, pagaidām vēl būdama viena pati, rosījās ap ēdamgaldu, uz kura novietoja aukstas uzkodas. Neizņemdama no mutes tukšo iemuti, jo cigarešu nebija, viņa uzreiz sāka sūdzēties, ka neesot izdevies sadabūt ne ceturto da|u no produktiem, kurus bija gribējusi. Agnesa viņai pasniedza atnesto litru olīveļļas, uz viņas jautājumu atbildēja, ka dēlam klājoties labi, un saņēma uzdevumu aiziet uz staciju: trīs žurnālisti, kas apmetušies Lionā, esot ielūgti uz šovakaru un ieradīšoties ar nākamo vilcienu, bet satikšanās vieta viņiem neesot zināma.

— Agnes, jūs viņus uzreiz pazīsiet, — teica sanāksmes rīkotāja. — Meitene un divi jaunekļi. Sevišķi neiz-vaicājiet viņus. Ja viņiem būs kādas jaunas ziņas, tad paglabāsim tās vakariņu galdam: tās aizstās zosu aknu pastēti.

Senšarla stacijā ļaužu bija maz; daļējā aptumšošana pārvērta sliežu ceļus par nedzīvu tuksnesi, kurā vietumis krita apslapētas gaismas atspīdumi un kuram gals nebija saredzams. Arī stiklotais jumts pazuda kaut kur izplatījuma tumsā un aukstumā. Ledainais gaiss šķita sastindzis, tas atdzīvojās tikai mirkļiem, kad spēji tika atrautas kādas ar zilu audumu nomaskētas durvis, taču cilvēka auguma aprises tanīs nekad neparādījās, jo tās uzreiz atkal aizcirta vējš. Ļaudis šķērsoja gaismas saliņas, no jauna_pazuda tumsā, sasaucās. Sājā murgainajā kustībā, pasīvās gaisa aizsardzības fikcijā, mijkrēšļa un ēnu rotaļā uz peroniem, kas it kā izbeidzās strupceļā, — it visā bija kaut kas bezjēdzīgs, un naktī stacijās parastā bez-dveselīgā atmosfēra bija izjūtama vēl asāk.

Uz vilcienu sarakstu dēļa izlika paziņojumu, ka Lionas vilciens pienāks ar nokavēšanos. Agnesa iegāja bufetē. Šeit bija patvēries tas mazumiņš dzīvības, kas atradās stacija; marmora galdiņus un tērzētāju sejas apspīdēja nesaudzīga elektrisko spuldžu gaisma. Agnesa devās uz brīvo vietu pie viena no galdiņiem tin atsēdās starp divām pasažieru grupām; viņa tūlīt aptvēra, ka tie ir atbraucēji no Parīzes, kurus sagaidījuši Marseļā apmetušies radinieki un kuri uzkavejas_ bufetē, kamēr pienāks vilciens, kura pārsēsties. Okupētās zonas iedzīvotājus uzreiz varēja pazīt ne tikai pēc izrunas, bet arī pēc kalsnuma, turklāt sievietes visas nesāja ap galvu turbānveidā sasietas auduma stērbeles. Gan_ šalles, gan kakla lakati, gan bieza vilinās auduma, gan mākslīgā zīda strēmeles, kas ne vienmēr bija zaudējušas iepriekšējās lietošanas ielokus, visām bija aptītas ap galvu vienādi, nosedzot pakausi un ausis, un saņemtas mezglā_ virs pieres, atgādinādamas gan nemierīga slimnieka pārsēju, gan cietumnieka mici. Agnesa nodomāja, ka galu gala šāds turbāns ir diezgan praktisks un droši vien viegli sasienams, ja tikai iemanās. Šaipus demarkacijas līnijas tādus vēl nevalkāja.

Agnesai līdzās sēdošā sieviete, kuras vārdus viņa neva-i * |.i nedzirdēt, drudžaini stāstīja, rijīgi kozdama prāvā l'l.nriil. Ļaudis, kas viņai to, atnākdami pretī, bija atne-ii i, klausījās diezgan neuzmanīgi; viņus pašus neatvai-i .niii pievilka turpat kilogramu smagais treknais plācenis, nu kura viņa nevienam nepiedāvāja ne kriksīti un kurš nlrnuji samazinājās: žokļiem sacērtoties, eļļa šļerkstēja.

&lt; cļiuiece negribēja zaudēt ne kumosa, taču viņai bija arī nekavējoties jāizkrata sirds, un tāpēc paniskā barības ap-nšana savienojās ar nemitīgu runāšanu.

— Iedzer mazliet, — viņai teica sagaidītāji. — Citādi tu aizrīsies.

Kāds piedāvājās paturēt plāceni. Viņa to neizlaida no rokas, krampjaini sažņaugusi pirkstos.

Sievietei ielēja glāzē vīnu, visi nolūkojās, kā viņa iedzēra pāris malku un turpināja runāšanu. Neviens nemēģināja viņu apturēt. Viņa nepavēstīja nekā jauna par kādiem radiniekiem vai draugiem, bet tikai stāstīja par trūcīgo pārtikas apgādi Parīzē, par netaisnīgo sadali, rau-sīgo melno tirgu, par aukstumu, nesamērīgi augstajām zāģa skaidu cenām, par svilpieniem, kas atskan uz ielas, tiklīdz logā redzama kaut mazākā gaismas spraudziņa, par kaujām, kuras norisinās pie metro ieejas un vagoniem ļaužu pieplūduma stundās.

— Visšausmīgākās ir rindas! — viņa iesaucās. — Nudien vairs nav spēka tanīs nostāvēt. Tu skraidelē pa bodēm pirms gaismas, kaut arī viņi ir pārbīdījuši stundas, un, kad atgriezies mājās, ir jau pusdienas laiks. Ticiet man, es nemeloju. Laime vēl, ja nav gadījusies trauksme! Citādi, ja neatrodies pavisam tuvu pie mājām un dežurants ir pārmērīgi centīgs, tad, lūdzu: ej pagrabā! Tevi vienkārši piespiež. Iznāc ārā pēc stundas un atkal stājies rindā no jauna. Reizēm tu nodirni rindā stundu vai divas, un, kad pienākusi tava kārta ieiet veikalā, viņi izliek paziņojumu: šodien vairāk nekā nav! Pie visa vainīgs melnais tirgus, tur nav nekādu šaubu! O, šos tirgoņus es neaizmirsīšu! Ja būs lemts šito pārdzīvot, tad nokārtosim rēķinus! Vai pie jums Nicā arī ieviesies melnais tirgus? Tā rezultāts: paskatieties uz manām rokām! — muti piestūķējusi, sieviete ar jaunu spēku turpināja, parādīdama pietūkušos pirkstus ar sasprēgājušu, bāli violetu ādu. — Tas aiz taukvielu trūkuma. Un tur nekā nevar līdzot. Tev pārdod pudelīti eļļas, skaidra zādzība. Tevi apcērp no visām pusēm. Erzaci! Kafijas vietā saņem grauzdētus ’ miežus, dzer vesela! Un vīķu miltu sausiņi maizes vietā — ļoti barojoši! Zivju pīrādziņus tev arī pārdod: zelē tos, un mute tev pilna nevis asakām, bet sasmalcinātiem gliemežvāciņiem. Pakaļtaisītu eļļu viņi vēl nav izgudrojuši. Labākais surogāts ir aļģu ekstrakts, veselībai nekaitīgs, taču neparko nevaru pie tā pierast: salāti zobos šņirkst. To visu vēl varētu paciest, ja nebūtu šaušalīgo rindu! Ticiet man, pieradums pie rindām pārvēršas par māniju. Pie veikala ieraugi rindu un stājies galā klāt, nezinādams, ko tur pārdod, ko cilvēki gaida un vai tev ir vajadzīgie taloni.

Agnesa novērsās. Un uzreiz izdzirdēja oiras ļaužu grupas sarunu. Te stāstīja par patruļām, par briesmām, kādas draud cilvēkam, ko Parīzē notver pēc aizliegtās stundas uz ielas, par veseliem kvartāliem, kuriem uz trim dienām uzlikts mājas arests, tā La ļaudis varējuši aiz logu rūtīm vērot tuksnesīgās ielas, par represijām pēc izdarītiem atentātiem, par sludinājumiem, kuri no rītiem izlikti uz publisku' ateju sienām un kuros divās slejās uzrakstīti iepriekšējā naktī nošauto ķīlnieku vārdi. Vīrietis ar iekritušajiem vaigiem, kurš to visu stāstīja, runāja nosvērtāk nekā sieviete un tomēr tādā pašā tonī, pa pusei gauzdamies, pa pusei lepodamies, un Agnesa šajā balss noskaņā saklausīja it kā netiešu pārmetumu, viņai šķita, ka tas_ ir visu okupētās zonas iedzīvotāju tonis! Vīrietis turpināja: pirms desmit dienām Parīzē nošauti uzreiz simt ķīlnieki, un štulpnāgels uzlicis okupētajā zonā dzīvojošajiem ebrejiem vienu miljardu, soda naudas. Te vīrietis ievēroja, ka Agnesa klausās. Viņš pamāja sarunas biedriem, tie pieliecās tuvāk, un stāstījums tika turpināts klusākā balsī. Agnesa piecēlās un izgāja ārā. Ar zilu štoru aizklātās bufetes durvis aizvērās viņai aiz muguras, viņa atkal atradās tumsā.

Agnesa klīda pa staciju, nevarēdama atrast mierīgu kaktiņu, kur apmesties. Uzgaidāmās telpas bija rezervētas juras policijai, tanīs ieeja publikai bija aizliegta. Pie durvīm sardzē stāvēja apbruņoti flotes strēlnieki ar kasku, ko saturēja siksniņa zem zoda: pseidoarmija, kas piedienēja šejienes pseidoaptumšošānai. Agnesai iešāvās prātā, ka varētu ieiet telefona kantorī un izsaukt Porkro. Tūlīt pat viņa attapās, ka pēc septiņiem vakarā savienojumu ar salu sniedza tikai ārkārtējos gadījumos, turklāt šajā

. i iļ.i stundā viņa bez vajadzības tikai sabiedētu krietno m. īdi, kura uzraudzīja viņas dēlēnu. Galu galā Agnesa ih.kI.i blakus bagāžas nodošanas telpai tumšā nostūrī I ,i ,1i, uz kuras apsēdās.

'Ir neviens negāja garām. Agnesa nekustēdamās palika ii vietas; tikko dzirdētais viņu bija dziļi satraucis, viņa .ilka mazliet pārdomāt, nomierināties. Kopš četrdesmitā i'.ada jūnija Agnesa tikpat kā nebija spērusi kāju uz kon-Imenta, Hiērā bija retumis ieradusies tikai aiz nepieciešamības, bet tālāk gan nekur. Rūpes par bērnu un mājsaim- * niecību pilnīgi piesēja viņu pie mazās saliņas, kurā bija ne vairāk par trīsdesmit iedzīvotājiem. Līdz šim Agnesa . bija dzirdējusi par dzīvi okupētajā zonā visai apšaubāmas ziņas, kurām piejaucās tenkas un aizdomīgi pārspīlējumi. Busardelu meita, kuru tante Emma savā laikā bija daudzinājusi «nevis par pretrunas dēmonu, bet par pretrunas ģēniju», šī meita uzskatīja, ka pašreizējos apstākļos jāizturas aiz principa skeptiski pret visu; viņa neklausījās valodās, kas diendienā tika izplatītas, vienalga, lai kādas tās bija. Agnesa apgalvoja, ka tas esot vienīgais drošais ceļš, kā saglabāt garīgo līdzsvaru. Viņa klausījās tikai Šveices radio.

Šoreiz Agnesa nejauši bija dabūjusi dzirdēt aculiecinieku stāstījumus, tāpēc pievērsa tiem uzmanību. Viņa juta, ka sals knieba ausīs, spieda deniņus. Agnesa, kā parasti, bija ar kailu galvu; noņēmusi no kakla kašmira /lakatu, viņa uz ceļiem salocīja to gareniski un apsēja ap galvu. Uzcēlusi mēteļa apkakli, viņa izņēma no rokas somiņas spogulīti un pārliecinājās, ka turbāns izdevies ar pirmo reizi. Taču zem tā bija redzama ziedoša seja, gluži citāda nekā parīzietei, kas nupat tik rijīgi bija ēdusi trekno plāceni. Agnešu ar klasiskajiem vaibstiem, kuri viņai pašai likās pat pārāk klasiski, šī galvassega uzreiz darīja līdzīgu Roksanai vai Erigra «Odaliskai».

No kakta, kurā bija atsēdušies, Agnesa pārlaida skatienu pār tukšo un tumšo bagāžas nodaļu un tālāk pār lielo halli, kas tikai salīdzinājumā šķita mazliet gaišāka un dzīvāka. Sī vieta iedvesa gaidas, nenoteiktu, baiļ-pilnu satraukumu. Agnesai atmiņā atdzīvojās cita Maršējas stacijas aina, starojoša, pasakaini gaiša. Tanīs laikos, kad Busardelu vecmāmiņa vēl bija runājusi, viņa reizēm mēdza stāstīt par ierašanos Marseļā savā kāzu ceļojumā. Viņa bija attēlojusi, ka, izkāpusi no vilciena, gluži apstulbusi, ieraugot pie kājām pēcpusdienas saules

piestrāvoto pilsētu, kas viņai atgādinājusi teiksmainu austrumzemi. Vecmāmiņas garajā mūžā šī bija viena no nedaudzajām atmiņām, par kurām viņa dažkārt stāstīja un piem'inēja līdz sirmam vecumam. Tāpēc tā iespiedusies mazmeitai prātā.

«Mīļais bērns, klausies vērīgi,» vecmāmiņa bija iesākusi. «Tas, ko manas acis ieraudzīja no stacijas terases, man likās tik skaists, ka pati dzīve man uzreiz šķita skaistāka. Tik liela vara ir panorāmai. Man gandrīz apreiba galva, es atbalstījos uz tava vectēva rokas. Ak, tavs vectēvs! Tu viņu nepazini: viņš nomira pēkšņi, tu biji tikko nākusi pasaujē. Tev tomēr viņš jāpatur atmiņā, tev jāpatur,» vecā dāma bija atkārtojusi, pavēloši paskatīdamās uz Agnešu un pēc tam pasniegdama laika gaitā nodzeltējušu fotogrāfiju, kas pastāvīgi atradās vecmāmiņai pa tvērienam starp citām fotogrāfijām, kuras bija saliktas uz maza galdiņa. «Paskaties uz viņu. Viņš bija viens no skaistākajiem sava laika vīriešiem. Viņš pamāja ar spieķi, un pie mums piebrauca fiakrs. Vienkārši vaļēji divriči, bet ar jumtiņu, ar bārkstīm apmalotu jumtiņu, kā Neapolē. Kučieris papliukšķināja pātagu. Mēs vizinājāmies pa pilsētu. Sākās mūsu kāzu ceļojums. Mēs devāmies uz Palmu Hiēru. Tas notika impērijas laikos. Man bija sešpadsmit gadu.»

Agnesa piecēlās. Pametusi kluso nostūri, viņa atgriezās okupācijas tumsā un atkal sāka staigāt pa asfaltēto peronu, kāda vecmāmiņas laikā vēl nebija. Pie katra pagrieziena Agnesa pārbaudīja, vai uz dēļa nav izlikts jauns paziņojums par Lionas vilciena nosebošanos. Domās viņa kavējās pie vecmāmiņas, šīs Busardelu ģimenes augstākās dievības, kas tik ilgus gadus masīva bija valdonīgi sēdējusi atzveltnes krēslā kā tronī, pagriezusi muguru Monso parkam un dzīvei. Agnesai vecmāmiņa tieši no turienes bija ieslīdējusi mūžīgajā dusā: sēdošā sirmgalve Agnesas atmiņā bija izvērtusies par simbolisku gleznu. Vecmāmiņa bija izdzisusi pirms diviem gadiem, īsi pirms kara pieteikšanas un neilgi pēc drāmas, kura bija maksājusi dzīvību Ksavjē un novedusi pie atraitnes Agnesas atraušanās no ģimenes. Vecmāmiņu viņa vairāk netika redzējusi, pat ne mirušu, jo, aizbildinādamās ar drīzajām dzemdībām, nebija iebraukusi Parīzē uz bērēm.

Beidzot Lionas vilciens pienāca pie platformas. Agnesa nostājās pie izejas blakus kontrolierim un drīz vien ieraudzīja gaidītos atbraucējus. Viņa veda tos projām.

l' .īd visi četri bija nokāpuši pa Senšarla stacijas kāp-ii. iii līdz pusei, viņiem sejā iesitās ledaina vēja brāzma, hl sļdva, ka viņi pusceļā apstājās. Agnesa, kas uz to i.ii i sagatavojusies, paņēma zem rokas meiteni un jau-n.iKo no abiem vīriešiem, kurš bija sagrīļojies. Viņa tos nlbalstīja, stalta, pateicoties veselīgajai lauku dzīvei uz .alas, saglabājusi lielisku sportisku formu; Agnesa jutās prcīgāka par šiem pilsētniekiem. Kad viņi lejā sasniedza Ihgomjē bulvāri, Agnesa izskaidroja atbraucējiem, kas tas par negantu jūras vēju un cik dienas tas jau plosījies pa piekrasti.

— Un es domāju, ka te būs siltāk nekā Lionāl — viens no jaunekļiem sacīja.

— Nesūrojieties! — Agnesa strauji attrauca. — Ja jūs zinātu, cik auksti ir Parīzē!…

— Vai jūs, kundze, esat atbraukusi no turienes?

— Nē. Es dzīvoju Porkro cauru gadu. Manam puisēnam ir tikai divi gadiņi, nevaru viņu atstāt ilgāk par dažām stundām. Bet es nupat šovakar redzēju ļaudis, kas atbraukuši taisnā ceļā no Parīzes. Pie mums vēl vismaz neviens nav apsaldējis locekļus.

Žurnālisti saskatījās.

Bāra pagraba telpa bija piepildījusies ar ļaudīm. Agnesa redzēja, ka galds ir uzklāts un draudzene pilnā kaujas gatavībā kā namamāte stāvēja ziemsvētku vakariņu dalībnieku vidū. Maltīte no pusnakts bija pārcelta uz pulksten desmitiem, kas labāk atbilda pašreizējiem paradumiem un turklāt deva katram iespēju ietaupīt, iztiekot bez pusdienām. Agnesas draudzene bija gleznotāja atraitne, viņas nelaiķis vīrs, «fovistu» grupas pārstāvis, kļuva plaši pazīstams pēc pirmā pasaules kara, ap divdesmitajiem gadiem, kad šī vakara sarīkotāja, kas tagad saucās vienkārši Mano, bija saukusies Manola. Viņa dzīvoja viena pati Kanjā, gleznotāju iemīļotajā pilsētā.

Mano bija ļoti grūti lauzt ledu starp galda biedriem, kuri cits citu tikpat kā nepazina un bija te saplūduši no visas Kotdazīras, kur uzturējās katrs aiz citādiem iemesliem; te bija veikalnieki, kinematogrāfisti, literāti, kuriem okupētajā zonā,- ja var ticēt viņu vārdiem, vācieši pārāk minuši uz papēžiem vai arī kuri «ir pārāk lieli patrioti, lai liektu muguras zem bošu zābaka», ebreji, flotes virsnieki ar sievām un, ļoti atšķirdamies no šiem pagaidu iemītniekiem, ļaudis, kas bija iekārtojušies uz dzīvi dienvidos jau pirms kara un jutās brīvāk. Visumā sievietes bija lielā vairākuma un lielāko tiesu pavecas. Mano, atskaitot maltītes vilinājumu, vienīgā saite starp šiem atšķirīgajiem elementiem, aicināja viesus sēsties pie galda, taču pati neatsēdās. Viņa bija noīrējusi bāra pagraba zaļi ar turpat blakus esošo virtuvi bez piedāvātā personāla, jo bija gribējusi, lai viesi varētu brīvi sarunāties; Mano pati apkalpoja viesus, bieži pazuzdama virtuvē, un tāpēc noskaņojums pie galda bija saspīlēts. Viesi sēdēja klusi, jutās neerti un pamazām ēda tradicionālo sīpolu viru, šoreiz gan bez siera.

Aizbildinādamās ar vēlēšanos pasteidzināt apkalpošanu, taču īstenībā tāpēc, lai izbēgtu no drūmās omas, kas Agnesai uzmācās šajās dīvainajās svinībās, viņa piecēlās, iegaja virtuvē pie Mano un pateica, ka labāk iešot projām, ja ta neļaušot palīdzēt.

Kopš, šī mirkļa, kad Agnesai bija ko darīt, viņa bez mazakas nepatikas staigāja šurp un turp pa zāli ar’zemajiem griestiem, uz kuras safrāndzeltenajām sienām kāds šejienes mākslinieks bija sagleznojis peldētājas un matrožus. Viņai neviļus iešāvās prātā jautājums, kas gan miera laikos šinī pagrabā bija norisinājies.

— Agnes, ar šņabi neskopojieties, — Mano sacīja, aizturēdama viņu šaurajā gaitenī, kas veda no virtuves uz ēdamzāli. — Domāju, ka tā pietiks. Pie vīna varēs ķerties vēlāk. Šņabi dabūju no sava Kanjas aptieķnieka, lai dzer: nekas nevar būt ļaunāks par šo bēru noskaņojumu. Es negribu, ka būtu veltīgi viņus te sapulcinājusi.

Sarīkojums, ko Mano bija tik rūpīgi sagatavojusi, draudēja izjukt, galda biedru vidū valdīja saspīlētība. So sapulcēšanos Mano bija sadomājusi organizēt tikai tādēļ, lai izrautos no dīkā sastinguma un izrautu no tā arī citus. «Kaut ko tomēr vajag uzrīkot,» viņa bija sacījusi Agnesai jau pērngad, un toreizējā daļējā neveiksme nebija Mano laupījusi uzņēmību. Šovakar šinī zālē — it visur bija manāms tas apjukums, pret kuru viņa bija gribējusi cīnīties un kurš izpaudās gan sabiedrības raibumā, gan maltītes neparastajā stundā, gan mulsinošajā telpā, gan pat satikšanās vietas izvēlē, jo Mano bija izvēlējusies Marseļu tikai tāpēc, ka tā atradās vienādā attālumā no Višī un no Kanjas, no Nicas un Lionas. Mano paziņu gatavība steigties šurp uz pirmo aicinājumu, par spīti tam, ka vilcieni gāja reti un bija pārpildīti, vēl lieku reizi apliecināja šo nesen dienvidos apmetušos ļaužu pamestības sajūtu

un gaidas pēc notikumiem, uz kuru norisi viņi neiedarbojās.

Galu galā, pateicoties degvīnam un arī sieviešu pār* svaram, sarunas pamazām izraisījās. Viņas tērzēja par bērniem, par mājkalpotājām; aiz dabiskas cieņas pret labi klāto galdu pārtikas jautājums šoreiz neaizēnoja visus pārējos. Un tomēr šīs sarunas, kas interesēja tikai sievietes, neglāba stāvokli. Apstākļus nebija iespējams piemirst, tie smagi nomāca tērzētājas, nereti sarunu pavediens pārtrūka, un tad šķita, ka klusums nekad nebeigsies. Sīs vakariņas, kurās piedalījās tik maz vīriešu, radīja kaut kādu nelīdzsvarotu, mazliet pretdabisku iespaidu, kādu vienmēr atstāj maltītes, ko ietur sievietes vienas pašas.

Viena no viešņām, visplašāk pazīstamā, mēļoja sevišķi daudz — tā bija Telma Leonmartēna. Sī dāma, agrākā 2enēvas koķete, vienmēr bija tīkojusi izcelties, taču viņas otrā vīra viduvējība nesekmēja šīs vēlēšanās piepildīšanu. Telmas pirmais vīrs, labas skolas diplomāts, nebija varējis panest kopdzīvi ar laulāto draudzeni ilgāk par piecpadsmit gadiem; trīsdesmito gadu vidū viņš bija pieprasījis šķiršanos, jo gluži vienkārši vairs nespēja noklausīties Telmas nemitīgajā pļāpāšanā, kas nebeidzās pat naktī gultā. Starp citu, arī pašai Telmai, kas tajā laikā sasniedza pilnplaukumu, bija vajadzīgs mazāk redzams vīrs. Sems jau pirms pirmā pasaules kara «Parīzes zvērnīcas» karikatūru sērijā bija Telmu attēlojis kā plīvurpūci, jo jaunībā viņa tiešām bija izskatījusies kā glīta pūcīte, un, tā kā viņa iemantoja apnicīgas pļāpas reputāciju, tad iesauka «plīvurpūce» viņai palika. Ne bez pūlēm Telmai bija izdevies izcīnīt savam vīram kancelejas priekšnieka posteni, taču īsto triumfu viņš guva četrdesmitā gada jūlijā; Telma padarīja Leonmartēnu uz trim nedēļām par ministru Višī valdībā, jo pēc sagrāves bija iestājies vispārējs sajukums.

Tas ir tikai solis uz nākotni, viņa sacīja. Pēc pirmajiem panākumiem viņa aprobežojās un aprobežoja arī vīru ar novērotāja lomu. Lai remdinātu darbošanās drudzi, Telma nemitīgi braukāja no Parīzes uz Višī un no Višī uz Parīzi. Slepenus gājienus viņa izdarīja šur un tur abās zonās. Viņai bija Ausweis — pastāvīga caurlaide, un viņa katram darīja to zināmu. Tā kā pie vakariņu galda Telma izrādījās vienīgā persona, kas bija braukusi pari demarkācijas līnijai, kopš vācieši Franciju bija pārdalījuši divas

daļās, klātesošie izjautāja viņu par dzīves apstākļiem otrā pusē, un Telma spīdēja ar Gross-Paris [1] ievestās kārtības izskaidrošanu un daiļrunīgi aprakstīja Operas laukumu, kurā novietoti stabi ar ceļa rādītājiem.

— Ticiet man, tas izskatās diezgan iespaidīgi, ir vērts to redzēt. Tur jūs izlasīsiet, kādā virzienā jābrauc uz «Mažestik» un kādā uz Ahenu. Vāciski, protams. Pie katra staba izlikti cits virs cita kādi desmit dēlīši ar norādījumiem, daļa uz labo, daļa uz kreiso pusi, rādītāji nobeidzas smaili kā bulta: stabs atgādina no koka izgrieztu ziemsvētku eglīti. Neviļus nāk prātā Nirnbergas rotaļlietu meistari.

Stāstot par kāškrustainajiem karogiem piekarināto Ri-volī ielu, Telma piebilda, ka uz pirmā acu uzmetiena šis skats, protams, varot apmulsināt, tomēr labi, ka šie greznojumi esot tieši Rivolī ielā, kas ir šausmīgi vienmuļa.

Mano modri uzraudzīja, lai Telma nepāriet tieši uz politiku, taču runātāja,- nebūdama skaidrībā par gaida biedru uzskatiem, vēl izteicās piesardzīgi. Braukādama šurp un turp pāri demarkācijas līnijai, viņa bija redzējusi dažādus cilvēkus, turklāt viņai bija divdesmit gadu ilga pieredze, gūta salonos un augstu amatpersonu uzgaidāmajās istabās, tāpēc viņa bija ievingrinājusies neļaut pārāk ātri saskatīt savu attieksmi pret okupantiem. Ar vienkāršiem paņēmieniem Telma vienmēr izturējās divkosīgi, piemēram, stāstīdama, ka viņai ir pastāvīgs Ausweis, viņa šo vārdu izrunāja franciski, kaut gan itin labi prata vācu valodu.

Mano, kas žurnālistus bija ielūgusi tādēļ, lai pie galda dabūtu dzirdēt jaunas ziņas, izjautāja viņus par japāņu spēku pārvešanu. Taču aizmugurē atkāpušās preses pārstāvji viņiem svešās auditorijas priekšā tikai tēloja trimdas mocekļus. Dzīve Lionā esot viņiem īsta katorga, viņiem trūkstot Parīzes gaisa, viņi slāpstot nost; vienīgi pienākums uzturēt pie dzīvības brīvas žurnālistikas garu palīdzot viņiem uzveikt ilgas pēc galvaspilsētas un panest trimdinieku smago likteni. Viņi pieminēja diženus pagātnes trimdiniekus: Zilu Valesu Londpnā, Igo Gernsi salā, bet attiecībā uz pārējo lūdza atļaut viņiem ievērot profesionālo noslēpumu. Žurnālisti uzreiz bija manījuši, ka Telma Leonmartēna ir labāk informēta, un ļāva viņai klāstīt par notikumiem Mariannas un Filipīnu salās.

Vakariņas tuvojās beigām, pusnakts nebija vairs tālu. Agnesa bija atkal atsēdušies savā vietā, gandrīz preti Telmai. Ļoti vērīgi Agnesa klausījās viszinīgajā runātājā, kas aprakstīja sabiedrisko dzīvi okupētajā Parīzē, arī ārpus oficiālajām aprindām, un stāstīja, kā cilvēki tagad satiekas un uzņem viesus.

— Paziņas ļoti bieži sarunājas pa telefonu, — Telma sacīja. — Jūs nevarat iedomāties, cik daudz tagad runā pa telefonu. Parīzieši pasākuši izteikties ar aplinku mājieniem, baidīdamies no sarunu noklausīšanās, kaut gan man no drošiem avotiem zināms, ka sarunas, neviens nenoklausās.

Agnesa nepalaida garām nevienu Telmas vārdu, bez pūlēm saklausīdama vispārējā sarunā viņas balsi. Galu galā, lai arī kāda bija šī Telma, Agnesā pamazam modās simpātijas par šo valodīgo sievieti, pret šo parīzieti, kas bija informēta par visu, tik daudz ko zināja par okupēto galvaspilsētu un nelikās lūgties, lai pastāstītu to arī citiem. Telmai galvā bija turbānveidā sasieta spilgti sarkana, ar zeltu caurausta vilnas šalle — graciozais mezgls liecināja, ka galvassega ir izcilas modistes darbs. Agnesa izteica komplimentu Telmai, kas tūlīt nosauca modistes vārdu.

— Ziniet, tas man bija lielisks problēmas atrisinājums. Šādā veidā es valkāju vienreizēju modeli, kas turklāt nevienam neuzkrīt, kad braucu metro. Jo patlaban nav ieteicams Parīzē ar kaut ko sevišķi izcelties. Piemēram, vai jūs domājat, ka es nevarētu dabūt ausveisu automobilim? Ar vajadzīgajām degvielām turklāt. Pateicoties mana vīra postenim. Bet nē, ir cilvēki, kuri uz to skatītos greizi. Un es atteicos. Iztieku bez mašīnas un jūtos tāpat labi. Tagad viselegantākās sievietes brauc ar metro. Un nav vairs pirmās klases — tikai kopīgi vagoni. Toties visi lasa. Mūsu aprindu sieviete metro vagonā lasa vienmēr un visu brauciena laiku. Sentonorē ielā pārdod burvīgus grāmatu vākus no auduma un pat no ādas, ar_ ērtiem rokturiem, gluži kā rokas somiņai. Metro vagonā tagad nereti var redzēt stāvct dāmu ūdeļādas kažokā un lasot grāmatu. Tā mēs tur dzīvojam.

Jau labu brīdi Agnesai uz lūpām kaisa jautājums, ko izteikt parīziete nedeva iespēju. Bet tad Telma satvēra glāzi un iedzēra pāris malku, kā orators starp diviem runas posmiem.

— Kundze, — Agnesa ieteicās apvaldītā balsī un tūlīt pat jau nožēloja,Jo pie galda iestājās klusums un vajadzēja vien turpināt. — Kundze, es gribētu jums ko jautāt, varbūt jums tas liksies muļķīgi… Bet man ir grūti iedomāties… un es tā mīlu Parīzi, — viņa piebilda, it kā atvainodamās klātesošajiem.

— Jā? — Telma izmeta, plakstus pamirkšķinādama, lūpas savilkdama vēlīgā pussmaidā, un nogaidīja.

— Es gribētu zināt, kāds iespaids rodas, redzot vāciešus Parīzē.

Dziļi saviļņotā Agnesa nepamanīja, ka Mano pēkšņi it kā sastinga, pievērsusi Telmai nemierpilnu skatienu. Plī-vurpūce, lai panāktu lielāku iespaidu, mirkli klusēja.

— Es ļoti labi saprotu jūsu jautājumu, — viņa pavēstīja klātesošajiem. — To man cilvēki izsaka visbiežāk. Kundze, kad nostājos pie loga un redzu, ka esesiešu patruļa maršē pa Prezidenta Vilsona avēniju, nevaru teikt, ka tas man būtu patīkami. Taču tad es pārdomāju: ja te nebūtu viņi, tad viņu vietā būtu sankiloti, un no abiem ļaunumiem es izvēlos mazāko.

Mano uzlika plaukstu uz blakus sēdētāja — kuģa kapteiņa rokas, gan lai viņu atturētu, gan lai pati atbalstītos, un šoreiz Agnesa uztvēra šo žestu. Ledains klusums bija iestājies telpā. Mano tik strauji un noteikti novirzīja sarunu uz citu tematu, ka Telma atskārta, kādu robežu šajā auditorijā nedrīkst pārkāpt. Bez mazākā apjukuma Telma pārsviedās pretējā virzienā un ņēmās izsmiet «pelēkās peles» — vācietes militārajās formās, kuras tām it nemaz nepiestāvot. Bet priekšniecībai esot maza bēda par sabiedrisko domu, Telma sacīja un, ar pilnu tvaiku traukdama uz priekšu pa šīm sliedēm, nonāca pat tik tālu, ka sāka apšaubīt Višī cenzūras labos nodomus, jo tā nupat esot aizliegusi Donē lugas «Mīlētāji» izrādes un nepiekrītot «Tartifa» uzvešanai. Agnesa tālāk vairs neklausījās.

Viss dzirdētais viņā modināja pārdomas. Ne tik daudz vieglprātīgās aušas spriedelējums, kuram līdzīgus Agnesa juceklīgajās sagrāves dienās jau bija dzirdējusi gan no buržuā, gan no aristokrātiem, kuri pievērsās vāciešiem aiz naida pret republikānisko iekārtu. Nē, Agnešu bija saviļņojis vārds «sankiloti». Norādījums uz astoņdesmit devīto gadu Agnešu atgrieza ģimenes klēpī. Busardeli vienmēr bija sevi skaitījuši par īstiem republikāņiem un pastāvīgi daudzinājuši, ka pirms revolūcijas viņi nebija nekas. Vandeika avēnijas savrupmājā, kas ar savu greznību drīzāk atgādināja Otrās impērijas stilu, dažkārt pieminēja kādu pa pusei leģendāru personu, adītāju, kura bija piedalījusies revolūcijā un trīspadsmitajā vandemjērā bijusi Sentonorē ielā uz barikādēm, bet vēlāk ienākusi ģimenē, aizstājot bāreņiem dzemdībās mirušo māt'i, un triju Busardelu paaudžu atmiņā atstājusi antīko varoņu cienīgas pašaizliedzības piemēru. Vecmāmiņa līdz sirmam vecumam bija atcerējusies tanti Minjonu, dzimušu Busardelu, kurai šī adītāja bija mācījusi lasīt karaļa Kārļa X laikos un kura ļoti gleznaini bija stāstījusi par šo sievieti, īsāk — šī svešiniece bija kļuvusi par vienu no dzimtas pamatu un tradīciju stūrakmeņiem, viņa atdusējās ģimenes mauzolejā Pērlašēza kapsētā, un dažas viņas idejas bija iesakņojušās Busardelu morālajos principos. Busardelu dāmas raudāja, kad tika atskaņota marseljēza, kaut vai tas notika operā, kad republikas prezidents iegāja valdības ložā, un, ja viņas kāds par to pazoboja, Busardelas atbildēja, ka nekā tur nevarot darīt, tas esot iedzimts, jo slavenos Busardelu dvīņus, no kuriem viņas mantojušas visu:.godu, bagātību, biržas māklera kantori un notariātu, kā arī ģimenes nekustamos īpašumus Monso līdzenumā,— šos dvīņus auklējusi giljotīnas fūrija. Agnesa bija daudzkārt dzirdējusi, kā māte un tantes atkārtoja šo bravūrīgo frāzi, un pēkšņi viņa atcerējās Vandeika avēnijas lielā salona vitrīnu, kurā goda vietā starp sakšu un japāņu porcelāna izstrādājumiem stāvēja revolucionāres mantojums — vienkārša glāze, no kuras esot dzēris Grakhs Babefs. Atmiņas šovakar apšalca Agnešu kā viļņi, tā notiek, kad sirdī uzliesmo sen izdzisusi mīlestība.

Kāda no viešņām, paskatījusies pulkstenī, iesaucās, ka tūlīt būs divpadsmit. Pēc šiem vārdiem visi apklusa, pat Telma. Katram prātā iešāvās līdzīgas domas, tās izplatījās no cita uz citu, visi vakariņu dalībnieki bija vairāk vai mazāk šķirti no kādas dārgas būtnes, no ģimenes, no mājām, ikviens atcerējās agrākos ziemsvētku vakarus, atcerējās tos, kas mīt tālumā, un arī tos, kuru vairs nav starp dzīvajiem, atcerējās Francijas postu. Pāri saskatījās, vieninieki nodūra acis un gremdējās atmiņās.

— Vai patiesi jau ir pusnakts? — jautāja Mano, un vispārējā klusumā jo skaidrāk varēja manīt, ka balss viņai drebēja.

Šķērsām pār galdu, uz kura starp aslapainas palmas zariem stāvēja gandrīz pilnīgi iztukšoti šķīvji, kuģa kapteinis izstiepa kreiso roku. Blakus sēdētāji noliecās pār pulksteni.

— Tieši divpadsmit, — viens no viņiem sacīja.

Mano piecēlās.

— Ja ir divpadsmit, — viņa teica, — tad jūtīgākiem atliek tikai saskūpstīties.

Mano iesāka ar saviem kaimiņiem. Agnesa gaidīja draudzeni, pieri noliekusi, ar stūrgalvīgu izteiksmi sejā, un bērnišķīgi uzmestā lūpa dīvaini kontrastēja ar stingrajiem Junonas vaibstiem. Piegājusi pie viņas, Mano pieliecās un, satvērusi draudzenes galvu, gribēja to pagriezt uz savu pusi, taču juta pretestību. Mano izslējās taisni, un Agnesa, uzlēkusi kājās, šņukstēdama metās viņas skavās.

— Nevajag, tā nevajag, — Mano mierināja, glāstīdama Agnesai plecu.

Agnesa pati ļoti brīnījās par pēkšņo uzbudinājumu un, nespēdama uzreiz savaldīties, aizelsusies piekļāvās draudzenei pie krūts. Tad, atcerējusies pārējos, sāka murmināt atvainošanās vārdus.

— Ak, tas taču ir glirži dabiskil — Telma Leonmartēna nepiespiestā tonī iesaucās. — Mēs visi esam saviļņoti, bet jūs vienīgā neļāvāties neīstai kauna sajūtai, un tas ir viss.

Agnesa atsēdās savā vietā.

— Nē, nē, lūdzu, piedodiet, es izturējos muļķīgi. Bet visa mana ģimene atrodas okupētajā zonā, Parīzēl — viņa sacīja, paceldama galvu. — Un es neesmu saņēmusi no mājām nekādas ziņas. Arī ne no tiem tuviniekiem, kas nokļuvuši gūstā.

Agnesa to pateica uz labu laimi, juzdamās diemžēl pārāk droša, ka nemaldās, jo viņai taču bija tik daudz brāļu un brālēnu. Busardelu ģimene nebija no tām, kuras izvairās no militāro pienākumu pildīšanas.

Telma tūlīt piedāvājās pakalpot. Vai viņi esot virsnieki? Vai piedalījušies jau pirmā pasaules karā? Nē? Tada gadījumā nebūšot tik viegli izdabūt viņus ārā. Kaut gan …

Viszine uzticēja klātesošajiem kādu svarīgu nodomu. Augstākās valdības aprindās esot runa par vienošanos sakarā ar cilvēku apmaiņu. Strādnieki brīvprātīgi došoties darbā uz vācu rūpnīcām, un apmaiņai vācieši atbrīvošot kara 'gūstekņus, vienu gūstekni pret trim strādniekiem. Visumā esot tāpat kā agrāk, kad jauniesauktie atpirkās no dienesta. Tikai tagad ir karš, mēs esam

uzvarēti, vai ne? Vācieši nevarot piekrist mainīt vīru pret viiii, bet trīs pret vienu. Jautājums patlaban tiekot ap-i'ih sts. So operāciju saukšot «Nomainīšana».

II

Vēlāk, kad viesi bija aizgājuši, Agnesa un Mano, palikušas divas vien, atviegloti nopūtās pēc izpildītā pienākuma. Agnesa saskaitīja dalības maksas, kuras bija smalk-jutīgi savākusi.

— Kādi tagad ir tikumi! — Mano pukojās. — Un, ja kāds jūtas par to aizvainots, tad saka, šis cilvēks nesaprotot pašreizējo stāvokli. Ceru, ka jūs īpaši nediedelējāt?

— Nē, esiet mierīga. Gaidīju, kamēr paši man par to ierunājās. No trim žurnālistiem, kuri tikko velk dzīvību, es, protams, atteicos ko pieņemt.

Tagadējie dzīves apstākļi patiešām pilnīgi pieļāva šādu naudas samešanu, tā pat tika uzskatīta par goda lietu, pie tam visi, kas pazina Mano, zināja, cik viņai šauri līdzekļi. Viņa eksistēja no nelaiķa vīra darbnīcas, kas atradās Kanjas vecpilsētā, kajnā; viņai par laimi, mantotajā kolekcija bija arī citu mākslinieku audekli. Sos fondus Mano lēni un saprātīgi likvidēja, vispirms atbrīvodamās no balasta un tikai retumis pārdodama ari pa gleznai ar vērtīgāku parakstu. Mano apgalvoja, ka šie periodiskie upuri viņai neesot sāpīgi.

— Ar gadiem esmu kļuvusi pati vienaldzība, — viņa sacīja. — Sirds man ir tā pārsātinājusies kā gardēžiem mēle. Mani vairs nesaista pat skaistākie mākslas darbi. Un kas attiecas uz ļaudīm!… Dažs labs uzskata, ka man patīk izdarīt pakalpojumus, gūt atzinību sabiedrībā, — it nemaz ne. Tā ir tikai it kā gara higiēna. Lai es galīgi neiesīkstētu.

Tā bija arī zināma nepieciešamība, lai uzturētu Kanjas darbnīcā ļaužu pieplūdumu, kas sekmēja gleznu pārdošanu. Garajā laika sprīdī, kas bija aizritējis kopš uzplaukuma laikmeta Monparnasā, kopš viņas ziedu laika ag-i akā Manola, tagad kļuvusi Mano, bija zaudējusi tikai vārda pēdējo zilbi. Gluži pretēji — gadu plūsma, aizvien vairāk izceldama viņas vaibstus, jo viņa aizvien bagātīgāk lietoja kosmētiku, tuvināja Mano portretiem, kurus pirms divdesmit gadiem ar sulīgiem otas triepieniem bija gleznojis viņas vīrs, jo toreiz modelis bija maz līdzinājies

šiem attēliem. Mano vēl arvien, pat nosirmojusi, lika apcirpt taisnos matus kā zēnam. Palikusi nemainīga daudzo sieviešu vidu, kuras pastāvīgi atjaunojās un sekoja modēm, kas_ kļuva aizvien sievišķīgākas, Mano patlaban izskatījās kā veca lezbiete, kas viņa nekad nebija bijusi.

Abas sievietes novāca galdu un mazgāja traukus, priecādamās par divvientulību, par mēmo saskaņu, kādā viņas sadalīja darbu, naski šaudīdamās šurp un turp starp atkritumu kasti un mazgājamo bļodu, starp mazgājamo bļodu un izlietni. Nogurums, sāpīgais satraukums Agne-sai bija kā ar roku atņemts, viņa pārdzīvoja labsajūtu, kāda pārņem sievieti, kad tā visu kārto, mazgā un slauka veiklāk nekā īsta mājkalpotāja.

— Kas te vēl ir atlicis? — Mano jautāja, pārbaudīdama pudeļu rindu, kad viss bija kārtībā. — Vai gribat iet gulēt? No rīta jūs, protams, brauksiet projām puisēna dēļ, un es atkal mēnešiem jūs neredzēšu.

Viņas bija iepazinušās Parīzē citos laikos, un, kad Agnesa apmetās uz dzīvi dienvidos, abas atkal satikās, jo Kotdazīrā attālumi starp kaimiņiem sašaurinās. Viņas juta savstarpēju simpātiju, taču drīzāk vēroja viena otru nekā centās tuvināties, jo abas bija pēc dabas nepaļāvī-gas un noslēgtas, turklāt dažāda vecuma, jo Agnesai vēl nebija trīsdesmit, bet Mano jau pāri četrdesmitiern Agnešu pievilka un reizē atbaidīja viss, kas neparastajā Mano bija no deklasētās bohēmas, un «fovistu» grupas mākslinieka atraitne savukārt ņzskatīja šo lielburžuā ģimenes locekli kā tās kastas pārstāvi, kuru mākslinieki nicināja. Atsēdušās viena otrai pretī garā novāktā galda galā, divas vien šajā kliedzošās krāsās izkrāsotajā pazemē, kur neiespiedās nekas no ārpasaules dzīves, viņas jutās pasargātas no visa, aizmirstas, kaut uz īsu atelpas brīdi; abas lēni sūca atlikušo degvīna lāsi.

Tikai tagad Agnesa izņēma no rokas somiņas neiesāktu paciņu cigarešu Goluāz. Mano aiz sajūsmas iekliedzās. Būdama kaislīga smēķētāja, viņa arvien lietoja garu iemuti, kāds bija modē divdesmitajos gados, un, tā kā tagad sievietēm tabaku neizsniedza, Mano, cenzdamās pievilt kāri pēc dūma, sūkāja tukšu ziloņkaula vai melnkoka caurulīti, tāpat kā citi smēķētāji patur zobos jau izsmēķēta papirosa galu. Agnesa uzdāvināja viņai paciņu.

— Tās man uz ziemsvētkiem iedeva vecs zvejnieks, kuram izdaru iešļircinājumus, — Agnesa paskaidroja. — Viņš atrāva no savas devas. Vai tas nav mīļi?

Kādu draņķi viņi tagad ražol — Mano sacīja, izpūzdama caur nāsīm kuplu dūmu. — Ak dievs, cik jauki!

Viņa gribēja attaisnoties, kādēļ bija uzaicinājusi ari Iclmu Leonmartēnu.

— Šī sieviete var būt mums visiem noderīga attiecībā 11/. ausveisiem. Viņai piemīt daža laba diezgan pretīga Īpašība, tomēr ar šādu personu ir jāuztur sakari. Vai ievērojāt? Izņemot kapteini, visi centās viņai mazliet iztapt.

— Neatvainojieties, Mano. Esmu ļoti apmierināta, ka redzēju viņu. Un dzirdēju.

Mano ar lielu tīksmi sūca cigarešu iemuti, kas vairs nebija tukšs.

— Agnesa …

Mano dziļi ievilka dūmu, nolūkodamās uz cigaretes galu, kas gailēja centimetrus divdesmit no lūpām.

— Nezinu, vai ziemsvētku nakts uzvedinājusi mūs uz domām par svēto ģimeni, bet… attiecībā uz jūsu ģimeni… Jūs esat piedevusi pāridarījumus. Lietoju vārdu «pāridarījumus», jo cik varu spriest…

Viņa bija uzminējusi, ka Agnesa vēlas runāt par saviem tuviniekiem, turklāt šoreiz, izņēmuma veidā, Mano juta arī ziņkārību. Kas īsti bija aiz plīvura, ar ko draudzene jau kopš diviem gadiem aizsedza savu noslēpumu? Mano gribēja to zināt nevis tādēļ, lai atstāstītu tālāk, bet lai izprastu jaunās Busardela kundzes pārdzīvojumu, par kuru ļaudis tik daudz bija trinuši mēles, taču neviens nekad nebija varējis pateikt, kas patiesībā noticis. Kot-dazīras iedzīvotāji no laika gala bija zinājuši, ka Porkro skaistākais īpašums, ko sauca par Baijū zemesragu, pieder Busardeliem; pēc tam viņi bija dabūjuši zināt, ka Baijū zemesragā apmeties gadus divdesmit vecs Busar-dels, ko neviens nepazina, jo viņš dzīvoja kā vientuļnieks; interese par šo jaunekli milzīgi pieauga, kad viņš apprecējās ar biržas māklera Busardela meitu, kas bija vecāka par brālēnu, un tas mēlnešus uzkurināja vēl vairāk. Kad uzpeldēja vēsts par Ksavjē nāvi, sāka cirkulēt desmitiem dažādu un pretrunīgu baumu. Tās izpletās gar Kotdazīru kā eļļas plankums ūdenī, jo Vidusjūras krastos tenkas ir skaļākas nekā provincē klusā aprunāšana, taču izlobīt tanīs patiesību ir vienlīdz grūti — tās ir kaut kas vidējs starp Parīzes sabiedrības mēļošanu un afrikāņu neizdibināmo «telegrāfiju». Kā vienmēr, kad šajā dienvidnieku kolonijā radās izdevība parakņāties pa otra cilvēka

privāto dzīvi, sabiedriskās un telpiskās distances saruka starp Tulonas admirāļu valdonīgajām sievām un spocīgām vecām aktrisēm, kas drebinādamās tīstījās pat Kanē un Montekarlo saulē, starp novecojušiem salonlauvām, kuri tagad pārtika no sava sakņu dāziņa ienākumiem, un plaukstošiem anīsa aperitīvu fabrikantiem. Taču kopīgie atklājumi bija un palika sīki un nedroši, Agnesa ne ar vienu nesatikās, un drīz sākās karš. Un tā, kurai plaši pazīstamais Busardelu vārds bija dots divreiz — no dzimšanas un īsajā laulībā, — pagaisa aiz ļoti mazās saliņas klintīm.

Agnesa bija pārliecināta, ka uz Mano smalkjūtību var paļauties, un tomēr ne tikai tāpēc viņa juta kārdinājumu izstāstīt par sadursmi ar ģimeni. Līdz šim Agnesa bija par to klusējusi un dzīvojusi atrautībā no ļaudīm, tāpēc ka viņai bija pilnīgi vienaldzīga sabiedriskā doma. Pēc Ksavjē nāves no viņa mantotajā Baijū zemesragā Agnesa bija vārda pilnā nozīmē aprakusies, paslēpusies, cieši pieķērusies savam dēlam. «Ziniet, es esmu īsta lācene,» Agnesa dažkārt sacīja, ja viņai kāds piezvanīja uz salu, un viņa vēl piebilda: «It sevišķi tagad, kopš man ir lācēns.» Taču šonakt šinī vietā Agnešu tirdīja jautājumi, kas viņai nemaz nebija raksturīgi. Viņa sāka raizēties par to, ko gan ļaudis par viņu domā, jo Agnesai bija skaidrs, ka tenkotāji neslinkoja.

— Laikam gan par mani spriež nesaudzīgi, — viņa sacīja Mano. — Jā, jā, nenoliedziet! Jāatzīst, es arī neesmu bez vainas.

Agnesa iesāka ar to, ka drošsirdīgi atzinās: viņas dēla tēvs nav Ksavjē. Klusībā kūpinādama cigareti, Mano, protams, nepiezīmēja, ka par to nevienam nav bijušas šaubas. Pirms pēkšņajām laulībām Agnesa nekad nebija rādījusies Porkro. Neilgi pēc kāzām Ksavjē nomira, un viņa nāve nevarēja grozīt datumus: bērns piedzima nepilnus astoņus mēnešus pēc steigā noslēgtajām laulībām.

— Es jums visu izskaidrošu, — Agnesa teica tādā tonī kā cilvēks, kas galu galā, apsvēris visus «par» un «pret», piekāpjas sarunas biedra neatlaidīgajam lūgumam, taču ne aiz piekāpšanās draudzenes neatlaidībai Agnesa bija nolēmusi runāt; ja viņa neizjustu Mano sirsnīgo ieinteresētību un arī pašas prasību izkratīt sirdi, Agnesa būtu joprojām klusējusi.

— Savienotajās Valstīs, — viņa turpināja, — man bija intīmas attiecības ar kādu studiju biedru. Satikos ar viņu mi i vēlāk, kādu vakaru Parīzē. Kad atskārtu, ka sastap-'mas nav palikusi bez sekām, uzticēju savas raizes' Ksavjē. Viņš ģimenē bija vienīgais, kas spēja mani sa-piast. Ksavjē tūlīt piedāvājās mani apprecēt. Kad aizri-I« ja kaut cik pieņemams laika sprīdis, nolēmām paziņot 111viniekiem, ka gaidām bērnu. Tad viņi atsauca Ksavjē 11/ Parīzi. Tuvinieki bija nolēmuši atklāt Ksavjē, ka esmu viņu krāpusi, taču īstenībā atklāja kaut ko daudz zemis-Iaku. Mans brālēns kopš bērnības bija slimojis ar tuberkulozi, ticis izārstēts, taču pubertātes laikā viņam izdarīta 1 i da operācija. Pēc tās viņš nezaudēja spējas dzīvot ar icvieti, bet nevarēja kļūt tēvs. Ksavjē bija neauglīgs, un tante Emma, kas viņu uzaudzināja, jo viņš faktiski bija bārenis, noslēpa viņam šo patiesību. Ģimene jāva mums salaulāties, nekā neatklādama ne viņam, ne man. Tāpēc ka mūsu laulības bija viņiem izdevīgas. Nevienu no mums abiem nebija viegli izprecināt: Ksavjē bija slimojis ar tuberkulozi, viņam nebija nodrošināts stāvoklis, un es jau biju divdesmit sešus gadus veca, turklāt ar plaši izdaudzinātu nesaticīgu raksturu. Pateicoties necerētajam atrisinājumam, ko mēs paši ieteicām, ģimenes īpašumi galu galā paliktu Busardeliem. Jā, Mano, tā mūsu aprindās cilvēki vēl dzīvo, precas un mirst! Jūs maldītos, ja domātu, ka runa ir par kādu atmirstošu pasauli, par paleolīta laikmetu. Ticiet man, viņi visi ir vēl spirgti un veseli!

Agnesa pārtrauca stāstījumu, aizturēdama straujo elpu, jo manīja, ka ir tuvu sašutuma uzplūdam, kam negribēja ļauties. Paskatījusies uz Mano, kas sēdēja nekustīgi, Agnesa atsāka mierīgā balsī:

— Jūs saprotat, kāpēc tuvinieki, dabūjuši zināt, ka esmu stāvoklī, ka Busardelu ligzdā draud iespiesties svešs bērns, atklāja viņam ģimenes noslēpumu. Ksavjē bija pārmērīgi jūtīgs. Kad viņš ne tikai dabūja zināt, ka nespēj kļūt tēvs, bet arī aptvēra tuvinieku viltu, viņam uznāca nelabums. Jā, tīri fizisks nelabums. Ksavjē patvērās ģimenes savrupmājas ceturtajā stāvā, neapdzīvotā istabā. Viņš atvēra logu, viņam uznāca vēmiens un apreiba galva, — izliecies pa logu, mans nelaimīgais draugs izkrita. Nestāstīšu jums sīki par sekām: asinsizplūdums smadzenēs, sarežģījumi. īsi sakot, kad es savukārt atsteidzos Vandeika avēnijā un atradu viņu bez samaņas guļam gultā, ārsts man pateica, ka Ksavjē nav glābjams. Nebija ne mazāko cerību. Bet, kad noliecos pār Ksavjē,

nabaga draugs uz mirkli atguva samaņu un nomurmināja man pie auss, ka vēloties mirt tālumā no viņiem.

— Tad, — Agnesa pēc nelielas pauzes turpināja, — tad, Mano, es viņu nolaupīju. Nakts vidū, kad mājā visi bija aizmiguši. Biju attālinājusi slimnieku kopēju un vienojusies ar sanitārāk automašīnas šoferiem. Nolaupīju Ksavjē, lai aizvestu atpakaļ uz viņa salu, un viņš nomira ceļā, pārbrauciena laikā, kaut kur starp Oranžu un Aviņjonu.

Agnesa apklusa. Miers iestājās pagrabiņā ar dzeltenajām sienām. Mano vairs nesmēķēja, cigarete bija izdzisusi, un viņa to neaizkūpināja. Agnesa, pēkšņi atbrīvojusies no nastas, kas divus gadus bija viņu nomākusi, atelpoja un pamazām norima. Sirds dziļumos viņa izjuta pateicību par Mano bijīgo klusēšanu un saprata, ka tagad viņas vienos īsta draudzība.

Kad abas sievietes izgāja no miegā iegrimušā nama pagalmā, ausa jau gaisma, un Agnesa nolēma tikai nomazgāties viesnīcā, kur Mano viņai bija aizrunājusi istabu. Tā viņa pagūs aizbraukt ar vilcienu, kas septiņos dosies uz Senrafaelu; Lapolinā viņa pārsēdīsies, sasniegs Hiēru, no kurienes nav tālu līdz Vjēsalēnai, un, beidzot,— stundu un piecpadsmit minūtes ilgs pārcelšanās uz viņas salu. Krietni nogurdinošs brauciens pēc negulētās nakts. Taču pēc visa dzirdētā, izjustā un pārdzīvotā Agnesa negribēja sevi saudzēt, viņai pat patika nokausēties fiziski.

Vilcienā, kas nāca no Lionas un pat vēl tālākas vietas, bija sasmacis gaiss, pretī dvesa gurda nomāktībā pec saspiestībā pārgulētās nakts. Apkure nedarbojās, tomēr cilvēku dvaša bija sasildījusi telpu, agrā rīta saltumu vagonā nemanīja. Kupejās, kā parasti, bija pāris pasažieru par daudz. Atsēdušies koridorā uz kofera, Agnesa jutās ceļā uz Baijū zemesragu, un viņai šķita, ka ir bijusi projām dienām ilgi. Vilciena šūpas viņu patīkami aijāja. Bija jau kļuvis pilnīgi gaišs. Kur viņi patlaban atradās? Agnesa ar cimdu noslaucīja aizsvīdušo rūti un ieraudzīja pirmos Sentbomas paugurus. Obanjai viņi jau bija garām.

Agnesa iztēlojās, kā ieradīsies mājās. Pūš austrumu vējš, tāpēc Viktorine ar puisēnu nebūs atnākuši pretī uz ostu. Viņi sagaidīs Agnešu siltumā, bērnistabā, starp rotaļlietām. Agnesa redzēja sevi gultā, viņa atliksies jau deviņos vakarā, durvis uz puisēna istabu atstās pusviru; nogurumu viņa dzēsīs ar veselu miega orģiju. Jūras šalkas viņu iežūžos; mājā krāsns apkures sistēma darbojās

tik labi, ka Agnesa varēja dzīvojamās istabās arī nakti .il:dnt logus spraugā. Metāla sieti, kuri bija priekšā lo-1 icin pret odiem, aizsargāja arī no vēja brāzmām, kas apakšējo stāvu reti skāra; nams un nelielais zemesgabals ai radās dabiskā amfiteātrī, kurš bija pavērsts tieši uz dienvidiem un aiz kura auga salas biezie brikšņi.

Pie šīs domas, pie mierīgās un ērtās dzīves ainas Ag-nesa pēkšņi sarāvās. Atkal ienāca prātā Parīze, Monso parka zeltīto režģu žogs, Vandeika avēnijas savrupmāja, asinsradinieki. Vai viņa pagājušajā naktī ar Mano ir bijusi pilnīgi patiesa? Un taisnīga? Agnesai bija šķitis, ka Mano mēmi liedzās saprast stāstījumu par saķildoša-nos ar ģimeni, un arī viņai pašai šis stāstījums likās aizdomīgs patlaban, braucot cauri neokupētajiem Provan-sas laukiem, lai atgrieztos mājās. Droši vien viņa neapzināti ir attēlojusi visu tendenciozi. Nevarēja būt, ka viņas strīdu ar ģimeni, sakaru pārtraukšanu ar Busardeliem izraisījuši tik samērā mazsvarīgi iemesli. Nevarēja būt, ^ ka tikai aiz tiem Agnesa Busardela palika naidā ar tuvi-* niekiem tagad, kad pasaulē bija karš, sagrāve un okupācija, desmit nācijas bija apspiestas, pusotra miljona gūstekņu smaka aiz dzeloņstiepļu žogiem un trīssimt tūkstoši nekad vairs nepārnāks mājās.

Atgriezusies Baijū zemesragā, Agnesa neguva cerēto atelpu un pirmajā naktī gandrīz neaizvēra acis. Miega orģijas vietā atmiņu orģija.

Pārguruma uzveikta, viņa agri iegrima smagā snaudā un pēc pāris stundām uztrūkās ar strauji pukstošu sirdi, vēl rēgainu murgu varā. Viņa atvēra grāmatu, bet nespēja lasīt. Iegājusi blakusistabā, viņa brīdi noskatījās uz guļošo puisēnu. Ar neizsīkstošu tīksmi Agnesa vēroja šo brīnumu — aizmigušo Rokī. Miegā viņam vairs nebija līdzības ar-tēvu Normanu, ar ko Agnesa bija iepazinusies. Berklijas universitātē. Normana dzīslās ritēja nedaudz indiāņu -asiņu, un puisēns bija mantojis no tēva ahāta melnas acis, spožu un ciešu skatienu, no kura māte reizēm notrīsēja. Bet aizmigušam izliekto skropstu bārksti-ņas aizsedza viņa sapni un noslēpumu, puisēna sejā atspoguļojās francisks maigums.

Agnesa atgriezās savā istabā, rūpīgi aizvēra durvis un pēc tahi iegāja kabinetā. Bija pāri pusnaktij, un viņa atcerējās, ka pusvienos Bibisi sniedz pārraidi franču valodā kara gūstekņiem. Agnesa nemēdza klausīties šajā laikā. Diktoru demagoģiskais tonis speciālajā pārraidē, infor-

māciju atlase, dažu jaunu ziņu noklusēšana, kuras citās stundās tiek sniegtas, viņu plātīšanās un reizēm pliekanie joki — it visā bija skaidri saskatāmi zināmi nolūki, un tas Agnesai likās mazliet aizvainojoši, aizskaroši attiecībā pret kara gūstekņiem. Kad viņa dažkārt centās uztvert Londonu, tad ne tādēļ, lai dzirdētu šo mēļošanu. Šonakt viņa tomēr apstājās pie sol-sol-sol-mi, kam sekoja: «Šeit runā Londona,» — un, papūlējusies izlauzties cauri traucējumu aizsegam, noklausījās pārraidi kara gūstekņiem no viena gala līdz otram, turklāt šoreiz viņai šķita* ka daži kalambūri un dziesmiņa, kas noslēdza pārraidi,' nebija pārāk muļķīga.

Sevišķi uzmanīgi Agnesa tomēr neklausījās. Uzacis saraukusi, viņa mēģināja atcerēties, kuri ģimenes vīrieši bija tanī vecumā, ka varētu atrasties aiz dzeloņstiepļu žoga. Pie ziemsvētku vakara galda Agnesa bija runājusi, ka viņas tuvinieki arī nokļuvuši gūstā, un tagad šis pieņēmums viņas domās vērtās par īstenību. Taču Agnesas gūstekņi joprojām palika bez sejas. Kurš no viņas brālēniem būtu varējis krist ienaidnieka rokās? Protams, tikai brālēni, jo Agnesa nešaubījās, ka brāļi būs pratuši izlavīties no sprukām. Simons, pateicoties savām trim uzšuvēm un augstākā mērā attīstītajam pašaizsardzības instinktam, Valentīns tāpēc, ka, neraugoties uz zemāku dienesta pakāpi, bija dīvainā kara laikā iecelts Cenzūras komitejā. Tātad brālēni — bet kuri? No tēvoča Teodora puses vien Agnesai bija trīs: Gastons Busardels bija pārāk vecs, bet Pols un Rauls? Un no Oskara Busardela puses? Un Zarno un Guijū? Izvēle bija, turklāt pat ļoti liela. Visi ģimenes vīriešu kārtas pārstāvji sapulcējās ap Agnešu mazajā, vientuļajā istabiņā, pie murminošā radio. Agnesa centās iztēloties, ka dažs labs no viņas brālēniem tālā oļlagā vai stalagā šajā pašā mirklī klausās šo pašu pārraidi. Pirms, trim gadiem viņi kopā ar pārējiem tuviniekiem bija saslēgušies vienotā frontē pret Agnešu, bet šonakt kāds francūzis Londonā izrunāja tirādes, kas no jauna saistīja Agnešu ar šiem brālēniem. Viņi to pat nenojauta.

Laiks apmācās nākamajā dienā. Vējš bija stājies, kļuva siltāks, bet salu pārklāja miglas vāli, tie gūlās arī uz ūdens un turējās kā pielipuši. Apvāršņa līnija nebija [2]

saredzama. Palsa jūra pletās līdz bezgalībai zem nespodrā, lulla saules diska — aiz tvaiku dūmakas tas izskatījās I .1 mēness. Ap dienas vidu Agnesa sagudroja kādu iegan-

In, lai cauri visai salai dotos uz ostu. Bet viņas pūles bija veltīgas. Migla aizsedza Benā zemes strēli, Hiēras n idu, Kotdazīru. Stāvēdama pils drupu pakājē, Agnesa lukojās uz ziemeļiem, kur atradās cietzeme, kas vairījās no viņas skatieniem. Vēl nesen viņai bija patikusi šī pirmatnējā vientulība, salinieces atrautība no telpas un gandrīz arī no laika. Sanaidojusies ar tuviniekiem, Agnesa, noslēgusies sevī, nošķirta no pasaules, izjuta sūru prieku, paīgnu, toties spēcinošu. Šorīt viss bija pārvērties. Ag-nesa beidzot pārdzīvoja nomāktības sajūtu, it kā viņa atrastos ielenkumā, šo sajūtu, ko agri vai vēlu iepazīst katrs, kas uz salas nav piedzimis. Lēnā gaitā Agnesa devās augšup pa Vientulības nogāzi, bieži, atskatīdamās uz kontinenta pusi. Taču Baijū zemesragā viņa nedzīvoja viena. Te dzīvoja arī viņas dēls, un Agnesa dzīvoja savam puisēnam. Kad Agnesa viņu uzrunāja: «Rokī!» — un viņš pagrieza galvu, zēns atsaucās uz vārdu, kas nebija Viņa īstais vārds. Agnesa bija dēlu reģistrējusi un kristījusi par Reno. Ksavjē tā bija nolēmis jau iepriekš, ja piedzimtu zēns. Tā sauca viņa vectēvu, un varbūt ar šo diplomātiju Ķsavjē bija cerējis drošāk leģitimēt to, kam vajadzēja skaitīties par viņa bērnu. Kad Ksavjē bija nomiris un zēns nāca pasaulē, Agnesa izpildīja nelaiķa vēlēšanos. Vēlāk, jau mazuļa pirmajos dzīves mēnešos, Agnesā nobrieda sarežģītas jūtas. Toreiz viņas ienaids pret Busardeliem bija sevišķi ass. Viņa gribēja izsvītrot no savas eksistences it visu, kas kaut vai netieši viņu vēl saistīja ar ģimeni. Reno vārds, ko Ksavjē bija izvēlējies, lai drošāk pārliecinātu Vandeika avēnijas iemītniekus, jau tāpēc vien Agnesai kļuva nepatīkams, un bieži vien, pārliekdamās pār šūpuli, viņa atcerējās Amerikā pavadīto laiku. Kad bērns sāka mātei uzsmaidīt, viņa sauca mazulīti par darling, honey un kādā jaukā dienā attapās, ka šiem mīlināmiem vārdiņiem, kas bija palikuši atmiņā no sorority un Kalifornijas universitātes gadiem, gluži neviļus pievienojās vārds «Rokī». Tā sauca kāda amerikāņu laulāta pāra dēlu, šīs ģimenes mājā Agnesa ar Normanu viesojās nedēļas beigās, un zem viņu jumta Agnesa bija piederējusi Norma-nam pirmo reizi.

Vispār bērns Reno vārdu bija valkājis, tikai būdams vēl mātes klēpī, kad viņš noteikti to nesaprata. Tagad pat Viktorine viņu sauca par Rokī. Viktorine bija Porkro zvejnieka sieva, kas bija pazinusi Ksavjē un diendienā nākusi apkopt viņa saimniecību. Kad Agnesas pieņemtajai auklei bija vajadzējis četrdesmit pirmā gada rudenī atgriezties Anglijā, Viktorine apmetās Baijū zemesragā uz pastāvīgu dzīvi. Agnesa gribēja, lai puisēnu kāds nemitīgi uzrauga; nedaudz vecāks par gadiņu viņš bija slimojis ar plaušu karsoni. Savu iespēju robežās Viktorine bija iemantojusi Baijū saimnieces uzticību, un tāpat Agnesa paļāvās arī uz Viktorines trīspadsmit gadus veco meitu Irmu, kas jau bija izveidojusies par mazu, ņipru sievieti un prata kopt putnus un sakņu dārzu, aprušināt vīnogulājus un pat zāģēt malku, nemaz nerunājot par produktu iepirkšanu, ko viņa izdarīja Kotdazīrā.

Tagad Baijū raga iedzīvotāji centās iztikt ar produktiem, ko sagādāja uz vietas. Kopš pārcelšanās uz cietzemi tika stingrāk kontrolēta un ierobežota, dzīve uz salas vairāk nekā jebkad atgādināja dzīvi aplenktā pilsētā, salinieki bija kā no ārpasaules nogriezts sargpostenis džungļos. Vajadzēja apmierināties pašiem ar saviem resursiem, ko ieguva salā. Kopš četrdesmitā gada ziemas, kad Kotdazīru pēkšņi bija piemeklējis bads, Agnesa lika pārvērst par sakņu dārzu Ksavjē iekopto lefkoju un aron-bārdu plantāciju. Dobes terasveidā stiepās no'mājas lejā līdz pašai jūrai. Tanīs audzēja visdažādākās saknes. Vīnogulāji un olīvkoki auga augstākajās vietās. Tā ap Rokī dzīvoja Baijū raga trīs iemītnieces, kurām nereti pievienojās Viktorines vīrs, kas bija vērtīgs palīgs zemes apstrādāšanā un neaizstājams zivju piegādātājs, jo zvejoja gan ar makšķeri, gan tīkliem. Krājumus novietoja pagrabā: vīnu, olīveļļu, tomātu biezeni, konservētas saknes, kartupeļus, kukurūzu, pupiņas un kaltētus augļus, it visu, ko ap māju uzartajā plēsumā izaudzēja nelielās saimes čaklās rokas.

Taču kopš ziemsvētku nakts vakariņām Marseļā Agnesa, ieiedama pieliekamajā, allaž neviļus atcerējās Bu-sardelu savrupmāju, kas agrāk bija īsta pārpilnības klēts, bet tagad ..

Februāra beigās, kad bija noziedējušas mimozas un dienas jūtami stiepās garumā un saule jau stāvēja augstu, kad sala rītos modās, uzklīda valodas, ka Emiljēns Begū atgriezīšoties mājās. Šī vēsts satrauca visus Porkro iedzīvotājus un drīz vien izplatījās arī uz abām kaimiņu salām. Jaunais Begū bija mazā arhipelāga kara upuris numurs viens, iespiedies visu sirdī un prātā jo vairāk tāpēc, ka |.m kopš pusotra gada visi allaž līdzjūtīgi apvaicājās l'.rgū tēvam, Porkro maizniekam, kā klājas viņa vienīga-ļ.iiii dēlam. Katrs salinieks varētu uzskaitīt visas likstas un pārbaudījumus, ko izcietis nabaga jauneklis, jo vecāki nevienam nekā neslēpa. Stāstīdami un gauzdamies par karavīra nedienām, arī vecie Begū bija izvērtušies par apvidus varoņiem. Franču spēkiem izlaužoties pie Sedā* nas, jaunais Begū bija uzskrējis ņz mīnas, kura sprāga; biedri bēgot pametuši viņu ar saplosītu kāju, uzskatīdami par mirušu; bija aizritējuši mēneši, vecāki apraudāja dēlu, un tad pienāca vēsts, ar viņa roku rakstīta pastkarte, kuras zīmogā bija attēlots ērglis: dēls' bija dzīvs, kritis pūstā un tika ārstēts vācu hospitālī; vēlāk vecāki saņēma no dēla otru vēstuli, jau ar citādu zīmogu: Emiljēnu ārstēja franču hospitālī, vācieši bija repatriējuši smagi ievainoto kareivi ar amputētu kāju, kuram būs jāizdara vēl citas operācijas. Tagad Emiljēns Begū atgriezās mājās, viņš vairs nekaros. Agnesa par to dabūja zināt uz karstām pēdām, tikko šī vēsts bija sasniegusi salu: Irma, kas viņai vienmēr visu paziņoja par mazo, noslēgto Porkro pasaulīti, skriešus atgriezās no ostas mājās, riskēdama torīt nokavēt kārtējo pārbraucienu uz cietzemi, kurp devās iepirkties.

Agnesa apmeklēja vecākus. Begū māte jau iepriekš lēja karstas asaras, runāja bez mitas un gludināja izejamo kleitu, kaut gan vēl nebija zināms, kurā dienā Emiljēns ieradīsies. Viņa sagaidīšot dēlu Hiēras stacijā, jo viņš atgriezīšoties ar vilcienu, nevis ar ambulances automobili —- tā stāvot rakstīts Emiljēna vēstulē, zēns esot pilnīgi izārstēts.

Kad pienāca ievērojamā diena, Porkro saplūda milzums ļaužu. Tie saradās gan no Levāna, gan Porkrola salām, gan pat no Ziēnas pussalas. Mazajā zvejnieku ciemā čaloja meičas, viņu košie tērpi ņirbēja dienvidu saulē. Jaunās meitenes nebija aizmirsušas Emiljēna glīto vaigu un atcerējās pirsmkara balles Ziēnas līča deju zālēs, kur katrai bija paticis dejot ar stalto puisi. Toreiz viņam bija divdesmit divi gadi, tātad tagad ne vairāk par divdesmit pieciem. Pat Agnesa bija pievienojusies sagaidītāju pūlim, kaut arī atrāvās mazliet nomaļus no pārējiem, un viņai līdzās Irma turēja, atbalstīdama pret gūžu, prāvu puķu podu ar tikko uzplaukstošu kamēliju, kuru pēc kundzes rīkojuma bija paņēmusi no siltumnīcas.

Ilgu laiku Bago sala aizsedza motorlaivu. Kad tā beidzot parādījās aiz līkuma un peldēja taisni uz krastu, labu brīdi šķita, ka tā stāv uz vietas. Bet tad sagaidītāju pūlis sakustējās, sāka māt ar rokām un klaigat. No šī mirkļa viss noritēja ātrāk. Ļaudis pameta līča galu, no kura labāk bija pārredzams kuģu ceļš, un pārgāja uz ostu; tagad varēja skaidri saskatīt laivā blakus tēvam un mātei Emiljēnu Begū, kas ar gausu rokas mājienu atbildēja uz sveicieniem.

Galu galā motorlaiva piestāja pie uzbēruma. Dažs labs jau steidzās pretī atbraucējiem, bet pēkšņi atkāpās. Iestājās klusums. Begū tēvs bija paņēmis dēlu rokās kā mazu bērnu un iznesa krastā. Viņš uzmanīgi nostādīja Emiljēnu uz vienīgās kājas. Jaunais vīrietis palēkāja, cenzdamies noturēties līdzsvarā, kamēr viņam pasniedza kruķus, un pēc tam viņš mirkli palika stāvot uz šaurā dambja, tukšā bikšu stara bija uzlocīta tik augsti, ka šķita: kāja amputēta līdz gūžai. Veselā kāja, uz kuras balstījās viss ķermenis, saspringa un spilgtajā gaismā izskatījās sevišķi gara un tieva. Vienkājis pavērās ļaužu pūlī, kuri bija sapulcējušies, lai viņu sagaidītu, un pēkšņi it kā zaudējuši valodu, ieraugot sakropļojumu, par kuru bija piemirsuši vai arī nebija īsti apjautuši. Sājā abpusējā klusēšanas un sastinguma mirklī sagaidītāji tomēr pamanīja, ka glītā puiša seja ir moža, acīm redzot, kopšana un atpūta viņam bija nākusi par labu.

Beidzot Emiljēns, atbalstīdamies uz kruķiem, devās uz priekšu, tēvs un māte sekoja dēlam; tā kā ļaudis, viņiem tuvojoties, pašķīrās, atbraucējs nevienu neuzrunāja un pagāja garām. Viņš pagriezās uz tēva maiznīcas pusi, iegāja iekšā, vecāki viņam pakaļ; brīdi durvis- palika vaļā, pēc tam aizvērās.

— Atnāksim vēlāk, — Agnesa teica Irmai. — Puķu podu ienes pie pārtikas preču tirgotājas un palūdz, lai uzglabā līdz vakaram, kad apciemosim Begū.

Meitene savilka sejiņu neapmierinātā grimasē.

— Labāk aizstiepšu atpakaļ mājās, — viņa sacīja. — Nemaz nav tik smags! Gadījumā, ja jums tikai rīt iznāktu apciemot maizniekus.

Agnesa apmeklēja Begū ģimeni tikai pēc divām dienām. Dēla nebija mājās. Māte paskaidroja, ka Emiljēns viens pats uz kruķiem aizklibojis uz vīnkoku dārzu, un apraudājusies piebilda, ka puisis negribot ne ar vienu sarunāties.

— Begū kundze, ielieciet kamēliju viņa istabā. Es pilnīgi saprotu! Satikšu viņu citreiz.

Agnesa vairs neatnāca pie Begū. Rokī dabūja iesnas, tāpēc ka vakari vēl bija vēsi. Temperatūras svārstībām nepievērsa vajadzīgo uzmanību, jo pavasaris bija iestājies agri. Dāsnajā zemē brieda jaunā raža. Baijū dobēs jau saka novākt agrīnos dārzeņus, kad no ziemas krājumiem vel nebija patērētas ne trīs ceturtdaļas. Agnešu pilnīgi aizņēma šie jautājumi.

Par kaltētajiem zirņiem vārēja neraizēties: kamēr ēdīs zaļos zirnīšus, kas nogatavojas jau februāra beigās, kaltētie līdz vasarai nesabojāsies — bet konservētie! Baijū zemesraga saimniece nebija sevišķi droša par dārzeņu konserviem, kurus pagājušajā gadā bija pirmo reizi pati gatavojusķ turklāt ar diezgan primitīviem līdzekļiem. Ag-nesa centās nepiešķirt šiem jautājumiem pārāk lielu nozīmi, jo apzinājās, ka citiem klājas daudz grūtāk; daudzas sievietes pēdējos divi gados bija kā apmātas ar rūpēm par pārtikas sagādi, un Agnesa, nevēlēdamās ļauties šādai apmātībai, bija neapmierināta par savu pārtikas rezervju nemitīgo pieaugumu, viņa sev pārmeta, ka paklausījusi Viktorinei, ko bija pārņēmis krāšanas gars. Viktori ne savukārt protestēja: ne kundzes, bet mazā bērniņa dēļ viņa baidoties, ka mājā kaut kā nepietrūkst.

Agnesa neviļus iesmējās.

— Kukurūzas milti putriņai viņam ir vajadzīgi, tur es piekrītu! — viņa sacīja. — Bet cik Rokī apēdīs langustu konservus un sarkano piparu un ķiploku virtenes! Un vēl divpadsmit grādu stipro vīnu!… Nabaga jēriņš, divarpus gadu vecumā… — Agnesa izklaidīgi piebilda.

— Kundzei kaut kas iešāvies prātā! — provansiete, pirkstu pacēlusi gaisā, iesaucās. — Tad ta nelaime! Vīns var novecot, caur to tas kļūst tikai labāks. Arī ķiploki nezaude_ asumu. Nē, es redzu skaidri: kundze grib kādam ko aizdāvināt! Un, kam, es gribētu zināt! Ja kādam saliniekam, tad es jūs brīdinu: tikko būsiet iesākusi, tad nebūs vairs gala, — jums vajadzēs izdāļāt diendienā, no rīta un vakara. Vai man nav taisnība?

— Es patiesi nesaprotu! Jūs sagudrojat diezin ko… — Agnesa pukojās, kā vienmēr, kad viņas nodomu kāds bija nojautis; Viktorine un pat mazā Irma, ar kurām Agnesa dzīvoja šaurā tuvībā, galu galā neļaus viņai vairs mierīgi domāt, ko viņa grib. — Tomēr patlaban,’ kad tik daudzām ģimenēm trūkst paša nepieciešamākā, turēt mājas vairāk, nekā vajadzīgs… Viktorine, es brīnos, kā jūs pati to neizjūtat.

Agnesa aizgāja un atgriezās pagrabā vēlāk, pēcpusdienā, kad zināja, ka Viktorine aizņemta ar bērna veļas mazgāšanu. Viņa no jauna pārbaudīja pārtikas krājumus un apsvēra, kas citiem būtu vērtīgākais un ko varētu drošāk iesaiņot. Sainis nedrīkst būt liels. Un, galvenais, ne smags. Pēkšņi viņai ienāca prātā doma par svaru, ko nedrīkst pārsniegt. Līdz šim Agnesa bija sūtījusi pārtikas saiņus reti un tikai kara gūstekņiem. Šoreiz būs citas kategorijas sūtījums, par kuru viņa nezina pastāvošos noteikumus.

Jau nākamajā dienā Agnesa Hiērā izdibināja vajadzīgās ziņas. No turienes viņa atveda arī litra kannu, ovālu, plakanu, gluži jaunu^alumīnija kannu, ko bija dabūjusi no vietējā drogista. Viņa nogaidīja vakaru, kad mājā iestājās klusums.

Sūtījumu Agnesa gatavoja ar neparastu, gandrīz drudžainu centību, reižu desmit svērdama un pārsvērdama gan iesaiņošanas materiālu — kartonu, papīru, auklu, gan arī visu, ko gribēja pakā ielikt. Ar dziļu nožēlu viņai vajadzēja atteikties no lielas burkas tomātu biezeņa, kas bija pārāk smaga. Taču tās vietā viņa ielika mazu burciņu, lolodama cerību, ka gardēde tante Luīza nogaršos šo? biezeni. Pieberot šim nolūkam pašas uzšuto maisiņu ar kukurūzas miltiem, Agnesa iztēlojās, kā Vandeika avēnijā tos pārvērtīs par pīrādziņiem, pankūkām un putriņu mazbērniem. Beidzot viņa papildināja svaru līdz atļautajai robežai, sabāzdama tukšumos mandeles, un spraugas starp burkām ielika nevis zāģu skaidas, bet timiānu, rozmarīnu un lauru lapas.

Jau grasīdamās apsiet saini, Agnesa pārliecās pār to, dziļi ievilka elpu, un asaras viņai pieriesa acīs, tāpēc ka tas asi smaržoja, un Busardelu ģimenei, sūtījumu atverot, uzvēdīs visi Baijū zemesraga aromāti.

Aptinusi auklu, Agnesa to tūlīt atkal atraisīja: un ja nu saini pārbauda? Viņai bija sacīts, ka no neokupētās zonas nedrīkst sūtīt Parīzē normētos produktus. Pie izejām no stacijas pasažieri tiekot kratīti, jo ievest atļauts tikai tos produktus, ko pārdod bez kartītēm, vai arī pasu dārza augļus. Agnesas sūtījumā ietilpa vērtīgā olīveļļa alumīnija kannā.

Paņēmusi vienu no etiķetēm, kuras mēdza izmantot kon-mtvu burkām, Agnesa uzlīmēja to uz kannas un skaidri salasāmi uzrakstīja: «Eļļa no Busardelu muižā audzētām olīvām.»

III

Agnesa nolēma katrā ziņā pati aizvest saini uz cietzemi, un, ta kā dzelzceļa maģistrāle gāja nevis caur lliēru, bet Lapolinu, viņa vispirms devās turp. Nonākusi Sājā atzarojuma stacijā, Agnesa izjuta bažas, ka sūtījums te var noklīst: ja jau viņa nokļuvusi tik tālu, tad aizbrauks arī līdz Tulonai. Nodevusi vērtīgo kravu sūtījumu nodaļā, viņa uzraudzīja pārsvēršanu. Lielajā stiklā, aiz kura svārstījās svaru bultiņa, Agnesa ieraudzīja savu atspīdumu ar turbānu galvā; dodamās ceļā, lai nosūtītu paku, viņa bija apsējusi ap matiem šalli, jo pūta mistrāls. Agnesa iedeva labu dzeramnaudu. Izejot no zāles, viņa vēl uzmeta pēdējo skatienu sūtījumam, ko bija pati savām rokam iesaiņojusi un kas pēc dažām dienām nonāks tuvinieku rokās.

Taču, jau braucot atpakaļ uz Hiēru, Agnesa sāka uztraukties: Busardeli neuzņems labi šo velti. Viņi uzskatīs, ka Agnesa cenšas parādīt savu pārākumu; viņi apvainosies vai vismaz samulsīs. Un tomēr! Produktu sainis, kas sūtīts šādos apstākļos, turklāt tik smalkjūtīgi, jo Agnesa pat nebija par to paziņojusi ar starpzonālo pastkarti. Nē, ne — viņi uztvers to pareizi! Un viņiem jau nemaz nevajag pateikties, pat ne pavēstīt par sūtījuma saņemšanu. Ja, Agnesa bija darījusi pareizi. Tagad viņa varēja but mierīga. Turpretī, ja ar pakas nosūtīšanu būtu vilcinājusies, svārstījusies un galu galā atmetusi šo nodomu, Agnesa nekad nevarētu sev to piedot.

Vairākas dienas viņa nespēja tikt vaļā no šīm pārdomām. «Cik maz esmu pārvērtusies!» Agnesa atskārta. «Tie paši pašpārmetumi, tā pati tieksme apsvērt katru savu soli.» Viņa bija uzskatījusi, ka ir atbrīvojusies no tā visa, dzīvodama Amerikā un tagad mežonīgās salas atrautībā. Blēņas! Bija pieticis domās pievērsties Van-deika avēnijai, lai viņā no jauna atmostos agrākā daba. Agnesa patiesi bija palikusi tā pati; divdesmit astoņu gadu vecumā viņa joprojām bija kā jauna meitene. Agne-sas laulība bija ilgusi tikai dažas nedēļas, Ksavjē

pāragrā nāve to pārtrauca; īstu sievietes dzīvi viņa bija iepazinusi Kalifornijas kalnos, kur visi uzskatīja, ka viņa ir precējusies ar Normanu, kaut gan tā nebija. Jaunava, sieviete — atšķirība nebija ne tukša skaņa, ne pārdzīvots jēdziens, un ar Agnesas bērna piedzimšanu nebija viss nokārtojies. Viņai uzzibsnīja prātā vārdi meitene-māte.

Agnesa noņēmās sākt gaidīt pastu ne agrāk kā pēc nedēļas; viņa apsvēra, ka paies vismaz septiņas astoņas dienas, kamēr sūtījums sasniegs Parīzi un varēs pienākt pastkarte no okupētās zonas. Agnesa nogaidīja veltīgi veselu mēnesi. Viņā lēnām iesvilās sašutums, uzbangoja dusmas, kuru sūro, atriebīgo garšu viņa labi pazina, tās bija jaunībā bieži izjustās dusmas: tātad Busardeli palika nepiekāpīgi! Vispasaules traģēdija nesatricināja viņu stāju, viņus nekas neskāra, šie bezbailīgie buržuā turpināja sīkās ģimenes ķildas! O, protams, tante Emma bija tā, kas viņiem piekodināja neatbildēt. Agnesai šķita, ka pāri trim atšķirtības gadiem un septiņsimt kilometriem okupētās Francijas zemes līdz viņai atplūst tantes Emmas vārdi. «Neatbildēsim!» pērkonīgā.balsī trauksmaini norīko ģimenes tikumu sargātāja. «Es prasu, lai neviens neatbild Agnesai, — skaidrs? Šī nožēlojamā iedomājusies, ka ar litru olīveļļas var izpirkt piedošanu!…» Mēnesi veltīgi nogaidījusi atbildi, Agnesa nāca pie pārliecības, ka sūtījuma saturs neparādījās uz ģimenes galda. Viss bija atdots kalpotājiem. Vai arī kādai labdarības iestādei.

Cik viņa ir bijusi vientiesīga! Ar katru dienu, kas aizritēja, neatnesot gaidīto pastkarti, Agnesa pukojās uz sevi aizvien vairāk. Viņas sarūgtinājums kļuva vēl asāks tāpēc, ka sirds dziļumos viņa gandrīz saprata savus tuviniekus. Viņi, protams, bija izturējušies zemiski, aiz liekulības un mantkārības ļaudami veselai meitenei apprecēties ar neauglīgu jaunekli, iepriekš nebrīdinot ne vienu, ne otru. Bet kā bija rīkojusies savukārt Agnesa? Pie tam no tuvinieku viedokļa! Viņa bija nogalinājusi Ksavjē. Viņa to bija nolaupījusi tantei Emmai, Ksavjē krustmātei, kura vienīgā nelaimīgo jauno vīrieti bija mazliet mīlējusi; Agnesa bija aizvedusi mirēju, kaut gan ārsti aizliedza viņu kustināt, un viņš bija nomiris sanitārajā automobilī, kas trauca pa tālo ceļu: jā, tuviniekiem bija tiesības sacīt, ka Agnesa nogalinājusi Ksavjē.

Viņa tik un tā nepiedeva Busardeliem šo klusēšanu. Viņa taču bija spērusi pirmo soli! Un tas viņai bija maksājis dārgi. Agnesa no jauna pievērsās dēlam kā avam vienīgajam glābiņam. Paldies dievam, viņa dzīs-111s rit tikai puse Busardelu asiņu. Jau ar to, ka viņš ripo, ka paceļ plakstus virs tēraudtvirtā skatiena, bērns atriebj Agnešu. Viņa šķīstais skatiens nekad nav redzējis Vandeika avēnijas iemītniekus un nekad tos neredzēs. Kokī pazīst tikai vienu ģimeni — Agnešu. Un cilvēkus, kuri puisēnu lolo. Jau pilnīgi atskārzdams hierarhiju, kāda pastāv starp šīm trim sievietēm, kuras rūpējas par mazās radībiņas labklājību, bērns stiepa roķeles pretī mātei kā visaugstākajai dievībai.

— Darling, sauc mani par mcimmij, — Agnesa teica puisēnam. — Atkārto reizē ar māmiņu: mam…mī.

— Mam … mī, — paklausīgi un gluži sajūsmināti čiepstēja bērns.

Agnesa cieši apskāva Rokī un noklāja skūpstiem mazo sejiņu.

Pienāca diena, kad Agnesa nolēma vairāk nedomāt par stūrgalvīgo ģimeni, un viņai tas izdevās diezgan viegli. Vientulībā pavadītajos gados paradusi pastāvīgi kontrolēt sevi, Agnesa bija attīstījusi jau iedzimtās spējas valdīt pār savām jūtām. Viņas doma ātri un, ja tā var sacīt, organiski atveseļojās, un viņa atkal atvairīja tēlus un paralizēja iztēli, tiklīdz tā sāka darboties viņai nevēlamā virzienā. Agnesa attieksmē ar citiem cilvēkiem nekad nebija pasīva un reti ļāvās sapņainībai, un, kad runa bija par Busardeliem, viņa atklāja sevī arvien jaunas neparasta gribasspēka rezerves. Atrauties no uzmācīgajām pārdomām Agnesai palīdzēja ne tikai dēls, bet arī karā sakropļotais Emiljēns.

Viņa tēvs un jo sevišķi māte jau bija gluži izmisuši par savu zēnu, un maiznieka sieva ne reizi vien izraudājās pie Agnesas krūts.

— Agnesas kundze, es vairs nezinu, ko teikt un ko darīt, lai viņu vestu pie prāta. Emiljēns dabūjis līdzi mākslīgu kāju, kas viņam uzdāvināta hospitālī: īsts mākslas darbs. Nāciet, es jums to parādīšu. Glabāju to kā acuraugu: veltas pūles! Es viņam saku: «Pieliec to kaut uz brītiņu, lai es redzētu, kā izskatās.» Viņš liedzas to darīt.

— Begū kundze, varbūt protēze viņam ir sāpīga.

— Ehē! — maiznieka sieva izbrīnījusies novilka un pat piemirsa nosusināt acis. — Viņš arī tā saka. Vai domājat, ka tas ir tiesa?

Krietnā sieviete pēkšņi ļoti nopietni paskatījās uz Agnešu. Salā nebija ārsta, pat ne aptieķnieka, bet Agnesa kādreiz bija beigusi Sarkanā Krusta kursus, viņai bija zināšanas medicīnā, un Porkro tas nebija noslēpums; salinieki itin drīz bija pasākuši griezties pie viņas pēc padomiem, pat pēc ārstnieciskas palīdzības un nereti izmantoja viņas medikamentu skapīti. Agnesa paskaidroja sakropļotā jaunekļa mātei, ka reizēm pēc amputācijas pārgrieztā nerva gals sadalās. Tas sagādā asas sāpes. Var arī būt, ka rēta labi nesadzīst un atveras, tiklīdz tai pieskaras protēze.

— Tā gan laikam būs! — iesaucās maiznieka sieva, kurai asaras bija apsīkušas, klausoties šos izskaidrojumus. — Viens vai otrs! Varbūt pat abas vainas reizē! Agnesas kundze, parunājiet jūs ar Emiljēnu — jums viņš klausīs. Dariet to, ja ne viņa, tad manis dēļ, lai viņš kļūst prātīgāks!

Baijū zemesraga saimniece pati bija lūgusi Porkro ļaudīm, ar kuriem kaut cik sagājās, lai tie viņu sauc par Agnesas kundzi, nevis Busardelu, jo šis vārds kopš saķil-došanās ar tuviniekiem viņai bija nepatīkams. Agnesa neattapās, ka šis paņēmiens bija pilnīgi viņas ģimenes tikumu garā, jo vairāku paaudžu laikā tik daudzas sievietes bija valkājušas B.usardelu uzvārdu, ka vajadzēja, lai citu no citas atšķirtu, saukt viņas pēc vecu vecā paraduma par Tcodorines kundzi, Simona kundzi vai Emmas jaunkundzi.

Jauno Begū Agnesa atrada sēžam zemē starp abiem kruķiem tanī tēva vīndārza daļā, kas no ceļa nebija redzama. Agnesai neatbildēt jauneklis neuzdrošinājās. Taču, lai uzreiz laupītu viņai vēlēšanos turpināt sarunu, Emil-jēnS: paziņoja, ka esot nolēmis atgriezties hospitālī. Viņš pārāk ciešot, dienu un nakti, un jūtot, ka viņam kļūst aizvien ļaunāk. Stāstīdams par nodomu atgriezties slimnīcā, Emiljēns bija cerējis īsi un ātri izbeigt sarunu, taču Agnesai šāds novirziens bija tieši izdevīgs. Viņa pat nedomāja Emiljēnu strostēt vai aizrādīt, ka jauneklis ļoti apbēdina māti, bet piedāvājās viņam palīdzēt.

— Emiljēn, ja gribat, es varu Uzņemties jums to izkārtot. Tā jums būs aiztaupīta sarakstīšanās. Varu jau rītdien pārbraukt pāri uz cietzemi, kur griezīšos tuvākajā sanitārajā punktā, lai man norāda, kas darāms. Pasakiet tikai— vai mājiniekiem jau esat par to stāstījis? — Agnesa.: piebilda, atsēzdamās viņam līdzās zaļojoša ozola pakājē. — Citādi var iznākt neērti, ka arī es iejaucos.

Apjukušais jauneklis te brīžam neticīgi paskatījās uz Agnešu, te atkal sapīcis nodūra acis, rokā drupinādams sakaltušu zemes kukurzni. Šinīs mirkļos Agnesa centās neuzkrītoši aplūkot sakropļoto kāju, taču Emiljēns, viešņai parādoties, bija pārlicis veselo kāju krusteniski pāri otrai, lai to noslēptu. Sēdēt šādā nedabiskā stāvoklī viņam bija droši vien sāpīgi vai vismaz neērti, jo pēc brīža viņš mainīja pozu, un tad Agnesa ieraudzīja ar divām spraužamadatām uzsprausto bikšu staru un saprata, ka stumbenis ir pavisam īss. Emiljēna atgriešanās dienā viņa iztālēm nebija varējusi to tik skaidri redzēt. «Ak dievs,» Agnesa nodomāja, «nabaga puisim amputēta gandrīz visa kāja …»

Viņa novērsa acis. Bet, paskatoties uz otru kāju, sirds viņai sažņaudzās vēl sāpīgāk. Vienīgajā kājā Emiljēns bija apāvis audekla tupeli, bez zeķes; bikšu stara straujajā kustībā bija uzraukusies, atsedzot kailu, vēl gluži zēnisku stilbu. Veselais loceklis vēl vairāk izcēla jaunekļa sakropļojumu.

— Jūs taču zināt, vai ne? — Agnesa atguvusies sacīja. — Mēs nevaram būt droši, ka viss noritēs ātri… Jūs jau pazīstat militārās kancelejas… Tāpēc rīkosimies, pagaidām nevienam nekā nesakot. Rīt no rīta aizsūtīšu pie jums Irmu ar aploksni. Ielieciet tanī visus savus karadienesta dokumentus, arī hospitāļa izziņas: gan es ar tām tikšu galā. Bet cik ir pulkstenis? Es mājās pateicu, ka aizietu tikai līdz ostai un drīz būšu atpakaļ, nezināju, ka satikšu jūs. Nu man jāiet. Uz recļzēšanos, Emiljēn!

Smagi ievainotā kareivja ārstēšanas vēsturē, ko Agnesa nākamajā dienā izskatīja, viņa atrada vajadzīgo: ārsta ieteikumus, kas bija doti Emiljēnam, kad viņš atstāja slimnīcu. Agnesa redzēja, ka viņš nebija ievērojis nevienu priekšrakstu.

Divas dienas viņa nogaidīja, lai Emiljēns vientulībā šo to mazliet pārdomātu. Pa šo laiku viņa aizbrauca gan uz Hiēru, bet tikai tādēļ, lai aptiekā nopirktu «B» vitamīna ampulas un krietnu krājumu pārsienamā materiāla. Atkal aizgājusi uz Begū vīna dārzu, Agnesa bez pūlēm izlasīja Emiljēna sejā, ka tas gaidījis viņu.

Agnesa paskaidroja, ka īsti nezinot, kā rīkoties. Viņa vēl neesot spērusi nekādus soļus, bet tas esot Emiljēna paša interesēs. Katrā sanitārajā punktā, kur jauneklis ieradīšoties, viņam izteikšot pārmetumus. Varbūt pat sagādāšot nepatikšanas. Tāpēc ka viņš neesot ārstējies. Agnesa sacīja, ka nenosodot viņu par to un viņa vietā droši vien būtu izturējusies tāpat. Viņa saprotot Emiljēna nomāktību, bet dakteri, Agnesa teica, cenzdamās piemēroties jaunā vīrieša runas veidam, nekad neiejūtoties smagi ievainota cilvēka ādā. Viņa ieteica Emiljēnam vispirms uzlabot savu veselību. Ar visiem iespējamiem līdzekļiem. Viņam derētu «B» vitamīna iešļircinājumi un vajadzētu arī pavingrināties staigāt ar protēzi, pie sevis mājās, kur neviens viņu netraucē. Kamēr viņš vēl ir pats savs kungs un var darīt, ko grib. Atgriezies hospitālī, Emiljēns būšot vairs tikai numurs tāds un tāds starp daudziem citiem, un slimnieku kopēji, kuriem uzdos rūpēties par viņa nabaga kāju, izturēšoties pret viņu bez ceremonijām. Jau rīt pat Agnesa varot aiziet pie viņa un sākt iešļircināšanu. Tikai tāgad Emiljēns attapās un iecir-tās pret Agnesas uzstājību, taču bija jau par vēlu: viņa pateica, cikos nākamās dienas rītā ieradīšoties pie Emiljēna.

Sāpes drīz vien mitējās, bet, tikko Emiljēns sāka mēģināties staigāšanā ar protēzi, amputācijas rēta atkal atvērās. Agnesa to pienācīgi kopa, tā sadzija, taču pie nākošā mēģinājuma nelaime atkārtojās. Tagad Agnesa ieteica amputētā locekļa stumbeni apsauļot, un pēc katras saules peldes viņa mainīja Emiljēnam pārsējumu. Gadalaiks bija labvēlīgs, tāpēc ārstēšanas procedūru izdarīja Begū vīna dārzā, nomaļā lauku nostūrī. Agnesa nojauta, ka Emiljēns te jutīsies labāk nekā mājās, tādēļ bija aizrādījusi, ka viņai ir ērtāk nākt uz šejieni, jo vīna dārzs atradās labu gabalu tuvāk Baijū zemesragam nekā osta.

Agnesa vienmēr ierādās ar instrumentu somu un aiznesa līdzi lietoto pārsēju, ko mājās sadedzināja; tā kā saules peldes aizņēma zināmu laiku, viņa mēdza strādāt kādu rokdarbu, parasti adīja. Strādādama un sekodama pulkstenim, viņa atstāstīja pacientam pa šveiciešu radio pārraidītās jaunās ziņas. Ilgiem brīžiem abi klusēja, un galu galā aizdomīgais jauneklis pierada pie Agnesas, diendienā juzdamies arvien brīvāk savā atkarībā no viņas, tuvībā un ārstēšanās procedūras piespiestajā intimitātē. Maiznieka Begū vīna dārzs bija neliels, zaļoksnēju ozolu, mastikas koku un zemeņkoku birzs ieskauts zemes gabaliņš, kas atradās iesānis no pāris nomaļām takām, kurās reti iegriezās kāds gājējs. Gaiss te bija dzidrs un tīrs.

kopēju un slimnieku te neviens netraucēja un pat nc-

redzēja.

driz vien Agnesa zināja visos sīkumos Emiljēna sa-l&lt;&gt;|)|ošanas norisi, par kuru viņa tēvam un mātei bija lil ;ii vispārējs nojēgums. īstenībā viņa tagad zināja to '&lt;1 skaidrāk nekā pats cietušais, jo nabaga jauneklis ne-iii.'iz nebija labi sapratis, kas ar viņu notika, bet Agnesa 1/lobīja no Emiljēna aprautajiem stāstījumiem patieso notikumu gaitu.

Jauneklis bija uzskrējis uz mīnas, un vācieši viņu atrada sprādziena vietā, smagi ievainotu kājā. Pēda b’ija ašķaidīta, nekavējoties vajadzēja to amputēt, bet ar to nepietika, jo arī ciskā atklāja vairākus vaļējus lūzumus, tāpēc bija nepieciešama vēl arī osteosintēzes operācija, kas neizdevās labi, radās kaulu infekcijas perēkļi. Agnesa paskaidroja bijušajam kara gūsteknim, ka toreiz viņa vispārējais smagais stāvoklis bija aizkavējis repatriēšanu; jaunā sieviete saprata un izskaidroja arī Emiljēnam, ka trīs sekojošās operatīvās iejaukšanās bijušas kaula tīrīšanas, nevis īstas operācijas, kā viņš bija uzskatījis, un, tā kā ievainotā dzīvībai draudošās briesmas arvien pieaugušas, vācieši, lai viņu glābtu, galu galā amputējuši kāju līdz gurna vidum.

Kad Agnesas kundze, liela lietpratēja šajos jautājumos, bija Emiljēnam apgaismojusi visu pārciesto, viņš jutās mazliet vīlies, bet arī atvieglots. Sakropļotā jaunekļa pārdzīvojumi zaudēja noslēpumainību, tie viņu vairs tik ļoti nenomāca kā iepriekš, kad viņš bija tiem piedēvējis gandrīz vai vajāšanas raksturu.

— Kad nu jūs man visu tik sīki esat izstāstījis, — Agnesa teica, — tad vienu gan varu jums noteikti apgalvot. Tik bīstami un daudzi ievainojumi, kādus saņēmāt jūs, negadās bieži. Emiljēn, deviņi vīri no desmitiem būtu no tiem aizgājuši bojā: jūs esat palicis dzīvs. Ticiet man, lai izķepurotos no tik smaga stāvokļa, ir bijusi vajadzīga dzelzs veselība, — Agnesa nobeidza un tūlīt redzēja, ka ar saviem vārdiem panākusi vēlamo iespaidu.

Emiljēns ar dienvidniecisku dedzību izteica protestus, kuros tomēr izpaudās paļāvība uz savu padomdevēju.

— Agnesas kundze, neņemšos apgāzt jūsu vārdus. Tiesa kas tiesa, esmu vesels kā rutks. Bet sakiet — ko tas man tagad dod? Dzelzs veselība — jūs teicāt! No tās man kāja nepieaugs, kā ataug krabim izrautas spīles!

— Pareizi, — Agnesa piekrita, un Emiljens iekarsa vēl

vairāk.

— Negribu vairs nevienam rādīties acīs tāds, par kādu esmu pataisīts. Nē un vēlreiz nē: es negribu! Pat ja kādā jaukā dienā man izdotos iemanīties staigāt ar to dzelzs kāju, — vai tad tie, kuri mani pazīst, aizmirsīs, kas man ir zem bikšu staras?

Emiljēns bija izkustējies. Agnesa viņu atsēdināja vajadzīgajā stāvokli, lai saule apspīdētu stumbeni. Iestājās klusums. «Viņš domā par Lisjēnu,» Agnesai iešāvās prātā. Lisjēna bija jauna meiča no Žiēnas pussalas, kopš dīvainā kara laikiem viņu uzskatīja par Begū dēla iecerēto. Meiča kopā ar pārējiem bija ieradusies ostā, kad ievainotais pārbrauca mājās, un, tiklīdz sagaidītāji bija izklīduši, viņa iegāja maiznīcā. Emiljēns jau bija paslēpies savā istabā un atteicās tikties ar līgavu. Maiznieka sieva bija par to sūdzējusies Agnesai. Pēc tam Emiljēns uzdevis mātei pateikt Lisjēnai, lai viņa sevi uzskata par brīvu.

— Jūs, Agnesas kundze, esat cilvēks ar tik smalku jušanu, jūs taču saprotat mani? — Emiljēns atkal ierunājās. — Tādu, kāds nu es tagad esmu, sieviete var apprecēt tikai aiz žēluma. Un man nevajag līdzjūtības! Ne no viena .man nevajag un sevišķi ne no sievietēm! Ar kādām acīm viņas noskatās uz manu kāju!… Tāpēc es atsakos satikties ar viņām. Vienīgi ar jums un māti. Jo jūs mani ārstējat un māte ir māte. Jāsaka, pēc iznākšanas no hospitā|a neesmu citas sievietes redzējis. Ne tuvumā, ne pa gabalu … Vai jūs mani saprotat?

Pēc mirkļa viņš sirdīgi piebilda:

— Un tas man nenākas viegli!

Agnesa klusēja un vairījās paskatīties uz Emiljēnu, bet, tā kā viņš neturpināja un arī laiks bija apritējis, viņa pacēla galvu no adīkļa un pateica, ka šodien pietiek sauļot. Atbrīvojusi jaunekli no neērtās sēdēšanas, Agnesa pārsēja viņa rētu.

«Vajag izvest viņu no šīs apmātības,» Agnesa diendienā prātoja. Kaut gan Emiljēns vairāk neierunājās par sievietēm, viņa šo jautājumu neaizmirsa. Agnesa nebrīnījās, ka bija ļāvusi iezīsties smadzenēs neatlaidīgajai domai par sakropļotā jaunekļa pilnīgu, ne tikai fizisku, bet arī psihisku atveseļošanu. Viņas ciešo apņemšanos varēja izskaidrot ar pašreizējiem apstākļiem, ar prasību nepalikt bezdarbīgai, nepalikt pārāk malā no drāmas, kas norisinājās uz kontinenta, uz visa Eiropas kontinenta. Maiznieka

I'" uti dčla personā Agnesa sniedza palīdzību kara upu-

……. un tas fakts, ka sakropļotais bija vienkāršs, parupjš

puisis, uzdevumu neatvieglināja. Gluži otrādi, pēc Agne-

.1 domām, pasākums tāpēc bija vēl nepateicīgāks.

Ja arī starp viņiem nevarēja nodibināties draudzība, jo par ak daudz kas viņus šķīra, tomēr nepatīkams Emiljēns inai nebija. Agnesa ievēroja, ka jauneklis ģērbās tīrāk, Kopš viņa bija sākusi to ārstēt: patiesībā tas bija ātrākais un redzamākais injekciju un apsauļošanas panākums. Emiljēns tagad skuvās katru dienu, un viņa dienvidnie-riskā seja ar smalkajiem vaibstiem, gan nebūdama sevišķi izteiksmīga, ieguva zināmu apskaidrotību.

Agnesa izvēlējās kādu rīta cēlienu, kad nomaļajā vīna dārzā viņa juta, ka Emiljēns ir «atslābuma stāvoklī», kā savā laika bija teikuši viņas draugi Amerikā. Smaržu piesātinātais gaiss, putnu čalas, maija saule virmoja ap viņiem; tuvojās' dienas vidus, dziedniecības procedūra beidzās. Agnesa ierunājās, ka ap lieldienām Porkro droši vien parādīšoties jaunas sejas: «Provansas mājvietā» jau ieradies viens laulāts pāris. Iebraucēji drīz vien ložņāšot pa visu salu malu malās. Beidzot viņa piedāvāja Emiljē-nam apmesties uz kādu laiku Baijū zemesragā.

— Vai tur jums nebūs vismierīgāk? Tālu projām no ļaudīm, kuri jūs apgrūtina un ar kuriem nevēlaties satikties! Viktorine ir jūsu mātes bērnības draudzene, viņas gādībā jūs dzīvosiet kā niere pa taukiem. Jūs ēdīsiet kopā ar viņu un Irmu, jums būs sava atsevišķa istaba apakšstāvā, un es nodošu jūsu rīcībā savu mazo amerikāņu radio, es pati lietoju nelaiķa vīra aparātu.

Tā kā jauneklis izskatījās samulsis, Agnesa arī tēloja apjukumu, mirkli it kā svārstījās.

— Paklausieties, Emiljēn, — viņa, beidzot izšķīrusies, atsāka. — Būšu ar jums pilnīgi vaļsirdīga. Jūsu atveseļošanās norit sekmīgi, esmu apmierināta ar brūces stāvokli, jūs pats teicāt, ka tā vairs nav tik sāpīga. Injekcijas un apsauļošana jums nākusi par labu, tātad to vajag turpināt. Bet atzīšos, ka man būtu daudz ērtāk jūs ārstēt pie sevis mājās, Baijū zemesragā.

IV

Pirmajās dienās pēc Emiljēna pārcelšanās uz Baijū zemesragu Agnešu tomēr nomāca šaubas, vai viņa rīkojusies pareizi, uzaicinādama jaunekli. Ne tāpēc, ka Emil-jēns kādu apgrūtinātu vai būtu nesmalkjūtīgs; viņa istabas durvis vērās tieši uz nostampātu smilšu laukumu, uz ēnainu pagalmu aiz mājas viena spārna, tāpēc viņš tur varēja dzīvot pēc savas patikas, nesastopoties ar Agnešu.

Viņai bija grūti uzveikt biklumu, kāds viņu vienmēr pārņēma viesu klātbūtnē, kaut arī šo viesi pati bija atvedusi mājā. Agnesa allaž bija cītīgi sargājusi savu vientulību — agrāk tuvinieku vidū, bet kopš diviem gadiem no ārpasaules nogrieztajā salā, taču viņu vienmēr bija vajājis un vajāja vēl tagad jauns murgs, kas neatkāpās no viņas visu mūžu. Agnesa sapņoja: atgriezusies no ceļojuma vai vienkārši no izbrauciena pa pilsētu vai arī atmodusies un izgājusi no guļamistabas, atklāj, ka visu māju piepildījuši sveši [audis, kurus neparko nevar izdabūt ārā. Ja nākamajā dienā pēc šāda nakts murga Agnešu kāds apmeklēja, viņai vajadzēja joti piespiesties, lai apnteklē-tāju uzņemtu laipni.

Sākumā Agnesa bažījas arī par to, kādu iespaidu atstās Emiljēns uz Rokī. Sīs bažas drīz izgaisa. Puisēnam bija, kā viņš, iemācījies no mātes, stāstīja, «pāri par divarpus gadiem». Bet ne vairāk. Ieraudzījis cilvēku ar vienu kāju, bērns aiz pārsteiguma kjuva gluži mēms un necentās uzturēties neparastā tēvoča tuvumā. Rokī joprojām vairāk par visu patika būt dievinātās un vienmēr sasniedzamās Irmas sabiedrībā. Kad Irmai vajadzēja pieskatīt Rokī, viņa rotajājās ar puisēnu aizrautīgi. Rokī spiedza aiz sajūsmas, un meitene viņam piebalsoja. Agnesa veicināja šo labo saprašanos un centās, cik iespējams, atbrīvot Irmu no mājas darbiem.

Viktorine no pirmā mirk|a aiz principa nostājās Emil-jēna pusē, turklāt pilnīgi neslēpti. Ne aiz savtīgām interesēm, bet tāpēc, ka viņš bija maiznieka dēls. Kaut gan Porkro bija pasargāta no daudziem ierobežojumiem un jauniem paradumiem, kas ieviesās pēc sakāves, tomēr arī šeit bija tāpat kā citur ievestas maizes kartītes, un ierobežojumu laikmets izvirzīja maiznieku Begū salas cienījamāko vīru vidū.

Pēc Viktorines apsvēruma gādībai, ar kādu Baijū zemesragā visi rūpējās par Emiljēnu, vajadzēja viņiem nodrošināt privileģētu stāvokli maiznīcas klientu vidū. Begū tēvs un māte augām dienām teica un cildināja to, kura bija pārveidojusi viņu Emiljēnu un grasījās zēnu c i i un izdziedināt, tāpēc Viktorine bija nolēmusi, ka iii uur, kamēr mājās uzturēsies Emiljēns, pieliekamajā miltu nekad netrūks.

Tiklīdz Agnesai attiecībā uz mājiniekiem prāts nomierinājās, viņa atkal dedzīgi ķērās pie Emiljēna pāraudzi-ii r aiias un bez sevišķas piespiešanās nodevās tai aizvien v.iirāk. Viņa izšķirstīja kaudžu kaudzes vecu amerikāņu Žurnālu, kurus bija abonējusi un saņēmusi no Ņujorkas pat vēl kādu laiciņu pēc pamiera noslēgšanas. Agnesa tos bija uzglabājusi gandrīz vairāk aiz uzticības atmiņām par Kaliforniju nekā aiz patiesās solidaritātes pret sabiedrotajiem. Viņa atcerējās, ka bija redzējusi šajos žurnālos reportāžas ar fotogrāfijām, kurās smaidīja abu dzimumu sakropļoti cilvēki, ko nemocīja nekādi kompleksi un kam protēzes, mākslīgas kājas un rokas ar vairākām locītavām, robotu plaukstas, korsctu bruņas un plastmasas /okļi un deguni it nemaz nekavēja nodarboties savā profesijā, uzņemt filmas, precēties un radīt pēcnācējus. Sevišķi atmiņā bija iespiedusies vesela sērija ļoti amerikānisku momentuzņēmumu, kuros ar tūkstošdaļsekundes ātrumu bija fiksētas kādas Harlemas slavenības — melnādaina dejotāja kustības: viņš izdarīja salto mortale, atsperdamies no zemes ar savu mākslīgo kāju.

Kad Agnesa parādīja šos piemērus Emiljēnam, tie neuz-vedināja viņu uz gaidītajām pārdomām. Paslepen vērodama sakropļoto jaunekli, kamēr viņš šķirstīja sameklētos žurnāla numurus, Agnesa redzēja, ka Emiljēns neuzkavējās pie šīs reportāžas. Viņu vairāk saistīja «komiksi», kuri šajos izdevumos bija publicēti vienīgi reklāmu lappusēs un turklāt angļu valodā. Agnesa neuzstāja un atlika žurnālus atpakaļ skapī. Emiljēns drīz vien atrada garīgo barību citur: bērnu žurnālos, kurus savukārt krāja Irma. Agnesa bieži vien redzēja, ka jauneklis sēž virtuvē vai ēnainajā pagalmā pie savas istabas sliekšņa, iegrimis Bekasīna un Bibi-Frikotēna dēkās.

Brūce viņam tagad bija galīgi sadzijusi, un, tā kā laiks bija kļuvis silts; Agnesa pierunāja viņu iet peldēties. Emiljēnu vajadzēja no jauna iemācīt peldēt. Pormanas līča krastā māju nebija, pludmale piederēja Baijū zemesraga īpašniecei un gandrīz vienmēr bija tukša. Zvejnieki arī vairs līcī neiegriezās, jo nedrīkstēja izbraukt jūrā, un nedaudzie peldu viesi, kas uzturējās salā, apmeklēja pretējo krastu, Pālī vai Dienvidu pludmali vai arī drūzmējās uz šaurās zemes strēles pie vecas baznīcas.

Nesteidzīgi ejot, Emiljēns viegli veica puskilometru ceļa, kas šķīra Pormanu no mājas. Viņš jau bija sācis staigat ar mākslīgo kāju, bet Agnesa neieteica viņam uz pludmali iet ar protēzi, jo būtu neērti citu klātbūtnē to noņemt un atstāt smiltīs.

No mājas viņi izgāja četratā pēc diendusas. Ceļš veda caur priedulāju, malu malās skaļi sisināja cikādes. Rokī pavisam plikiņš plunčājās pa ūdeni kopā ar Irmu, kas ļoti lepojās ar savu pirmo peldkostīmu; pērnvasar viņa vēl bija iztikusi ar vecām peldbiksītēm, kā puika. Agnesa ar Emiljēnu devās tālāk, līdz smilšainās krastmalas galam, kur sākas klintis un bija pietiekami dziļš, lai varētu peldēt un nirt.

Emiljēns devās ūdenī, balstīdamies uz kruķiem, un, kad viņš metās peldus, Agnesa tos paņēma un iznesa krastā.

— Jānudien, tagad esmu pilnīgi atkarīgs no jumsi — kroplis iesaucās, kad pirmajā dienā atradās tā dažus metrus no krasta. — Tagad, ja jums uznāktu kāds untums, es nekad vairs nevarētu aizkulties mājās. Varat iedomāties, kā es kārpītos pa smiltīm un locītos aiz dusmām, kā skorpēna, kas izmesta sausumā! Es padodos, kaut esmu stiprākais! Jā, lūk, ko nozīmē uzticēšanās!

Emiljēns iesmējās. Agnešu samulsināja šie gluži neparastie smiekli vai arī vārds «uzticēšanās»; uzlikusi galvā peldcepurīti, viņa savukārt iedrāzās ūdenī. Dziļums nesa viņu ķermeņus, un ikreiz, kad viņi atnāca te peldēties, abus pārsteidza spēks, ar kādu caurspīdīgā ūdeņu masa turēja viņus virspusē. Saule iespīdēja līdz pašām jūras dzīlēm, mezdama tanīs iezaļganu spīdumu. Gaisma spiedās cauri ūdens slāņiem, kuros vizēja vizlas zvīņas, gluži kā izkausētas sudraba rūdas slānis. Abi peldētāji arī bija tanī iestiguši, vienīgi galva un pleci izniruši zeltainajā gaismā. Ja turpat tuvumā neklaigātu Rokī un Irma, tad it nekas netraucētu šo mirkļu kluso mieru, pilnīgo aizmiršanos. Jaunā sieviete un jauneklis turējās ūdenī gandrīz svērteniski un tikai mazliet kustināja rokas, lai nenogrimtu. Agnesa ncattālinājās no Emiljēna.

No dienas dienā klinšu spraugā palika iebāztais dēlītis, kas bija šurp atnests, lai Emiljēns, turēdamies pie tā uz ūdens, izstrādātu ar vienīgo kāju peldēšanas kustības. Kad Agnesa grasījās iet pakaļ dēlītim, jauneklis vienmēr atturēja viņu.

Vel brītiņu pagaidiet, — viņš lūdzās. — Nav ko ' b igties. Ir tik labi.

Dienvidnieku izrunā teiktie vārdi trīsodami aizšalca pār i.iojošo jūras virsmu. Starp citu, Emiljēns drīz vien t.«pat iemanījās peldēt bez jebkāda stila, ievingrinājies 1/līdzināt ar kājas amputāciju radušos līdzsvara trūkumu. Agnesas dažādos peldēšanas stilus viņš nokritizēja, tie « ot pārāk sarežģīti. Viņa neiemācīja Emiljēnam sevišķi daudz šajās pēcpusdienās, tomēr saprata, ka bez viņas vienkājis nekad nebūtu uzdrošinājies sākt iet ūdenī; un ūdenī, kā viņa bija cerējusi, sakropļotais jauneklis atguva zaudēto veiklību un kustību brīvību, aizsviedis projām kruķus un aizmirsdams savu kr.oplumu.

Kādu rītu Baijū zemesragā ieradās Lisjēna. Agnesa viņu nepazina, bet uzreiz nojauta, ka tā ir Emiljēna bijusī līgava, kad pa atvērto kabineta logu, pie kura rakstīja vēstuli draudzenei Mano, ieraudzīja jaunu meiteni, kas nāca pāri terasei un, acīm redzot, meklēja kādu. Pēc Ksavjē nāves Agnesa bija iekārtojusi sev un dēlam istabas apakšējā stāvā un tagad nopriecājās, ka logiem priekšā aizliktie metāla sieti neļāva no ārienes saskatīt telpu iekšpusi. Agnesa negribēja rādīties Lisjēnai. Tagad notikumi norisināsies strauji, Agnesas labi izdomātais pasākums, boz šaubām, tuvojās laimīgām beigām, un Emiljēns, salabis ar Lisjēnu, atkal salabs ar dzīvi. Agnesas iejaukšanas vairs nebūs vajadzīga, jo kauliņi bija mesti.

Caur pieliekamo Agnesa izgāja pagalmā un pasauca Irmu, kas virsājā rotaļājās ar Rokī.

— Tā laikam ir Emiljēna līgava? — Agnesa teica. — Aizej paskaties un pasaki Emiljēnam, ja viņš vēlas, lai uzaicina Lisjēnu uz brokastīm. Taisni šodien mums ir svaigi pīrādziņi. Lai māte attaisa burciņu konservēto langustu un dārzā saplūc salātus. Ja Lisjēna gribētu ar mani sasveicināties, pasaki, ka esmu aizņemta. Es pa to laiku pieskatīšu puisēnu, bet skrej žigli, jo man jāuzraksta vēstule, jau tā esmu aizkavējusies.

Agnesa tomēr nenobeidza vēstuli. Irma, izpildījusi rīkojumu, bija atgriezusies pie Rokī, taču Agnesa neatsēdās pie rakstāmgalda, bet staigāja šurp un turp pa istabu, ik brīdi palūkodamās pa logu. Galu galā viņa atsēdās un, lai ar kaut ko nodarbinātu rokas, ķērās pie iesāktā rokdarba — viņa adīja plānu puloveru Emiljēnam.

Agnešu iztraucēja no pārdomām soļu dipoņa, kas atskanēja uz akmens plātnēm izliktā celiņa aiz mājas. Izgājusi

uz terases, viņa ieraudzīja Lisjēnu — jaunā meitene skriešus un neatskatīdamās devās augšup pa nogāzi.

Agnesa savaldījās lin neiegāja virtuvē pasaukt Irmu vai viņas māti un izjautāt. Viktorine pasniedza brokastis klusēdama, un Agnesai vajadzēja nogaidīt maltītes beigas. Kad Rokī bija noguldīts diendusā, Irma atbrīvojās un bez aicinājuma pieklauvēja pie kabineta durvīm.

— Jā, tā bija Lisjēna! — meitene iesaucās, tikko pārkāpusi slieksni, un viņas balss noskaņa liecināja, ka šī mīlestības drāma viņai gājusi pie sirds. — Jā, kundze, tā bija viņa! Aizgājusi īpaši no Ziēnas pussalas līdz Vjēsalēnai, šitādu gaisa gabalu, lai ar šīrīta motorlaivu atbrauktu uz salu. Divu stundu gājiens kājām, tāpēc ka autobusam nav degvielu. Un apmātais Emiljēns negribēja pat noklausīties, kas viņai sakāms. Lisjēna lēja gaužas asaras, veselām straumēm! Bet šis tikai kaļ savu: «Nevajadzēja nākt, es tevi nesaucu. Neesmu atkāpies no sava lēmuma un nekad neatkāpšos. Šitāds, kāds tagad esmu, es nekad neprecēšos, esmu cieši nozvērējies. Kas es vairs par cilvēku,» viņš sacīja. «Man žēl, Lisjēna, ka tu velti esi nositusi.laiku.»

— Vai tad viņa Emiljēnam neatbildēja?

— Viņa atbildēja visu! Ka viņa nesaprotot, kur Emiljēnam radušās tādas domas. Vai tad šis viņu uzskatot par kādu vējagrābsli, vai? Viņai šis esot tas pats, kas bijis. Un, ja tā, tad lai notiek: arī viņa ne ar vienu citu neprecēšoties, un tādā modē viņi abi būšot makten laimīgi. Beigās viņš paņēma kruķus un, pametis Lisjēnu kā ubadzi pie virtuves durvīm, iegāja savā istabā, tā ka nabadzītei atlika tikai aiziet kā nākušai.

— Vai Emiljēns tev visu to izstāstīja?

— Kur nu! Viņš pie brokastu galda nepateica ne četrus vārdus. Nē, mamma visu bija dzirdējusi, lejā uzposdama istabas.

Pēcpusdienā Pormanā Emiljēns bija kluss, un Agnesa, redzēdama viņu tik sadrūmušu, nobrīnījās, ka viņš nebija palicis mājās. «Emiljēns manis dēj atnācis peldēties,» Agnesa nodomāja. Viņa piesargājās jauneklim kaut ko jautāt.

Ap pulksten septiņiem, kad saule jau aizslīdēja aizmugurē aiz salas un no ielejas cēlās krēsla, kas sāka plesties pār pludmali, Agnesa aizgāja nostāk pārģērbties. Tiklīdz viņa atgriezās, Emiljēns sasparojies pāris vārdos atvainojās par Lisjēnas apmeklējumu.

— Agnesas kundze, es viņu neaicināju. Gribu, lai jūs nedomātu aplam: neesmu viņu lūdzis ciemos jūsu namā.

- Emiljēn, tas taču nav svarīgi. Jūs mierīgi varējāt viņu uzaicināt. Tas mani it nemaz neapgrūtinātu.

— Es gan varu sacīt, ka mani tas apgrūtināja! Būtu labāk sēdējusi mājās un veltīgi nezaudējusi laiku. Tiklab viņai, kā man būtu bijis labāk. Viņai es sarunāju daudz nepatīkamu vārdu. Un man, kad viņu ieraudzīju, iekšā viss sagriezās. Jūtu, ka šonakt neaizvēršu ne aci. Bet lai viņa neiedomājās, ka es savu lēmumu grozīšu! — Emil-jens, pakratīdams ar pirkstu, sacīja. — Kad viņa tagad redzējusi tuvumā, kāds esmu, es vēl stingrāk palikšu pie tā. Ziniet, milzīgajā tveicē biju apģērbis tikai īsās biksītes.

Emiljēns apklusa un novērsās. Agnesa aptvēra, ka velti bija lolojusi ilūzijas, puisis nebija izdziedināts no drūmajām domām, un vēl jāveic ilgs un grūts atveseļošanās ce|š. Emiljēns vēl piebilda viņam raksturīgajā vientiesībā un iecirtībā:

— Es teicu, ka ar sievietēm man ir cauri uz visiem laikiem.

Agnesa šonakt arī nevarēja aizmigt. Vakars neatnesa veldzi. Pārējā salā pēc saules rieta k|uva vēsāks, bet ne Baijū zemesragā, kas pacēlās puslokā uz dabiskiem pakāpieniem, vērstiem tieši pret dienvidiem. Bija iestājušās visgarākās dienas gadā, un bieži vien tikai labu brīdi pēc mēness lēkta augšējā terase un māja sāka atbrīvoties no dienā akmeņos uzkrātās svelmes kā liels kvēpināmais trauks, kas mēnesnīcā kūpēja. Naksnīgā spīdekļa gaisma neizdzēsa krāsas, rūsgani zeltainās klintis un spilgti sarkanā māja šķita sakaitētas. Visā dzīvoklī istabās bija ierīkoti uz ziemeļiem vērsti vēdlodziņi, kuri karstajā laikā bija īsta svētība.

Agnesa, atgūlusies kaila zem palaga, raudzījās tumsā, uz atvērto logu pusi, aiz kuriem melnoja nakts; viņa ieklausījās, pūlēdamās sadzirdēt kaut mazākā vilnīša iečalošanos, taču laukā valdīja klusums. «Pirms vieniem temperatūra nekritīs ne par vienu grādu,» viņa nodomāja. Starp sasilušajām sienām viņai neviļus ienāca prātā,' ka mājas otrā spārnā sakropļotais Emiljēns droši vien sasvīdis grozās no vieniem sāniem uz otriem.

Agnesa neiededza gaismu, lasīt negribējās, viņa tāpat gaidīja ausmu. Pacietīgi viņa gulēja, laiku pa laikam uzmezdama skatienu fosforescējošai modinātāja ciparnīcai.

Ap pulksten diviem svaigums īsā mirklī ieplūda un pie pildīja istabu. Agnesa piecēlās, uzmeta plecos rītasvārkus iegāja bērnistabā pārbaudīt, vai Rokī nav nospārdījies kails, un aizvēra vēdlodziņu. Atgriezusies guļamistabā viņa atkal mierīgi atgūlās, un, kad ārā plata zilganpelē* cīga svītra pie debess juma vēstīja nakts beigas, gar logi klusu aizslīdēja siluets, kas balstījās uz kruķiem. Likās ēna devās uz terases pusi.

Agnesa atcerējās Irmas atstāstītos Emiljēna vārdus par negrozāmo atteikšanos no sievietēm, par viņa patieso vai tēloto pārliecību, ka viņš spēj izraisīt sievietē vienīgi līdzjūtību.

«Ja tikai es varētu būt droša, ka viņš pēc tam ar tc nelielīsies …» Agnesa domāja.

Taču tūlīt viņa nicīgi pavīpsnāja. Pavīpsnāja par Agnešu Busardelu. Sī neviļus modusies piesardzība tik maz saskanēja ar sievieti, par kādu Agnesa sevi iedomājās un tik |oti piedienēja «jaunai meitenei no buržuā ģimenes»! Sī apziņa Agnesai palīdzēja izšķirties.

Viņa izgāja ārā. Liegais gaiss, jūras un augu smaržas klusums, tumši zilgā debess, no kuras mēness bija nozudis, bet kurai saule vēl netuvojās, — itin viss ap Agnešu dvesa līksmu rītausmas mieru un dabisku vienkāršību

Agnesa attālinājās no mājas, vadīdamās no domas, kas viņu bija nodarbinājusi cauru nakti. Viņa devās lejā pa kāpnēm, kas veda uz lapeni, ko Agnesa bija iekārtojusi saules peldēm; tā atradās zemāk nekā terase, bet bija paslēpta aiz augstiem krūmiem. Emiljēns tiešām bija tur, atlaidies uz viena no audekla matračiem, kuri šeit palika dienu un nakti. Viņš pacēlās uz elkoņa, pamanījis līdzās nostājušos slaido sievieti, kas bija ietinusies vieglos rīta-svarkos.

— Arī es nevarēju aizmigt, — viņa klusā un rāmā balsī sacīja.

Emiljēns pasmaidīja, nekā neatbildēdams. Agnesa negaidīti ieraudzīja, ka jaunekļa zobi pustumsā iespīdējās. Viņa atgūlās uz blakus matrača. Tā abi palika viens otram līdzās, viņa, brīvi atlaidusies, viņš, atbalstījies pus-sēdus, skatījās uz Agnešu. Viņa baidījās, ka Emiljēns nesāk runāt, taču viņš joprojām klusēja un arī nepakustējās; tad Agnesa, mazliet pacēlusies, pastiepās uz jaunekļa pusi un noskūpstīja viņu uz lūpām. Mirkli Agnesa izbijās, īsu mirkli, iekams viņš atbildēja uz viņas skūpstu. Tomēr viņš neapskāva Agnešu un ļāva viņai atvirzīties

atpaka|. šajā kustībā varbūt neviļus Agnesas rītasvārki pavērās, un kailās krūtis apvēdīja rītausmas dzestrums. Atgūlusies uz muguras, viņa aizvēra acis un gaidīja; neaptverdama, kā Erailjēns bija varējis tik pēkšņi nokļūt pie viņas, Agnesa izjuta jaunā vīrieša smagumu.

Nākamajā naktī Agnesa neredzēja, ka viņš atkal aizslīdēja garām logam un devās uz sauļošanās lapeni. Viņa gulēja. Par spīti tveicei, viņa bija aizvilkusi logiem priekšā aizkarus. Tā aizritēja vairākas dienas, un, iekams Emiljēnam apnika velti pavadīt naktis zem klajas debess, Baijū zemesragā kļuva vēsāk, temperatūra izlīdzinājās. Pēc pusnakts vairs nevarēja ārā uzturēties nekustīgi.

Peldēšanos Porinanā turpināja, tikai tagad Agnesa krastmalā neatdalījās no bērna un Trīnas. Viņa nekad nepalika divatā ar Emiljēnu, izņemot tad, kad izdarīja vP ņam iešļircinājumu. Pārsiet rētu vairs nevajadzēja. Tā bija galīgi sadzijusi. Izdarīt iešļircinājumu Agnesa gāja Emiljēna istabā, taču durvis uz pagalmu vienmēr atstāja vaļā. Piesardzība, bez šaubām, bija lieka, jo šādā reizē un apstākļos Emiljēns nebūtu iedrošinājies runāt.

Pārējā laikā izteiksmīgi runāja Emiljēna skatieni. Agnesa juta tos, bet vairījās sastapties ar viņa acīm. Kādu rītu pēc nakts, kas atkal bija bijusi tveicīga, Agnesa, atbīdīdama aizkarus, lai istabā beidzot rastos caurvējš, ieraudzīja uz āra palodzes lauku puķu saišķi. Atvērusi metāla sietu, viņa paņēma ziedus. Viņa dziļi ieelpoja to smaržu; rīta rasa, kas vēl nebija nožuvusi no ziedlapiņām, saslapināja viņai seju.

— Kas man saplūcis jaukos ziedus? — Agnesa mazliet mākslotā balsī jautāja, ieiedama virtuvē, kur atradās Viktorine un Emiljēns. — Varu derēt, ka Emiljēns! Tikai vīrieši spējīgi atstāt nolauztas puķes bez ūdens.

Agnesa ielika saišķi māla krūzē un pateica, ka ienesīšot to Rokī istabā. Projām ejot, viņa ātri izmeta: «Paldies, Emiljēn!» Uz sliekšņa atskatījusies, Agnesa ieraudzīja, ka Emiljēns sēž pie kafijas tases tik apjucis, it kā naksnīgā sastapšanās ar Baijū raga saimnieci pirms pāris nedēļām būtu bijusi tikai viņa iedoma.

Agnesā modās šaubas, vai viņa nebūs panākusi pretējo iznākumu, — vai šo nakti bez rītdienas, nakti, kurai nevarēja būt rītdienas, Emiljēns neuzskata par pierādījumu, ka sievietes, par spīti labajai gribai, nekad nevarēs pierast pie viņa kropluma. Jau pārāk bieži Agnesa kavējās

pie šādām pārdomām, un tad kādu rītu Irma viņai pateica, ka Emiljēns viens pats ar kruķiem aizgājis uz ostu.

Mazās kolonijas dzīve turpinājās kā parasti. Agnesa vairs negaidīja pastu. Varbūt tāpēc, ka gaidas bija no-trulušas, varbūt arī aiz cita iemesla viņa centās vairs nedomāt par savu ģimeni un necerēja, ka pastnieks varētu viņai atnest kaut ko svarīgu. Tieši tad pienāca starp-zonāla pastkarte no Busardeliem.

Agnesa papriekš neizjuta ne mazākā uztraukuma. Viņa skaidri atcerējās tuvinieku — tēva, mātes, abu brāļu un tantes Emmas rokrakstus; šo karti bija rakstījusi cita roka, un Agnesa to pazina tikai, izlasījusi parakstu: 2anna Busardela. Vecākā brāļa Simona sieva, kas bija palikusi neitrāla ģimenes drāmā, kura norisinājās pirms trim gadiem; toreiz viņai bija tikai deviņpadsmit gadu. 2anna vēl nebija sasniegusi naidošanās vecumu. Vēstījuma rakstītājas izvēlē Agnesa atkal ieraudzīja savus tuviniekus: Simona Zanna varēja paziņot par sūtījuma saņemšanu, ne ar ko nesaistot pārējos.

Agnesa ielika vēstuli priekšauta kabatā. Irma stāvēja viņai blakus, pati atnesusi pastu no ostas un tūlīt atsteigusies uz vīna kalnu nodot pastkarti kundzei. Trūka ķimikāliju insektu iznīdēšanai, un Agnesa stundām ilgi cītīgi kopa vīnogulāju stīgas un vēl zaļos vīnogu ķekarus. Noklausījusies jaunākās ziņas, ko Irma bija dabūjusi dzirdēt, Agnesa aizsūtīja meiteni projām un atsēdās caurspīdīgajā olīvkoka ēnā izlasīt pastkarti.

Viņa vērīgi aplūkoja vienkārša Bristoles papīra taisnstūri, kas atgādināja izpildāmu prospektu ar skopi iemērītajām baltam vietām starp drukātām iezīmēm un brīdinošiem aizrādījumiem, kuri pastkarti padarīja bezpersonīgu, bezdvēselīgu. Pirms datuma uzrakstītais vārds «Parīze» tomēr aizkustināja Agnešu; cauri iespiesto un ar roku rakstīto vārdu režģim viņa izlasīja vēstījuma tekstu:

«Ģimenē visi veseli, tikai tēvocis Teodors slims ar stenokardiju. Simons gūstā, adrese pievienota zemāk. Produktu paka saņemta.»

Viņas brālis gūstekņu nometnē! Vecākais brālis! Dziļš saviļņojums beidzot pārņēma Agnešu, aiz uzbudinājuma aizžņaudzās kakls. Pagātnes tēli uzpeldēja no visām pusēm, zem olīvkoka sēdošo Agnešu aplenca bērnības un jaunības atmiņas, dedzīgie un dzīvinošie strīdi, dusmu uzbrāzmojumi, kas padziļināja cieņu vienam pret otru, ļo slīpētajā Simonā Agnesa daudzos personīgās un ģimenes dzīves notikumos bija atradusi sevis cienīgu pretinieku. Agnesa atcerējās vecākā brāļa abas greznās laulības, vienu otrai tik līdzīgas; abas bija notikušas Senlono-lēdeilauas baznīcā, kur Simons, zaudējis pirmo sievu, drīz vien bija apprecējies otrreiz ar nelaiķes jaunāko masu, pavisam jaunu meiteni, lai tikai neizlaistu no rokam sievas vecāku mantu. Simons, kas bija tik pašpārliecināts, tik drošs par savu nākotni un būtībā jau bija pārņēmis tēva kantori. Simons, šis spēkpilnais skaistulis, tagad atrodas gūstekņu nometnē, kur cieš trūkumu, salu un svelmi, kukaiņu apsēsts, mīt barā ar pārējiem, spiests paciest pazemojumus no vāciešiem, varbūt pat iepazinis izmisumu un represijas, kas seko nesekmīgiem bēgšanas mēģinājumiem, padots bombardēšanas briesmām… Ag-nesai nebija skaidra priekšstata par kara gūstekņu ikdienas dzīvi; atcerēdamās, kā pirms pusgada Marsejā bija uz labu laimi pateikusi, ka viņai ir radinieki gūstā, nezinādama, ka tā bija nežēlīga patiesība un ka tieši Simons bija viens no tiem, Agnesa pietvīka aiz kauna par šiem nevajadzīgajiem meliem, un tanī pašā laikā viņā modās nenoteikta atbildības sajūta.

Piecēlusies viņa devās uz mājām. Pastkartē bija minēta brā|a adrese: tas nebija darīts bez nolūka. Kas zin, vai kāds viņai vispār bīitu atbildējis, ja Simons nebūtu nokļuvis gūstā? Kā Agnesa patlaban priecājās, ka bija aizsūtījusi produktu saini uz Vaudeika avēniju! Viņa jutās ļoti apmierināta par savu rīcību. Nekavējoties jāsagatavo vēl viens sūtījums, šoreiz brālim, un, ja iespējams, vēl labāks. Ieslēgusies pieliekamajā, Agnesa tik ilgi rosījās ar produktu izvēlēšanos, kamēr attapās, ka viņai taču nav pakas nosūtīšanai nepieciešamās vācu iestāžu etiķetes. Rokas viņai noš|uka, viņa gluži izmisusi atsēdās.

Agnesa nolēma nākamajā rītā aizbraukt uz Hiēru. Šodien viņa vairs nepagūtu nokļūt turp un atpaka|. Sala bija nogriezta no pasaules. Bet Hiērā Agnesai bija milzum daudz paziņu, un tur, pie joda, gan jau kāds viņai palīdzēs sadabūt to sasodīto etiķeti.

Patlaban Agnesai bija laika diezgan lasīt un pārlasīt savu «ģimenes pastkarti»; viņa to pētīja un vētīja. Agnesa nāca pie slēdziena, ka Busardeli, aizslēpušies aiz Simona 2annas, ir palikuši salti atturīgi. Vērīgāk ielūkojoties, atklājās, ka vēstījums bija saīsināts līdz pēdējai iespējamībai; bija pat izsvītroti vairāki tipogrāfiski norādījumi,

kurus rakstītāja būtu varējusi izmantot, no pastkartes desmit rindām tikai piecas bija pierakstītas, apakšā divās brīvajās rindās atradās vienīgi gūstekņa adrese un vēl zemāk, pa kreisi, kur bija kursīvā iespiesta gatava formula: sirsnīgi atceramies, skūpstām, — no šiem trim vārdiem pirmajam un pēdējam bija pārvilkta svītra. Galu galā Agnesai paziņoja par sūtījuma saņemšanu, bet nepateicās.

Agnesa izslējās: vienalgal Viņa taču nekļūs muļķīgi jūtīga un nemēģinās kaut ko izkaulēt. Tūlīt pat Agnesa aizgaja brīdināt Viktorini, ka rīt uz visu dienu aizbrauks uz cietzemi, un, tā kā bija pienācis brokastu laiks un Emiljēns jau sēdēja virtuve pie galda, viņa pateica jauneklim, ka šo pēcpusdienu vajadzēs iet peldēties bez viņas, jo viņai ir steidzams darbs mājās.

Nakamajā dienā Agnesa Hiērā cieta galīgu neveiksmi. Kara gūstekņu palīdzības organizācija, pie kuras viņa griezās, varēja tikai aizsūtīt viņas vārdā standarta paku, jo vajadzīgo etiķešu nebija. Privātpersonas uzreiz izmantoja etiķetes, kuras saņēma no saviem gūstekņiem, un lielāko tiesu viņi paši bija uz tām uzrakstījuši, uz kuru nometni paka jāsūta. Ar vārdu sakot, etiķešu nevienam nepietika. Kad Agnesa, neredzēdama citas izejas, netieši ieprasījās paziņam par viltotām etiķetēm, visi rādīja ļoti pārsteigtu seju, un viņa klusībā izlamājās par vispārējo pakļaušanos un padevību. Tā Agnesai bija smaga diena, viņa velti lauzīja galvu, pūlēdamās sagudrot kādu izeju, un skraidīja pa vecpilsētas platajām, stāvajām avēnijām, kas bija apstādītas ar nīkulīgām palmām. Ielās nebija satiksmes līdzekļu, gājēju bija maz, svelme un bezvējš darīja pilsētu gluži pretīgu.

Agnesa atgriezās Baijū zemesragā ar tukšām rokām, sāpošām kājām, neapmierināta ar sevi un ļoti noraizējusies, ka nevarēs aizsūtīt brālim uz gūstekņu nometni paku un Simona 2annas vāji aizplīvurotais mājiens paliks bez atbalss. Agnesai pēc pirmajos mirkļos pārdzīvotā saviļņojuma uzmācās tik dziļa vilšanās, ka viņa juta prasību kādam izkratit sirdi. Bet kam? Kurš no šejieniešiem viņu saprastu? Taču ne Viktorine, kurai rūpēja tikai pārtikas krājumi, un vēl mazāk aprobežotais un vienīgi ar sevi aizņemtais Emiljēns. Patiesi, Agnesa dzīvoja pārāk noslēgti!

Viņa piezvanīja Mano. Sīs sievietes atsaucība, varbūt pat draudzība, ko Agnesa bija sajutusi toreiz, ziemsvētku

nakti Marseļā, palikusi viņai spilgti atmiņā. Viņa izstās-tij.i Mano savas bēdas.

Jūs taču nedomāsiet tāpēc krist izmisumā, vai .ne? — sacīja Mano, un Agnesa, uzreiz kļuvusi mundrāka, iztēlo-ļ.i . ka draudzene stāv pie tālruņa, košļādama cigarešu iemuti. — Vai tad jūs nezināt? Atbrauciet pie manis!

— Ļoti mīļi, Mano, es labprāt aizbrauktu, bet man li mazais un mans ievainotais. Kauja ir tik tālu.

- Tas nav svarīgi. Jūs činkstat, ka nevarat dabūt eti-l.eti pakas sūtīšanai, tādēļ apciemojiet mani.

Agnesa beidzot saprata un steigšus apsolīja ierasties. Nākamajā dienā agri no rīta izdarījusi iešļircinājumu I miljēnam, viņa pārbrauca uz cietzemi un pēc tam ar motorvagonu cauri Senrafaēlai devās uz Kanju.

— Te būs jums vajadzīgais papīrītis, — sacīja Mano, izņemdama no grāmatu plaukta pabiezu sējumu, starp kura lapām tiešam atradas etiķete pakas nosūtīšanai kara gūsteknim.

— Apbrīnojami, Mano! Kā jums tas izdevās? Es Iliērā…

— Lūdzu, mīļā, tikai bez pratināšanas. Ja jums šķiet, ka etiķete nav labi uztaisīta, atstājiet to man.

— Vismaz pasakiet, cik jums tas maksāja.

— Jel klusējiet! Ļaudis, kas tās gatavo, nedara to naudas dēļ. Tie ir mani draugi.

Mano atkal atsēdās un turpināja pasākto nodarbošanos: uzlikusi uz ceļiem kartona kārbiņas vāku ar sakrātiem cigarešu galiem, viņa tos saplucināja. Ar garajiem, smailajiem, mīnija krāsā nolakotajiem nagiem Mano izšķiroja papīra strēmelītes vienā kaudzītē un vēl derīgās tabakas šķipsniņas otrā — vidū palika pelni un apgruzduši putekļi.

Agnesa ar tikko jaušamu smaidu uz lūpām vērās draudzenes sejā. Kā daudziem neokupētās zonas iedzīvotājiem, arī Agnesai derdzās melnais tirgus, ausveisi un viltoti dokumenti. Viņai likās krietna pilsoņa necienīgi izmantot šos aplinku ceļus, samierināties ar viltus paņēmieniem. Agnesa uzskatīja, ka ar tiem atbalsta ļaudis, kuri iedzīvojas okupācijas laikā, un arī pašus okupantus, kas bija vainīgi pie dažādo ierobežojumu ievešanas; viņa pie sava viedokļa turējās tikpat stingri, cik okupētās zonas iedzīvotāji pie sava, proti, ka okupācijas varas apkrāpšana ir ne tikai nepieciešamība, bet arī sava veida revanšs. Ziem-

svētku naktī Telma Leonmartēna bija Agnesai likusi saprast šo atšķirību uzskatos, sacīdama:

— Atteikties no pāris simt gramiem sviesta tikai tāpēc, ka tas nāk no melnā tirgus, ir greznība, kādu var atļauties tikai neokupil

Pie reizes Agnesa bija iepazinusies ar šo iesauku, ar kādu viņpus demarkācijas līnijas apveltīja neokupētās zonas iedzīvotājus.

Taču patlaban Agnešu mazliet mulsināja vēl kas cits: redzot, cik viegli Mano bija izdevies sadabūt viltoto etiķeti, Agnesa nojauta, ka draudzene it nemaz nav atrāvusies no pašreizējiem notikumiem, bet dzīvo līdzi laikmeta kopīgajām likstām un bēdām. Agnesa tomēr neuzstāja, un, tā kā bija par vēlu atgriezties Salēnā, lai rīt paspētu Uz pirmo motorlaivu, viņa palika pa nakti pie Mano.

Nākamajā rītā pirms aiziešanas Agnesa izteica vēlēšanos atkal apskatīt darbnīcu mājas augšstāvā. Viņa apgalvoja, ka nekā daudz nesaprotot no glezniecības, bet uztverot to ar jūtām. Agnesa gluži satrūkās, ieejot plašajā bēniņu telpā, ko gleznotājs savā laikā bija pārveidojis un ko draudzene paturēja kā atmiņu svētnīcu un reizē arī izstādes zāli.

— Kā tā? Vai jūs esat pārdevusi savu Sezanu?

— Nē, — Mano atbildēja. — Viņa te vairs nav, bet pārdevusi neesmu:

— Un jūsu burvīgie vēlīnā perioda Renuāri? Un Vijāra «Pie atvērtā loga», kas man tik ļoti patika!

Agnesa griezās no vienas puses uz otru un jautājoši aplūkoja augstās, pa pusei noplicinātās sienas. Mano vēroja viņu, kā zvērināta pīpētāja izslējusi gaisā tukšo cigarešu iemuti.

— Mīļā, neraizējieties nemaz! Visus savus bērnus esmu novietojusi drošā patvērumā! Ko gan nevar sagaidīt no šiem kungiem, kas tagad ir pie stūres Višī un Parīzē, un Berlīnē?

— Tas, bez šaubām, ir ļoti prātīgi darīts. Sezans vien jau ir vesels kapitāls.

— Ne tas ir galvenais. Es dzīvē vairs nekam neesmu sevišķi pieķērusies, bet man mati ceļas stāvus, iedomājoties, ka mani skaistākie audekli varētu aizpeldēt zināmajā virzienā. Ja ne tieši, tad caur starpnieku. Patlaban Seza-nam radušies karsti cienītāji. It sevišķi viens resnis.

— Varu iedomāties, kurš. Vai esat droša par slēptuvēm?

I unu droša par saviem draugiem. Jūs, Agnes, viņus n* | i. islat. Nesen mūsu nostūrī izveidojies neliels kodols.

V.iicsa nezin kāpēc nosarka. Viņa apjuka tāpat kā va-l*.n Kaut ko draudzenes vārdos un domās viņa īsti nesali i i Abas sievietes saskatījās, un Mano pirmā pasmaidīja.

Iesim, citādi nokavēsiet vilcienu.

Iekams viņas devās uz staciju, Mano iedeva Agnesai vel divas etiķetes.

Man bija trīs. Agnes, jums, bez šaubām, ir skaidrs, I i pārāk bieži nevajag sūtīt pakas ar šīm etiķetēm.

O, es rīkošos ar tām taupīgi! Un varbūt brālis, saņēmis pirmo paku, pats man atsūtīs etiķeti. Vienīgi cigaretes, ko man izdosies savākt, gan es turpmāk sūtīšu viņam.

Agnesa pati aizveda uz Tulonu gūsteknim nosūtāmo saini, sagatavojusi to tikpat rūpīgi kā iepriekšējo, ko bija adresējusi uz Vandeika avēniju. Šoreiz viņa centās rīkoties ļoti piesardzīgi viltotās etiķetes dē|, taču tā nemodināja nekādas aizdomas.

Pēc tam Agnesa uzrakstīja starpzonālo pastkarti svainei, lai viņa paziņotu Simonām par sūtījumu. Tad Agnesa jau atkal sāka prātot, ar kādām jūtām paku no Baijū zemesraga saņems adresāts. Tas bija viņas brālis. «Mans nesamierināmākais pretinieks,» Agnesa atcerējās. «Un visrosīgākais. Vai viņš nedomās, ka gribu viņam pielabināties, viņu neitralizēt?» Jo Agnesa vēl arvien paredzēja, ka naidošanās ar Busardeliem nav galā, un varbūt sirds dzijumos šī apziņa viņu gan biedēja,^gan arī vilināja.

Nogaidījusi trīs nedējas, Agnesa atkal sagatavoja sūtījumu ģimenei. Viņa to adresēja vienkārši «Busardela kungam ar kundzi» — smalkjūtīgāk un bezpersoniskāk tiešām nebija iespējams. Pieliekamajā Agnesa nodalīja īpašu plauktu sevišķi izmeklētiem produktiem, kas bija domāti sūtīšanai viņas gūsteknim un okupētajiem tuviniekiem. Viņa kjuva līdzīga tik daudzajām sievietēm, kurām ģimenes atklātnes, gūstekņu vēstules un paku sūtīšana noteica mēnešu un dienu ritinu, okupācijas laikā apslāpētos sirds pukstus.

Emiljēns pēc nesekmīgās puķu pušķa dāvināšanas bija vairākas reizes atgriezies ostā. Kādā jaukā dienā viņš pārsteidza vecākus, iesoļodams ar mākslīgo kāju maiznīcā, atbalstīdamies tikai uz spieķa, gan iepriekš palūdzis Viktorinei paziņot viņa mātei, lai nebūtu nekādu prieka

gavi|u un sarunu par protēzi, citādi viņš otrreiz vairs nenākšot. Dabūjusi zināt, ka Emiljēns nav kautrējies klaji izteikt šo vēlēšanos, Agnesa redzēja, ka viņas aizbildināmais morāli ir ievērojami progresējis.

Viktorine arī bija tā, kas ievadīja sarunas ar Agnešu par Emiljēna pārvākšanos. Viņš pats nebija uzdrošinājies par to runāt ar Agnesas kundzi. Emiljēns aizbildinājās ar ieganstu, ka tagad jūtoties labi, kāja vairs nesāpot, — ko arī varēja ticēt, ja viņš pats to apgalvoja, — un viņš gribot atgriezties mājās un palīdzēt tēvam. Tagad Begū maiznīcā tirgošanās kļuva rosīgāka; pirmajā augustā, par spīti grūtajiem laikiem, mazo ostas viesnīciņu un pat tās piebūvi piepildīja peldviesi. Agnesai savukārt bija mazliet apnikušas pastaigas un peldēšanās Por-manā. Ar mājas ļaudīm viņa vairs nedzīvoja tik ciešā tuvībā kā pavasarī, turklāt saule jau rietēja ar katru dienu agrāk, garajos vakaros sevišķi varēja manīt rudens tuvošanos. Emiljēns pamatīgi garlaikojās, sēžot pie virtuvē degošās lampas vai savā vientuļajā istabā. Agnesa, kas vienmēr bija lieliski pratusi pieskaņoties sakropļotā jaunekļa omai, ļāva bez grūtībām viņam aiziet.

Attiecības, ar Begū ģimeni tāpēc nemainījās. Bet Emiljēns bija atgriezies tēva mājās. Irma kādu dienu pastāstīja, ka viņš esot aizbraucis uz cietzemi un noteikti atkal saticies ar Lisjēnu.

Septembra beigās Emiljēns bildināja meiteni, un vēsts par abu jauniešu saderināšanos atmodināja Agnešu no apātijas. Viņa atskatījās uz aizejošo vasaru, uz vēl tik tuvo pagājušo pavasari. Ieradies Baijū zemesragā, kad ziedēja narcises, glītais Emiljēns pēc īslaicīgas atteikšanās no dzīves bija tanī atgriezies vīnogu novākšanas beigu periodā. Viss bija norisinājies diezgan ātri un diezgan veiksmīgi. Bezmiega tirdītā, klibojošā ēna, kas zil-gajā rītausmā bija slīdējusi pār terasi, izdzisa atmiņā. Agnesa atvairīja sapņainību.

Baijū zemesraga saimniece, Emiljēna labdare, ieradās uz kāzu svinībām. Viņa juta, ka nevar atteikties. Ar ko viņa būtu varējusi aizbildināties? Kāzu mielasts notika 2iēnas viesnīcā. Lisjēna dzīvoja pusceļā starp ciemu un jaunajām Peskjē sāls raktuvēm, kurās strādāja vairāki viņas radinieki. Agnesa sēdēja goda vietā: pa labi no jaunlaulātās tēva. Tieši pretī Agnesai bija jaunais pāris.

Kad maltīte beidzās, dziesmas bija nodziedātas un kāzu viesi sāka izlocīt kājas, Lisjēna apgāja apkart galdam un atsēdās pie Agnesas. Kamēr jaunā meitene nogrieza gabaliņu no sava līgavas plīvura, lai to dāvātu Agnesai, l ,n zemesraga saimniece paguva ar vecākās skatienu i i erot tuvumā svaigo, možo sejiņu, vītuma neskarto I .1 mr i, kam nebija bīstama spilgtā dienas gaisma, kura ! nti.ivoja caur stikla griestiem. Pasniegdama Agnesai i. i lielīti tila, pie kura vēl turējās daži oranžziedi, Lisjēna dziras viņai pateikties par savu laimi. Agnesa aizkusti-n ita lūdza, lai viņa par to nerunā, bet jaunā meitene turpināja, un tad Agnesa ar plaukstu aizsedza viņai muti. I isjēna strauji satvēra viņas pirkstus un paguva tos no-skupstīt.

Agnesas kundze, vienā lietā man tomēr jums jā-

iitzīstas.

Lisjēna smaidīja, šķelmīgi savilkdama bēdīgu sejiņu, un viņas balss skanēja sevišķi dziedoši.

— Ak dievs, kas tad nu?

— Agnesas kundze, jūs mani padarījāt greizsirdīgu, .lā, jā, es kļuvu uz jums greizsirdīga.

— Gluži veltīgi, Lisjēna.

— Vai tas ir tiešām tiesa, ka veltīgi?

— Tas ir tiešām tiesa, — atbildēja Agnesa, skatīdamās viņai acīs.

V

Agnešu atmodināja motorlaiva, kas, skaļi tarkšķēdama, strauji attālinājās no krasta, uz kura viņa palika viena. Viņa atvēra acis. Agrā oktobra rītā zvanīja tālrunis. Agnesa izlēca no gultas, brīnīdamās, kas gan tik agri viņu

izsaucis.

Jaunkundze no pasta brīdināja, ka ziņos bēdīgu vēsti, un nolasīja telegrammu, kas Agnesai bija pienākusi no okupētās zonas.

«Vectēvs Busardels pēkšņi miris apbedīšana piektdie? nas rītā dziļās sērās Bcrnārs Busardels.»

Tūlīt pat, iekams viņa aizsūtīja Irmu uz ostu pakaļ telegrammai, Agnesa atcerējās, ka gluži tāpat, ar tikpat skopiem vārdiem, tikai pirms četriem gadiem viņai bija telegrafējuši uz Baiju zemesragu par vecmāmuļas nāvi, un viņa uzreiz nolēma: «Šoreiz es braukšu.» Agnesa nebija ieradusies Parīzē uz vecmāmiņas bērēm, kaut gan toreiz varēja izvēlēties starp guļamvagonu vai lidmašīnu, jo

miera laikos ceļoja ar visām ērtībām, bet uz tēvoča apbedīšanu, par kuru viņai bija paziņojis Bernārs Busar-dels, viens no viņas daudzajiem attālajiem brālēniem* Agnesa brauks, nebaidīdamās no daudzajām grūtībām, kas saistītas ar ceļojumu no vienas zonas otrā.

Agnesa bija pieņēmusi šo lēmumu bez svārstīšanās. Viņa jau bija ce|a jutīs. Drudžainā gatavošanās uz aizbraukšanu, ar to saistītās paredzamās raizes, griba uzveikt iespējamos šķēršļus, nezināmais, kas viņu sagaidīja ceļā un Parīzē, — tas viss drūzmējās viņas prātā, atbīdot otrā plānā skumjas par tēvoča Teodora nāvi. Nepilna gada laikā Agnesa, dzīvodama tālumā no Vandeika avēnijas, gandrīz nemanāmi bija tik pilnīgi atjaunojusi saites ar tuviniekiem, ka dzimtas tikumi un paradumi no jauna bija kļuvuši viņai tuvi. Agnesa uzreiz bija uztvērusi viltību, kas slēpās divdomīgajā formulējumā «vectēvs Bu-sardcls»; un telegrammu bija parakstījis nelaiķa mazdēls; droši vien citādi tā nemaz nebūtu pārlaista pār demarkācijas līniju. Un Agnesas tuvinieki arī pietiekami labi viņu pazina, lai nešaubītos, ka viņa sapratīs no pusvārda. Tā bija sazināšanās zīme, Agnesai pavēra iespēju; viņa saucas Busardela, dzimusi Busardela, un, ja vēlējās, varēja pārliecināt varas pārstāvjus, ka miris viņas pašas vectēvs. Ģimene it kā jautāja: «Vai gribi atbraukt? Izdevība ir. Spiest tevi neviens nespiež.» Agnesa aprēķināja: apbedīšana piektdienas rītā? Šodien ir otrdiena, viņa pagūs ierasties laikā.

Agnesa tramdīja Viktorini un Irmu, izrakņāja drēbju skapi, kas oda pēc naftalīna, sakravāja ceļa somu, uzrakstīja norādījumus attiecībā uz Rokī, uzdeva Mano tālruņa numuru, ja gadītos kādi neparedzēti sarežģījumi, izvēlējās kaut ko no pārtikas krājumiem aizvešanai uz Vandeika avēniju, neaizmirsa paņemt līdzi melnu šalli, ko varēs turbānveidā apsiet ap galvu, neaizmirsa vispār nekā un beidzot, jau sēru tērpā, kopā ar Irmu, kas nesa ceļa somu, steigšus aizsoļoja uz ostu, lai ar rīta motorlaivu pārbrauktu uz cietzemi.

Tulonā Agnesa nokārtoja formalitātes ļoti viegli un pavisam nomierinājās. Suprefektūras ierēdņi rāmā garā atbildēja uz viņas jautājumiem, apgalvoja, ka viņai nav vajadzīgs nekāds īpašs dokuments, bet pietiks uzrādīt saņemto telegrammu demarkācijas līnijas kontrolpunktā, un viņu laidīs pāri, — visu to izskaidrojuši, ierēdņi atkal iegrima savos papīros. Agnesai vajadzēja tikai doties uz ri Iju. Kas gan viņai nebija sapūsts kopš pamiera noslēg-f«in.i t Braucienu uz Parīzi, demarkācijas līnijas pār* 1« mīl attēloja par varonīgu un bīstamu pasākumu. Acīm m «l/ot, |audim nepietika ar pārbaudījumiem, kuri piemek-I. |ij i frančus: viņi piegudroja vēl klāt! Un tie, kas bija ši šo cejojumu, domāja tikai, kā vairāk izcelties. I n lika pavērot, kādā mierā noritēja darbs suprefektūras kancelejās, lai kļūtu skaidrs, ka valstī turpinās parastā d/.ive. Agnesa raiti aizsoļoja pa Vobāna bulvāri. Ce|a niiia, kurā bija dažas burkas ar konserviem, ko Agnesa veda Busardeliem, viņai pārāk smagi nenovilka roku.

Tuvojās dienvidus. Stacijā pie kases viņai bez liekas runāšanas pārdeva biļeti līdz-Parīzei, un uz jautājumu, iir kuru vilcienu lai brauc, viņai atbildēja, ka dienas ātrvilciens no Nicas ar maršrutu Marseļa—Liona— Dižona—Parīze vēl neesot gājis garām. Drīz vien tas pienāca, un Agnesa iekāpa. Kupejas nebija pārpildītas, viņa atrada brīvu vietu. Vilciens aiztrauca, tas vēl nebija apbraucis apkārt Bandolas līcim, kad Agnesa pēkšņi satrūkās. Pa koridoru tuvojās jau piemirstas zvaniņa skaņas. Restorānvagona oficiants gāja gar kupeju durvīm, paziņodams, ka tiek pasniegtas otrās brokastis. Agnesa viņu aizturēja, pajautādama, vai ir brīvas vietas. Viņa gan neesot likusi rezervēt… Atbilde bija apstiprinoša.

Vagonrestorānā ēdiens bija diezgan draņķīgs, un Agnesa ievēroja, ka uz simt gramu talonu viņai nepasniedza simt gramu maizes. Toties pati vieta, apkalpošana, galda piederumi’un pat raksturīgā trauku šķindēšana modināja Agnesa agrāko ceļošanas prieku. Galdiņi, pie kuriem sēdēja brokastu ēdēji, aizņēma tikko pusi vagona. Otrā pusē, aiz stiklotas starpsieniņas, četrus pasažierus apkalpoja atsevišķi. Tā kā šinīs laikos ēdienu karte bija stipri vienkāršota, izvēlīgie klienti, kas bija atrāvušies no pārējiem, atrada gandarījumu vīnos; viņiem atnesa šampanieša pudeli ledū. Vērojot šos izlēcējus, Agnesa atcerējās tanti Emmu. Vecā jaunkundze, kas lepojās ar to, ka ir vizinājusies diližansā, nopēla cilvēkus, kuri, braucot pa dzelzceļu, nevajadzīgi izšķieda naudu. Tante Emma ceļošanu uzskatīja par nepatīkamu nepieciešamību, ar ko ļaudīm, kas prot dzīvot, vajag samierināties. Viņa kategoriski liedzās braukt guļamvagonā, jo tanī cilvēks, ja gadīšoties katastrofa, atradīšoties naktskreklā uz dzelzceļa uzbēruma, un ilgu laiku vecā jaunkundze bija vadājusi līdzi pārtikas grozu, lai nebūtu jāēd restorānvagonā, jo

tur esot nožēlojama virtuve. Kad tante Emma redzēja kādā publiskā vietā, restorānā vai it īpaši restorānvagonā cilvēkus, kuri centās lepni uzstāties un izrādīties prasīgi, viņa par tādiem sacīja, ka tie dižojoties. Pie izdevības tante Emma, tiem dzirdot, mēdza pateikt personai, kura viņai bija līdzi un pazina viņas leksiku: «Vai redzēji dižgaru?»

Agnesa, pasmīnēdama pie šīs atmiņas, skatījās, kā četri nepazīstamie dižojās aiz stikla starpsienas: divi jaunekļi un divas jaunas sievietes, kuru tērps, matu sasukājums un, par spīti vēlajam rudenim, stiprais iedegums nepārprotami liecināja, ka viņi ilgstoši uzturējušies Kotdazīrā vai, drīzāk, Kruazetes zemesragā. Viņi sarunājās skaļi un bieži vien angļu valodā, mētājās ar dear [3] un good gracious [4] , oficiantu sauca: «steward» [5] , protams, tā, lai dzirdētu viss vagons.

Pēkšņi Agnesa divus no šiem četriem atcerējās. Tie bija brālis un māsa Siksū-Herci. Viņa tos mazliet pazina, pirms kara bija ar abiem satikusies sabiedrībā; Busardeli nesagājās ar Siksū-Herciem, kaut gan šo ģimeni ļoti cienīja baņķieru un lielo akciju sabiedrību īpašnieku aprindās. Busardelu biržas māklera kantorim bija ar viņiem darījumi, taču mājās vieni otrus neapmeklēja. Agnesa nebrīnījās, ka Siksū-Herci atradās šaipus demarkācijas līnijas, bet viņu pārsteidza abu plātība. Kad, vilcienam tuvojoties Marseļai, «dižgaru» kompānija posās piecelties no galda, Agnesa novērsa seju, izlikdamās, ka meklē kaut ko rokas somiņā, kuru turēja uz ceļiem: viņa nevēlējās sasveicināties ar Siksū-Herciem. Tie pagāja viņai tieši garām, buldurēdami angliski ar vāji atdarinātu Oksfordas akcentu.

— We Gaullists, — pāri visiem galdiem iesaucās viena no jaunajām sievietēm, — we know how all this will end [6]

Agnesa beidzot pacēla galvu. Gaiss bija tīrs; iekams oficiants ķērās pie Siksū-Hercu galda novākšanas, viņš ar papīra servjetēm noberza stikla starpsieniņu, lai nodzēstu vairākus lielos «V» [7] , kas bija uzvilkti ar lūpu zīmuli.

,i.ritnpi.;inSs ar Siksū-Herciem bija mazliet iedragājusi Лк мел ,т. bezrūpību, un viņa neviļus modās velēšanās, lai I mI apstiprina, ka viņu ceļā nesagaida grūtības. Viņa iipļautajas par to vienam no oficiantiem, kas pienāca pie i aldiņa iekasēt tēriņa maksu.

Jums, kundze, nav ausveisa? — oficiants teica.

Tādā gadījumā jums nevajag braukt caur Dižonu, .ilonsīrsaonas kontrolpunktā jums liktu griezties atpakaļ. I ai tiktu pāri demarkācijas līnijai, jums jābrauc uz Mu-Icnu. Tur izsniedz caurlaides.

— Bet es dodos uz bērēm! Uz tuva radinieka bērēm: nomiris mans vectēvs. Tulonā man apgalvoja, ka pietikšot u/.rādīt telegrammu, lai tiktu pāri.

Izņēmusi no somiņas vērtīgo depešu, Agnesa to atlocīja.

— Kundze, ar telegrammu nepietiek. Okupētajā zonā ielaiž tikai ar vāciešu parakstītu ausveisu. Jums būs jāiesniedz rakstisks lūgums un jāizpilda anketa. Un vectēvs … es šaubos, vai tas būs diezgan …

Oficiants ar mājienu pieaicināja klāt kolēģi. Attiecībā uz vectēvu abu domas dalījās, taču viņi bija pilnīgi vienis prātis, ka pasažierei jādodas uz Mulēnu, Lionā jāpārsēžas un jābrauc caur Sentetjēnu un Roanu.

Agnesa steidzās samaksāt. Laika bija diezgan, līdz Lionai vēl jābrauc sešas stundas, taču viņa vairs nespēja te mierīgi nosēdēt un gribēja ātrāk nokļūt savā kupejā pie bagāžas. Uzvilkusi cimdus, viņa piecēlās.

— Laime, ka aprunājos ar jums! — Agnesa teica, pasniegdama abiem oficiantiem naudas zīmi. — Citādi man būtu bijis jāzaudē vērtīgais laiks. Nevaru aptvert, kā Tu-lonas suprefektūrā viņi varēja man apgalvot…

Viens no oficiantiem piegāja pie nākamā galdiņa. Otrs filozofiskā mierā paskaidroja Agnesai, ka tas atgadoties diendienā.

— Nav ko brīnīties, kundze, — Kotdazīra!… Viņi nekad nav redzējuši vāciešus, ne tuvumā, ne pa gabalu. Turklāt Tulonā pat palikusi apbruņota flote. Tā ka viņi vēl nav sapratuši, ka pie mums ir okupācija.

Izgājusi no restorānvagona, Agnesa redzēja, ka visos koridoros bija sablīvējušies braucēji. Tie bija iekāpuši Marseļā. Agnesas vieta arī bija aizņemta, un sešiem cilvēkiem paredzētajā kupejā brauca deviņi. Agnesas garastāvoklis pārvērtās pilnīgi, viņa atgriezās īstenībā. Oficiants bija teicis taisnību: Kotdazīra ļaudis .neapzinājās patieso stāvokli. Sie pāris vienmēr saulainie departamenti bija brīvajā zonā īpaša zona, no pārējās pasaules atgriezts rezervāts, kurā notikumu atbalsis atplūda vēlu un jau klusinātas. Tagad vilciens, pametis šo mierīgo krastu, pagriezās uz ziemeļiem, devās arvien dziļāk iekšā okupētajā pasaulē, tagadējā Francijā. Nav šaubu, ka Siksū-Hcrci un viņu draugi ar saviem ākstīgajiem tērpiem, zeltaino iedegumu, žargonu un savu salonu degollismu bija izkāpuši Marseļā.

Agnešu pārņēma nemiers. Tik dziļš, ka.viņa pat nejuta nogurumu, kaut gan nostāvēja kājās līdz Valansai. Tuvojoties Lionai, Agnešu tik ļoti nodarbināja domas par gaidāmo pārsēšanos, ka viņa tikai pavirši pievērsās atmiņām: viņa bija Lionā satikusies ar Ksavjē, kas tur ieradās no Baijū zemesraga; Lionā Agnesa grūtniecības sākumā bija viņam uzticējusi savas raizes, un viņš bija piedāvājis apprecēties ar viņu.

Nakts jau sabiezēja, kad Agnesa nokļuva Perašas stacijā; te bija vēl mazāk gaismas, nekā iepriekšējā ziemā viņa bija redzējusi Marseļā, tāpēc ka šeit stiklotā velve bija abos galos pilnīgi vaļēja. Ar pūlēm izkūlusies no vagona, Agnesa skraidelēja pa tumšajiem peroniem, uz kuriem reti varēja sastapt kādu dzelzceļa kalpotāju. Jaunais vilciens, ar kuru Agnesai vajadzēja turpināt ceļojumu, tika izveidots tumsā apmēram pēc stundas un šķita sastāvam no vagoniem, kas paņemti atpakaļ no lūžņiem. Agnesa iekāpa vagonā, kuram pa vidu visā garumā stiepās koridors, bet sēdekļi stāvēja ar muguru cits pret citu, tā ka kupejas bija kā šauras spraugas. Vagonā bija nelaba smaka un bezkrāsainais plīša polsteris galīgi nodilis. Agnesa te varēja vismaz atpūsties. Taču jau Senša-monā un it īpaši Sentetjenā viņas vientulībai pienāca gals. Vilcienā saplūda strādnieki vai kalpotāji, vīrieši un sievietes, kas nešķiroja, kādas klases vagonā gadījies iekāpt. No viņu nogurušā un vienaldzīgā izskata Agnesa secināja, ka viņi diendienā brauc ar šo lēno vilcienu, kurā Agnesa pati iekāpusi tikai aiz ārkārtējiem apstākļiem. So pasažieru vidū juzdamās kā ārzemniece, Agnesa kopā ar viņiem brauca cauri metalurģijas un akmeņogļu rajoniem, kuros okupanti nebija slēguši rūpnīcas, jo tās strādāja viņu labā. Aptumšoto lampu zilganā gaisma bija par vāju, lai varētu lasīt, un nogurušie braucēji, rokas salikuši, klusēja. Tikai viena jau paveca sieviete adīja. Ļaudis katrā stacijā izkāpa bariem. Vilciens pieturēja ik pa desmit minūtēm.

Tas brauca vairākas stundas, vagona logiem štoras bija nolaistas; vienīgi no riteņu miegainā ritma varēja spriest par vilciena lēno gaitu. Pieturās neviens vairs neizkāpa un neiekāpa. Agnesa, gan nekā nedzirdēdama un neviena neredzēdama, uzminēja, ka blakus nodalījumos sēž nepazīstami līdzbraucēji, kuru sejas viņa nespēja iedomāties, un turpina ceļu. Kļuva jūtami vēsāk, un vismaz no tā Agnesa secināja, ka ir jau krietni tālu no vilciena atiešanas vietas.

Mulēnā viņi ieradās ap vienpadsmitiem vakarā. Agnesa gribēja tūlīt izkāpt un, šķērsodama vagonu, pabrīnījās, redzēdama, ka pārējie pasažieri paliek savās vietās. Uzlikusi roku uz durvju roktura, viņa to nospieda uz leju, taču nevarēja atvērt un ne uz reizi saprata, ka durvis aizbultētas. No ārpuses kāds pāris reižu skarbi piedauzīja, un Agnesa neturpināja pūlēties. Viņa atgriezās vietā un atsēdās.

Kāda līdzbraucēja, redzēdama Agnesas apjukumu, paskaidroja viņai, ka visā sastāvā durvis tiekot aizslēgtas un kontrole tiekot izdarīta vilcienā, vagonā pēc vagona, un tas velkoties kādu stundu.

— Man nav ausueisa. Man ir tikai telegramma, ar kuru tieku aicināta uz Parīzi, uz bērēm. Man stāstīja, ka Mulēnā vajagot pieprasīt caurlaidi.

— Jā, — kāda balss apstiprināja, — bet tikai brīvajā zonā, franču iestādē. Jūs esat iebraukusi okupētajā zonā.

— Ak dievs! Kur tad man vajadzēja izkāpt?

Agnesai atbildēja vairāki cilvēki, pie tam katrs minēja citu vietu; viņa baidījās pārāk apgrūtināt ceļa biedrus ar nebeidzamiem jautājumiem.

— Neviens nekā īsti pareizi nepasaka! — Agnesa it kā atvainodamās iesaucās.

— Viņi jums pateiks visu.

Agnesa saprata, ka viņi bija vācieši. Pēc šiem gala vārdiem nedaudzie līdzbraucēji atkal ienira vagona zilganajā krēslā, sastinga pacietīgā nekustībā.

Agnesa galīgi apjuka, jutās kā no laivas izmesta, un vēl ļaunāk kļuva, kad durvis skaļi atvērās un vagonā ienāca vācu virsnieks, divu kareivju pavadīts. Braucēju sejas citu pēc citas apspīdēja laternītes gaisma, apžilbinātas acis mirkšķinājās, no kailas rokas cimdotā rokā pārgāja papīrītis, pēc tam ausveiss tika atdots atpakaļ, vai arī tumsā nesaredzamās lūpas izteica īsu spriedumu,

un automāts ar saviem satelītiem, kas uz mirkli bija apstājušies, turpināja gājienu.

Agnesa gaidīja savu kārtu. Tā pienāca. Pietika ar Ag-nesas paskaidrojumu, ka viņa brauc bez ausveisa, lai nekavējoties ar ce|a somu rokā viņa atrastos uz stacijas perona; Agnešu pavadīja kareivis ar kasku galvā, automātu šķērsām pār krūtīm. «Mans pirmais vācietis…» viņa nodomāja, soļodama kareivim blakus, it kā tie, kuri nupat bija Agnešu izdzinuši no vagona un kuru vaibstus viņa nebija varējusi saredzēt, neskaitītos. Agnesa gribēja apskatīt šo vācieti, bet arī šim seju slēpa nakts tumsa.

Agnešu ieslēdza uzgaidāmajā telpā, kuras grīda bija piesvaidīta ar papīriem un dažādiem atkritumiem. Labajā pusē gar sienu rindojās soli, uz kuriem kvernēja pāris cilvēku. Pa kreisi stiepās vidēji augsta dēļu starpsiena, ko līdz pašiem griestiem turpināja stingri metāla režģi. Idkams Agnesa apsēdās, viņa pameta skatienu viņpus aizžogojuma. Arī tur sēdēja cilvēki un kaut ko gaidīja.

Pēc diezgan ilga laika Agnesa izdzirdēja, ka uz perona žēli iesvilpās lokomotīve, ievaidējās sakustējušies vagoni. Viņa saprata, ka vilciens aizbrauca bez viņas. Tad uzgaidāmajā telpā ienāca majors aizsargkrāsas mundierī. Sarkanīgās elektriskās lampiņas gaismā Agnesai beidzot izdevās aplūkot vienu vācieti. Sis bija pazema auguma vīrs ar skarbu un drūmu seju, zem pietūkušajiem plakstiem acu skatiens bija nedzīvs.

Agnesa atkal dzirdēja apstiprinājumu, ka viņai jāatgriežas brīvajā zonā un tur kaut kādi jāsasniedz Mulē-nas priekšpilsēta Aljē kreisajā krastā. Vienīgi franču iestādēm esot tiesības izskatīt viņas lietu un eventuāli izsniegt caurlaidi. Necerēdama uz panākumiem, tikai skata pēc Agnesa aizrādīja, ka viņai jābrauc uz bērēm. «Miris man tuvs radinieks, vectēvs,» Agnesa atkārtoja vēl lieku reizi jau pašai apnikušo frāzi un atkal izvilka telegrammu, uz kuru majors pat nepaskatījās. Vācietis runāja lieliski franču valodā un tikai pieprasīja, lai Agnesa uzrāda personības dokumentus un atver ceļasomu, kuras saturu viņš pārbaudīja. Aizejot vācietis paziņoja, ka vilciens pretējā virzienā ies tikai rīt no rīta pulksten deviņos un nakts viņai jāpavada tepat, un viņš ar roku norādīja uz soliem.

Bezspēcīgi Agnesa atkrita uz viena no tiem, taču majora balss skanēja joprojām, un viņa, mazliet apreibusi, domāja, ka saruna turpinās. Tomēr nē, vācietis bija

|m &gt;|um. Viņš bija iegājis uzgaidāmās telpas otrā pusē, kur i ļ.iulaja gaidošos cilvēkus tāpat, kā tikko bija izjautājis A«i irsti. Vācieša jautājumi un pasažieru atbildes skaļi atbalsojās klusajā telpā. Tā Agnesa dabūja zināt, ka Makus ieslodzītie cilvēki bija nokļuvuši tādās pašās grūtības kā viņa, tikai tie bija gribējuši atgriezties brīvajā /»na, bet izsēdināti no vilciena, tāpēc ka nebija izpildītus! okupētajā zonā vajadzīgās formalitātes. Sos cilvēkus atbīdīs atpakaļ uz ziemeļiem no demarkācijas līnijas, tāpat kā Agnešu atbīdīs uz dienvidiem. Turklāt dažu pasa-ieru paskaidrojumi varas pārstāvjiem laikam bija šķituši vismaz aizdomīgi, Agnesa dzirdēja ļaudis žēlojamies, ka viņi te mocoties jau vairākas dienas.

— Mēs nīkstam šeit jau otro nakti, — Agnesai pačuk-tēja blakus sēdošā sieviete, kas atbalstīja aizmigušu

meitenīti.

Klusēdama Agnesa viņai piedāvāja pāris kaltētu vīģu, ko bija paņēmusi līdzi, bet pati nevarēja norīt ne kumosa. Kopš brokastīm restorānvagonā Agnesa nekā nebija ēdusi, viņai metās mazliet nelabi. Agnesa piespiedās sēdēt nekustīgi, aizvēra acis un domās atkārtoja: rīt vēl tikai trešdiena… Drīz vien viņa tomēr manīja, ka viņai vajag iziet. Brauciens un pēdējo stundu uztraukums par nokļūšanu laikā Parīzē bija pasteidzinājis savārgumu, ko Agnesa gaidīja tuvākajās dienās.

Vēl brīdi viņa pacietās, bet tad, palūgusi kaimiņienei pieskatīt bagāžu, piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Sargkareivis nesteidzās ar attaisīšanu un, beidzot pavēris durvis spraugā, vēl nezinādams, ko Agnesa vēlas, noraidoši purināja galvu.

— Ich bin unwohl, — ich muss zur Toilette*, — Agnesa teica, pirmo reizi izlietodama vācu valodas zināšanas.

Sargkareivis pasauca kādu, pienāca cits kareivis, arī ar kasku galvā un apbruņojies, kas aizveda Agnešu uz ateju. Puszābakā apauto kāju uzlicis uz sliekšņa, viņš neļāva durvis aizvērt. Agnesa ar to samierinājās tik viegli, ka pati sevi uzslavēja: «Es ātri progresēju, neuzskatu viņus jau vairs par cilvēkiem.»

Atgriezusies krātiņā, Agnesa apsēja melno šalli turbān-veidā ap galvu, ietinās ciešāk mētelī, atsēdās pēc iespējas ērtāk, aizvēra acis un, kā bija paradusi jaunībā, lai Van-deika avēnijā īsinātu bezmiega naktis, sāka klusībā skandēt vārsmas, kādas vien ienāca prātā. [8]

Zelta lavīnas no zilā debess juma Dienā pirmajā …

t

Nākamajā rītā joprojām manu militāri1 Agnešu ieveda tukšā vagonā, kas stāvēja viens pats ārpus stacijas. Durvis vjņai aiz muguras tika aizslēgtas, un, nolēmusi, ka arī pārējās durvis ir ciet, Agnesa devās koridora galā uz tualeti, lai netraucēta varētu mazliet apkopties. No krāna tecēja duļķains ūdens, kas oda pēc dzelzs. Zobus mazgājot, Agnesa neskopojās ar pastu, ko bija izņēmusi no ne-sesēra, un pēc tam drošsirdīgi apskaloja seju un rokas ar rūsgano ūdeni, kas pa nakti bija kļuvis gandrīz ledains.

Vagons, kuram tika piekabināti vēl citi, sāka ripot tikai pēc desmitiem. Spīdēja bāla, salta saule; Agnesa aplēsa, ka varēs vakarā nokļūt Mulēnā uz to pašu vilcienu, no kura iepriekšējā dienā bija izsēdināta, un iebrauks Parīzē ceturtdienas rītā agri.

Kā Agnesai bija norādījis majors, — vajadzēja atzīt, ka šis vācietis bija vienīgais, no kura viņa saņēma noteiktus norādījumus, — Agnesa gatavojās izkāpt Senžermēnde-fosā. Viņa atkal bija brīvajā zonā, taču, braucot šoreiz dienā cauri šim apvidum, nekur nebija redzējusi kaut kādas demarkācijas līnijas pazīmes: prettanku grāvjus, dzeloņstiepļu žogus vai kaut vienkāršus stabus. Sī robeža, kuru Agnesa bija divas reizes pārbraukusi, nemaz to nepamanīdama, pamazām viņas acīs ieguva simbolisku, ab-sttaktu un tāpēc jo neatvairāmāku esību.

Agnesa pieskaņoja pulksteni Francijas laikam. Iepriekšējā vakarā, tuvojoties demarkācijas līnijai, viņa bija pulksteni pabīdījusi stundu uz priekšu, uzskatīdama, ka jau atrodas pretējā pusē, vai, pareizāk sakot, cenzdamās sevi par to pārliecināt. Laika atšķirība bija viena no retajām un arī tikai konvencionālajām zonu pārmaiņas zīmēm. Agnesa to bija atcerējusies tāpēc, ka Mano bija stāstījusi, kā ļaudis, kas slepus pārgājuši okupētajā zonā, iekrituši ar šo nenozīmīgo sīkumu. Civilā ģērbies policists gluži neuzkrītoši pieiet pie pārbēdzēja pavaicāt, cik ir pulkstenis, un vainīgais, pametis acis uz roku, nodod sevi, pasacīdams Francijas laiku, protams, ja nav attapies, pārejot demarkācijas līniju, pabīdīt pulksteni stundu uz priekšu.

Beidzot vilciens apstājās, un, kad Agnesa izlasīja mazās stacijas nosaukumu «Senžermēndefosē», viņai pēkšņi

Sargkareivja pavadībā. (Lai.)

mm i nikni iVskanējās šie nedaudzie balsieni, kurus tumsā bija izkliedzis, kad viņas gausais vilciens te bija 111.i.11irs vakar. Nikna nožēla iesvilās sirdī: ja es to būtu inijii i!… Taču viņa uzreiz apslāpēja šīs jūtas, jo ne-varēja skaisties par aplamībām, kuras sekoja cita citai *..11.i nejēdzīgajā ce|ojumā; gluži otrādi, viņa nemitīgi pulējās sev iestāstīt, ka neveiksmes, kuras piemeklē viņu, ii ni(‘ks salīdzinājumā, ar to, ko diendienā pārdzīvo tik &lt;l indz ļaužu pie šīs demarkācijas līnijas, uz visām robe-/.un, Parīzē un arī citās vietās, par ko Mano bija stāstījusi.

Dzelzceļnieks, kas stāvēja pie izejas, norādīja Agnesai māju, kur viņai varbūt izdošoties atrast satiksmes līdzekli un kādu, kas to vadīšot. Izdzirdusi šos vārdus, Agnesa izbijās, ka tikai šis satiksmes līdzeklis nav zirgu pajūgs, jo tad četrdesmit kilometri, kas viņu šķīra no Mulēnas, laupītu viņai vairākas stundas. Ar ceļa somu rokā Agnesa nekavējoties devās pie minētā vīra un ar prieku konstatēja, ka viņš gluži vienkārši «brauc ar taksometru» un degvielas viņam, acīm redzot, netrūkst. Labi uzturētais automobilis, paša apģērbs un māja uzskatāmi liecināja, ka viņa nodarbošanās bija ienesīga. Starp citu, viņš kategoriski atteicās braukt, iekams nebūs paēdis brokastis. Un, lai nerastos nekādi pārpratumi, viņš pieprasīja no klientes iemaksu, ko Agnesa iedeva, ne acis nepamirkšķinādama par summas lielumu.

— Tikai atgriezieties viena, — vīrs brīdināja Agnešu.

— Es taču ceļoju viena pati.

— Es jau nekā nesaku, tikai iūs šodien nebūsiet vienīgā, kas gribēs no šejienes nokļūt Mulēnā. Tāpēc neatvediet man te vēl citus pasažierus, lai brauciens iznāktu lētāks. Viņi pagaidīs.

Mazā tabakas veikaliņā Agnesa uzrakstīja pāris rindiņu Viktorinei, pēc tam Mano, paziņodama abām, ka vēl nav tikusi pāri demarkācijas līnijai, taču tagad vairs ilgi nebūšot jāgaida un šis esot pēdējais sūtījums no šejienes, turpmāk lai gaidot no viņas starpzonālās pastkartes. Uz atklātnes, ko Agnesa izvēlējās draudzenei Mano, bija redzams kāds diezgan neglīts vietējais piemineklis, par kuru Agnesa pierakstīja zobgalīgu piezīmi. Tad viņa nelielā skvērā atsēdās uz soliņa un sāka gaidīt norunāto stundu. Spīdēja saule, smiltīs rotaļājās bērni. Apkārt valdīja miers, viss dvesa brīvību. Nogurums pēc krātiņā negulē-

tās nakts nn pat migrēna, kas bija spiedusi deniņus, mazliet sāka pāriet.

Stundas laikā mašīnas īpašnieks viņu aizveda līdz La-madlēnai, Mulēnas priekšpilsētai, tieši iepretim tiltam pār Aljē. Bez lieka aizrādījuma viņš nogādāja Agnešu ar bagāžu pie kazarmas vārtiem, kurā atradās visas iestādes, kas pārzināja caurlaižu izsniegšanu. Agnesa vedējam samaksāja nolīgto summu, viņš pieprasīja arī vēl dzcrain-« naudu.

Plašajā kazarmas pagalmā nebija nevienas dzīvas dvēseles, Agnesa no tā secināja, ka |aužu pieplūdums nebūs nekāds lielais un viņa ātri tiks galā. Vadīdamās no uzrakstiem, Agnesa gāja pa kāpnēm un gaiteņiem, līdz sasniedza zāli, kurā agrāk laikam bija dzīvojuši kareivji, jo sienu apakšējā daja bija nokrāsota melna; šeit cilvēku trīsdesmit sēdēja uz soliem un gaidīja savu rindu. Tieši pretī, līdztekus logiem, stiepās barjera, kas atdalīja no gaidītājiem nelielu ierēdņu pulciņu. Agnesa piegāja pie barjeras. Roka listrina piedurknē pasniedza pāri aizžogojumam dēlīti ar kārtas numuru — septiņdesmit pirmais. Un septiņdesmit pirmais numurs atsēdās uz sola un sāka gaidīt. Atvērās blakusistabas durvis, pa tām iznāca kāds caurlaides lūdzējs, un balss no iekšienes izsauca trīsdesmit astoto numuru.

Spriežot pēc tā, cik ilgi katrs cilvēks uzkavējās blakusistabā, Agpesa aprēķināja, ka viņas kārta var ari nepienākt līdz kancelejas slēgšanas stundai, kas bija uzrādīta pie durvīm. Viņa uztraucās, viņai noteikti vajadzēja tikt uz vakara vilcienu. Agnesa atkal piegāja pie barjeras. Viņai paskaidroja, ka izsniegtie numuri neesot nepārtrauktā secībā, dažs labs starpā trūkstot. Ari uz soliem sēdošo cilvēku vidū esot tādi, kuri jau vakar, pat aizvakar iesnieguši lūgumrakstu, kas cirkulē pa kancelejām un vēl nav atgriezies atpakaļ. Agnesa, atbalstījusies ar rokām pret barjeru, palika stāvot, it kā nebūtu īsti sapratusi.

— Ja kanceleju slēgs, iekams izsauks jūsu numuru, tad uzglabājiet to: tas būs derīgs rītdien, — ierēdnis vēl piebilda.

Agnesa atgriezās savā vietā. Sī liktenim padevīgā pūļa vidū viņa aizliedza sev pat domāt par kaut kādām priekšrocībām. Katrs no šiem kandidātiem uz ausveisu balstījās droši vien uz tikpat svarīgu iemeslu kā viņa, varbūt pat vēl neapšaubāmāku. Un ko Agnesa varētu darīt? Nosaukt

iv11 vārdu? Tēvs un brāji tā rīkojās gandrīz visur un llrl.iko tiesu guva panākumus; tante Emma meistariski ļirnta atvērt visslēgtākās durvis un iekustināt viskūtrākos 1« icdņus. «Es pateicu, kas es esmu,» viņa nereti pēc tam f I i tīja, «un viss gāja kā smērēts!» Tie ir citu laiku tikumi, Agnesa nodomāja. Vai šeit atrastos kaut viens pats ierēdnis, kam Busardelu vārds kaut ko nozīmētu? Nē, jādara tāpat, kā dara citi, mums visiem ir vienāds liktenis.

Pēkšņi Agnesa atcerējās Telmu Leonmartēnu. Varētu mēģināt piezvanīt viņai uz Višī. Taču Agnesai derdzās šī doma, turklāt viņa nebija pārliecināta, ka varēs sazvanīt Telmu un ka tā ir tik ietekmīga persona.

Agnesa gaidīja. Viņa izgāja no zāles tikai divas reizes un uz īsu brīdi; atgriezās viņa gandrīz skriešus, bažīdamās, vai pa prombūtnes laiku nav izsaukts viņas numurs. Atkal sākās migrēna. Atsēdušies Agnesa jutās pamesta un nevarīga, pat ne baismīgā mehānisma upuris, bet svešķermenis, atsviests malā no šī mehānisma, kura zobratos viņa velti pūlējās iespraukties.

Gaidot satumsa, un zāles atmosfēra pārvērtās. Logiem aizvēra iekšējos slēģus, tiem pāri novilka aptumšošanas aizkarus; stiepju galos degošās elektriskās spuldzes ar īpaša bloka palīdzību tika novilktas pavisam klāt pie ierēdņu galdiem, un zilā papīra abažūri meta gaismu tikai šiem privileģētajiem. Aiz barjeras zāle bija iegrimusi krēslā, un uz soliem kvernošie Jaudis, kūkumu uzmetuši, snauda.

Vēl pēc stundas Agnešu iesauca blakusistabā. Viņu uzaicināja atsēsties pie galda un iedeva izpildīt garu, sīku anketu, kuras muļķīgi nesmalkjūtīgie jautājumi atmodināja Agnešu no miegainības. Uz mirkli viņa pacēla galvu un pārtrauca rakstīšanu, ar pārsteigumu atskārzdama, ka atbild uz šiem jautājumiem bez nepatikas, gandrīz ar prieku, it kā juzdamās atvieglota, ka viņai |auts tā sadrumstalotā veidā izpaust savu personību un beidzot ielie-ties veidnē, kuru viņai žēlīgi pasnieguši. Izpildījusi divos eksemplāros publisko grēksūdzi, Agnesa to parakstīja. Uz visiem jautājumiem viņa bija atbildējusi rūpīgi un patiesi, izņemot uz jautājumu par radniecības pakāpi ar mirušo.

Agnesas anketas kāds uzmanīgi izlasīja, uzlika uz jau paprāvās papīru kaudzes un paziņoja, ka pagaidām tas

esot viss. Kancelejas priekšnieks, kas vizējot caurlaides, iekams tās nosūtot uz parakstu, esot kancelejā katru dienu lidz pulksten sešpadsmitiem. Viņš jau esot aizgājis un lūgumu izskatīšot rīt no rīta.

Agnesa atgriezās uzgaidāmajā zālē un no jauna piegāja pie barjeras. «Lūdzu, vai jūs man pateiktu, kur te var pārgulēt nakti?» Agnesai atbildēja, ka tranzītpasažieriem esot kazarmā īpaša gu|amtelpa. Agnesa devās uz turieni; tagad viņa bija «tranzītā».

Milzīgā guļamtelpa, kur jau atpūtās juku jukām sievietes un vīrieši, uz koka rāmjiem uzmestie sagulētie salmu matrači, kuru krāsa nepārprotami liecināja par ilgu lietošanu, — visa šī naktspatversmes aina Agnesai laupīja drosmi. Viņa izgāja uz ielas, kur valdīja pilnīga tumsa.

Agnesa pūlējās orientēties melnajā naktī, atcerēties, no kuras puses bija ieradusies; garām braucot, viņa bija ievērojusi pāris veikaliņu — varbūt tie vēl nebija slēgti. Izņēmusi kabatas laternīti, Agnesa devās uz priekšu. Otrajā rokā viņa joprojām stiepa čemodānu, kas sāpīgi novilka sānus. Somiņas siksniņa bija gara, Agnesa to pārlika pār plecu un uzreiz varēja kustēties brīvāk. No čemodāna viņa vairs negribēja šķirties, jo baidījās, ka, atstājot to kaut kur, citurīt vairs neatradīs. Sīm bailēm piejaucās mazdrusciņ māņticības. Ērtā ceļa soma ar daudzajām slēdzēm un siksnām, nodalījumiem un pakaramajiem atgādināja Agnesai agrākos ceļojumus. Uz čemodāna sāniem vēl joprojām greznojās liela, trīsstūraina etiķete vairoga veidā. Gadu pirms kara sākšanās Agnesa bija atgriezusies no Amerikas Francijā ar tvaikoni «Normandija». Ar tvaikoni «Normandija», kas kopš gada sākuma, sasvēries uz sāniem, apdedzis un nomelnējis, čurnēja Hudzonas ūdeņos… Viņa nekad nebija ļāvusi nokasīt šo etiķeti, un tagad, plaukstā sažņaugusi ceļasomas rokturi, kura pa šīm trīsdesmit astoņām stundām pamazām bija k|uvusi arvien smagāka, Agnesa krampjaini turējās pati pie sevis, pie tās, kas viņa ir bijusi, pie tās, kāda pūlējās palikt arī tagad.

Kazarmas apkārtnē tika stingri ievēroti aptumšošanas noteikumi, un Agnesa šajā tīši radītajā tumsā, pie kuras nebija pieradusi, mazliet apjuka un neuzdrošinājās uzrunāt retās ēnas, kas reizēm trāpījās pretī ce|ā. Galu galā viņa uzgāja diezgan netīru ēdnīcu, kur varēja pasūtīt groku, maizi un ābolus. Agnesai apkārt pie aptraipītiem koka galdiem sēdošie (audis ēda skopas vakariņas; acīm

redzot, šajā krodziņā ēdienu karte augu dienu un katrā stunda bija viena un tā pati. Agnesa apvaicājās, vai te nevar noīrēt istabu uz vienu nakti.

— Pie mums istabas neizīrē, — apkalpotāja sacīja.

Iepriecinošāku atbildi nesniedza arī kasiere. Sī priekš*

pilsēta, kas Agnesai bija šķitusi pustukša, īstenībā esot pārblīvēta ar cilvēkiem.

— Varbūt pie kāda no vietējiem iedzīvotājiem? — Agnesa neatlaidās.

Kāds zēns bija ar mieru viņu aizvest uz nomaļu savrupmāju, kur, pēc kasieres vārdiem, Agnesa varbūt atradīšot patvērumu. Atkal sākās gājiens pa tumsu, puisēns bija par mazu, lai nestu Agnesas ceļasomu. Arī šajā mājā nebija vairs nevienas brīvas istabas. īpašniece, spriežot pēc izskata, turīga mazpilsētniece, ieaicināja Agnešu priekšnamā, lai nebūtu jāsārunājas pie atvērtām durvīm, pa kurām spīdēja laukā gaisma. Zēns bija aizgājis. Ieraudzījusi lejā pie kāpnēm pītu dārza krēslu, Agnesa lūdza, lai saimniece atļauj uz tā pavadīt nakti. Agnesa juta, ka viena pati vairs neatrastu ceļu atpakaļ uz kazarmu, un šis priekšnams viņai likās mājīgāks nekā kopīgā «tranzītpasažieru» guļamtelpa.

— Kundze, esmu ļoti nogurusi. Braucu uz Parīzi uz bērēm un esmu ceļā jau kopš vakar rīta. Pagājušo nakti pavadīju vācu komandantūrā uz sola.

— Uz bērēm? — saimniece vienaldzīgi pārjautāja. — Kundzīt, te tikai tādi brauc.

— Uz krēsla man tomēr būs labāk nekā uz ielas. Protams, es samaksāšu kā par istabu.

Saimnieci Agnesas vārdi it nemaz neietekmēja, un tad viņa klusākā balsī piebilda, ka pēc pagājušās nakts iz-vārgšanas nejūtoties labi. Saimniece nevarīgi paraustīja plecus: jā, ko lai dara.

— Istabu man vairāk nav, — viņa atkārtoja. — Varētu jums piedāvāt savas mazās brāļameitas gultu, bet jūs esat par lielu. Nevarēsiet tanī iegulties.

— Noteikti būšu ar to pilnīgi apmierināta.

Bez mazākās sajūsmas saimniece uzkāpa dažus pakāpienus.

— Un tas ir bēniņos, — viņa turpināja. —- Tur es nededzinu uguni. Nav slēģu pie logiem, un tagad, kad vācieši pilsētā, pretgaisa aizsardzības uzraugi mūs neliek mierā. Vai jums ir kabatas laternīte? Varbūt parādiet man gaismu… Ziniet, es nemaz negribētu izīrēt istabas. Daru to tikai tādēļ, lai tās man nerekvizētu. Te nu ir tā gulta. Pati redzat, ka būs jurrts par īsu.

Agnesa apgalvoja, ka ne. Viņa uzreiz bija ievērojusi, ka dzelzs gultas gala stieņi bija reti, viņa varēs izbāzt kājas cauri spraugām.

Agnesa dabūja mazus palagus un sedziņu, bet pāri viņa uzklāja savu mēteli. Pārgulējusi nakti, viņa nākamajā rītā atrada kāpņu laukumiņā ūdens krānu un nomazgājās. Neviens viņu netraucēja; svešā māja modās, taču kustība norisinājās zemāk, apakšējos stāvos.

Kazarmā Agnesa ieradās trīsceturdalstundu pirms iestādes atvēršanas. Pie kanceleju durvīm jau stāvēja rindas. Saprazdama, ka numuru izsaukšanas kārtību ar lieko gaidīšanu tik un tā negrozīs, Agnesa atgriezās vārtu velvē. Atslējusi čemodānu pret sienu, viņa atsēdās uz tā. Pa kreisi viņa pavēroja agrākās kazarmas celtni, kas tagad, zaudējusi vīrišķības elementu, bija pārvērsta par birokrātisma seraju; laukumā veda daudzas kāpnes un gaiteņi, taču to durvīs nekad neparādījās neviens formas tērps, tikai reizi pavīdēja žandarma uniforma. Pagriezusi galvu pa labi, Agnesa redzēja pa ceļa vidu staigājošos ļaudis. Lamadlēnas klejojošos iemītniekus, kuri, jaunai dienai Iesākoties, izlīda no savām alām, nebija grūti pazīt: šie uz dažām stundām vai uz dažām dienām šeit iestrēgušie pasažieri pastāvīgi vazāja līdzi bagāžu, izskatījās nobijušies, satraukti un pazemīgi. Automobili pa ce|u nebrauca. Divi trīs neuzkrītoši ģērbušies puiši šaudījās starp staigātājiem, ielūkojās viņiem sejā un reizēm piestāja kādam blakus un paaicināja sānis, lai aprunātos. Agnesai arī bija viens no tiem jāaizraida, profesionāls pārvedējs no vienas zonas otrā vai arī provokators.

Vienu brīdi Agnešu uzveica šī bezcerīgās šurp un turp staigāšanas sērga, viņa arī izgāja izkustināt kājas uz šosejas, kas aiz priekšpilsētas pēdējām mājām pagaisa rīta miglā. Pie staba piesistais dēlītis norādīja virzienu uz Monlisonu, brīvās zonas iekšienē; tas bija Limožas ce|š, taču Šķita, ka tukšā, pamestā šoseja vairs neved nekur. Agnesa apgriezās, un pretējā virzienā skatienam pavērās apsolītā un viņai liegtā zeme. Turp veda tilts pār Aljē. Pie uzejas uz tilta, līdzās sargbūdai, kurā dežurēja divi žandarmi, ceļu aizsprostoja ragainis ar turniketu galā. Tālāk stiepās trīssimt vai četrsimt metru no man’s

Innd [9] , kas ietvēra tiltu visā garumā, un otrā pusē bija i(d/.aina melnbalti svītrota sargbūda. Aiz tās iezīmējās i»iKētas aprises, kā dekorācija bez dzi|uma, kā burvju Internas aina. Te nu bija pāreja. Agnesa to pavēroja 1/tālēm, stāvēdama ar čemodānu rokā.

Atvērās kancelejas. Ļaudis ieplūda kazarmā. Taču uzgaidāmajā zālē Agnesa ap pulksten vienpadsmitiem vēl nekā nebija saņēmusi. Satraukums, kas vakar bija mazliet norimis, atkal atdzīvojās vēl asāks, it kā to būtu spēcinājusi mazajā dzelzs gultā pārgulētās nakts viduvējā atpūta. Agnesa kā hipnotizēta domāja tikai par tikšanu uz vakara vilcienu. Tā bija viņas pēdējā cerība. Jau ceturtdiena! Tēvoci Teodoru apbedīs rīt no rīta. Beidzot viņa pieņēma kādu lēmumu.

Pameklējusies pa rokas somiņu, kura karājās pie sāniem, Agnesa piecēlās, paķēra čemodānu un piegāja pie barjeras.

— Lūdzu, esiet tik laipni un ienesiet manu vizītkartīti kancelejas priekšniekam.

— Patlaban te ir tikai ģenerālsekretāra kungs.

— Labi, tad ģenerālsekretāram.

— Vai viņš jus pazīst?

— Viņš pazīst inanu vārdu.

Agnešu pavisam drīz ieveda trešajā istabā, kas atradās aiz tās, kurā pasažieri izpildīja anketas. Neliels vilnas plīša paklājs uz grīdas un divi ar melnu drānu pārvilkti atzveltnes krēsli vērta mazliet mājīgāku šo telpu. Ģenerālsekretārs bija pavecs vīrietis ar jauneklīgu stāju un gandrīz Kēdorsē darbinieka manierēm; tuvojoties rakstāmgaldam, Agnesa pamanīja, ka viņš aizvēra Botēna rokasgrāmatu. Viņa saprata, ka ģenerālsekretārs ielūkojies tanī ar vizītkartīti rokā, lai atsvaidzinātu atmiņu, taču viņš noteikti nebūs paguvis izpētīt sīki daudzos rokasgrāmatā minētos Busardelu ģimenes atzarojumus, tātad krāpšanu ar «vectēvu Busardelu» šeit neatmaskos. Agnesa mazliet atguva pašapziņu, kopš sāka izmantot savu vārdu. Ģimene viņu atbalstīja, sniedza viņai roku pāri demarkācijas līnijai. Cik spēcīgs «Sēžam, atveries!» tomēr bija un par spīti visam vēl joprojām palika Busardelu vārds!

Ģenerālsekretārs lika nekavējoties sameklēt Agnesas lūgumu, ātri to pārlasīja, ar zilu zīmuli uzšņāpa uz tā kādu norunātu zīmi un vārdu cilig, ko Agnesai izdevās no savas vietas ačgārni izlasīt. Tika izpildīts ausveiss uz Agne-sas Busardelas, dzimušas Busardelas, vārda, un ierēdnis, kas dokumentu aiznesa uz parakstu militārajam priekšniekam, drīz vien atgriezās. Pa to laiku ģenerālsekretārs bija galanti patērzējis ar Agnešu, atturīgi izteikdams līdzjūtību, pažēlodamies, ka esot spiests dzīvot tālu no Parīzes, Šajā noma|ajā kaktā, kur viņu saistot administratīvi pienākumi, kurus bieži vien esot pagrūti pildīt. Toties viņam vismaz reizēm rodoties patīkamā izdevība palīdzēt grūtībās nonākušiem labu aprindu ļaudīm. To pateicis, ģenerālsekretārs ielika Botēna rokasgrāmatu atpakaļ plauktā un paņēma no tā vilcienu sarakstu: piecpadsmitos četrdesmit piecās, jā, tieši piecpadsmitos četrdesmit piecās Busardela kundze varēšot Mulēnā iekāpt Višī vilcienā, kas esot viskomfortablākais, arī publika tanī labāka, un ar šo vilcienu viņa vakarā iebraukšot Lionas stacijā.

Ielikusi rokassomiņā vērtīgo papīru, uz kura atradās vajadzīgais paraksts un zīmogs ar kāškrustu, iedama projām un pēdējo reizi soļodama pa kazarmas koridoriem un kāpnēm, Agnesa domāja par augsto vācu virsnieku, kas neredzams valdīja šīs birokrātisma citadeles centrā un bija izrīkojis arī viņas likteni.

Agnesa bija ievērojusi uz ceļa netālu no tilta nelielu pasta nodaļu, kas bija ierīkota barakā pie sabombardētas mājas sienas. Viņa aizsteidzās uz turieni. Uz Baijū zemesragu vai Kanju Agnesai neļāva telegrafēt: te un tur esot robežas zona. Toties viņai izsniedza divas pastkartes, kuras viņa adresēja vienu Viktorinei, otru Mano un abām uzrakstīja tikai pāris vārdu — «Beidzot eju pāri» un pievienoja datumu un stundu. Agnesai vairs nebija prātā humors, ar kādu viņa vakar bija pierakstījusi zobgalīgo piezīmi par Senžermēndefosē pieminekli, kas bija attēlots uz pastkartes.

Tagad atlika tikai iet pāri. Kad franču žandarmi bija pārbaudījuši Agnesas dokumentus, pārgājiens pa tiltu starp abiem kontrolpunktiem viņai likās bezgalīgs. Agnesa jutās kā nekur nepiederīga. Viena pati viņa soļoja pa gaisā pakarināto šoseju, ko svilināja pusdienas saule; laiski lejā plūda upe; valdīja dziļš klusums. Agnesa centās nepaātrināt gaitu. Viņa zināja vai vismaz iedomājas, ka tiek novērota no abām pusēm, un, jo vairāk tuvojās vācu aizsprostam, jo skaidrāk saskatīja nelielo blokmāju, līdzīgu cukurgalvai, un tās šaujamlūkā beidzot, kad ^ rin,s«'i jau atradās ne vairāk kā trīsdesmit metru attā-liima, iespīdējās uz viņu notēmēta ložmetēja stobrs.

Apnesu uzlūkoja kā priekšmetu. Vācu unteroficieris sa-lul/.inādams skatījās pamīšus te uz viņu, te uz pases fotogrāfiju. Pārbaudījis čemodānu, viņš pastiepa roku pēc somiņas, un Agnesa to pasniedza, un tad unteroficieris ar strauju plaukstas vēzienu, ko Agnesa izjuta kā pliķi sejā, izgāza uz galda somiņas saturu. Agnešu pārņēma izmisums. īsu bridi kabinetā pie ģenerālsekretāra, kas bija tHojis kavalieri ar labām manierēm, Agnesa bija atguvusi personību vai vismaz Busardela kundzes personību, kas tagad viņai atkal tika laupīta. Nekustēdamās viņa gaidīja, kad vācietis būs pārcilājis viņas piezīmju grāmatiņu un naudas maku, pūdernīcu un lūpu zīmuli, tablešu turziņu un visintīmākos sieviešu tualetes piederumus, ko viņa aiz piesardzības bija paņēmusi līdzi un kas tagad atradās vienā kaudzē ar pārējo. — Pēc tam viņš varbūt aptaustīs mani pašu, — Agnesa šausminājās, — izkratīs mani, liks izģērbties. — Unteroficieris uzspieda zīmogu uz Agnesas ausueisa, viņa automātiski pateicās un aizgāja.

Nosoļojusi labu gabalu, Agnesa apstājās atvilkt elpu un, nolikusi čemodānu zemē, pārcēla rokassomiņas siksniņu pār plecu. Viņa atradās laukuma vidū, kur pusdienas laikā nebija neviena gājēja. No šejienes atzarojās vairākas ielas, Agnesa izvēlējās to, kas viņai likās mazāk izmirusi. Vispirms viņa apjautājās, kur ir pasts. Agnesa gribēja telegrafēt uz Vandeika avēniju, ka ieradīsies uz bērēm, tikai tagad pārgājusi demarkācijas līniju un iebrauks Parīzē tikos un tikos. Paredzēdama, ka okupētajā zonā būs stingras formalitātes, Agnesa reizē ar telegrammas tekstu pasniedza ari dokumentus. Darbiniece paņēma tikai depešu.

— Kundze, ņemot vērā jūsu telegrammas saturu… — viņa sacīja, paskatījusies uz Agnesas sēru tērpu.

Stacijā, uz kurieni Agnesa pēc tam taisnā ceļā devās, viņa, sevišķi necerēdama uz apstiprinošu atbildi, apvaicājās, vai te nav bagāžas glabātava vai kaut kas līdzīgs. Agnesai norādīja uz bagāžas glabātavu, un, kad, atstājusi čemodānu un pārbaudījusi vilciena atiešanas laiku, viņa izgāja no stacijas, so|i k|uva raitāki, iedama viņa pamasēja no trīs dienas stieptā smaguma atbrīvotās rokas un pēkšņi juta ēstgribu.

Restorānā, kur Agnesa ieturēja brokastis, viņa labprāt būtu uzkavējusies ilgāk. Te. bija tikai viena zāle; visi galdiņi logu pusē, no kurienes vērās skats uz upi, bija rezervēti vācu virsniekiem, kuru bija tikai pieci seši, un tomēr viņu klātbūtne liedza atraisīties sarunām. Novietojusies tā, lai viņus neredzētu, Agnesa izbaudīja klusumu. Ērti atlaidusies pret sēdekļa muguriņu, viņa atslābināja visu augumu no galvas lrdz kājām. Taču vestibilā jau stāvēja rindā civilā publika; viņi droši vien ir tādā pašā stāvoklī kā es, — Agnesa nodomāja. Reizē ar paplānu saldēdienu oficiants viņai pasniedza rēķinu.

Vajadzēja celties un iet paklejot pa pilsētu. Drīz vien Agnesa atkal sasniedza krustceles, ko bija šķērsojusi, šeit ierodoties, un tagad tukšās ielas galā, šoreiz no otras puses, ieraudzīja vācu aizsprostu pie Aljē tilta. Piepeši Agnesa apzinājās, ka ir pārnākusi citā pasaulē, viņā modās vēl vienas agrāk nepazītas bailes; līdz šim neatlaidīgā doma par nepieciešamību pāriet pār demarkācijas līniju bija aizēnojusi visu pārējo. Tagad Agnesa atcerējās Rokī, no kura vēl nekad nebija šķīrusies, izņemot uz īso laiciņu, kamēr bija aizbraukusi uz Kanju vai pagājušajā ziemā uz Marse|u. Toreiz prombūtne bija ilgusi dažas stundas, augstākais, vienu diennakti, turklāt viņa kuru katru brīdi bija varējusi sazvanīties ar Baijū zemesragu, Turpretī tagad! Agnesa nekā nezinās par Rokī, — un cik ilgu laiku? Ausueiss bija derīgs trīs nedēļas. Ja pa šo laiku bērnam kaut kas notiktu, Viktorine paziņoju Mano, un tā darīfu visu vajadzīgo, bet Agnesa, pati matē, nedabūtu nekā zināt. Sī divu zonu sistēma, kurā ģimenes atklātnes gāja nedēļām, telefona sarunas pāri demarkācijas līnijai bija aizliegtas un telegrammas pārlaida pāri tikai tad, ja tās vēstīja par nelaimi!… Agnesai asinis saskrēja galvā; iztēlodamās visļaunāko, viņa nolādēja šo braucienu. Agnesa nelādēja Busardelus, tuvinieki taču bija tikai paziņojuši par ģimenes sērām. Viņa pati muļķīgā atmaigumā, nepārdomādama par sekām, bija pieņēmusi šo neprātīgo lēmumu.

Nekā darīt! Atgriezties vairs nebija iespējams. Pēc milzīgajām grūtībām, ar kādām bija tikusi pāri… Smagākiem soļiem Agnesa devās iekšā mazajā, nepazīstamajā pilsētiņā.

Līdz vilciena atiešanai viņai bija kaut kā jānotriec gandrīz trīs stundas. Nejaušība vai nojauta aizveda Agnešu uz vecpilsētu, kur viņa klaiņāja pa šauru ieliņu labirintu un beidzot apstājās pie grāmatu antikvariāta. Vitrīnā bija izstādīti seni izdevumi, pazīstamas gravīras. Agnesa

ii" pleda durvju rokturi, durvju puse vērdamās iedarbi-11*11 i zvaniņu, kas vecīgi iešķindējās.

Iclpā aiz veikala tikai pēc brītiņa atskanēja soļi, un, I "I sieviete ar sirmiem matiem atvēra dibendurvis, Ag-ik a ieraudzīja cauri nelielu istabu anfilādei jauku dārziņu, kas zaļoja aiz mājas.

— Labdien, kundze, — Agnesa sveicināja. — Esmu Iūsu pilsētā caurbraucot un labprāt gribētu aizvest kaut ko par piemiņu no Mulēnas bērnam. Puisēnam, vēl pavi-

am mazam: viņam tikai trīs gadiņi.

— 0, tādā vecumāl… — sirmgalve pasmaidīja — Varbūt vecu bilžu grāmatu? Tikai nezinu, vai man vēl kāda atradīsies…

Pacēlusi galvu, viņa paskatījās uz pašu augstāko plauktu, un tad Agnesai aiz muguras zvaniņš iedziedājās no jauna, veikalā ienāca Wehrmacht kareivis.

— Apkalpojiet šo kungu, —Agnesa teica, pievilkdama sev klāt krēslu. — Es nesteidzos.

Viņa atsēdās. Neprazdams ne desmit vārdus franciski, vācietis pūlējās ieskaidrot, ko viņš vēlas. Viņš bija jauns vīrietis, bet izskatījās apvītis un valkāja brilles metāla ietvarā.

— Verstehe nicht1 — vecā dāma, noliedzoši kratīdama galvu, sacīja. — Verstehe nicht.

Vācietis atkārtoja paskaidrojumus. Agnesa neuzkrītoši pačukstēja antikvariāta īpašniecei:

— Viņš meklē grāmatu par šejienes pilīm. Ar gravīrām. Vai vismaz ar fotogrāfijām.

Sirmgalve paskatījās uz Agnešu un nekā neatbildēja. Pēc tam no jauna pievērsa seju vācietim.

— Habe kein [10] [11] , — viņa pateica.

Kareivis apmierinājās ar atbildi, atsveicinājās un aizgāja. Abas sievietes klusēja. Sirmgalve atkal meklējās pa plauktiem. Pirmais sējums, ko viņa nolika priekšā Agnesai, bija albums kartona vākos; spriežot pēc titullapas burtiem, tas bija apmēram pagājušā gadsimta piecdesmito gadu izdevums: «Višī, tās apkaime un ievērojamākās Burbonē pilis. Mulēna. P. A. Derozjē, izdevējs-iespiedējs.»

— Ja tas jūs interesē, — antikvariāta īpašniece sacīja. — Tie ir Balzaka drauga Ogista Boržē zīmējumi.

Agnesa bija noliekusi galvu pār albumu. Viņa ar interesi aplūkoja litogrāfijas. Šķirstīdama albumu, viņa pateica, ka ar lielāko prieku to nopirkšot. Pati sev. Rokī bilžu grāmatu gan neatrada, toties sirmgalve piedāvāja pārbīdāmu zīmējumu kolekciju.

— Tie atkal nāca modē, kad sākās karš, — vecā dāma, iesaiņodama Agnesas pirkumu, sacīja. — Tāpat kā agrāk bija izgriežamās un novelkamās bildītes.

Aizbildinādamās, ka labprāt kādu brīdi atpūstos, Ag-nesa uzkavējās antikvariātā, kur valdīja mijkrēslis, vecu grāmatu aromāts un it kā pulsēja kaut kāda apslēpta dzīve. Sirmgalve bija itin valodīga, un savukārt Agnesa viņai uzticēja sava brauciena iemeslu, paskaidroja, kāpēc spiesta uzkavēties Mulēnā, un neviļus piebilda, ka pirmo reizi esot saskārusies ar vāciešiem.

— Pie mums viņi jau ir divi gadi un četri mēneši, — vecā dāma vienkārši atbildēja.

Galu galā Agnesa ar pirkumu padusē atvadījās, apgalvodama, ka ļoti priecājoties par šo jauko mirkli un paturēšot to atmiņā no Mulēnas.

Stacijā Agnesa pievienojās hallē gaidošajam pūlim, kurā bija cilvēku četrdesmit. Beidzot atvēra durvis, un ļaužu bars ieplūda pazemes ejā. Kaut ceļasoma no jauna stipri novilka viņai roku, Agnesa, mundri soļodama, aizsteidzās citiem priekšā, taču kāpņu galā dežurējošais vācu oficieris neļāva pasažieriem uziet uz perona. Visi palika stāvot kāpnēs, aizņemdami tās no augšas līdz apakšai un atstādami brīvu tikai vidū šauru spraugu tiem, kas nāktu lejā. Agnesa bija apstājusies tā, ka viņas galva atradās vienā augstumā ar peroniem; pārlaizdama skatienu pār dzelzceļa sliedēm, viņa ieraudzīja stacijas galveno ēku ar vairākām aizvērtām durvīm, kas izgāja uz pirmo peronu. Droši vien aiz vienām no šīm slēgtajām durvīm Agnesa aizvakar bija pavadījusi nakti ieslodzījumā. Tagad dienas gaismā Agnesa nevarēja noteikti pazīt, vai šī bija tā pati māja, ko aptumšošana un milzīgais satraukums tovakar bija vērtis tik naidīgu un kur viņa tomēr bija redzējusi pati savām acīm, gandrīz taustāmi izjutusi dažu kvadrātmetru metāla režģu veidā izslieto robežu,starp brīvo pasauli un to otro. Sis Agnesas mazās odisejas pirmais posms jau šķita aizslīdam pagātnē.

No Višī pienākušais vilciens stāvēja pie perona. Taču vajadzēja gaidīt, kamēr visos vagonos izdarīs pārbaudi, kas notiek, Agnesa tagad zināja, aiz slēgtām durvīmj

viņai bija skaidrs, cik ilgu laiku aizņem šī operācija; v iM.i atkal tanī piedalījās, tikai šoreiz otrpus barikādes;

ii,in sevišķj nebrīnītos, ja no kāda vagona tiktu izdzīta ļjiima, sērās tērpta sieviete ar ceļasomu rokā un vācu

irgzaldāta uzraudzībā vesta uz krātiņu.

Uz kāpnēm sastājies pūlis klusēja, neviens neatļāvās ;itMeties uz kāpiena. Jauna sieviete smagiem soļiem uz-n.tca augšā pa brīvo eju un novietojās pašā priekšā, pārējie pret to nekā neiebilda. Agnesa ievēroja, ka šī pasažiere ir stāvoklī un jau pēdējos mēnešos. Bet uz perona, dažus soļus no oficiera, stāvēja sols.

— Es mazliet protu vāciski, — viņa sacīja grūtniecei. — Palūgšu oficierim, lai viņš atļauj jums atsēsties uz sola.

— Kundze, nedariet to. Ticiet man, nevajag.

— Herr Oļjizier'l — Agnesa ieteicās, pasperdama soli uz priekšu.

Atvainojusies par traucējumu, Agnesa īsos vārdos norādīja, ka te ir sieviete, kas gaida bērnu, un viņai vajag atsēsties.

— Niemand au/ detn Bahnsteig2— oficieris, galvu nepagriezdams, uzsauca.

Nolēmusi, ka nav pareizi izteikusies, Agnesa paskaidroja, ka šai sievietei vajag vienkārši… Vācietis atkārtoja, ka uz perona nedrīkst uzturēties, bet viņš tā uzbļāva un šoreiz uzmeta Agnesai tādu skatienu, ka viņa atkāpās. Atgriezusies savā vietā ļaužu pūlī, Agnesa redzēja, ka neviens nepasmaidīja par vācieša sadoto brāzienu, un no tā viņa secināja, ka izdarījusi lielu aplamību. Tikaj grūta sieviete žēli nomurmināja:

— Es.jau teicu, ka nevajag, es taču jums teicu…

«Viņa tomēr nenobijās sevis dēļ,» Agnesa nodomāja

«Arī manis dēļ ne.» Pēkšņi Agnesa atcerējās scēnu grāmatu antikvariātā. Patiesi, viņa bija saņēmusi to, ko pelnījusi. Viņa vienmēr tiecās citus aizstāvēt. «Kādēļ es iejaucos!» dažkārt mēdza izsaukties tante Emma, kad bija parādījusi lieku iniciatīvu, un, patiesību sakot, taisnība arī bija.

Kad vācieši atvēra vagonu durvis, Agnesa atrada sēdvietu. Sis nebija no tiem pārpildītajiem sastāviem, kas pieblīvēti ar cilvēkiem, kuri saspiedušies koridoros, kupe- [12] [13]

jās un pat WC. Sis bija Visi vilciens. Te varēja elpot. Pasažieri bija labi ģērbušies; Busardelu meitai ienāca prātā, ka šie nav te iekāpuši ar otrās vai trešās klases bijetēm kā aizvakardienas vilcienā. Varbūt, pastaigājot pa koridoriem, viņa ieraudzītu pazīstamas sejas, kādus parīziešus? Agnesa vēl nodomāja, ka šinī sastāvā droši vien ir restorānvagons un viņa varēs paēst pusdienas. Ar šīm patīkamajām izredzēm viņa aizmiga.

VI

Apkārtēja kņada uzmodināja Agnešu. Jau bija satumsusi nakts, par slēgtu kasti pārvērsto kupeju apgaismoja viena pati spuldzīte; rūtīm cieši aizvilktas priekšā štoras. Pasažieri bija piecēlušies kājās; viens no viņiem steigšus izņēma no sava čemodāna kādu pudeli un paslēpa to mēteļa kabatā. Blakus Agnesai pie loga sēdošā sieviete ar pirkstu pabīdīja sānis štoru un pielika aci pie spraugas. Galvu nepagriezdama, viņa murmināja:

— Es nekā nevaru saprast ar to aptumšošanu, ārā melna nakts.

Vispārējā kņadā Agnesa vērīgi skatījās, kas nu vēl būs. Šķita, ka vilciens nepalēnināja gaitu. Pēkšņi riteņi ieklaudzējās ska]āk, it kā ripodami pa tiltu, un Agnesas kaimiņiene izslējās.

— Pareizi, — viņa sacīja. — Esam garām Sarantonai, jau klāt Bersī. Tūlīt būsim galā.

Aiz izbrīna un uzbudinājuma Agnesa nevarēja uzreiz piecelties. Trijās dienās uzkrātā noguruma uzveikta, viņa bija nogulējusi, no pašas Mulēnas ne reizi neatmozdamās. Un tagad viņa jutās pārsteigta negaidot. Viņa nebija paguvusi īsti sagatavoties. Agnesa joprojām atradās pirmo okupācijas zonas iespaidu varā, viņa vēl pārdzīvoja atvieglojuma sajūtu pēc demarkācijas līnijas pāriešanas, un te jau trauksmaini tuvojās Parīze, vēl īsu brīdi, un tā būs klāt. Agnesa bija cerējusi tieši brauciena otrajā pusē visu mierīgi apsvērt, mazliet pārdomāt par ģimeni, par to, kā tuvinieki viņu varbūt sagaidīs un kā pašai pret viņiem izturēties. It nekā no visa tā Agnesa nebija paguvusi izprātot. Ceļojums bija ildzis trīs dienas un divas naktis, tomēr viņa nonāca galā negaidot. Agnesa pat nezināja, kur pārgulēs nakti un vai uz telegrammu, ko bija sūtījusi no Mulēnas, kāds atnāks pretī uz vilcienu. Vagons sāka ritēt grūdieniem, brauciena ritms palēninājās: vilciens tūlīt ieies stacijā.

Tikai tagad Agnesa piecēlās, noņēma čemodānu no tīkliņa. Pasažieri jau drūzmējās koridorā. Vilciens apstājas. Piepeši Agnesa atcerējās nomirušo tēvoci un sastinga uz vietas, elpa viņai aizrāvās, sirds sāka dauzīties. Ak dievs! Par tēvoci Teodoru viņa vairs nemaz nebija domājusi., i Un taču tikai tādēļ, lai aizgājēju pavadītu smiltājā, viņa bija uzņēmusies šo braucienu uz Parīzi un atgriešanos pie ģimenes. Tēvocis Teodors, viens no dinastijas totēmiem, īstenībā ģimenes galva; pat visagrākajās bērnības atmiņās Agnesa atrada viņa klābūtni, sārto, bārdaino seju, lielo augumu un skaļo valodu; vecākais no vecmāmiņas pieciem bērniem — viņš bija mantojis biržas māklera kantori kopā ar jaunāko brāli, Agnesas tēvu, un turpinājis simtgadīgo «brāļu Busardelu» tradīciju, jo kopš L.uija Filipa laikiem, no paaudzes uz paaudzi, šis klasiskais divjūgs pastāvīgi atjaunojās ar bioloģijas likuma nemainīgumu…

Agnesa atrāvās no šīm pārdomām, no kurām jau bija atsvešinājusies. Viņa atgriezās aizmirstā valstībā, kur pa viņas prombūtnes laiku dzīve bija ritējusi parastajā gaitā un nāve arī. Agnesa izgāja vagona koridorā, kas jau bija tukšs; viņa steidzās. Nostājusies durvīs, Agnesa pārsteigta izdzirdēja no apakšas uzsaucienu: «Vai nesējs vajadzīgs?» Viņa ļāva paņemt čemodānu.

— Jūs uz metro? — nesējs jautāja.

. — Es nezinu.

Stāvēdama uz kāpšļa, Agnesa ielūkojās okupācijas naktī.

— Nezinu, vai kāds man būs atnācis pretī. Varbūt apmetīšos kādā no tuvākajām viesnīcām.

Gandrīz nekā nevarēja saredzēt. Agnesa uz labu laimi nolēca zemē. Ļoti garais vilciena sastāvs nebija varējis viss ieiet stacijā. Vajadzēja kāpt pāri sliežu pārmijām. Agnesa bija izņēmusi kabatas laternīti.

— Labāk nededziniet, — nesējs teica. — Jums nav zila gaisma, var iznākt nepatikšanas.

Agnesa nodzēsa laternīti, acis pamazām aprada ar tumsu, un nesējs viņu vadīja. Soļodami pa nelielu nogāzi, viņi sasniedza peronu. Tālu priekšā, pakavveida stacijas velvē, neiespīdējās neviena uguntiņa. Ceļojuma gala mērķī Agnešu sagaidīja dziļa tumsa. Ejot tālāk, viņa tomēr pamazām sāka saskatīt cilvēkus, tie kustējās kā akvārijā, apspīdēti nezin no kurienes plūstošas palsas

gaismas strēlēm.

— Vai tad tagad peronbiļešu vairs nav? — Agnesa jautāja nesējam, ievērojusi, ka neviens nenāk pretī atbraukušajiem pasažieriem.

— Nē. Ja jūs kāds gaidīs, tad tikai pie izejas.

Atbraucēji stāvēja rindā, lai kontrolierim atdotu biļetes.

Aiz barjeras Agnesa redzēja plešamies tukšu telpu, ko aizpildīja plašs gaismas plankums; viņai aizžņaudzās kakls. Krietni lielā atstatumā stāvēja mazs sagaidītāju pulciņš, izkārtojies puslokā uz robežas starp gaismu un tumsu, un viņu neparastais izvietojums, kurā izpaudās kaut kas policejisks, Agnesai bija pirmais iespaids no okupētās Parīzes. Atdevusi bi|eti, viņa nedroši paspēra pāris soju apgaismotajā lokā, un pēkšņi viņu pārņēma dziļš saviļņojums: viņa ieraudzīja sagaidītāju pirmajā rindā trīs melnus siluetus… tanti Emmu, brāli Valentīnu un brālēnu Bcrnāru.

Agnesa metās viņu apkampienos. Kaut kāds samezglo-jums viņā pārtrūka. Viņa .aizelsdamās raudāja. Agnesa apzinājās, ka no visām malām ļaudis uz viņu skatījās un varbūt jau sagudroja diezin kādu dramatisku atgriešanos vai bēgšanu, taču aizkustinājums bija neapslāpējams, viņa nespēja uzreiz savaldīties.

— Es domāju… domāju, ka man nekad neizdosies tikt pāri, — viņa murmināja, pieķērusies brālim pie pleca un ar otru roku cieši apskāvusi tanti Emmu ap vidukli. — Esmu ceļā kopš otrdienas rīta. Nav iespējams iedomāties, kādas grūtības… Bet man dokumenti ir kārtībā, man ir ausveiss… Galu galā esmu klāt! Viss jau ir garām. Cik mīļi, ka jūs visi trīs atnācāt man pretī! Esmu tik nogurusi! — Agnesa iesaucās, smagi atbalstīdamās uz brāļa pleca, un patiesi — tikai aiz galīga izvārguma viņa ļāvās šim jūtu un vārdu uzplūdumam.

Uz mirkli apklususi, Agnesa atkal pievērsās brālēnam un vēlreiz viņu noskūpstīja.

— Nabaga Bernār! Un es žēlojos! Tavā klātbūtnē! Tavs vectēvs tevi tik ļoti mīlēja… Cik lielas bēdas jums visiem! Jūs jau tāpat esat šeit tik nelaimīgi! Jūs esat ļoti novājējuši! Ak dievs, šis šausmīgais karš!… Bet kā tas notika? — viņa jautāja, mazliet atguvusies, iedama līdzi tuviniekiem, kas viņu veda nostāk no pārējiem ļaudīm. — Vai viņš ilgi slimoja? Vai ļoti cieta? Zināja, ka jāmirst?

— Nomierinies, kaķīt, nomierinies, — sacīja tante I mina, papliķēdama Agnesai pa roku.

Papriekš apjukusi no Agnesas jūtelības uzbrāzmojuma, kad, bez šaubām, bija prātojusi, kādā saltuma pakāpē norisināsies pirmā saskare ar brāļameitu, vecā jaunkundze pilnīgi atģidās, izdzirdēdama mūžsenos jautājumus, kādus |audis izsaka visos sēru gadījumos. Tante Emma atrada parasto pašapziņu jo ātrāk tāpēc, ka neatrada Ag-nesā agrāko dumpinieci. Acis susinādama, viņa īsi pastāstīja par brāļa Teodora slimību un nāvi, pēc tam šo to par Simonu un vēl vienu otru tuvinieku. Taču Valentīns ieteica te neuzkavēties:

Iesim tūlīt uz metro. Mēs pagūsim uz «pirmsslotu».

— Uz «pirmsslotu»? — Agnesa brīnījās.

— Tēvoc, patiesi, — Bernārs teica Valentīnam. — Skaidrs, Agnesa taču nezina. Pēdējais metro vilciens,— viņš paskaidroja Agnesai, — ir «slota». Uz to ir šaušalīga drūzma. Tāpēc katrs vienmēr cenšas noķert priekšpēdējo, ko sauc par «pirmsslotu».

— Ak tā!

Tad Agnesa attapās, ka nesējs ar čemodānu sekoja viņiem lejā pa kāpnēm uz metro staciju.

— Kāpēc tas vajadzīgs? — viņa sacīja. — Čemodāns nav pārāk smags, es to staipu līdzi jau kopš otrdienas. Vispār biju pārsteigta, ka te vēl ir nesēji. Vai tad Šis cilvēks lai brauc mums līdzi cauri visai Parīzei?

— Jā, jā, lai brauc vien, — tante Emma teica. — Sevišķi daudz ērtību mums vairs nav atlicis. Tagad ir pieņemts likt aiznest bagāžu mājās. Un pārvalde to atjauj. Ir īpaša takse, — viņa piebilda. — Draudziņ, jūs pavadīsiet mūs līdz mājām. Vandeika avēnijā, pie Monso parka.

Tā Agnesa dabūja zināt, ka ģimene viņu uzņem savā pajumtē. Nesējs, atsprādzējis ādas jostu, pārlika to pār plecu un pieāķēja čemodānu.

— Tavs vilciens noseboja tikai stundu un trīsdesmit piecas minūtes, — Valentīns sacīja. — Tici man, tagadējos laikos tas ir retums. Vispār tā ir veiksme. Mēs nebūtu varējuši tevi ilgāk gaidīt. Vēlāk aizliegts staigāt pa ielām.

— Tu būtu dabūjusi caurlaidi uz visu nakti, — paskaidroja Bernārs, kam bija septiņpadsmit gadu un kas dedzīgi vēlējās iepazīstināt Agnešu ar okupācijas laiku paradumiem, kuros viņš bija audzis.

— Kā tā?

—tJā. Pasažieri, kas iebrauc Parīzē pārāk vēlu, lai pagūtu nokļūt mājās pirms pusnakts, saņem stacijā īpašu ausveisu. Uz vienu nakti. Ja vācu patruļa tevi apturētu, tu uzrādītu ausveisu un ietu tālāk. Bet mūs iespundētu. Tuvākajā iecirknī. Un, ja naktī tiek izdarīts uzbrukums vācu zaldātiem, iecirkņos savāc ķīlniekus nošaušanai. Bez jokiem! — viņš smiedamies nobeidza.

Visi četri Busardeli nesēja pavadībā sāka gājienu pa metro gaiteņiem. Cilvēku straume, iespiesta starp sienu un margām, plūda uz priekšu lēni. Līdzās šai gausajai plūsmai viegli un brīvi pa iziešanai rezervēto koridoru uz vilcienu devās daži vācieši formas tērpos.

— Cik daudz ļaužu! — Agnesa brīnījās.

— O, kas tad te! — Bernārs ar pārākuma apziņu sacīja. — Tas nav nekas salīdzinājumā ar pārsēšanās stacijām. Opera un Senlazārs pārspēj visus rekordus, — paskaidroja jaunais buržuā, kas bija pieradis braukt ar metro.

— Vai tad Parīzē ir tik daudz iedzīvotāju?

Valentīns, vienmēr bijis draugos ar statistiku, soļodams

pa priekšu, pāri plecam sacīja:

— Vai zini, Agnes, ka četrdesmitā gada jūlijā pēc masveida bēgšanas Sēnas departamentā nepalika vairs pilni divi miljoni iedzīvotāju? No pieciem miljoniem, kas te bija pirms kara. Mēnesi vēlāk jau divi miljoni sešsimt tūkstoši. Precīzi skaitļi. Līkne turpināja kāpt, un tagad vari uzskatīt, ka visi ir atgriezušies. Vismaz mūsu aprindās.

Agnesai mēle uz runāšanu vairs tā neniezēja. Viņa skatījās un klausījās, taču brāļa un brālēna paskaidrojumu uztvēra savdabīgi. Agnešu vairāk aizkustināja nevis tas, ko viņi stāstīja, bet tas, ko noklusēja; gan jau viņa pagūs iepazīties ar okupētās galvaspilsētas paražām, patlaban viņa necentās atklāt Parīzi, bet atkal iepazīt savus tuviniekus. Un vislabāk Agnesa viņus atkal pazina šajā nepiespiestajā sarunā: viņi nevēlējās gausties par tuva radinieka nāvi. Busardelu ģimene bija tik liela, ka bēres gadījās diezgan bieži, tās it kā liecināja par dzimtas nozīmību un auglīgumu. Nāve nekad viņus nepārsteidza nesagatavojušos. Tiklīdz ģimenē kāds nomira, katrs zināja, kas viņam jādara: visi saslēdzās ap atraitni vai bāreņiem un viņus atbalstīja. Bēru gadījumā neviens nerēķinājās ar izdevumiem. Apbedīšanas ceremonijas sniedza Busardeliem izdevību parādīt savu vienotību un stāvokli, kādu viņi ieņēma Parīzē. Sēru dienās viņi reprezentējās, turklāt nepārspējami; arī tas bija sen iesakņojies paradums. Arī tad neviens neaizmirsa dzert un ēst. Galvenais l&gt;ija neizvērst to- visu par izrādi. īstas sāpes nemēro pēc trejiem izpaudumiem. Sapulcēties ap zārku un liet gaužas asaras piedien mazajiem |audīm. Agnesa, kas daudzkārt bija dzirdējusi no tuvinieku mutes šīs dzīves gudrības, atcerējās, ka viņi arī ķildošanos radu starpā uzskatīja par augstāko vulgaritāti. So bausli tuvinieki viņai patlaban spoži demonstrēja. Trīs ģimenes pārstāvji bija Agnešu sagaidījuši bez mazākā saspīlējuma, nebija izteikuši nevienu nepatīkamu mājienu, un varēja sagaidīt, ka ne vakarā mājās, ne turpmākajās dienās neviens neatgriezīsies pie bijušā. Tuvinieki apmierināsies ar šo žestu — bez kādiem komentāriem Agnesai tiks atvērtas Vandeika avēnijas savrupmājas durvis. «Šādā rīcībā ir zināms cildenums,» Agnesa nodomāja. «Viņiem noteikti piemīt savs cildenums.»

Beidzot no tune|a dziļumiem atskanēja dārdoņa; iedžerkstēdamies pagriezienā, parādījās vilciens.

— Un tagad, — uzsauca dūšīgi tante Emma, — abor-dāžāl

Vagoni, kas aizslīdēja garām, nebija pārpildīti, toties uz stacijas perona drūzmējās milzīgs pūlis; neatvairāmi tuvojoties «slotai», kontrolieri vairs nespēja aizturēt ļaužu plūsmu, kas strāvoja pa kāpnēm.

— Mēs nekad netiksim iekšā, — Agnesa, paskatīdamās apkārt, sacīja.

— Noteikti tiksim, — Bernārs apgalvoja. — Gan tu redzēsi. Te ir īpaša tehnika.

Viņš nostājās tā, ka pati drūzma viņus iestūma vagonā. Tur viņš manīgi pagrieza Agnešu un iebīdīja koridorā. Viņš turēja cieši klāt piespiesto Agnešu aiz pleciem, un Valentīns, tāpat aizsargādams tanti Emmu, veidoja ar viņu tikpat stingri kopā sakļautu pāri. Nesējs arī bija iekāpis, tikai atmuguriski, balstīdams visu čemodāna smagumu uz pārējo pasažieru pleciem.

— Tas pārsniedz visu, ko esmu redzējusi vilcienos, — Agnesa, mazliet aizelsusies, teica, piespiedusi seju pie brālēna apkakles. — Grūti iedomāties, kā ir «slotā»!

Rokas somiņu viņa turēja pie vaiga, pleca ieplakā. Viņa brīnījās, kā no šīs masas spiediena neizbirst stikli, kāpēc sievietes nekliedz un neviens neprotestē. Taču cilvēki, iekāpuši katrs par sevi, vagonā šķita saplūduši kopā un veidoja vienotu organismu, kas pakļaujas kolektīviem refleksiem. Vilcienam pieturot vai atkal strauji sakustoties, lai trauktu tālāk, cilvēku sablīvējums vienlaicīgi sasvār-stījās, neviens neturējās pie metāla stieņiem, stāvošie uzgrūdās virsū sēdošajiem, kuri nemaz necentās.vairīties, un Agnesa ievēroja visu sejās dīvainu izklaidību, it kā dzīvība šajos cilvēkos būtu anestezēta. Vairāku grūsmā iesprūdušu vērmahta uniformu klātbūtne piešķīra šim |aužu mudžeklim disciplināra soda raksturu. Te nu beidzot Agnesa redzēja vāciešus Parīzē. Viņa apbrīnoja tanti Emmu, kas vairākkārt izmeta pa aprautai dzēlībai par cilvēku ķermeņa saspiežamības spējām. Satlē pieturā izkāpjošo un iekāpjošo mutulis atrāva abus pārus vienu no otra. Jaunajā pasažieru vilnī, kas pēc strauja uzbrukuma bija iešļācis vagonā, Agnesa ieraudzīja vairākas sievietes ar spilgti izkrāsotām sejām un pat dažus vīriešus ar zilgani aizēnotiem plakstiem un uzsārtinātiem vaigiem. Viņa brīnīdamās jautājoši paskatījās uz Bernāru.

— Tie ir aktieri, — viņš paskaidroja. — Pēc izrādes viņi nekavējas ar atgrimēšanos. Baidās nokavēt metro.

— Pareizi, — Agnesa attapās. — Teātri taču darbojas.

— Tie ir pārpildīti. Biļetes izpērk divas nedēļas uz priekšu, un turklāt stāv rindās.

Sākot no Palēruajāla, drūzma neatslāba, tikai vairāk ieplūda buržuāziska publika. Aiz Konkordijas laukuma šī pārmaiņa kļuva vēl redzamāka; Busardeli tuvojās mājām; Agnesa pamanīja pat, ka glīts, gadus trīsdesmit vecs, labi ģērbies vīrietis viņus novēroja.

Etuā-las stacijā, kur izkāpa daudz braucēju, Agnesa ar tuviniekiem beidzot izspruka no vagona kā no kuģa, uz kura sadumpojusies ekipāža. Tante Emma mirkli atsēdās peronā uz sola, lai atvilktu elpu un mazliet sakārtotos, un Agnesa sekoja viņas piemēram ne tikai aiz pieklājības pret veco radinieci.

Atklājās, ka tālāk braukt vairs nevarēja: pēdējais metro no Dofēna vārtiem Nasiona virzienā jau bija aizgājis.

— «Slota» jau prom? Labu ceļa vēju! — iesaucās tante Emma. — Skaidrs, mums vajadzēja izkāpt pie Ternām. Kaķīt, tev par zināšanu: Kurselas stacija ir slēgta. Un Monso arī. Kad brauksi uz pilsētu, varēsi izvēlēties Ternu vai Viljē staciju, kas, goda vārds, nemaz nav tik tālu, kā domā: izej cauri parkam un klāt esi.

Tā kā pārsēsties vairs nevarēja un smagākais bija aiz muguras, nesējs lūdza, vai viņu nevarētu atbrīvot; neizejot no stacijas, viņš varbūt vēl pagūtu noķert vilcienu,

I is atgriežas uz Vansenas vārtiem; staciju nesējiem |auj tanī iekāpt. Agnesa neiebilda, ka Valentīns samaksāja ne-&lt; jam. Bernārs uzcēla čemodānu uz pleca. Četriem Busar-deliem vēl atlika jozt pa visu Hoša avēniju, kavēties nedrīkstēja.

— Divdesmit trīs minūtes, — Valentīns paziņoja ar viņam raksturīgo precizitāti.

— Bez divdesmit trijām divpadsmit? — tante Emma jautāja. — Tas ir vairāk, nekā vajadzīgs: mēs esam krietni cilpotāji. Bet tev taisnība — nevilcināsimies. Tūlīt ceļā, slaisti!

Viņi devās uz kāpnēm. Agnesa pieturējās pie margām. Tagad, jā, tagad, viņa nodomāja, es patiesi esmu atbraukusi. Tante Emma noslēdza gājienu, skubinādama brāļadēlu un mazdēlu. Agnesa aplēsa, ka vecajai jaunkundzei tagad vajadzēja būt pāri septiņdesmit vienam gadam. Kāds dzīvīgums! Vai apstākļi viņu bija pārvērtuši, vai viņa tēloja jaunu lomu pazudušās brāļameitas priekšā? Agnesa nebija sagaidījusi, ka vecā radiniece šādi uzņems notikumus, tik filozofiski un drosmīgi. Okupācija nebija satriekusi tanti Emmu. Jau sensenis visiem bija zināms, ka viņa apveltīta ar dzelzs veselību, kas atspoguļojās arī viņas bieži vien nežēlīgajās dzēlībās; tagad viņā atklājās jauni vai vismaz līdz šim neizpausti rakstura vilcieni.

Nakts dzestrums, kas bija manāms jau ārējo kāpņu pakājē, izejot no smacīgās metro velves, atviegloja pēdējo pakāpienu uzveikšanu. Durvis Agnesai aiz muguras aizkrita, viņa bija ārā no smirdošās pazemes, no saspiestības mocībām; viņa izgāja Etuālas laukumā, svaigu vēju apvē-dītajā klajumā un ieelpoja apkārtējo dārzu un koku smaržu. Valentīns un Bernārs rādīja ceļu; viņu laternītes, pienācīgi noziestas ar zilu krāsu, meta uz asfalta nelielus staru kūlīšus; abas sievietes sekoja viņiem, un pēkšņi Agnesa šajā vājajā gaismā ieraudzīja kādu stāvu, viņai šķita, ka tas bija jaunais vīrietis kamieļvilnas mētelī, kurš bija uz viņu skatījies metro vagonā.

Agnesa spēra kāju uz Vagramas avēnijas ietves un neviļus atrāvās, kad nepazīstamais pienāca viņai klāt. Viņš iededza spilgtāku laternu un apgaismoja čemodānu, ko nesa Bernārs.

— Kam pieder šis čemodāns? — nepazīstamais noskaldīja.

— Man, — Agnesa teica, — bet…

Tantes plauksta brīdinoši sažņaudza viņas elkoni, Ag-

nesa apklusa.

— Jūsu apliecība? — tante Emma ledaini sacīja.

Vīrietis, nekā neatbildēdams, pavērsa laternas gaismu

vecajai dāmai sejā, taču viņa izturēja, galvu neaizgriezdama, tikai piemiegdama acis.

— Uzrādiet savu apliecību! Kas jūs esat?

Svešais padevās, izņēma no kabatas un apgaismoja personas apliecību — metāla taisnstūri, kas iespīdējās.

— Ko jūs tur vedat? — viņš pēc tam jautāja Agnesai.

Viņa paskaidroja, no kurienes ieradusies un kādēļ: uz

bērēm. Iejaucās Valentīns:

— Varbūt vēlaties pārbaudīt mūsu dokumentus, lai zinātu, kas mēs esam?

— Bērns, ļauj, lai šis kungs izpilda savu amatu, — tante Emma ar mākslotu piemīlību sacīja, sevišķi uzsvērdama vārdu amats.

Uz akmens balustrādes, zem aptumšotās laternas, kas dega pie metro stacijas, Agnesa attaisīja čemodānu.

— Ejiet, — viņa sacīja pārējiem. — Ejiet mājā, citādi nepagūsiet laikā. Valentīn, ved projām tanti Emmu.

— Kaķīt,' tu joko. Mēs visi četri kopā pagaidīsim, kamēr šis kungs būs beidzis.

— Redziet, — Agnesa sacīja policistam, un viņas balss nervozi trīcēja. — .Te ir manas lietas, veļa, tualetes piederumi, un šos konservus pati esmu pagatavojusi no sava dārza augļiem. Čemodānu jau divas reizes pārbaudīja Mulēnā vācieši.

— Kafijas nav, tējas nav?

— Nē.

— Varbūt ir importētas cigaretes? Ārzemju valūta?

— Nē jel!

— Labi. Varat iet.

Vienā mirklī nepazīstamais pazuda, it kā izkūpēja nakts tumsā. Agnesa aiz pārsteiguma stāvēja kā apmāta. Brālis mudināja:

— Tagad steigsimies. Esam zaudējuši kādas desmit minūtes.

Agnesa žigli aizsprādzēja čemodānu.

Viņi sameklēja Hoša avēnijas stūri. Tikuši uz ceļa, viņi pielika soli. Bagāžu Bernārs atkal bija uzvēlis uz pleca.

— Esmu pilnīgi izmisusi, ka manis dēļ jums bija jāpiedzīvo šis starpgadījums, — Agnesa teica.

— Gluži otrādi, kaķīt! Es tevi apsveicu! Sis tips mums sekojis droši vien no pašas stacijas: tā ir viņu taktika, par to viņiem maksā. Metro vagonā viņi nemēdz rīkoties. Vari iedomāties, ka viņš krietnu stundu dzinies mums pa pēdām un gluži veltīgi. Lieliski! Atalgojumu viņam neizdevās nopelnīt.

— Uzmanies, tante Emma, — Valentīns brīdināja. — Te ir peļķes.

— Paldies, bērniņ, es redzu… Un pa to laiku, — turpināja vecā jaunkundze, mazliet aizelsdamās, tomēr možā balsī, jo viņu bija uzmundrinājis šis starpgadījums un sevišķi pašas izrādītā aukstasinība, — pa to laiku manīgi ļaudis, kas ieveda sviestu vai olas, būs aizšmaukuši viņam gar degunu. Tā viņam būs mācība, lai uz priekšu skatās vērīgāk. Godīgs cilvēks ar tādu amatu nenodarbojas!

— Tante Emma, uzmanīgāk, ietve.

— Labāk iesim pa ielas vidu, — ieteica Bernārs, — bot tikai pa kreiso pusi.

īpaši Agnesai viņš piebilda:

— Jo, ja tu iesi labajā pusē pa ielas vidu, lai tumsā nenotriektos no trotuāra, un tev aiz muguras brauks mašīna, tā pie tagadējās aptumšošanas tevi nepamanīs un uzdrāzīsies virsū. Turpretī, ejot kreisajā pusē, tu pati to ieraudzīsi.

— Galu galā, ja viņš tik ļoti grib pakalpot šiem kungiem, — tante Emma atsāka, — ir taču franču brīvprātīgo leģions. Viņš man izskatījās itin stalts: lai pierakstās!

Beidzot viņa apklusa, lai neaizelstos un tiktu līdzi abu vīriešu uzņemtajai straujajai gaitai. Pat Agnesa, noguruma uzveikta, plaši vēcināja rokas, lai būtu vieglāk tik ātri soļot. Kad Sentonorē bija aiz muguras, Valentīns uz mirkli palaida vaļā tantes roku, lai paskatītos pulkstenī.

— Agnes, paņem tanti Emmu aiz otras rokas, — viņš aprauti sacīja. — Mums atlikušas tikai septiņas minūtes.

Sacenšoties ar laika žiglo skrēju, viņi devās uz priekšu vēl ātrāk

— Bērniņ… — žēlabaini ierunājās tante Emma, kuru no abām pusēm turēja zem padusēm, un tomēr viņa tente-rēja klupdama krizdama, jo savos gados jau bija atradinājusies no skriešanas. — Bērniņ, vai tu nepārspīlē?

— Tu taču zini, ka man ir precīzs pulkstenis. Vēl mazliet saņemies: atlikuši ne vairāk kā četrsimt metri.

Tagad viņi joza teciņiem. No pretējās ietves tumsā un klusumā skaļi atbalsojās kāda cita skrējēja koka pazoļu klaudzoņa. Agnesa dzirdēja, ka tante elsa un pūta. Ber-nārs, neraugoties ūz nastu, ar savām jauneklīgajām kājām bija aizsteidzies mazliet priekšā. Agnesai Hoša avēnija vēl neķad nebija likusies tik gara.

Piepeši viņai sejā iesitās spēcīga, svaiga elpa, dvesma, ko Agnesa uzreiz pazina un kas vienmēr mainījās atkarībā no gadalaika; šonakt tā smaržoja pēc miklas zemes un nokritušām lapām, pēc rudens vītuma vecajā Monso parkā. Agnesa dziļi ieelpoja dzimto gaisu, kas strāvoja pretī, viņa dzēra to kā dzīvinošas zāles, un uzreiz kļuva vieglāk vilkt līdzi pārgurušo tanti Emmu.

— Esam klāti — Bernārs iesaucās. — Skatieties, jau režģi!

Tie bija saredzami par sgīti naktij. Tie neskaidri iezīmējās pret debesīm, kas nebija tik tumšas kā pilsēta, un, garām ejot, zilās laternītes staru kūļa skarts, uzplaiksnīja zeltījuma atspulgs. Četri Busardeli izgāja caur režģu vārtiem, viņi iesoļoja Vandeika avēnijā, un tante Emma, juzdama, ka tuvojas savai valstībai, galīgi saplaka un smagi uzgūlās uz rokām, kuras viņu atbalstīja. Agnesai šķita, ka vecā radiniece zaudēs samaņu.

— Tante Emma, tagad nedrīkst apstāties, — pačukstēja Valentīns. — Līdz mājai atlikuši sešdesmit metri. Un pie sestā numura durvīm stāv sargzaldāts.

Busardelu savrupmājas portāls atvērās, viņiem tuvojoties, pie sētas režģiem bija piespiedušās gaidītāju sejas: visa uzbudinātā ģimene bija iznākusi tumšajā pagalmā. Agnesa nekad nebija varējusi paredzēt, ka viņas braucienu vainagos šāds skrējiens un šāda saņemšana.

— Nabaga mīļie! — teica sievietes balss, taču pati runātāja tumsā nebija saredzama. — Jūs mums sagādājāt tādas bailes! Pārradāties mājās gan pēdējā mirklī. Dzirdiet: pulkstenis sit divpadsmit…

— Kas jums atgadījās? — jautāja kāda cita balss.

— Tūlīt izstāstīsim, — Valentīns atbildēja. — Tikai iesim iekšā.

Visa ģimene uzkāpa lievenēs.

— Konjaku! — pieprasīja tante Emma, salīkusi divos līkumos. — Glāzīti konjaka, lai ar aknām notiek kas notikdams!

Aiz vestibila, kur valdīja zilgans mijkrēslis, kurā izzuda telpas aprises un tā kļuva nepazīstama, Agnesa attapās . -I.un/alē, kur agrāk tika rīkotas lielās dinejas. Pirms tam iii ii nebija tāda sajūta, ka viņa atgriezusies tēva mājās. Kml Agnesa ieradās Vandeika avēnijā,, savrupmājas lep* n.us siluets bija iegrimis aptumšotajā naktī. Nebija redzams ne vārtsarga paviljons, ne statuja, kas atbalstījās pie vidējās sienas pagalma pusē, ne vēdekļveida nojume virs lievenēm, it neviens no rotājumiem, kas bija neatraujami saistīti ar Agnesas bērnības atmiņām un ko viņa ilgi bija uzskatījusi par īstiem mākslas darbiem, tikai pamazam atklājot, ka tiem ir diezgan apšaubāma vērtība. Bija tā, it kā šajos nesaudzīgajos laikos Agnesas bērnības vecais nams būtu zaudējis savus atribūtus un īpatnējās pazīmes.

Taču ģimene bija sapulcējusies šeit, pa pusei apgaismotajā ēdamzālē, kurā patlaban bija iedegta tikai «pus-lustra», proti, viena no abām lielajām holandiešu lustrām, bez kandelabriem, un tomēr tā bija tā pati lustra ar vara bumbām un radziņiem, tas pats lielais galds, pie kura varēja ērti sēdēt divdesmit sešas personas, tās pašas ar Kordovas ādu tapsētās sienas.

Agnesa pavēroja citu pēc cita radus, kas patlaban neraizējās par viņu. Visi rosījās ap tanti Emmu, apkalpodami veco dāmu, un ap Valentīnu, kas stāstīja par starpgadījumu ar policistu.

— Vēl desmit minūtes, — kāds sacīja, — un mēs būtu sākuši ievākt izziņas iecirkņos. Telefoniski.

Sos cilvēkus, savus tuviniekus, kuru vidū Agnesa bija uzaugusi un pavadījusi jaunību, viņa tagad tikko vairs pazina, jo visi bija ļoti novājējuši. Milzīga pārvērtība, jo pirms kara neviens no Busardeliem nebija tievs. Visi šie tuklie jaudis, kas cienīja labus ēdienus un agrāk, par spīti augstajam asins spiedienam un ārstu aizrādījumiem, atteicās ievērot kaut mazākos ierobežojumus, it kā diēta viņus pazemotu, tagad visi pamazām, apstākļu spiesti, bija novesti pie sātības ēšanā. No tā viņi bija zaudējuši tuklumu un kuplās formas, toties ieguvuši veselīgāku izskatu. Pat Agnesas tēvs, kas aiz šā vai kāda cita iemesla bija it kā atmodies, izrāvies no hroniskās apātijas.

Vienīgi mātei šī pārmaiņa nebija gājusi labumā. Marija Busardela, vienmēr bijusi ģimenē korpulentākā no visiem, tagad bija ne tikai izkususi vairāk nekā pārējie, bet likās arī, ka viņu grauž kāda slimība, kāds apslēpts audzējs. Kaut gan abas sievietes, māte un meita, jau sen nīda viena otru, — šo naidu bija barojusi ilga kopdzīve zem viena jumta un savstarpējā izsekošana, — kaut gan Ag-nesa nezināja, ar ko sirgst māte, par spīti visam, ieraugot viņas nelaimīgo seju, drudžaini ieplestās acis, krampjaini sašķobīto muti, meitai sirds sažņaudzās aiz žēluma.

Agnesa bija paredzējusi, ka viņas atgriešanos Vandeika avēnijā aizēnos tēvoča Teodora nāve, taču tas, kurš pēc vecināmu|as nomiršanas kļuva ģimenes vecākais, bija izdzisis jau pirms trim dienām; Agnesa jau Lionas stacijā bija dabūjusi zināt no tantes Emmas, ka nāve bijusi viņam atbrīvošana, ka veco vīru ļoti mocījusi stenokardija un viņš ilgi atradies komatozā stāvoklī. Busardeli jau bija apraduši ar viņa nāvi. Patlaban viņi uztraucās par briesmām, kas nesen bija draudējušas tantei Emmai, un šīs briesmas, kā Agnesa tagad saprata, bija jo nopietnākas tāpēc, ka vecā jaunkundze Busardelu ģimenē bija vislielākā okupantu paļātāja.

— Agnes, tu nevari iedomāties! Mēs tev pastāstīsim. Tante Emma ir nevaldāma. Mums pastāvīgi vajag viņu nomierināt, citādi mēs visi jau būtu Frenas cietumā. Ja tu zinātu! Vienudien viņa iebikstīja ar lietussargu vienam vācu virsniekam kājā! Tīšām!

— Tjā! Ar lietussarga smailo galu! —iesaucās varone, kas pamazām atdzīvojās un atguva sārtumu, pa pilienam sūkdama konjaku no glāzītes, kura viņai bija pasniegta kopā ar pāris cukura graudiņiem. — īss uzsitiens — brāc! Biju iedomājusies viņam saskrāpēt gluži jaunos zābakus: tas man izdevās, turklāt nodarīju viņam pamatīgas sāpes.

No četriem tēvoča Teodora bērniem, kas visi bija vecāki par Agnešu, šeit patlaban atradās tikai viņa otrais dēls ar sievu. Pārējiem, tuvojoties aizliegtajai stundai, bija vajadzējis doties uz mājām, nesagaidot atbraucēju. Tēvocis Teodors jau gadiem ilgi dzīvoja Vandeika avēnijas savrupmājā, kur tante Emma viņu pēc sievas nāves tūlīt bija atvilkusi un kur visa ģimene atraitni uzņēma atplestām rokām. Vakar iezārkots, viņš tagad atdusējās savā istabā. Kad Agnesa izteica vēlēšanos tūlīt uzkāpt pie nelaiķa, Pols sacīja:

— Gan jau pagūsi. Atvelciet elpu visi četri pēc trakās auļošanas.

Tā kā apbedīšana bija paredzēta nākamajā dienā no rīta, visa ģimene devās pie miera, tiklīdz tante Emma bija nograuzusi konjakā iemērcētos cukura graudiņus. Valentīns palika pie Agnesas, kurai sulainis pasniedza vakariņas, kad viņa bija atzinusies, ka ēdusi pa trijām dienām tikai trīs reizes. Taču neviens Agnesai nejautāja, kā viņat izdevies tikt pāri demarkācijas līnijai, un viņa aprobežojās ar nedaudzajiem vārdiem, kurus par izciestajām grūtībām bija izteikusi Lionas stacijā pie barjeras. Tuvinieki novēlēja Agnesai labu nakti tikpat nepiespiesti, kā bija viņu saņēmuši, acīm redzot, jau iepriekš norunājuši izturēties tā, it kā būtu šķīrušies no viņas pagājušajā nedē|ā un bez jebkādas sanaidošanās.

— Man neērti aizkavēt tevi, — Agnesa teica brālim, kad bija palikusi ar viņu divatā. — Ceru, ka tu pārgulēsi šeit?

— Protams. Nevienam no mums nav nakts ausveisa. Tante vienmēr saka: «Godīgiem cilvēkiem nav nakts ausveisa.» Protams, ārsti pēc viņas domām ir izņēmums. Jā, man uzklāta gulta mazajā salonā. Pols ar sievu gu| lielajā salonā un Bcrnārs biljardistabā. Tāpēc visas pieņemšanas telpas tagad ir atvērtas.

— Vai Pols ar sievu apmetušies šeit pēc tēvoča Teodora nāves? ,

— Jā, — Valentīns apstiprināja. — Gastons ar sievu nevarēja te pārgulēt, viņiem ir nepatikšanas ar kalpotājiem. Bernārs šeit pārstāv viņu ģimeni. Tas viss tā notiek pēc tantes Emmas lēmuma. Viņa likusi ienest gultas un dīvānus visās istabās. Lai izvairītos no savrupmājas rek-vizēšanas. Ja kaut kas tamlīdzīgs draudētu, viņa pateiktu, ka māju apdzīvo piecpadsmit cilvēki, un parādītu gultas. Tagad sakarā ar aizliegumu staigāt pēc pusnakts pa ielu mēs bieži pārguļam cits pie cita. Parīzē visi tā dara… Vai vari iedomāties, ka vācieši rekvizētu mūsu savrupmāju? — turpināja Valentīns, kas bija piedzimis un uzaudzis Vandeika avēnijā un tikai pēc apprecēšanās te vairs nedzīvoja. — Līdz šim mums šī nelaime ir gājusi secen.

— Paldies dievam! — Agnesa noteica un, klusēdama apēdusi dažus kumosus, iejautājās: — Vai tu zini, kur man būs jāguļ?

— Protams, tavā istabā, ceturtajā stāvā.

— Lieliski.

— Tava gulta pastāvīgi stāv uzklāta kopš četrdesmitā gada ziemas. Kalpotājiem dots rīkojums katru dienu atvērt un aizvērt slēģus, it kā tava istaba būtu apdzīvota. Aiz jau minētā iemesla un arī elektrības limita dēļ. Tu figurē pat mājas apdzīvotāju skaitā, tēvs parakstīja iesniegumu. Tie ir svēti meli. Vai tevi tas aizskar? — viņš piebilda, redzēdams, ka Agnesa klusē.

— O nē, Valentīn!

Izklaidīgi raudzīdamās kaut kur plašās zāles galā, kas grima tumsā, — un tāpēc telpa izskatījās vēl plašāka, — Agnesa pārdomāja: pašai nezinot, viņa bija turpinājusi vai, pareizāk sakot, atsākusi te dzīvot, bijusi ģimenes sastāvdaļa. Tas bija noticis fiktīvi, protams, bet šo fikciju bija radījusi okupācija, šis karš, un Agnesa nevarēja noliegt, ka tanī ir zināma jēga. Ar gardu muti ēzdama lielisku truša ragū, viņa brīnījās: kur mājinieki dabū tik labas lietas? Vai tas ievests no Soloņas muižas?

— Domāju, ka ne, — Valentīns atbildēja. — Šķiet, ka tas ražots tepat uz vietas. Tante Emma noorganizējusi vienā dārza da|ā veselu mājlopu audzētavu. Vistu kūts un trušu sprosts ierīkots zem lievenēm. Vai atceries zemo velvi, kurā bērnībā rotaļājāmies?

— Kapenes, — Agnesa pasmaidīdama atbildēja.

— Pareizi, kapenes.

Vecais Emīls nokopa galdu, pasniedza Agnesai kompotu un lūdza at|auju aiziet: bija pienākusi viņa reize vāķēt pie aizgājēja.

— Valentīn, vai māte nav slima? — Agnesa jautāja, kad sulainis bija projām. — Viņa man atstāja šausmīgu iespaidu, es viņu tikko pazinu. Kas viņai noticis?

— Kā tā? — Valentīns izbrīnījies paskatījās uz māsu. — Viņai noticis tas, ko tu jau zini: Simons ir gūstā.

— Ak dievs!

Agnesa nolika pie malas karoti. Pēkšņi viņa aptvēra mātes sāpju dzi|umu un reizē savu dziļo vienaldzību pret tām. Dabūjusi zināt, ka brālis saņemts gūstā, Agnesa uzreiz bija iedomājusies, kādas mokas jāizcieš gūstekņiem, bija uztraukusies Simona dē| un garā gandrīz salīgusi mieru ar viņu, bet ne uz mirkli nebija pakavējusies domās pie mātes. Pie mātes, kuras kaislīgā pieķeršanās Simonām bija labi zināma Agnesai un kuras ciešanas viņa būtu varējusi viegli iztēloties. Marija Busardela visā pasaulē mīlēja vienīgi abus dēlus; Valentīnam viņa veltīja maigumu un gādību, bet vecākais dēls Simons bija viņas mūža lielā mīlestība. Ko visu viņa būtu ar mieru darīt un jau bija darījusi Simona labā? Simonām bija četrdesmit gadu, un četrdesmit gadus kvēloja šī mīlestība. Pat dēla laulība neattālināja viņus vienu no otra, un, kad Simons kļuva atraitnis, māte sekmēja viņa otrās laulības noslēgšanu. Dažādie šķēršļi, kas mēdz attālināt māti no dēla, uz Mariju Busardelu neiedarbojās. Sīs mātes mīlestība

sniedzās pāri sen pamestajai bērnistabai, pāri vedeklām, pāri visam nedienām. Patlaban viņas mīlestība sniedzās pāri tālās gūstekņu nometnes dzeloņstiepļu žogiem. Kā Agnesa nebija uzminējusi mātes mocības, kā nebija saskatījusi Јajā sāpju izvagotajā sejā mocekles zīmes? Viņa pārmeta sev nejūtīgumu.

Valentīns pa to laiku risināja tālāk savu domu pavedienu.

— Agnesa, tas ir pavisam vienkārši: ja mana attieksme pret Simonu tagad ir mainījusies, tad galvenokārt viņas dēļ. Varbūt tu atceries, ka pēc vecmāmuļas nāves manas attiecības ar Simonu kļuva ļoti vēsas…

— Jā, es atceros, — Agnesa steidzās apstiprināt.

Viņa patiešām atcerējās. Laikposmā starp Minhenes

vienošanos un «ērmīgo karu» Valentīns bija izmantojis Jaungada brīvdienas, lai apmeklētu māsu Baijū zemesragā. Ksavjē tad jau bija miris, bērns Agnesai piedzimis, sanīšanos starp viņu un ģimeni abas naidīgās nometnes uzskatīja par galīgu, bet Monso līdzenumā jau brieda jauna ķilda sakarā ar nesen attaisīto vecmāmiņas testamentu. Simonām bija novēlēta nesamērīgi liela mantojuma daļa, un pārējie pēcnācēji protestēja pret šādu privileģēšanu, izņemot Mariju Busardelu, kas paziņoja, ka palikšot neitrāla. Apietie līdzmantinieki runāja par mantojuma kaptāciju, un Valentīns bija mēģinājis Agnešu iesaistīt neapmierināto pulkā. Veltīgi: māsa bija noraidījusi Valentīnu, un tagad viņai nepatika atcerēties ne šo jaunākā brāļa manevru, ne riebumu, kādu tas viņai bija iedvesis.

— Tu nezini, — Valentīns turpināja, gribēdams attaisnoties, — ka, neraugoties uz manu ļoti stabilo pozīciju, uz maniem argumentiem, gandrīz pierādījumiem, es tomēr pēc dažiem mēnešiem, kad bija sācies karš, atcerējos, ka Simons atrodas priekšējās līnijās. Turpretī es biju pie-komandēts Cenzūras komitejai. Es lietu apturēju, dokumentus noglabāju atvilktnē. Vairāk tiem nepieskāros. Līdz augusta mēnesim. Kad mani Bordo demobilizēja, aizbraucu pie Helēnas un bērniem uz Soloņu, kur bija patvērušies arī tēvs un mamma. Viņa vārda pilnā nozīmē vairs negulēja veselus divus mēnešus, kopš nesaņēmām ziņas no Simona. Kad pienāca pirmā pastkarte no gūsta, liku Helēnai atdot man dokumentus, ko viņa visur bija vadājusi līdzi, un, tos pat nepāršķirstīdams, sadedzināju un aizgāju pateikt to mammai. Viņa apraudājās, mani no- [14] skūpstīdama… kā? — viņš iejautājās, nesagaidījis no māsas nekādu uzslavu.— Vai tu neatzīsti manu rīcību par pareizu?

— Protams, jā.

Agnešu bija aizrāvis brā|a stāstījums, mirkli viņa iztēlojās šo ainu: Valentīna sieva bēgļu gaitās bažīgi glabā bērnus, dārglietas, visu vērtīgāko mantu, arī apsūdzības dokumentus, ko brālis savācis pret brāli.

— Un, kad nabaga Simons atgriezīsies no gūsta, — Valentīns, noslēdzot stāstījumu, sacīja, — vismaz es par to vairs nerunāšu. Viņš būs godīgi nopelnījis tās Sliecas akcijas!

— Vai viņam bija atstātas Suecas akcijas?

— Nu jā! Visas vecmāmiņas Suecas kanāla akcijas. Novēlētas Simonām īpašā testamenta punktā, turklāt nedalītas. Un tu taču zini, ka tas ir vesels kapitāls!

Agnesai skanēja ausīs jau aizmirsta valoda. Un tanī runāja viņas brālis Valentīns. Valentīns, kas ģimenē bija vismazāk plēsīgā haizivs. Viņš tomēr runāja kā īsts Busardels. Un vienmēr bija runājis kā Busardels. Valentīna paskaidrojumi un terminoloģija Agnešu galīgi atgrieza atpakaļ Vandeika avēnijā. Busardelu savrupmājas parastajā dekorācijā un atmosfērā.

— Valentīn, tu esi labi darījis, — Agnesa teica. — Nenožēlo to.

— Es nenožēloju! — viņš dedzīgi apstiprināja, piespiezdams plaukstu pie krūts, jo ironijas pieskaņu Agnesas brālis nekad nebija spējis uztvert. — Gluži otrādi: es par to priecājos. Jo vairāk tāpēc, ka arī pārējie sekoja manam piemēram. Visas ķildas, kas bija iedegušās mantojuma sadalīšanas laikā, apdzisa. Mammai es paziņoju par stāvokli šādos īsos vārdos: «Mēs pārdzīvojam apmākušās dienas, mazie mākonīši vairs nav jāievēro.»

Acīm redzami apmierināts par šo aforismu, brālis izteica to ar smaidu uz lūpām. Māsa jau bija uztvērusi viņa nodomu, netiešo norādījumu, un atbildei savukārt pasmaidīja. Pēc tam Agnesa taisījās piecelties no galda, taču Valentīns strauji pieliecās pie viņas un sazvērnieciski jautāja:

— Un kā iet mazajam?

Agnešu šis jautājums ļoti pārsteidza. Tūkstoš deviņsimt četrdesmitajā gadā Baijū zemesragā Valentīns un Helēna bija atteikušies paskatīties uz Agnesas bērnu. Tagad Agnesa bija atgriezusies tēva mājās bez ieročiem, un

V 11 &lt;'11(riis viņu atbruņoja vēl vairāk. Pastiepusi roku, viņa ļhipliķčja brālim pa vaigu.

Paldies par vaicājumu. Viņam iet Joti labi.

Tas ir lieliski! — Valentīns nopriecājās un piecēlās, l/bcigdams sarunu.

Aizgājēja istabā viņi uzkavējās tikai īsu brīdi. Tur sē-ilrja vienīgi sirmais Emīls, kas visu mūžu bija nokalpojis Busardelu ģimenē un bija vecāks par tēvoci Teodoru, kurš MMinira septiņdesmit četru gadu vecumā. Nostājusies pie melni drapētā zārka, Agnesa pārlaida skatienu pār istabu, l,ii sameklētu kaut vienu priekšmetu, kurš viņai palīdzētu pilgtāk atcerēties tēvoci. Taču vecākais no biržas mākleriem brā|iem Busardelieni nebija tas cilvēks, kas guļamistabā izstāda pats savas fotogrāfijas. Agnesai atlika tikai aplūkot dažas medību trofejas, pie sienas pakārto nelielo ieroču kolekciju, ar kuriem tēvocis Teodors, būdams liels mednieks, savā laikā bija nogalinājis kalnu kazas. Un vēl viņa ieraudzīja gultas galvgalī, zem elektriskās sienas spuldzes, zvana auklas galā piestiprināto un tagad jau nevajadzīgo stirnas kāju ar visām spalvām un nagu, bērnībā Agnesa bija baidījusies tai pieskarties.

Kāpnēs Agnesa ne|āva brālim pavadīt viņu uz ceturto stāvu. Viņa noskūpstīja Valentīnu, un tas devās uz mazo salonu gulēt. Agnesa viena pati kāpa augšā. Viņai pau bija paskaidrots, ka lifts nedarbojas, lai taupītu elektrisko strāvu.

Agnesa nesteidzās. Ceļu viņa apgaismoja ar kabatas la-ternīti. Kāpnēs tagad nemēdza dedzināt lampas, Valentīns arī to bija viņai pateicis un pats, nokāpis apakšstāvā, izdzēsa vestibilā ar zilu papīru nosegto laternu. Klusumā un tumsā, kāpienu pa kāpienam, stāvu pa stāvam Agnesai atklājās tēvu nams. Šeit, zem šī jumta, uz stiprajiem pamatiem celtajā mājā viņa bija piedzimusi. Tanīs laikos mātes dzemdēja mājās, vismaz mantīgajās aprindās; tikai sievietes no tautas — kā apgalvoja Busardeli — ejot ārpus mājas laist bērnu pasaulē: nabadzīgākās — patversmē, kaut cik turīgākas — pie vecmātes. Agnesa un viņas brāļi bija piedzimuši Vandeika avēnijā, tāpat kā vidējais brālis un māsa, kuri nomira; arī iepriekšējā paaudze — tēvs, trīs tantes un tēvocis Teodors, kas bija ' šeit pat atgriezies, lai mūža vakarā sagaidītu nāvi.

Jo augstāk Agnesa kāpa, ar roku turēdamās pie margām, jo dzi|āk saviļņota jutās. Atmiņas, kuras atdzīvojas,

kad cilvēks sper kāju vecajās vietās, un par kurām mēdz runāt tikai tad, ja pilsētnieks atgriežas senā provinces mājoklī, tagad uz katra soļa sagaidīja no tālās salas atbraukušo Agnešu. Sājā parīziskajā celtnē snauda viņas pagātne, savijusies ar pašas mājas pagātni. Pēc ilgām gaidām tā modās, viņai tuvojoties. Busardelu savrupmājai bija dvēsele, smagnēja, neskaidra un sarežģīta, bet bija, tāpat kā dvēsele ir ikvienam miteklim. Agncsa pazina katru kaktu un slepeno nostūri šajā gandrīz simtgadīgajā ēkā; tanī viņa bija mocījusies un cietusi, bija no tās izbēgusi — pirmo reizi, izjuzdama īstu atbrīvošanos, otrreiz ar patiesu šausmu izjūtu, nekad nebija ilgojusies šurp atgriezties, bet tagad tomēr bija atnākusi atpakaļ un atkal pazina mājas dvēseli un smaržu.

Agnesas istabā, ko viņa agrāk bija iekārtojusi kā kabinetu, nekas nebija mainīts. Viņa atsāka šeit reiz pārtraukto dzīvi. Agnesa aizmiga saldā miegā. Nakts vidū viņa uztrūkās: kauca sirēnas, tās sasaucās, pāršalca visu pilsētu. Trauksme.

Pilnīgi atmodusies, Agncsa uzvilka mugurā rītasvārkus un atsēdās uz dīvāna malas, lai neliktu uz sevi gaidīt, ja viņai piezvanītu pa iekšējo telefonu, un lai neizskatītos tā, ka viņa noniecina savrupmājas patvertni. Agnesa neuzdrošinājās cerēt, ka šonakt mājinieki atteiksies no pretgaisa aizsardzības noteikumu pildīšanas, lai mirušo un viņa dusas sargātāju neatstātu otrajā stāvā vienus. Agnesa nezināja, ka Busardeli nekad negāja pagrabā trauksmes laikā. Mājā neviens nekustējās.

VII

Cik tālu atpakaļ Busardeli varēja atcerēties, vēl nekad neviena ģimenes locekļa apbedīšana nebija noritējusi tik vienkārši, ar tik maz pavadītājiem un tik īsā laikā. Sēru automobilis ar zārku un trim pasažieriem vēl dabūja gaidīt pie Pērlašēza vārtiem, kamēr pārējie tuvinieki atbrauca ar metro no baznīcas līdz kapsētai.

Pa ceļam Valentīns bija izklāstījis māsai, kāpēc Busardeli, kuriem tāpat kā visiem citiem automobili pēc pastāvošajiem noteikumiem atņemti, nevēlas izmantot zirgu aizjūgus. No Soloņas un Blotjēras muižām rikšotājus varētu atvest, un Vandeika avēnijas ratnīcā vēl glabājās kariete un kabriolets, kuros vecmāmiņa līdz 1935. gadam

i ii i izbraukusi uz pilsētu un vizinājusies Buloņas mežā. I n Busardeli atteicās dižoties lepnajos pajūgos pa oku-i Mo Parīzi. Lai tā rīkojas citi! Protams, Busardeli baidī-).) . ari pievērst nenovēlīgo acu uzmanību savai pārtikuša-l.ii dzīvei, un varēja skaidri redzēt, ka visvairāk viņus biedēja vienmēr iespējamā savrupmājas rekvizēšana, taču i.alvenais viņiem bija un palika goda jautājums. Viņi uz-katīja, ka pašreizējos apstāk|os, kad da|a Francijas ir okupēta un vācieši apmetušies Parīzē, pieklājas samazināt arēju greznību un pakļauties vispārējiem likumiem. Pēc šādas izturēšanās var pazīt īsti krietnos cilvēkus. Busar-delu atturība cēlās no tās pašas augstprātības, no kuras agrāk bija izrietējusi viņu tieksme spīdēt.

Viņiem arī bēres, kādas viņi tik sen bija paraduši rīkot, piederēja pie ārējas greznības. Šoreiz Busardeli ne-izsūtīja nevienu sēru vēstījumu. Arī laikrakstā viņi nebija likuši publicēt ziņojumu par Teodora Busardela nāvi. Ņemot vērā, par ko bija pārvērtusies Parīzes prese, kuras izdevumus Busardeli paši nelasīja, viņi drīzāk jautu sevi sacirst gabalos, nekā lūgtu, lai iespiež avīzē kaut vienkāršu sludinājumu. Tāpēc Pērlašēza kapsētā saradās tikai tuvinieki. Kopā sanāca cilvēku piecdesmit, tātad salīdzinājumā ar agrākajiem laikiem ļoti maz |aužu, tāpēc ceremonija ātri bija galā, un pavadītāji drīz vien atkal kāpa lejā uz metro. Tādā veidā pat tuviniekiem šī nelikās nekāda īsta apbedīšana.

Agnesa brauca atpakaļ uz mājām, stāvēdama metro vagonā blakus brālēnam Polam. Drūzmēšanās tik agrā stundā nebija sevišķi liela, un Agnesa iejautājās Polam par kādu parādību, kura bija viņu ieinteresējusi. Jau vakar Agnesa bija ievērojusi, ka tēvs un Pols valkā ordeņ-lentītes pogcaurumā, un šorīt visi vīriešu kārtas radinieki, vecāki par četrdesmit pieciem gadiem, kuri bija dienējuši armijā pirmā pasaules kara laikā, svārku un pat mēteļu atlokus bija izgreznojuši ar militārajām goda zīmēm.

— Tūlīt tev izskaidrošu, — sacīja Pols, mazliet paceldams svārku atloku, uz kura staroja cauri pogcaurumam izvērtās daudzkrāsainās ordeņlentītes. — Sī ir, kā tev zināms, no kara krusta, no īstā, četrpadsmitā-astoņpadsmitā gada kara. Sī — no brīvprātīgo krusta; tu atceries, ka piecpadsmitajā gadā es devos uz fronti sešus mēnešus agrāk, nekā iesauca manu gadagājumu. Sī lentīte ir no karavīru krusta un pēdējā — piemiņas medaļa. Gastonam ir vēl militārā medaļa, toties viņam nav brīvprātīgo krusta.

Un tavs tēvs pirmajā vietā, protams, novieto sarkano Goda Leģiona ordeņlentīti.

Agnešu mazliet pārsteidza šī izgreznošanās ar ordeņ-lentītēm. Busardelu ģimenes patriotisms bija vienmēr bijis visai spilgts, un Agnesa nešaubījās, ka pašreizējos apstākļos tas nebūs izbālējis, nē, gluži pretēji, taču nekad agrāk viņa nebija pamanījusi rados kādreizējo frontinieku kaujiniecisko garu. Kaut kas jauns te bija pievienojies. Vēlēdamās nemaldīgi orientēties šajās noskaņās, Agnesa labprāt būtu padziļinājusi šo jautājumu, un atpaka|brau-ciens kopā ar Polu sniedza labu izdevību. Viņa Parīzē vēl nebija uzturējusies divdesmit četras stundas, bet jau kļuva līdzīga citiem šolaiku parīziešiem: metro, sastapšanās metro vagonā, sarunas brauciena laikā noteica viņas eksistenci.

— Bet pirms trīsdesmit devītā gada, — viņa sacīja, — jūs nenēsājāt pat ne kara krustu.

— Pareizi, tieši kopš trīsdesmit devītā mēs to darām! — brālēns iesaucās. — Tie, kurus toreiz iesauca par jaunu, piesprauda pie formas tērpa visas pagājušā kara goda zīmes, un tie, kas palika civilā, sāka valkāt svārku pogcaurumā šīs ordeņlentītes. Pēc pamiera noslēgšanas mēs, protams, nesākām no tām kaunēties un valkājam tās joprojām. Vāciešus tas pamatīgi kaitina, jo atgādina, ka pagājušajā karā mēs uzvarējām. Parīzē pēc sagrāves gandrīz visi nēsā savus kara apbalvojumus.

Pieliecis galvu, Pols mirkli nolūkojās uz ordeņlentīšu sakopojumu pie svārku atloka, ko viņš turēja sakniebtu starp īkšķi un radītāja pirkstu.

Vēl lielāks pārsteigums sagaidīja Agnešu savrupmājas vestibilā. Vakar viņa bija tam izgājusi cauri, pustumsā, nekā sevišķa neievērodama, un šorīt viņas acis un prātu bija aizņēmusi aizgājēja iznešana un satikšanās ar pārējiem tuviniekiem. Kad Agnesa, atgriezusies no kapsētas, kopā ar visu ģimeni pacēlās lievenēs un pārkāpa slieksni, saule iespīdēja pa durvīm no labās puses un spilgta gaisma pārplūdināja plašo vestibilu.

Tieši pretī apmeklētājam, kas ieradās savrupmājā, stāvēja maršala Petēna portrets, un šķita, ka tas pārrauga iekļūšanu šajā namā. Portrets bija uzlikts uz lielās zeltītā koka konsoles pašā vidū, tanī vietā, kur tik ilgi bija rotājusies Denī Pīeša krāsainā marmorā veidotā skulptūra «Pārdomas».

Aiņirsa nevarēja attapties no brīnumiem. Tantes Em-ni.!*v Izturēšanās vakar pret metro stacijā sastapto poli* i ilu, pēc tam viņas spriedelējumi un anekdote par IMussargu ar smailo, galu varbūt nebija sevišķi spēcīgi

ļumēti pretošanās liesmas» atspīdumi, izsakoties ar terminiem, kurus bija lietojis de Golls astoņpadsmitā jūnija n/ aukumā, ko Busardeli droši vien pat nebija dzirdējuši, un tomēr šie noskaņas izpaudumi nekādā ziņā neliecināja par labvēlību pret okupantiem un viņu piekritējiem. Kādēļ tad te uzstādīts maršala portrets, šis karogs, zem kura Busardeli novietojuši savu namu?

Ģimene sapulcējās lielajā salonā, gaidot, kamēr tiks pa-

uiegta maltīte. Visi tuvākie radi no aizgājēja bērniem un mazbērniem līdz pat tantei Luīzai ar vīru bija lūgti pajikt uz brokastīm. šo tradīciju pakajpalicēji nevēlējās pārkāpt, kaut arī pati apbedīšana bija notikusi bez jebkādas greznības. Šim gadījumam par godu Emma pat lika pasniegt portvīnu, ar kura krājumu apgājās ļoti taupīgi. Salonā atradās cilvēku divdesmit; viņu melnie tērpi atgādināja par sērām, bet nekas te neatgādināja par okupāciju, atskaitot vienīgi Pola gultu, kas bija nolikta lielā Bovē dīvāna vietā.

Agnesa drīz vien dabūja dzirdēt, ka pārsteigtais skatiens, ko viņa bija uzmetusi maršala portretam, nebija pagājis neievērots. Pirmais vārdu ņēma Gastons, aizgājēja dēls un Bernāra tēvs. Četrās dienās, kas bija aizritējušas, kopš izdzisa Gastona tēvs, ģimenes galva, šis vecākais no tēvoča Teodora četriem bērniem, gadus piecdesmit vecs vīrietis, jau bija pieņēmis visai valdonīgu toni un tēloja šī Busardelu ģimenes atzarojuma domu izpaudēju.

— Agnešu vestibilā milzīgi pārsteidza maršala portrets… Nē, nē, neliedzies, — viņš sacīja, redzēdams, ka Agnesa steidzas atturīgi pamāt ar roku. — Un nebaidies, ka tu ar to kādu aizvainoji. Mēs te visi domājam vienādi. Vai arī gandrīz visi, — viņš piebilda, uzsmaidīdams tantes Luīzas vīram tēvocim Aleksandram, kas arī pasmaidīja, tomēr nekā neteica.

— Patiešām! — Valentīns iejaucās sarunā. — Es arī brīnos, kāpēc tu, tante Emma, vēl arvien glabā šo portretu.

— Bērns, esmu tev simtiem reižu to izskaidrojusi. Lai brīdinātu kapitulantus.

— Biju piemirsis! — Gastons joprojām ar smaidu uz lūpām sacīja. — Es biju aizmirsis, ka tantei Emmai ir sava teorija par kapitulantiem.

— Tā nav teorija, bet definīcija. Par kapitulantiem es saucu tos, kuri tic, ka Vācija galu galā uzvarēs. Tos, kuri apgalvo, ka viss notikušais nāk mums par labu, ka mēs vairs nekad nepacelsimies un ka Francija iepazīs paradīzes laimību, kad būs k|uvusi vācu province. Jūs taču nemēģināsiet man iestāstīt, ka šādi ļaudis eksistē tikai manā iedomā. Un neiestāstīsiet arī, ka viņi ir vienis prātis ar maršalu: viņi atrod, ka maršals dara pārāk maz vāciešu labā.

— Tante Emma, tas tomēr nav par šķērsli maršalam un taviem kapitulantiem galu galā sadarboties.

— Pareizi, — Valentīns apstiprināja. — Tieši Višī gars…

— Ak bērns, nemulsini mani! — viņa iesaucās, pārtraukdama brāļadēlu. — Es nerunāju par politiku, tā mani nekad nav interesējusi: man arvien ir bijušas svarīgākas darīšanas mājā, rūpējoties par jums visiem. Nē, es tikai vados no veselā saprāta. Patlaban ir divas nometnes: vācieši un franči. Nerunāsim par degolliešiem, tie ir Anglijā. Skaidrs, ka apmeklētāji un pat preču piegādātāji, kas uzkāpj lievenēs un ierauga maršala portretu, kad Emīls viņiem atver durvis, uzreiz saprot, ka mēs neesam par vāciešiem. Tas ir galvenais. Pirmajā ziemā bieži vien man nācās aizbāzt muti dažam labam apmeklētājam, kas izpauda nelojālas domas. Kopš tās dienas, kad novietoju vestibilā portretu, man vairs nebija tas jādara. Vai nav tiesa? Tikai tādēļ es izšķērdējos, nopērkot safjānādas rāmi.

— Tante Emma, tavi prātojumi virknējas ļoti loģiski, — Pols savukārt iebilda, — bet atļauj aizrādīt, ka tie ir mazliet novecojuši.

— Tāpēc ka es negriežos visiem vējiem līdzi kā vēja rādītājs uz jumta!

— Bet no tā laika …

— Ak tu par maršalu? Ko lai dara? Es viņam ticēju. Un es ticību nemainu tik bieži kā veļu. Es ticēju maršalam! — tante Emma atkārtoja, iecirtušies savā pārliecībā. — Un es nebiju vienīgā.

— Emmai taisnība, — piekrita Agnesas tēvs, jo tagad, kopš Marija Busardela, nemierā kaisdama, domāja vienīgi par gūstā nokļuvušo Simonu, viņa vairs neapsauca vīru katra vārda galā, kā bija darījusi veselus četrdesmit gadus, un viņš uzdrošinājās piedalīties sarunās. — Mēs paši arī, atcerieties, jaunieši, kad maršals nāca pie varas,

mēs aizsūtījām viņam no Gransē un no Blotjēras kopīgu apsveikuma telegrammu, kurā apliecinājām pa|āvību uz viņu.

— Ak, cik patīkami, ka mani kāds arī mazliet atbalsta, — Emma sacīja. — Paldies, mī|ais Ferdinand, par līdzjusanu!

Paņēmusi brāli zem rokas, tante Emma devās pie galda. Emīls nupat bija atvēris ēdamzāles durvis. Agnesa ļoti ieinteresēta bija sekojusi vārdu maiņai, no kuras uzzināja par tuviniekiem, viņu uzskatiem, viņu pārvērtībām un ne-, mainīgumu vairāk, nekā būtu izdibinājusi desmit atsevišķās sarunās ar viņiem. Agnešu pārsteidza ne tikai evolūcija, ko viņa novēroja vienā otrā tuviniekā, piemēram, tantes Emmas raksturā un gandrīz pat noskaņojumā, bet vēl vairāk vispārējais iecietīgais tonis, labā saprašanās un pat labā oma, kādā norisinājās tērzēšana. «Pārrunas par šādu tematu šinī laikmetā būtu novedušas pie ķīviņa itin visur, tikai ne Vandeika avēnijā,» Agnesa nodomāja.

— Kā lai mēs nebūtu viņam ticējuši? — atsāka tante Emma, atlocīdama servjeti un pārlaizdama namamātes skatienu pār galdu, pie kura katrs ieņēma vietu. — Sim vecajam karavīram, kurš pirmais atmaskoja melus, kas mums bija nodarījuši tik daudz ļauna!

— Es gan, — ieteicās Pola Zanna, kas tēloja lielu autoritāti šajos jautājumos, jo divdesmitajos gados bija nobeigusi Politisko zinātņu skolu — un tanī laikā meiteņu vidū tas bija retums, — es gan pēc Montuāras [15] tomēr visu sapratu.

— Jā, tas žests bija neglītsl — tante Emma iesaucās. — Tur es jums, kaķīt, piekrītu. Ja arī šī satikšanās bija pilnīgi nepieciešama, par ko es nevaru spriest, jo galu galā mēs trīs ceturtdaļas no tā, kas notiek, nezinām, nu labi, tad maršalam vajadzēja uz to ierasties. Bet šis rokas spiediens! Viņam nevajadzēja dot roku Hitleram! Jā, jā, tas ir nepiedodami.

— Turklāt… — ierunājās kāda dobja balss.

Visu skatieni pievērsās Marijai Busardelai,"kas līdz šim vēl nebija nekā teikusi. Agnesai bija licies, ka māte neklausās sarunā.

— Turklāt viņš nedara to, ko vajadzētu, gūstekņu labā, — Marija sacīja. — Sūtnis, kuram viņš uzdevis

rūpēties par gūstekņu lietām, sakiet — ko šis sūtnis dara pats? Viņš dara to, ko grib Berlīne. O, es biju mierīgāka, kad Šveice pārraudzīja kara gūstekņus. Un «Petēna pulciņi», kuru organizēšanu nometnēs viņš veicina! Vai vīram, kas septiņpadsmitajā gadā prata pacelt cīnītāju drosmi, nevajadzētu šodien respektēt gūstekņu drosmi? Un aiztaupīt viņiem savas personas propagandēšanu!… Runājot par pagājušajā mēnesī noorganizēto «Nomainīšanu», — vai jūs tai ticat? Es ne.

Ap lielo galdu bija iestājies klusums. Visi klausījās Simona mātē. Marija Busardela iedvesa cieņu ar skumjām, kas, visiem redzot, viņu sagrauza, turklāt viņa bija ģimenes pareģe. Kopš «ērmīgā kara» viņa bija apliecinājusi savu paredzējumu nemaldīgumu. Skaudrajās sirdssāpēs Simona māte vienīgā visā savrupmājā klausījās Bibisi pārraides un tā kļuva vēl gaišredzīgāka. Taču viņa maz izteicās. Okupācijas laikos, kad visu aprindu ļaudis, sarunādamies par notikumiem, katrā ziņā piebilda: «Jūs zināt, ka es nekad nekļūdos, vēlāk varēsiet pieminēt manus vārdus…» — Marija Busardela nekā neapgalvoja, paredzēja visu un reti kļūdījās. Agnesa šinī mirklī, bez šaubām, pirmo reizi mūžā juta tuvību pret māti, siltāku tu-vibu nekā pret jebkuru citu ģimenes locekli. «Vajadzēs ar viņu sirsnīgi aprunāties,» Agnesa nolēma. «Viņa man pastāstīs par nabaga Simonu.»

— Ar vārdu sakot, — atkal atsāka tante Emma, uzskatīdama, ka maršals ir labs sarunas temats, kas var piedienīgi atdzīvināt bēru maltīti, — ar vārdu sakot, viens ir skaidrs: lieliskais portrets, ko saņēmu kā L'lllustratioti pielikumu, noskaņo mūs visus pret viņu.

— Tante Emma, jūsu maršals to ir pelnījis, — Gastona Anrieta sacīja. — Kad iedomājos viņa izteikumu: «Kāpēc sievietes ne?»

Emma, kas bija noliekusies pār kausētos cūkas taukos ceptiem topinambūriem, pacēla galvu.

— Kaķīt, par ko jūs runājat? Ko tas nozīmē — «Kāpēc sievietes ne?»? Vai viņš grib mūs mobilizēt?

— Nē jel. Vai tad jūs nezināt?

— Nē, mēs nezinām, tāpēc ka man nav tas zināms. Stāstiet — kā tas saprotams? Ceru, ka to var stāstīt jaunatnes klātbūtnē?

Pie galda bija trīs Simona bērni no pirmās laulības septiņu līdz piecpadsmit gadu vecumā.

— Žēlīgais dievs, jā! — Anrieta iesaucās. — Nu tad klausieties. Jūs zināt, ka sievietes, kurām tiesa piesprieda nāvessodu, pie mums īstenībā nav tikušas sodītas ar nāvi. Sī tradīcija iesakņojusies kopš.,, Gaston, kopš kādiem laikiem? — viņa jautāja vīram.

— Kopš Grevī laikiem, — Gastons svarīgi atbildēja. — Tas ir vairāk nekā pirms sešdesmit gadiem. Un arī pirms Grevī tas tika praktizēts ārkārtīgi retos gadījumos.

— Ievērojiet to, — Anrieta turpināja. — Un tagad nu pirms dažiem mēnešiem advokāti griezās pie maršala,-lūgdami apžēlot kādu sievieti, kurai piespriests nāvessods, — o, jāatzīst, ļoti pretīgu sievieti: viņa ar kājas spērieniem bija nogalinājusi savu mazo meitenīti.

— Kāda cietsirdība! — tante Emma iesaucās. —Vai tiešām pasaulē sastopamas tik izdzimušas mātes?

— Tas bija noticis Bordo, — Anrieta atbildēja, it kā šis paskaidrojums pierādītu, ka stāstījums ir patiess. — Tiesa bija piespriedusi šai sievietei nāves sodu. Advokāti lūdza maršalam, lai sodu mīkstina, pārvēršot to mūža ieslodzījumā, un viņi atgādināja par mūsu teicamo tradīciju ne-giljotinēt sievietes, uz ko maršals atbildēja: «Kāpēc sievietes ne?»

Visi galda viesi skaļi izpauda sašutumu, bet vienprātīgajā nopēlumā pēkšņi izdalījās tēvoča Aleksandra balss, viņš ierunājās pirmo reizi pa visu laiku:

— Gluži militāra loģika.

— Ai, nudien, nevaru tam ticēt! — tante Emma dedzīgi iesaucās. — Pasakiet, kaķīt, — kas jums to stāstīja?

— Kāds tiesas advokāts, par kura vārdiem man nav pamata šaubīties, — Gastons sacīja, — viņš atkārtoja šo šaušalīgo frāzi.

Vandeika avēnijas savrupmājas ēdamzālē, gaišā dienas laikā šajā ģimenē, kurā sievietēm vienmēr bija bijusi galvenā loma, jo viņas aizvien bija uzmākušas vīriešiem kaut ko līdzīgu matriarhātam, šaušalīgā frāze «Kāpēc sievietes ne?» smagi atbalsojās viņu sirdīs.

— Man nav žēl šīs nicināmās ļaundares, kas pelnījusi visbriesmīgākās mocības, un tomēr tas mani satriec, — vecā jaunkundze pēc brītiņa sacīja un, pievērsusies svainei, kas vienmēr bija par visu ļoti labi informēta, klusākā balsī jautāja: — Marij, vai tu to zināji?

Marija apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Kāpēc tu man nekā neteici? Tas taču bija svarīgi.

Simona māte atbildēja tikai ar izvairīgu, gurdu žestu.

Acīm redzot, viņu šī maršala frāze bija mazāk skārusi nekā daudzi citi viņa rīkojumi.

— Tādā gadījumā, ja nu tas ir taisnība, ja tas ir pierādīts… — tante Emma bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

— Es kapitulēju. Pēc tā nu es paziņoju, ka gvarde padodas.

— Beidzotl — Valentīns iesaucās. — Tātad tu novāksi portretu?

— Ne tik strauji, bērns! Ļauj man atvilkt elpu. Es jūs brīdinu: kad būšu to novākusi, tad atpakaļ vairs nelikšu.

Visi steidzās apgalvot, ka šī restaurācija nekad netikšot lūgta, un, tā kā tante Emma vēl nekā neatbildēja, kāds jokodamies piebilda, ka viņa droši vien neesot vienaldzīga pret veco karavīru, kurš izdaudzināts par diezgan lielu dāmu draugu.

— Nerunājiet muļķības! Patiesība ir tā, ka, jūs paši to labi zināt, es no dzimšanas esmu uzticīga. Bet atzīstos, ka šis «Kāpēc sievietes ne?» manas jūtas satrieca. Jūs prasāt lēmumu?

— Jā, jā! — visi apstiprināja, priecādamies par tuvo uzvaru.

— Izlemiet visi kopīgi! — tante Emma pasludināja, uzsizdama ar plaukstu pa galdu. — Lai katrs ir līdzatbildīgs. Balsosim! Agnes, kaķīt, tu arī vari piedalīties balsošanā.

Verdenas varonis tika notiesāts Busardelu tribunālā, visiem paceļot rokas gandrīz vienprātīgi. Pret portreta atstādināšanu no goda vietas balsoja vienīgi Simona bērni. Viņu audzināšana kliboja, patlaban bērni bija palikuši bez tēva un bez mātes, jo tēvs bija gūstā, māte — mirusi; bērni ālēdamies balsoja te «par», te «pret».

Emma nekad nemēdza vilcināties ar lēmumu īstenošanu un arī šoreiz tūlīt pat skaļā balsī izrīkoja Emīlu.

— Draudziņ, noņemiet viņu tūlīt pat. Kādu viņu? Maršalu. Atlieciet atpakaļ vietā marmora grupu. Un nobāziet portretu galerijas gala skapī, kur stāv vecās bildes. Katram ir sava vājība, — viņa piebilda, degunu nokārusi.

— Man nepatīk to izdarīt pašai ar savām rokām. Nedz noskatīties.

Tiesājot portretu, brokastotāji neaizmirsa arī maltīti. Galdā parādījās sakņu ragū, kurā pārsvarā bija burkāni un bietes ar retiem speķa gabaliņiem pa vidu, taču tante Emma bija paredzējusi ceptos topinambūrus maltītes sākumā, lai ar tiem remdinātu lielo izsalkumu pēc gājiena pa kapiem. Un tad Agnesa redzēja, ka tika pasniegta vakardienas trušu pastēte, sagriezta |oti plānās šķēlītēs, un pie tās klāt bagātīga kaudze lapu salātu. Tiklīdz ēdēji nogaršoja salātus, atskanēja sajūsmināti izsaucieni.

— Tie taču ir ar olīvu eļļu! Jā, patiesi! Cik garšīgi! — cita caur citu klaigāja Anrieta, abas Zannas un Helēna, kuras vēl arvien sauca par «jaunajām sievām», kaut gan Anrieta jau bija izprecinājusi meitu.

— Agnesas dāvana, — Emma paskaidroja. — Pateicieties viņai.

— Cik patīkama pārmaiņa pēc riekstu un magoņu e||as, — jūsmoja Helēna, kas vienmēr pateica kaut ko nevietā.

— Riekstu eļļai ir sūra piegarša, -r- viszinīgi noteica Zilberta, Simona vecākā meita, kam bija piecpadsmit gadu.

— Paklausieties tikai šito skuķi! — tante Emma sašuta. — Mēs beidzamies vai nost, lai dabūtu no Gransē riekstu eļļu un no Blotjēras magoņu eļļu, un tā ir tā pateicība. Nākamreiz, jaunkundzīt, es tevi pamielošu ar «er-zacu», to tagad liek galdā vissmalkākajās mājas.

— Mēs neēdīsim, — paziņoja Zilbertas brālis Maniels, kas bija gadu jaunāks par māsu un vienmēr viņai piebalsoja.

— Tas arī vēl! — tante Emma teica. — Būtu jābrīnās, ja tu klusētu.

— Maniel, Zilberta! Mīļie bērni…

Marija Busardela bija iejaukusies starp valdošo namamāti un viņas gādībā atstātajiem Simona pēcnācējiem. Agnesai uzreiz k|uva skaidrs, ka māte ir vienīgā ģimenes locekle, kas izturas iecietīgi pret Zilbertu un Manielu, un arī vienīgā, kurai bērni kaut cik klausa. It kā dievinātā dēla pirmās laulības atvases būtu vairāk viņas miesa un asinis nekā pārējie mazbērni.

Novirzīšanās uz ēdamajām eļļām bija atraisījusi visiem mēles. Arī te Agnesa pazina senseno Vandeika avēnijas maltīšu rituālu, pēc kura sākumā visi uzmanīgi sekoja tantes Emmas vārdiem. Tagad sarunas kļuva vispārējas, un Agnesa atviegloti uzelpoja. Kamēr pie galda bija strīdējušies par rharšalu, viņa nebija iejaukusies, neskaidri izjuzdama, ka viņai nav tiesību te runāt līdzi. Agnesa bija klausījusies un vērojusi it ka no malas. Tas, par ko ap Agnešu spriedelēja, visa šī ģimenes dzīves norise, kurā viņa pēc labākās sirdsapziņas mēģināja iekļauties, laupīja viņai pašapziņu. Okupētajā Parīzē, tēva mājā, tuvinieku vidū Agnesa bija it kā pazaudējusi sevi, izsista no sliedēm.

Tagad viņa varēja patērzēt ar galda kaimiņu, ar Ber-nāru. Agnesa tīši bija apsēdusies viņam blakus. Ne tāpēc, ka šis brālēna dēls Agnesai būtu simpātiskāks nekā citi, bet Bernārs bija parakstījis telegrammu, ar kuru viņai paziņoja par tēvoča Teodora nāvi un apbedīšanu, bija atnācis viņai pretī uz Lionas staciju un bijis aculiecinieks viņas ceļojuma noslēguma incidentam Parīzē. Agnesa vēl nespēja izvēlēties starp jaunajiem radiniekiem, kuri bija pieauguši pa to laiku, kamēr viņa bija pārtraukusi sakarus ar ģimeni, un kurus viņa pazina mazāk nekā vecos. Viņa atradās pa pusei svešu cilvēku vidū, no kuriem Bernārs viņai bija vispazīstamākais. Turklāt viņš bija apņēmies pāraudzināt tanti saskaņā ar okupētās zonas normām.

Viņš paskaidroja sīkāk Helēnas izteikto piezīmi par eļļām, un Agnesa redzēja, ka jaunieši okupācijas laikā vēl vairāk nekā vecāki cilvēki interesējas par uztura jautājumiem.

— Nedomā, ka tā mums ir vienmēr kā šodien, — Bernārs sacīja. — Tante Emma likusi pagatavot vienu ēdienu vairāk. Zini, bez Gransē un Blotjēras mēs gan neizkultos. Tantei Luīzai ir tikai neliels dārziņš Bretaņā, un viņas mājās nereti jākar zobi vadzī!

Gransē un Blotjēras vārdi, kas tik bieži skanēja ausīs Agnesai kopš atgriešanās Parīzē, modināja viņā atmiņas par senajām skolas brīvdienām, par tālo pagātni, kad apkaimē rīkoja piknikus, piedalījās vīnogu novākšanas svētkos, klausījās svētdienās baznīcu zvanus. Gransē atradās Sanserā; šī muiža piederēja ģimenei jau vairāk nekā simt gadus, tā bija pirmais Busardelu īpašums ārpus Parīzes, un vecmāmiņa līdz mūža galam bija tur pavadījusi vasaras; Gransē no laika gala bija apsolīta Teodoram un viņa pēcnācējiem. Kad Agnesa bija maza, viņai Gransē patika labāk nekā Blotjēra, tāpēc ka viņa uz Gransē brauca tikai ciemos uz dažām stundām vai dienām, tāpēc ka viņa to pazina mazāk nekā Blotjēru un galu galā tāpēc, ka Gransē nebija viņas vecāku muiža. Agnesas tēvs un māte drīz pēc salaulāšanās bija nopirkuši nepilnu simt kilometru attālumā no Gransē, mālainās Soloņas vidū, mazāk izskatīgu un mazāk ienesīgu muižu, kurā toties medību sezonā sabrauca visa ģimene, jo turienes mežos bija daudz putnu un zvēru. Kopš pārtikas ierobežošanas

Parīzē no Blotjēras pienāca visvairāk saiņu un tos bija vieglāk ievest. Kad ģimene gadsimta sākumā iegādājās vasarnīcas jūrmalā un sāka jauniešus sūtīt uz ārzemēm mācīties svešvalodas, abi vecie lauku īpašumi krit§ nežēlastībā. Okupācijas laikā tie atguva zaudēto nozīmi

— Zini, katru mēnesi vai ik pa pāris mēnešiem, — Ber-nārs stāstīja, — tante Emma un mamma brauc uz Gransē un uz Blotjēru. Viņas tur ierodas negaidot. Apstaigā fermerus un nomniekus. Citādi visi mūsu produkti no viņiem aizpeldētu taisnā ce|ā uz melno tirgu. Zemnieki ir šausmīgi. Tēvs saka, viņi esot priecīgi, ka beidzot varot atspēlēties pilsētniekiem. Bet olīveļļu, — Bernārs diplomātiski piebilda, — vari man ticēt, esam saņēmuši tikai no tevis.

— Atsūtīšu jums vēl, pēdējā gadā novācu labu ražu. Atsūtīšu arī tev personīgi.

— Tante Agnes, tu esi cēla!

— Ak, es nevaru pierast, ka mani sauc par tanti! — Agnesa strauji pretojās. — Sauc mani vienkārši par Agnešu.

— Pie mums tā nav pieņemts. Tu būtu pirmā.

— Jo labāk!… Ko tur atkal mums nes, vai sald-ēdienu? — Agnesa jautāja, jo viņai sāka likties, ka ģimene nav tik nelaimīga, kā viņa bija domājusi.

— Jā: blanmanžē. Tante Emma to jau bija paziņojusi.

— Blanmanžē? Žēlīgais dievs! Tā ir mana bērnība… Bet, lai to pagatavotu, ir vajadzīgas veselas piena upes. Kur tante Emma tik daudz dabūjusi?

— Uz kartītēm veciem cilvēkiem un bērniem, skaidrs!

— Pareizi. To viņai netrūkst.

Agnesa pavīpsnāja, iedomādamās, ka sirmgalvji un mazbērni, kuru Busardeliem vienmēr bijis daudz, tagad kļuvuši ģimenei ļoti izdevīgi. Viņi saņēma uz īpašiem taloniem pienu, cukuru, šokolādi, miltus putriņām, un visa ģimene izmantoja šos labumus.

Visi ar baudu ēda blanmanžē un uzslavēja tanti Emmu par lieliskajām brokastīm.

— Mīļie bērni, labāk klusējiet! Mans galds tagad ir tikai ēna no tā, kas bija agrāk. Kad iedomājos, kā mēs ēdām pirms karal Kas vēl atceras fazānu Svētās alianses gaumē?

— Es! Es arī! Mēs visi atceramies! — cits caur citu atsaucās tuvinieki.

— Ai-ai! Fazāns Svētās alianses gaumē!… — tante Emma ieteicās, atlika pie malas karoti, atbalstījās ar elkoņiem uz galda, zodu atslēja uz rokas un brītiņu pasapņoja par sarežģīto ēdienu, Busardelu virtuves šedevru, kas ieviests ģimenē sensenos laikos, kā stāstīja, tūkstoš astoņsimt piecpadsmitā gada okupācijas periodā. — Bija vajadzīgas divdesmit četras stundas, lai ēdienu sagatavotu, kā nākas.* Vai saprotat? Divdesmit četras stundas, un tikai tad varēja ķerties pie cepšanas. Jāņem labs, trekns un mīksts fazāns, divas slokas, vērša kaulu smadzenes, svaigs speķis, trifeļi, anšovi un divas pomerances.

Dzirdot tik daudzu gardumu uzskaitīšanu, ar topinambū-riem pieēdinātie galda viesi stenēja un vaidēja.

— Pagaidiet! — mundri iesaucās tante Emma, izslie-damās un ar plaukstu uzsizdama pa galdu. — Nezaudēsim dūšu, galvu augšā! Klausieties: ja dievs man būs lēmis to piedzīvot, es jums pagatavošu fazānu Svētās alianses gaumē tanī dienā, kad tiks parakstīts miera līgums. Tieši tad būs fazānu sezona: mieru parasti slēdz rudenī, — viņa nobeidza, atcerēdamās tikai vienpadsmitajā novembrī noslēgto miera līgumu.

Visi aplaudēja, un katrs sāka runāt par pagājušajām svinībām, par nākamajām svinībām.

No galda gala, kur pļāpāja jaunatne, atskanēja skaļi izsaucieni.

— Ai, es gan būtu nobijusies! — iespiedzās viena no Pola meitām.

— Es arī! — otra sacīja.

— Oho! — novilka viens no zēniem. — Ja tu būtu redzējusi, kā pagājušajā nedēļā plūcās Latīņu kvartālā!…

— Vai tu biji Latīņu kvartālā? — Zilberta jautāja. — Tu esi tāds zaķpastala, ka par tevi nevajag uztraukties. Bet es gan biju klāt Mīetas metro — un kā vēl!

— Par ko viņi ķildojas? — Agnesa jautāja Bemāram.

— Es nezinu… Zilberta, kas tad tev tur notika?

Jautājums pārskanēja pāri galdam, iestājās klusums,

visi klausījās, un gražīgā Zilberta bija par to sajūsmināta.

— Es izgāju no liceja, — viņa sacīja. — Tas bija vakarā. Mocarta avēnijā es nokāpu metro. Gribēju pavadīt draudzeni un pēc tam iesēsties savā vilcienā. Mēs mazliet papļāpājām, atbalstījušās pret balustrādi pie pārejas starp abiem peroniem. Un pēkšņi pa kāpnēm labajā pusē… Vai jūs varat iedomāties, kur?

— Jā, jā! — apstiprināja Busardeli, kuri gadiem ilgi vispār nebija zinājuši, kas ir metro. — Mēs zinām: Sevras tilta līnija… Un tālāk?

— Skali kliedzieni, cilvēki krita gar zemi, traka skriešana. Mēs piegājām tuvāk. Divi vīri lietus mēteļiem mugurā dzinās pakaļ trešajam. Tas bija ģērbies darba virsvalkā. Viņi to saķēra kāpņu galā un gribēja vest projām, atlauzuši rokas tam aiz muguras. Saķertais pretojās un kliedza jaudīm: «Palīdziet, atbrīvojiet mani!» Bet ļaudis nezināja, ko darīt. Tie divi vīri paskaidroja, ka viņi esot no policijas un saķertais esot terorists. Kad viņi veda teroristu uz kāpņu izeju, tas pretojās, tā ka viņiem nācās to vilkt pa zemi, un tas vēl aizķērās aiz laikrakstu kioska durvīm un, pagriezies atpakaļ uz mūsu pusi, kliedza: «Jūs taču redzat, es esmu patriots, atkal arestē patriotu!» Neviens, protams, nekustējās no vietas, — Zilberta, galvu pakratīdama, piebilda. — Patriots, patriots, to ir viegli pateikt!…

— Vai tu klusēsi, muļķe!

Tēvocis Aleksandrs, tantes Luīzas vīrs, kas pa Zilbertas stāstījuma laiku bija sēdējis, sakumpis pār šķīvi, pie viņas pēdējiem vārdiem spēji izslējās un trieca clūri galdā tik spēcīgi, ka trauki iešķindējās un viena glāze apgāzās. Visu acis uzreiz pievērsās viņam. Agnesa redzēja, ka tēvocis Aleksandrs bija kļuvis bāls, ūsas un zods viņam drebēja. Luīza, piecēlusi roku pie lūpām, bija sastingusi aiz šausmām. Aleksandrs milzīgi saņēmās, lai nepateiktu vēl vairāk, un visi to tik skaidri saprata, ka neviena balss šinī mirklī nepacēlās pret viņa skarbo apsaucienu un arī necentās iebilst kādu samierinošu vārdu, lai mazinātu saspīlējumu. Bija iestājies klusums; Agnesa paskatījās uz Zilbertu, meitene bija kā pārakmeņojusies aiz izbailēm un, tāpat kā brālis, neuzdrošinājās vairs ne skaļi elpot. Tante Emma attapās pirmā.

— Bērni var piecelties no galda un iziet dārzā, — viņa sacīja, skatīdamās taisni uz priekšu pāri sēdētāju galvām.

Dažas karotes vēl steigā izskrabināja deserta šķīvjus. Tas bija vienīgais troksnis, ko varēja dzirdēt līdz tam mirklim, kad aizvērās durvis aiz dārzā izmukušajiem bērniem līdz piecpadsmit gadu vecumam.

— Emma, es jums atvainojos, — Aleksandrs vēl arvien mazliet apslāpētā balsī sacīja. — Atvainojos visiem klātesošajiem. Es nemēdzu uzmākt savus uzskatus, taču šoreiz …

— Jums taču vajadzēja padomāt, — Marija Busardela teica, — ka piepadsmit gadus veca meitene, kas redzējusi šādu arestēšanu …

— Jums taisnība, A'larij, man vajadzēja par to padomāt. Un ne man vajadzēja viņu apklusināt.

— Pareizi, — Emma apstiprināja. — Ja nu jūs to atzīstat, tad nerunāsim vairs par to.

Viņa laida apkārt galdam sudraba kārbiņu, kurā mēdza savākt no ēdējiem pārtikas kartīšu talonus.

— Tikai maizes talonus, — viņa augstsirdīgi norādīja.

Kad kārbiņa ar savāktajiem taloniem atgriezās pie viņas, Emma piecēlās no galda, un visi sekoja viņas paraugam.

— Iesim salonāl — viņa aicināja mundrākā balsī. — Pacienāšu jūs ar svētku kafiju: kukurūza, grauzdēti kastaņi, cigoriņi un visā tanī labumā pāris kafijpupiņu.

Agnesa vēlējās pieiet pie tantes Luīzas, lai viņu nomierinātu. šo tanti Agnesa vienmēr bija mīlējusi vairāk par citiem tuviniekiem. Taču biklā Luīza aiztecēja pa pēdām paka| Emmai, acīm redzot, gribēdama arī savā vārdā atvainoties par vīra nesavaldību. Nupat notikusī mazā scēna nebija raksturīga Šim laulātajam pārim, kādu Agnesa to atcerējās. Arī uz Aleksandru Zantī un viņa sievu notikumi bija iedarbojušies. Izvēlēdamās par vīru arhivāru institūta studentu, Luīza Busardela vienīgā visā ģimenē bija sekojusi sirdsbalsij un lauzusi tradīciju, saskaņā ar kuru Busardelu ģimenes jaunavas ieprecējās tiesnešu un baņķieru aprindās; tuvinieki viņai to nekad īsti nepiedeva, jo vairāk tāpēc, ka Aleksandrs nebija bagāts. Kā Nacionālās bibliotēkas fondu glabātājs sasniedzis pensrjas vecumu, viņš tagad brīvo laiku veltīja lingvistiskiem pētījumiem; Busardelu acīs tas nepacēla vecā laulātā pāra prestižu, it īpaši vēl tāpēc, ka Zantī bija palikuši bez bērniem. Agnesa nekādi nevarēja izskaidrot tēvoča Aleksandra nikno uzkliedzienu Zilbertai un vēl mazāk Busardelu pārsteidzošo vienprātību, kādā viņi bez iepriekšējas sarunāšanas bija ļāvuši izdzist iespējama strīda uzliesmojumam.

Nejauši sagadījās, ka Pols viens no pēdējiem dzīrās atstāt ēdamzāli; Agnesa aizturēja viņu.

— Pol, esi tik mīļš un palīdzi man, laf es neizdarītu kādu aplamību. Es labi nesapratu, kas te īsti notika un kāpēc tēvocis Aleksandrs kļuva tik dusmīgs. Vai starp ģimeni un viņu ir nesaskaņas politiskos jautājumos?

— Nesaskaņu nav. Negribu runāt ļaunu par viņu, bet tu pati zini, ka viņam patīk izcelties.

Agnesa nodūra acis, paskatījās uz brālēna ordeņlentītēm izrotāto svārku atloku un pēkšņi atcerējās, ka tēvocis Aleksandrs, kas no četrpadsmitā gada kara bija atgriezies ar daudzām militārām goda zīmēm, šorīt nebija izgreznojies ne ar vienu ordeņlcntīti. Viņa mirkli padomāja.

— Vai viņš ir par de Gollu? — Agnesa jautāja. — Laikam gan?

— Es nezinu! — Pols steigšus atbildēja, acīm redzot, nevēlēdamies izsacīties noteikti. — Nekas skaidri nav zināms. Es nevaru spriest. Viss, ko varu tev pateikt, ir tas, ka viņš uztraucas. Saproti, kā gribi: viņš uztraucas.

Agnesa nekā neatbildēja un dzīrās pārkāpt salona slieksni, bet tagad Pols aizturēja viņu aiz elkoņa un pieliecās pie viņas, it kā grasīdamies uzticēt kādu svarīgu noslēpumu, ko var izpaust tikai pie auss.

— Neaizmirsti… es, protams, biju vēl par mazu, lai to atcerētos, un tu vēl nebiji piedzimusi, bet vai mums mazumu tas ir kalts! Neaizmirsti, ka Dreifūsa lietas laikā tēvocis bija mūsu ģimenē vienīgais Dreifūsa piekritējs.

Pols izslējās taisni un zīmīgi paskatījās uz Agnešu. Viņa saprata, ka neatkarīgi domājošo tēvoci nosodīja ne tik daudz viņa uzskatu dēļ, cik par atraušanos no kopīgās līnijas. Jo trīsdesmit piecus gadus pēc Dreifūsa attaisnošanas Busardeli vairs nevarēja ticēt viņa vainai, bet tēvoča Aleksandra pārkāpums pret sabiedrisko kārtību palika, jo viņš bija agrāk nekā tiesneši ticējis, ka Dreifūss ir nevainīgs.

Agnesa beidzot iegāja salonā, pievienojās ģimenes lokam, kur vienmērīgā ritmā tējkarotītes maisīja ar saharīnu saldināto tantes Emmas dziru. No pretrunu jūkļa, kas atklājās tuviniekos, no viņu pastāvīgā paraduma sniegt kāda tikuma un reizē tā karikatūras attēlu Agnesa pamazām redzēja iezīmējamies aiz Busardelu vaibstiem pašas okupācijas seju, kurā joprojām raustījās mainīgais un izbiedētais sakāves vaigs.

VIII

Agnesa todien neizgāja no mājām. Kafiju padzēra nesteigdamies, draudzīgi patērzējot, bet pēc tam tēvs deva izklīšanas signālu, posdamies uz kantori un aicinādams līdzi arī Gastonu.

— Ej, manu nabaga zēn, — tante Emma viņam sacīja. — Ej. Tev oficiāli jāpārņem tava tētiņa kantoris. Ak dievs! Mans mīļais Teodors…

Izvilkusi aiz jostas aizbāzto mutautiņu, tante Emma pielika to pie plakstiem. Visi atradās vestibilā, un tagad nu katrs centās iebilst labu vārdu par mirušo, tāpēc ka bija pienācis atvadīšanās brīdis. Skūpsti, kurus pārmija Busar-deli, bija mazliet ilgāki, ne tik gaisīgi kā parasti.

Agnesa domāja ne tik daudz par aizgājēju, cik par pilnvaru pāriešanu no viņas tēvoča uz brālēnu. Tas bija gluži dabiski un jau sen paredzēts, loģiski, ka Gastons, kas tēva vadībā bija strādājis kantorī, tagad to mantoja, taču Agnesa vēl nebija šo faktu atskārtusi un tagad iedziļinājās tanī. Viņa saprata, ka ar šo notikumu tika pāršķirta kāda lappuse. Vairāk nekā gadsimtu pastāvējusī biržas mākleru brā|u Busardelu tradīcija saņēma pirmo triecienu. Kad otrajā ģimenes atzarojumā Simons savukārt pārņems tēva mantojumu, mīts būs galīgi satriekts. Mākleru kantori vadīs tikai brālēni Busardeli, tas būs pavisam kas cits; Agnesa nemaz nebrīnījās, ka viņu bija pārņēmušas šīs pārdomas, kuras pirms atgriešanās Parīzē viņai ne reizi nebija iešāvušās prātā.

— Nejautāšu jums, vai mēs redzēsimies, — Anrieta, vilkdama rokā cimdu, sacīja. — Domāju, ka jūs taču paliksiet šeit dažas dienas?

Agnesa pacēla galvu un paskatījās uz jautātāju. Tas nu bija kaut kas cits. Agnesa nebija sagaidījusi, ka viņai to jautās tik drīz, turklāt Anrieta. Mirkli Agnesa pārdomāja, vai tuvinieki nav uzdevuši Anrietai aizskart šo delikāto punktu, bet šāda viltība pārāk piedienētu agrākajiem Busardeliem, taču Agnesa jau bija pārliecinājusies, ka viņi ir pārvērtušies. Starp citu, tante Emma pasteidzās atbildēt viņas vietā:

— Domāju gan, ka Agnesa mazliet paliks pie mums! Viņa, nabaga bērns, tikko ir atbraukusi! Un pēc kāda ceļojuma!

— Atzīšos, tante Emma, — Agnesa teica, — ka nupat gribēju tev lūgt atļauju kādu stundiņu atpūsties.

— Kaut vai divas, ja vēlies!

Agnesa pamanīja, ka visi bija apklusuši un raudzījās uz viņu, it kā cerēdami sagaidīt kaut ko vairāk. Kopš iera-* Šanās Parīzē viņa vēl ne reizi nebija saistījusi vispārēju uzmanību.

l!6

— Patlaban, — Agnesa pasmaidīdama piesardzīgi piebilda, — mani nodomi nesniedzas tālāk par šo stundu.

— Dārgā, vēlu labi atpūsties! — Anrieta sacīja un, pievērsdamās tantei, turpināja: — Mēs atnāksim, tante Emma, kad jums būs ērti. Lai izskatītu lietas. Ak, jo ilgāk mēs vilcināsimies, jo mums būs sāpīgāk.

Emmu nemaz nesamulsināja nemaskētais_ norādījums uz aizgājēja istabas sakārtošanu un, bez šaubām, arī atlikušo mantu sadalīšanu; viņa lika atnest piezīmju grāmatiņu, lai uzreiz norunātu dienu. Agnesa, to izmantodama, devās uz savu istabu. Viņa vēl nebija atžirgusi no ceļojumā uzkrātā noguruma, turklāt vispār bija pieradusi Baijū zemesragā sešus vasaras mēnešus atpūsties pēc pusdienām.

Arī nākamajā rītā Agnesa nekur neizgāja. Ar savu klātbūtni viņa vēlējās parādīt, ka ģimenes atmosfēra viņu nenomāc, un ieslēgties šajā laipni piedāvātās viesmīlības spēlē. Vairākkārt Agnesa arī atcerējās Valentīna jautājumu «Un kā iet mazajam?», kuru viņš bija izteicis atbraukšanas vakarā. Tur bija vērts palauzīt galvu. Agne-sai vajadzēja vēl pavērot tuviniekus un, ja izdotos, pavedināt viņus uz lielāku vaļsirdību: tikai tagad viņi sāka neslēpti ievērot Agnešu. Tik ilgu laiku viņa bija baidījusies, ka starp viņu un ģimeni var izcelties jauni sarežģījumi bērna dēli Agnesā joprojām bija pietiekami daudz no Busardeliem, lai viņa nojaustu, ka tieši tur slēpās briesmas. Viņa varēja pārtraukt sakarus ar tuviniekiem, taču Rokī bija un palika Ksavjē likumīgais dēls un, kas vēl svarīgāk, atraitnes dēls, tātad agri vai vēlu šis stāvoklis būs jānokārto, un to nevarēs izdarīt bez Busardeliem. Tagad Agnesa bija tuvinājusies ar ģimeni — vai viņai nevajadzēja censties izmantot šo apstākli? Vai viņai ļaus to izmantot?

Busardeli savu nostāju šajā sakarībā nebija viņai atklājuši ne apbedīšanas dienā, ne nākamajā dienā līdz brokastīm. Savrupmājā atkal valdīja klusums. Pēc tēvoča Teodora nāves šeit palika tikai trīs iedzīvotāji. Simona Zanna, kuru tā sauca kopā ar vīra priekšvārdu pēc senas ģimenes tradīcijas, jo Busardela kundžu arvien bija |oti daudz, tātad Simona Zanna ar meitu un trim vīra bērniem no pirmās laulības dzīvoja Malerba bulvārī nelielā savrupmājā, kuras apakšējo stāvu bija izdevusi kādam pude|u mazgāšanas uzņēmumam; tā rīkoties bija norādījis Simons vēstulē no gūstekņu nometnes. Valentīns ar ģimeni apdzīvoja Kurselas bulvārī plašu dzīvokli, kurā aiz tām pašām bailēm no rekvizēšanas mitināja arī vairākus māklera kantora kalpotājus. Vandeika avēnijā bija palikuši tikai trīs veci cilvēki; Marija, visjaunākā no trim, bija tik ļoti sakritusi, ka ar saviem sešdesmit gadiem izskatījās kā septiņdesmit gadus veca. Kaut arī Emma sparīgi rosījās pa māju, tomēr viena pati nespēja ienest dzīvību vecajā mājoklī, kur viņai līdzās mita vienīgi skumjā māte, kas domās pastāvīgi kavējās tālumā, un biržas mākleris, kurš gandrīz vienmēr bija noguris, jo vienīgais ģimenē patiešām strādāja. Visās istabās ievietotās gultas, drīzāk simboliska nekā īsta fikcija, kas, bez šaubām, būtu sabrukusi pie pirmās kontroles, neradīja apdzīvotības iespaidu, drīzāk gluži pretēju. Busardelu savrupmāja pārvērtās par spoku pili. Pēc divdesmit četrām stundām Agnesai te kļuva pārāk garlaicīgi.

Viņa gribēja mazliet iziet no šīm sienām. Viņa gribēja arī apskatīt Parīzi, ko bija redzējusi tikai naktī un pavisam pavirši, braucot uz apbedīšanu. Nākamajā dienā ap pulksten trim Agnesa pateica, ka došoties pastaigāties, un, tā kā arī tantei bija darīšanas pilsētā, Agnesa piedāvājās kaut kur satikties ar viņu pievakarē.

— Kaķīt, lieliska idejai Satiksimies kažokādu salonā. Pussešos. Es paņemšu divus kažokus, ko biju nodevusi pa vasaru glabāšanā. Un tu atnesīsi savas mātes kažokus. Tagad vairs nevaram aizsūtīt pakaļ kalpotājus. Viņiem, nelaimīgajiem, jādirn no rīta līdz vakaram rindās pie’pārtikas preču tirgotavām.

— Vai jūs ar mammu likāt uzšūt kažokus?

— Mēs likām pārtaisīt savus kažokādu apmetņus.

Tante Emma paskaidroja. Agnesa dabūja zināt, ka

Busardelu dāmas nav no tām sievietēm, kuras brauc metro vagonos, ģērbušās ūdeļādas, karakula vai pat caun-ādas kažokos, un Marijai taču ir tik lieliskas caunādas! Viņu teorija par ārēju pieticību attiecās vispirms uz kažokādām. Taču ziemā ļaudis vienkārši sala nost it visur, gan publiskās vietās, veikalos, gan apmeklējumos un arī savās mājās: Parīze vairs netika apkurināta. Tante Emma, vienmēr būdama attapīga, bija arī šoreiz atradusi atrisinājumu: zvērādu apmetņus pārtaisīja par kažokiem ar spalvu uz iekšpusi. Pa grūtajiem laikiem Busardelu dāmas valkās zvērādas tikai apslēptas.

Tiklīdz Agnesa spēra soli ārpus savrupmājas pagalma, viņa saņēma pliķi no okupācijas. Liels, spilgts karogs ar kāškrustu vējā plandījās un plīkšķēja dažu metru attālumā. Mirkli Agnesa sastinga uz vietas, cieši sažņaugdama rokā nupat aiz muguras aizvērto pagalma vārtiņu stieni, it kā, neatlaizdamās no tā, viņa vēl arvien būtu tēva mājā, ko pagaidām okupācija vēl bija saudzējusi. Līdz šim viņa nebija ievērojusi šo karogu, kas bija piesprausts pie pretējās savrupmājas stūra; varbūt vakar nebija vēja un karogs, nekustīgi karādamies, nekrita acīs. Šodien tas bija plaši izvērsies saules caurstrāvotajā gaisā un ar savu spilgto cinobru un ģeometrisko kāškrustu apgānīja renesanses stilā celtā nama fasādi, kurš bija ieturēts atturīgākās līnijās nekā Busardelu savrupmāja, kaut gan abas ēkas bija uzbūvētas apmēram vienā laikā. Nekaunīgā emblēma, ielauzusies pat aiz režģu vārtiem, kuri aizsargāja Vandcika avēniju no nejaušiem staigātājiem, tagad valdīja pār šo jauko privāto avēniju, pār Monso parka krūmiem un zālājiem, pār kokiem, kuru vidū vēl bija daži veterāni no to pirmā īpašnieka Filipa Egalitē laikiem. Agnesa gan zināja, ka šis kāškrusts pletās pār visu Parīzi un apkaunoja arī cienījamākus un nevainojamākus arhitektūras ansambļus, bet savrupmāja Vandeika avēnijā numur seši bija viņas bērnības sapņu pils, tā atradās tieši pretī vecāku namam, un uz to viņa lietainās dienās bieži bija caur rūtīm nolūkojusies; tā bija ārzemnieku rezidence, kas piederēja kādam austrumu princim, un Agnesa, būdama vēl maza meitene, bija iztālēm ziņkārīgi vērojusi pasakainās svinības, kas mirk|iem atklājās skatienam, kad pēkšņi tika atvērts kāds apgaismots logs pavasara naktī un k|uva redzams deju orķestris un svešādu viesu mudžeklis.

No karoga Agnesas skatiens noslīdēja uz vācu sargkareivi, kas dežurēja pie rekvizētā nekustamā īpašuma un par ko Valentīns viņunakt bija ieminējies. Kareivis ar kasku galvā un ieroci pār plecu staigāja šurp un turp gar krāšņuma krūmiem, kas auga aiz žoga sestā numura dārzā; viņš so|oja no vārtiņiem līdz pirmajam bērnu rotaļlau-kumam Monso parkā, un reizēm viņam zem kājām paripoja gumijas bumba.

Agnesa iegāja parkā un, novērsdamās no sargkareivja un kāškrusta karoga, iegriezās pa kreisi alejā, kas veda garām Busardelu savrupmājai. Sekodama tantes padomam, viņa devās uz Viljē staciju, lai no turienes aizbrauktu līdz centram. Vecā dāma, lai Agnesai nebūtu pārāk daudz pārsteigumu, jau bija viņu brīdinājusi par pārvērtībām, kādas viņa sastaps ce|ā. Monso līdzenums vienmēr bija bijis

Busardelu mikrokosmoss, un Monso parks okupētajā pilsētā joprojām palika Emmas novērojumu lauks.

Agnesa tomēr pazina savu parku, kaut arī tanī vairs neziedēja puķes un uz pamatnēm nebija statuju. Tās bija aizvāktas nesen.

— Visu, kas bija no bronzas, viņi aizveda, — tante Emma bija sacījusi. — Vari pārmeklēt visu kvartālu: mums atlicis tikai Gistava Dorē Aleksandrs Dimā. Un Elizejas laukos tu atradīsi tikai, vairs neatceros, kā veidotu, Kle-tnanso statuju.

— Kā tad vācieši rīkojās? — bija jautājusi Agnesa, mēģinādama iedomāties šo ainu. — Vai viņi aizvāca statujas naktī?

— Kaķīt, to nemaz nedarīja vācieši! Oficiāli to izdarīja franči. «Franču metālu rekuperācijas dienests» — lūk, kā tas saucās. Ak! Okupācija ir veicinājusi jauku amatu un cēlu profesiju uzplaukumu, gan jau tu redzēsi.

Pusceļā uz Sartras rotondu Agnesa ieraudzīja lielajā norā izraktas patvertnes tranšejas, kas iestiepās zemē zem nobirušām lapām nokaisītā zālāja. Bija sestdiena. Bālganajā rudens saulē bariņš jauniešu, Kārno vai Svētās Marijas liceja zieds, sapulcējušies te pēc mācībām dažu soļu attālumā no patvertnes, sabīdījuši lokā dārza krēslus, sēdēja un pļāpāja, gatavi pa kaklu pa galvu iemesties pazemē jau pie pirmā tālā pretgaisa aizsardzības signāla mēģinājuma, nemaz nenogaidot sirēnu kaukšanu. Agnesai ienāca prātā Zilberta un Maniels, kuri nekad nespēra kāju Latīņu kvartālā; viņa nu te redzēja buržuāzijas jaunatni, kura nevēlējās riskēt, liedzās panest laikmeta postu un kuras devīze bija: «Mēs te neiejaucamies, tas uz mums neattiecas!» Vēl sāpīgāk Agnesai kļuva, kad viņa ieraudzīja pa kreisi viņpus augstā aizžogojuma tās izraidītās, par kurām arī tante bija stāstījusi: ebreju mātes ar dzeltenu zvaigzni uz krūtīm, kurām kopš trim mēnešiem bija liegts ieiet publiskos dārzos un kuras veda savus bērnus rotaļāties uz Kurselas bulvāri, lai viņi atrastos vismaz Monso parka tuvumā, no kura cauri žoga režģiem brīžiem uzvēdīja svaigs gaiss, atplūda smieklu šaltis un bija redzami krūmi un zālāji.

Kad Agnesa izgāja no parka pa Velaskesa avēniju uz Malerba bulvāra, viņas noskaņojums bija mainījies. Viņa devās nevis uz Viljē staciju, bet nogriezās pa labi un iemeta pastā divas starpzonālās pastkartes — vienu uz

Porkro, otru uz Kanju, turklāt nodomājot, ka varbūt pati jau būs Kotdazīrā ātrāk, nekā tās pienāks, — un tad viņa nolūkojās uz tālē aizslīdošo bulvāri. Braucamā josla bija tukša, nevienas mašīnas, neviena taksometra pieturas vietās, arī uz ietvēm maz gājēju, — Malerba bulvāris izskatījās neiedomājami plašs, tas pavēra vēl nekad neredzētu perspektīvu. Izņemot varbūt vienreiz bērnībā, jā, Agnesa atcerējās: vasaras brīvdienās viņa bija, pārbraucot no vienas muižas uz otru, šķērsojusi vēl nepazītu, augusta vidū izmirušu un klusu Parīzi.

Līdz norunātās tikšanās stundai Agnesai nebija nekas sevišķs jādara, viņa bija tikai nodomājusi pakonsultēties par gluži vienkāršu jautājumu pie kāda jurista, kam nebija gribējusi telefonēt no Vandeika avēnijas, un nolēmusi, ka aizies pie viņa tāpat bez pieteikšanās. Apstājusies uz ietves Monso ielas stūrī, Agnesa pievērsās Parīzes centram un pēkšņi juta, ka tas viņu aicināja. Neviļus prātā iešāvās jautājums, vai tikai, aiz vissaprātīgākajiem iemesliem uzkavēdamās Busardelu savrupmājas sienās veselas divas dienas, viņa neapzināti nav tiekusies atvirzīt pirmo saskari ar okupēto pilsētu. Šinī mirklī Agnesa apjauta, cik sirsnīgi mīlēja Parīzi, dziļi, ar iedzimtu mīlestību; viņa atcerējās, ka jau sešas Busardelu paaudzes bija īsti parīzieši. Atgriežoties no Savienotajām Valstīm, Agnesa bija atkal ieslēgusies Parīzes dzīvē kā savā parastajā esībā, kas uz laiku bijusi pārtraukta; un arī tad viņai tas nebija izdevies uzreiz, bija vajadzējis uzveikt zināmu atsvešināšanās sajūtu; toreiz viņa nebija atskārtusi, ka Parīze ir viņas dzimtene, dārgāka sirdij, ciešāk pieaugusi pie miesas, pie plaukstām, pie kāju pēdām nekā lielā dzimtene, kas kopīga visiem frančiem. Šodien viņa to atskārta. Raugoties uz pamesto, rudens rūsas skarto, skumjas burvības apdvesto bulvāri, viņa saprata, ka ir parīziete, tāpat kā citi ir dievticīgi, un ka divus gadus savā no okupācijas žņauga pasargātajā salā viņa bija ilgojusies pēc Parīzes vairāk nekā pēc savas ģimenes. Agnesai bija stāstīts par kādu tālu senci Flo-rānu Busardelu, kas dzimis Luija XVI laikā un ko uzskatīja par ģimenes bagātību pamatlicēju, kurš ticis pie turības ar Monso līdzenuma zemesgabahi spekulācijām; par viņu teica: «Viņa kaislība bija nevis nauda, nevis zemesgabali, bet Parīze.» Agnesa bija šī cilvēka pēctece. Agnesa bija mantojusi no Busardeliem labāko, kas viņos bija. Līdz šim nepazīts saviļņojums sagrāba Agnešu, viņu aizkustināja nekustīgumā sastingusī Parīze, un viņa īsti izjuta,

ka ir šīs pilsētas bērns, ka ir radusies tās klēpī un nesaraujamām saitēm saistīta ar šo pilsētu, kas tagad cieš.

Agnesa devās uz priekšu. Viņa gāja kā pastaigādamās. Apāvusi kurpes ar mīkstām kaučuka zolēm, — jo Baijū zemesragā bija valkājusi sandales, un pirms ierobežojumu laika nopirktās ādas kurpes viņai bija uzglabājušās, — Agnesa pamānīja, ka soļoja bez trokšņa, un šie mēmie soļi bija neparasti uz asfalta, uz kura klaudzēja katras pretimnācējas koka zoles; šis staccato, kas skanēja visur, kopš bija atgriezušies tie, kuri pirmajās dienās masveidā aizbēga no galvaspilsētas, šis staccato bija izvērties par ikdienišķo troksni Parīzes ielās, kurās vairs neskanēja automobiļu motoru rūkoņa. «Es izskatos kā iznirele,» Agnesa nodomāja. «Cilvēki domās, ka es pērku apavus melnajā tirgū.» Arī viņas tvīda kostīms droši vien krita acīs, un katrs varēja manīt, ka viņa dzīvo privileģētos apstākļos. Bez šaubām, varēja redzēt, ka viņa ir neokupa.

Agnesa centās nedomāt par to un raudzīties apkārt. Pie vairākām slēgtām tirgotavām, kuras atvērs ne agrāk kā pirms pusdiviem vai diviem, jau sastājās rindas. Uz kāda veikala nolaistajiem dzelzs aizvirtņiem bija akurāti pielipināta liela papīra lapa ar uzrakstu, un Agnesa apstājās, lai to izlasītu. «Džons,» bija rakstīts uz lapas un iekavās, lai nerastos šaubas par viņa tautību, pievienots: «(Zans Dipī), karagūsteknis, paļaudamies uz godājamiem klientiem un uz godājamiem kaimiņiem, cer, ka, atgriežoties mājās, atradīs savu veikalu neaizņemtu un labā kārtībā.» Agnesa pacēla galvu un izlasīja izkārtni: Džons, drēbnieks. Viņa devās tālāk, skatīdamās uz priekšu, uz Sentogistēna pusi. Un tad viņa ieraudzīja tālumā, no bulvāra pretējās puses, pa ielas vidu lēnā gaitā tuvojamies savādu ekipāžu, kas viņu ļoti pārsteidza. Pie velosipēda, uz kura brauca sporta drēbēs ģērbies puisis, bija pieāķēts zems sēdeklis uz diviem riteņiem. Tas izskatījās pa pusei kā tūristu auto piekabe, kā spocīgs bagāžas furgons vai kā bērnu ratiņi, un tanīs, augstprātīgi izslējusies, sēdēja ļoti izkrāsojusies, uzkrītoši tērpusies sieviete ar puķpodam līdzīgu cepuri galvā, un klēpī viņa turēja baltu, cirtainu sunīti. Velosipēdists cītīgi mina pedāļus, ar pūlēm vilkdams kalnup dzīvo nastu. Agnesa, kurai tante nebija paguvusi pastāstīt par šo satiksmes līdzekli, brīnīdamās noskatījās uz pirmo velotakso-metru, ko bija ieraudzījusi.

Jo vairāk viņa tuvojās centram, jo biežāk sastapa vāciešus. Sentogistēna laukumā bija novietojies vēdekļveidā

vesels automobiļu parks gar ietvi pie Virsnieku kluba, kurā pēc esesiešiem bija apmeties vērmahts; pie durvīm stāvošais sargkareivis katru reizi militāri sveicināja, kad gāja iekšā vai iznāca ārā kāds virsnieks pelēcīgi zaļganajā formas tērpā. Senlazāra stacijas tuvumā vācieši čumēja un mudžēja, pie «Terminis» viesnīcas, kurā Agnesa kādreiz uz vienu nakti bija palikusi pie Normana, viņi stāvēja bariņos, sarunājās un klaudzināja papēžus. Agnesa vēl nebija iemācījusies viņus neredzēt, «skatīties viņiem cauri», kā toreiz mēdza sacīt un kā arī paši vācieši sūdzējās par frančiem. Tāpēc viņa ievēroja, ka vācieši, kas atradās Parīzē, bija izskatīgi, stalti un braši salīdzinājumā ar Mulēnā sastaptajiem. Acīm redzot,.uz galvaspilsētu sūtīja izlases vienības.

Agnesa devās tālāk. Redzot vāciešus, viņā kaut kas pārvērtās, un, turpinādama ceļu, viņa jutās brīvāk. Agnesa apmeklēja likumu zinātāju, pie kura konsultējās. Kad Agnesa iznāca ārā, laika līdz norunātajai stundai vēl bija diezgan, un viņa sāka bezmērķīgi klaiņāt pa ielām un bulvāriem, neattālinoties no metro līnijas, ar kuru varēja aizbraukt līdz kažokādu salonam. Agnesa gribēja redzēt, pēc iespējas vairāk redzēt, piesātināt acis ar Parīzi.

Taču pilsēta bija pa pusei pamirusi. Mazumiņš dzīvības, kas tanī vēl turējās, varbūt atmodās baznīcās, bibliotēkās, koncertu zālēs vai teātros, bet pa satiksmes ceļiem vairs nestrāvoja ne dvesma, un pat mājas bija mainījušas seju, — tiklīdz satumsa, tās kļuva aklas un pa dienu vērās uz ielu tikai caur skrandainām štorām, pa spraugām, kas bija pa pusei aizbāztas ar netīriem papīriem. Agnesai staigājot, pienāca pēcpusdiena, un gaidītāju rindas ielās aizvien pieauga. Tās bija visur, un nekas neizteica skaidrāk pilsētas postu kā šie invāzijas un bada kopā sadzītie ļaužu bari, kā nosodīti, sastinguši nekustībā. It kā pār pilsētu būtu nākusi seno laiku sodība, atgriešanās pie agrākās verdzības. Kad viens vai divi cilvēki beidzot pārkāpa veikala slieksni, peristaltiska, rāpulīga kustība kā vilnis izplatījās pa visu rindu, kuras galā laiku pa laikam atkal pievienojās cilvēki. Katrs līdz nākamajai kustībai no jauna iegrima dīkā trulumā, un, tā kā rindā stāvēšana daudziem sākās pēc nobeigtas darba dienas, tad vairums seju un vairums muguru izpauda zināmu atslābumu, nomierinošu rutīnu, snaudulīgu tīksmi.

No it visa radās iespaids, ka pilsēta ir paslēpusies. Virspusē stiepās satiksmes artērijas, kurās bija izzudusi kustība, kurās dzīvība pieplaka pie sienām, meklēja spraugas un tanīs ierāvās. Pazemē, kad Agnesa beidzot nokāpa metro, viņa redzēja, ka paretie vilcienu sastāvi bieži brauca garām slēgtām stacijām, palēninot gaitu pie pamestajiem peroniem, bet nekad neapstājoties, pat ne nejauši. Stinguma lāsts, kas bija uzgūlis Parīzei kā pārāk augsts atmosfēras spiediens, iesūcās ari zemes dzīlēs. Bet Agnesas sirdī izmisuma vietā stājās rūgts gandarījums. Viņa nenožēloja, ka bija visu to redzējusi, izjutusi, ar to saskārusies. Vēl nebija aizritējušas četrdesmit astoņas stundas, kopš Agnesa pārgāja demarkācijas līniju, un viņa jau uzskatīja dienvidu zonā palikušos parīziešus par dezertieriem, kas patvērušies ērtībās un neitralitātē. Viņiem nebija grūti gausties par trimdu, lepoties ar atteikšanos dzīvot zem okupācijas varas; Agnesa vismaz bija guvusi pārliecību, ka tiem, kas nav iepazinuši okupēto Parīzi, turpmāk kaut kā trūks, lai viņi varētu saukties par īstiem parīziešiem un varbūt pat par īstiem frančiem. Kad Agnesa sasniedza kažokādu salonu, viņa vairs nemaz nejutās kā neokupa.

Iegājusi pa platajām apakšstāva durvīm, viņa uz mirkli apstājās. Agnesa atradās tipiski parīziskā salonā, izsmalcināti greznā atmosfērā, kas viņai daudz ko atsauca atmiņā. Pirms vairāk nekā divsimt gadiem dibinātā firma kopš neatminamiem laikiem apgādāja Busardelus ar kažokādām un vasarā tās uzglabāja. Firmas agrākajās telpās Rivolī ielā Agnesa'bērnībā bija nākusi līdzi mātei, tantei un pat vecmāmu|ai; Laboesī ielā viņa bija savukārt pati pielaikojusi pirmo manto.

Taču pēc dažiem sojiem atmiņu pavediens pārtrūka. Agnesa izdzirdēja niknu, ļoti šodienīgu ķildu. Viņai šķita, ka tanī skanēja arī tantes balss, un viņa devās uz priekšu ātrāk. Patiešām, halles galā, apa|ā uzgaidāmajā salonā, ko norobežoja letes, vecā dāma ļoti uzbudināti viena pati strīdējās ar vairākiem kalpotājiem.

— Kaķīt, tu atnāci! — viņa iesaucās, ieraudzīdama Agnešu. — Tu ierodies īstajā laikā!

— Tante Emma, kas te notiek?

— Cienījamās dāmas, — ierunājās vīrietis, kas, acīm redzot, bija uzņēmies starpnieka lomu, — cienījamās dāmas, lūdzu, esiet tik laipnas un ienāciet manā kabinetā.

— Noteikti ne! — tante Emma atcirta. — Sī lieta tiks nokārtota pilnīgi atklāti. Un, vai nu jums tas patiks, vai nepatiks, jums būs jānoklausās rūgta patiesība!

Agnesa redzēja, ka tante ir vislabākajā formā, iekaisusi svētā sašutumā: acis viņai spīdēja, viņa dauzīja ar lietussargu pa paklāju. Dažu klientu klātbūtne, kuri nekustīgi vēroja scēnu, tanti nemulsināja, gluži otrādi, un Agnesa zināja, ka šādos mirkjos ir gluži veltīgi mēģināt viņu nomierināt.

— Tante Emma, paskaidro vismaz, par ko te ir runai

— Te ir runa par tavas mātes un manām kažokādām! Nodevu tās šeit uzglabāšanā kā ik vasaru kopš laika gala, un man liedzas tās izsniegt atpakaļ, iekams rakstiski neapliecinu, ka mēs neesam ebrejietes!

— Kā tu teici? — Agnesa jautāja.

— Vai jūs dzirdat, cienījamais? Mana šeit klātesošā brāļameita, kas, varat man ticēt, ir saprātīgs cilvēks, — tante Emma, neskopodamās ar uzslavu savai sabiedrotajai, sacīja, — mana brāļameita netic savām ausīm.

Noda|as vadītājs pievērsās Agnesai.

— Kundze, tā ir tīra formalitāte.

— Tā ir uzticības ļaunprātīga izmantošana! — iesaucās Emma. — Kad es jums brīvprātīgi uzticēju savas kažokādas, vai jūs mani brīdinājāt, ka varēšu saņemt tās atpakaļ, tikai pierādot savu ārisko izcelšanos? Nē, vai ne? Un aizvakar, kad es jums telefonēju, ka tuvākajās dienās pienākšu paņemt man piederošos kažokus un ka tos vajag izņemt no glabātavas, — vai jūs man teicāt, ka man vajadzēs izpildīt anketu? Arī ne. Jūs man izlikāt lamatas. Ar iepriekšēju nodomu konfiscēt manu mantu, ja es nepierādītu, ka man nevar piesieties… Pie tam jūs ne tikai ļaunprātīgi izmantojāt manu uzticību, — viņa turpināja vēl ska|āk un 'neļaujot noda|as vadītājam iebilst ne vārda, — jūs arī pārkāpjat savas tiesības! Vai jūs strādājat Ģenerālkomisariātā ebreju lietās? Nē? Tas ir tikai apsveicami. Tātad jums nav tiesību jautāt, vai esmu ebrejiete vai ne… Jo es varbūt esmu ebrejiete! — tante Emma tagad jau kliedza, draudīgi izslējusi lietussargu. — Un mana svaine, kuras lieliskās sabuļādas es prasu atpaka), arī varbūt ir ebrejiete. 'Un tāpat mana brāļameita, ko jūs te redzat, ir varbūt ebrejiete. Bet jums tur nav nekāda da|a! Kad okupācijas varas pārstāvji to man jautās un atnāks pie manis mājās, kas līdz Šim vēl nav darīts, iespējams, ka tad es atbildēšu. Bet ne jums, godātais!

Tante Emma apklusa, lai atvilktu elpu, taču joprojām palika pilnā kaujas gatavībā, bet pa to laiku pie šefa bija

piegājusi cienīga izskata darbiniece, kas parādīja vigam kvītis.

— Busardela jaunkundze? — viņš jautāja, paceldams galvu un paskatīdamies uz nikno klienti. — Odrādas kažoks un karakula kažoks?

— Pilnīgi pareizi, bet nepaļaujieties uz mūsu uzvār-dieml — atbildēja tante Emma, pamezdama acis uz brāļameitu un tikko valdīdama smieklus aiz jocīgās iedomas, ka Busardela varētu būt ebreju -uzvārds. — Un vēl mazāk paļaujieties uz mūsu izskatu. Mēs neesam tipiskas ebrejietes, taču tas nekā nepierāda.

— Gribu jums sacīt, — nodaļas vadītājs pacietīgi atsāka, paredzēdams izeju no nepatīkamā starpgadījuma, — ka tagad, kad man zināma jūsu personība, ko man vajadzēja noskaidrot jau agrāk, un ka jūs… lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos…

— Paturiet to sev, tas nav galvenais.

— Ticiet man, ja es būtu zinājis, ar ko man darīšana …

— 0, uz glaimiem es neuzķeršos! Aizsargāju savas tiesības kā kliente, un tas ir viss. Kā kura katra nejauša kliente, kā viena no personām, kuras te mūs dzird.

— Jaunkundz, tā kā uz jums šis jautājums neattiecas, tad esiet tik laipna un formas pēc vismaz vārdos apstipriniet …

Vecā Busardela jaunkundze piecirta kāju.

— Draudziņ, tagad pietiek! Es neizpildīšu jūsu anketas un arī vārdos neapstiprināšu nekā! Ja jau nu tagad vajadzēs uzrādīt personālos dokumentus un zīmi par iešanu

- pie bikts pat katram preču piegādātājam, tad tā vairs nav okupācija, bet visa pasaule apgriezta ačgārni!… Jūs atsakāties atdot manus kažokus bez citām ceremonijām, tikai uz parasto kvīti? Brīnišķīgi! Pēc pāris dienām saņemsiet apzīmogotu paziņojumu. Tad redzēsim, kas notiks. Kaķīt, iesim!

Emma strauji apsviedās apkārt, ar skatienu nomērīja tuvumā stāvošos ziņkārīgos, kuri bija bezdarbīgi novērojuši viņas ķīviņu ar nodaļas vadītāju un tagad pašķīra viņai ceļu. Tiklīdz viņas bija izgājušas uz ielas, tante Emma sacīja Agnesai:

— Gan tu redzēsi, kažoki rīt no rīta būs mājās. Mums tos pienesīs klāt bez kādām anketām.

Viņas iegriezās ap Persjē avēnijas stūri.

— Tante Emma, tu biji lieliska.

— Skaties — ko es tev teicu?

Gabalu priekšā pa kažokādu salona kalpotāju durvīm iznira Emmas pretinieks un paskatījās apkārt. Ieraudzījis abas dāmas, nodaļas vadītājs piesteidzās viņām klāt un pateica bez lieciniekiem, ka Busardela jaunkundzes un kundzes kažoki ir viņu rīcībā.

— Tas ir labi, — vecā jaunkundze atcirta. — Mēs dzīvojam tepat netālu un paņemsim kažokus līdzi.

Uz durvju sarga galda Emma parakstījās par saņemšanu, uzvilka vienu kažoku pāri kostīmam, otru pārlika pār roku, un Agnesa darīja tāpat. Viņas izgāja uz ielas.

— Tante Emma, vai tu ej atpakaļ? — jautāja Agnesa, redzēdama, ka tante nogriežas mājām pretējā virzienā.

— Es aizmirsu savu lietussargu.

Apkrāvušās ar kažokiem, viņas viena pakaļ otrai atgriezās hallē un izgāja tai cauri visā garumā, turp un atpakaļ. Klienti ar interesi nolūkojās uz viņām pēc ķildas, kas būtu varējusi beigties citādi, un Agnesa tikai ar pūlēm palika nopietna, soļojot triumfētājai pa pēdām.

— Tante Emma, atzīsties — vai tu lietussargu atstāji tīšām?

— Protams, šķelme.

Emmas uzvara bija tik pilnīga, ka viņas uzbudinājums ātri saplaka tāpat kā verdošs piens, kad zem katliņa nogriež liesmu. Mesīnas avēnija gāja kalnup, un kažoki arī bija pasmagi, tāpēc viņas devās uz mājām lēnā gaitā. Tuvojoties Monso parkam, viņas izdzirdēja zvaniņa šķindēšanu, kas atskanēja mijkrēslī.

— Ai! — iesaucās Agnesa, uz mirkli apstādamās. — Sargs zvana …

Viņa uzsmaidīja tālajām bērnības atmiņām. Vismaz tas bija palicis: vakara zvans Monso parkā. Tiešām, laiks bija pienācis. Tūlīt slēgs ciet parka vārtus, kurus Busar-dēli sauca par «mazajiem» atšķirībā no monumentālajiem Daviū kaldinātajiem režģu vārtiem, kas izslējās pie ieejas trijās privātajās avēnijās.

— Iesim pa Muriljo ielu, — tante Emma sacīja. — Nekas nav nepatīkamāk kā šķērsot parku, kad tev skandina ausīs to zvanu un klaigā: «Slēdzam cieti»

Sirdī Agnesa jutās izlīgusi ar veco radinieci. Pārdomādama par jurista norādījumu, ka viņas dēlam vajag iecelt otru aizbildni un šajā nolūkā jāsasauc ģimenes padome, Agnesa nolēma, soļodama blakus tantei, ka tieši ar viņu jāiesāk sagatavošana uz to. No visiem ģimenes locekļiem tanti Emmu okupācija bija pārvērtusi vislabvēlīgāk, un tieši viņas pārvērtību varēja izskaidrot visvienkāršāk, un tā šķita visstingrākā. Drošajos pārticības laikos viņa bieži bija īgna, egoistiska un aprobežota, bet tagad ārkārtējie notikumi viņai bija mazliet atvēruši acis, sirdi un prātu. Viņa bija izrādījusies līdzīga cilvēkiem, kuri, apveltīti ar labu veselību un būdami laimes lutekli, izmisīgi gaužas par niecīgāko saaukstēšanos un skaļi žēlojas par mazāko neveiksmi, bet, kad piedzīvo smagu slimību vai zaudē dārgu tuvinieku, vai arī izput, pēkšņi vairs nesūdzas un pārsteidz visus ar savu izturību.

Rieta stari zeltīja Hoša avēnijas un Kurselas ielas stūri un uz Vandeika avēnijas vārtu režģiem iededza parastos atspīdumus. Emma paskatījās uz tiem un īsu brītiņu apstājās, iekams iegāja pa kreisās puses vārtiņiem, kas veda uz Busardelu savrupmājas ietvi.

— Sie vecie režģi! — viņa ierunājās. — Ja es tev izstāstītu …

Nenobeigusi teikumu, viņa uzlika cimdoto roku uz apzeltītā metāla vītnes.

— Jā, tante Emma. Es klausos.

— Ja es tev izstāstītu, ka tanī dienā, kad visi bēga un arī mēs pametām Parīzi… Vesela karavāna. Trijās automašīnās. Sakrāvām iekšā visu, ko varējām, senatnīgās sudrablietas, tavas vecmāmiņas mežģīnes, paklājus, kurus paguvām noņemt. Protams, arī visas vērtslietas. Un zeltu, ko bijām izņēmuši no bankas…

Balss viņai tagad skanēja citādi. Jau vairākas reizes šinīs pāris dienās Agnesa bija uztvērusi šo apvaldīto toni, kas tantei Emmai bija gluži jauns un ieskanējās viņas runā bez jebkādas pārejas, kā aktrisei, kura pēkšņi pārtrauc tēlot lomu. Mirkļos, kad viņa sevi vairs neuzraudzīja, tante Emma atslāba un likās vecāka par saviem gadiem.

— Un kādēļ tas viss? — viņa atsāka. — Pēc nedēļas vācieši tik un tā mūs panāca Blotjērā, mūsu muižā!… Ak dievs, kā mēs aizbraucām! Tikko svīda gaismiņa. Lielā māja, ko mēs atstājām!… Kur mēs visi bijām bijuši tik laimīgi! — viņa saviļņota iesaucās, piemirsusi, ka saka to Agnesai nepilnus trīs gadus pēc viņu sanaidošanās un Ksavjē traģiskās nāves. — Sirds man lūza, bēgot projām no šejienes. Biju pārliecināta, ka te nepaliks akmens uz akmeņa: mums tik daudz bija sastāstīts! Pati ar savām rokām pārbaudīju, vai visas durvis ir ciet, un pēc tam aizslēdzu no ārpuses lielās lieveņu durvis. Visa ģimene stāvēja pagalmā un noskatījās uz mani, es neuzdrīkstējos… Bet, kad braucām cauri lielajiem režģu vārtiem, es vairs nespēju izturēt. Uzsaucu šoferim, ka esmu kaut ko aizmirsusi. Viņš apturēja mašīnu, es izkāpu, un ja es tev izstāstītu.,. Zini, es noskūpstīju dzelzs režģi šeit, kur tagad ir mana roka.

Agncsa apskāva tanti. Viņas abas raudāja.

IX

Kā jau varēja paredzēt, tantes Emmas jaunais varoņdarbs kažokādu salonā kļuva Busardelu savrupmājā par sarunas tematu visam vakaram. Gastons un Valentīns, kas dzīvoja netālu, ieradās kopā ar mājiniekiem pēc pusdienām, un viņu klātbūtne ierosināja veco dāmu uz sīku notikuma aprakstīšanu, ko viņa pavadīja ar mīmiku un pagarināja ar paskaidrojumiem. Aizliegtās stundas tuvošanās aizdzina viesus, taču Agnesa nodomāja, ka ir jau par vēlu uzsākt ar tanti sarunu un novirzīt to uz Rokī. Kaut gan Agnesa ilgojās ātrāk tikt ar visu galā un atgriezties pie bērna, no kura pirmo reizi bija tik ilgi projām, viņa tomēr nevēlējās sasteigt šīs lietas nokārtošanu. Viņa atlika uz rītdienu intīmu sarunu ar to no tuviniecēm, kuru uzskatīja par iespējamu sabiedroto.

Uzkāpusi savā istabā, Agnesa iedomājās par drošo sabiedroto tanti Luīzi. Diemžēl viņai nebija ne mazākā iespaida ģimenē, un tomēr savā laikā Luīza Zantī bija palīdzējusi brāļameitai izdibināt noslēpumu, atšķetināt noslēpumu samezglojumu, kas bija samudžinājies ap Ksavjē traģisko kritienu. Nākamajā rītā Agnesa devās uz Renkena ielas un Vagramas avēnijas stūri, kur tantei Luīzai piederēja vienkārša māja.

Bija svētdiena, kalponei izejamā diena. Tante Luīza strādāja virtuvē. Viņa bija saņēmusi no Bretaņas pusi mencas un tagad gatavoja to ar spinātiem pēc ļoti sarežģītas receptes, tā ka brāļameitas palīdzība bija īsti laikā. Abas sievietes, darbodamās virtuvē, tērzēja, un, kad mājās pārnāca Aleksandrs, visi trīs iegāja salonā.

— Es tik maz varu papriecāties par savu salonu, ko tik ļoti mīlu, — žēlojās Luīza, kas šo telpu bija pārvērtusi par dažādu jauku nieciņu un piemiņlietu muzeju. — Jau nākamajā mēnesī vajadzēs to slēgt ciet. Ziemu varu apkurināt tikai tava tēvoča darbistabu un mūsu guļamistabu, kas ir savienotas viena ar otru.

Agnesa ierunājās par jautājumu, kas viņu bija šurp atvedis. Kamēr sakari starp Agnešu un ģimeni bija palikuši pārtraukti, viņa atstāja dēla stāvokli status quo. «Tā kā Busardeli vēlējās ignorēt Reno,» viņa sacīja, nosaukdama dēlu īstajā vārdā. Taču tagad ledus bija lauzts, vairs nebija nekāda iemesla, ne pamata paildzināt nogaidīšanu. Vajadzēja iecelt otru aizbildni, un to varēja izdarīt vienīgi ģimenes padome. Agnesa izklāstīja nesen iegūtās zināšanas šajā jautājumā. Piemēram, viņa zināja, ka viņai katru gadu jāatskaitās par aizbildniecību. Agri vai vēlu vajadzēs nokārtot arī Ksavjē mantojumu; protams, viņa to nekāroja savam dēlam, tomēr šis nelielais mantojums pēc likuma un pēc taisnības nevarēja piekrist citam kā Reno, jo Ksavjē bija apprecējis Agnešu, zinādams, ka bērns, ko viņš atzīs par savu, nav viņa. Busardeli bija laipni uzņēmuši Agnešu, varbūt viņi šādā vai tādā sakarībā ierunāsies par Reno. Agnesa atstāstīja, ka brālis bija apvaicājies: «Un kā klājas mazajam?» šos vārdus viņa varēja uzskatīt par inspirētiem vai arī par aicinājumu uz turpmākām pārrunām. īsi sakot, Agnesa bija nolēmusi pārņemt iniciatīvu.

Uz brīdi viņa apklusa. Pēc trijām Parīzē pavadītajām dienām, kurās Agnesa bija tik daudz pārdzīvojusi, viņa tagad, kad runa bija par dēla interesēm, atguva neparastu domas skaidrību, gluži jaunu objektivitāti. Tēvocis un tante uzmanīgi klausījās. Abiem pārāk dzīvi atmiņā bija palikusi drāma, ar kuru tas viss iesākās. Agnesas stāstījums viņus satrauca. Viņi atkal saoda pulvera smaku.

Agnesa vispirms pajautāja, vai viņi nekad nav dzirdējuši Vandeika avēnijā runājam par Reno. Viņas pašas pēdējā saruna par dēlu bija norisinājusies ar Simonu dažas stundas pirms tam, kad viņa aizbēga no mājām, aizvezdama sanitārajā automobilī mirstošo Ksavjē. No šīs sarunas bija noskaidrojies, ka ģimene bija nolēmusi atklāt Ksavjē viņa neauglību tādē|, lai pavedinātu viņu neatzīt bērnu par savu; pēc nelaimes gadījuma, kad vairs nevarēja ietekmēt Ksavjē, tuvinieki bija cerējuši, ka Agnesa pati atsacīsies no nodoma uzdot Reno par Ksavjē dēlu. Viņa bija pateikusi brālim, ka to no viņas nesagaidīs, un caur Simonu brīdinājusi ģimeni, lai nemēģina ievadīt lietu par Ksavjē paternitātes noliegšanu. Tāds bija stāvoklis toreiz un tāds arī bija palicis. Pēc tam — klusēšana. Klusēšana, kas bija ilgusi trīs gadus. Pa šo laiku Busardeli bija izturējušies tā, it kā Reno vispār neeksistētu.

— Toties viņi parūpējās, lai man paziņotu, ka miris lēvocis Teodors, — Agnesa turpināja, — un jūs zināt, ka mani aizkustinoši sagaidīja. Varbūt ģimenes jūtas pret manu puisēnu ir mainījušās tāpat kā pret mani? Vai jums kaut kas zināms par to?

Tēvocis un tante Luīza noliedzoši papurināja galvu, abi reizē, tūlīt un tik noteikti, ka Agnesai kļuva skaidrs, ka viņi paši jau ir pārdomājuši par šo jautājumu.

— Vai tante Emma nekad nav ieminējusies par Reno? — Agnesa turpināja.

— Nekad, bērniņ. Ne vārda.

— Valentīns tomēr pats no sevis man nebūtu apjautājies par puisēnu, — viņa teica. — Tas nebūs bijis bez

iemesla.

— Noteikti ne, — Aleksandrs piekrita. — Tavi vecāki, Emma un Valentīns savā starpā noteikti ir runājuši par Reno. Taču mēs esam pēdējie, kam viņi to atklātu. Ja tu pati varbūt neesi to sapratusi, tad man tev jātcic: Van-deika avēnijā mums sevišķi neuzticas. Un ne tikai ģimenes lietās.

— Jā, es jau manīju. Un tas man sagādā raizes. Sakarā ar otru jautājumu, ko gribu jums izteikt. Tēvoci Aleksandr, vai tu būtu ar mieru kļūt par Reno otro aizbildni?

— Agnes, ar lielāko prieku, — Aleksandrs sacīja, un tante Luīza skumīgā aizkustinājumā noplātīja rokas,

— bet nav nekādu izredžu, ka tev izdosies to panākt.

— Ai, bērniņ, nekādu! Diemžēl it nekādu izredžu.

— Ģimenes padomē neievēlēs mani. Papriekš pasaki man — kas ietilps šajā padomē? Sie jautājumi nav manā kompetencē, — pensionētais arhivārs sacīja pasmaidīdams.

— Vajadzīgi seši cilvēki, — Agnesa paskaidroja.

— Trīs no tēva, trīs no mātes radiem; māte balsošanā nepiedalās, un laulātam pārim padomē nevar būt divas balsis.

— Jā… — Aleksandrs novilka bez sevišķas sajūsmas. — Vienīgais, ko tu vari darīt: ieved vienu no mums, Luīzi vai mani, ģimenes padomē. Pret to viņi nevarēs iebilst, kaut arī labuma no tā būs maz. Tavā gadījumā tēva un mātes līnijas saplūst. Runāsim vaļsirdīgi: ne jau tuvākajiem radiem tu uzticies visvairāk. Man, bez šaubām, tu uzticētos, es zinu, kādas grūtības tevi sagaida, bet tev neizdosies panākt, lai mani ievēlē par aizbildni.

— Viņiem vajadzēs uzdot pietiekami svarīgus argumentus, lai noraidītu tavu kandidatūru.

— Viņi pateiks, ka pašreizējos apstāk|os ir vajadzīgs cilvēks… kas bērnu un tevi nekompromitētu. Un es nekā nevarētu atbildēt uz šo iebildumu, — Aleksandrs nobeidza, paskatīdamies Agnesai acīs.

Iestājās klusums. Agnesa bija pamājusi ar galvu un, paceldama roku, apturējusi tēvoci: nevajag vairāk, es saprotu.

Viņa piecēlās; viņu gaidīja Vandeika avēnijā.

— Ko tad tu domā pieprasīt? — Aleksandrs jautāja.

— Par aizbildni? Es nezinu. Zēl, ka ir vajadzīgs vīrietis. Citādi es diezin vai nedomātu par tanti Emmu. Vai tas jūs pārsteidz?

— Nē, — Aleksandrs atbildēja. — Ar Emmu vismaz skaidri zini, ko viņa grib. Emma reti mānās, un, kad viņa mānās, tad to var redzēt. Novēroju viņu, kopš esam okupēti: manuprāt, viņa mazliet māžojas, taču jāatzīst, ka viņa ne no kā nebaidās.

— O, noteiktil — Luīza sajūsmināta iesaucās. — Emmai ir drosmei…

— Es jau varētu arī aizbraukt, nemaz nerunājot par to… Pietiek, esmu jūs diezgan garlaikojusi ar savām sīkajām likstām.

— Mījais bērns, kā tu tā vari runāt!

Vecā pāra sirsnīgie vārdi skanēja kāpnēs, kamēr Agnesa nokāpa lejā.

Atlikušo dienas daļu viņa pavadīja ģimenē. Svētdienas pēcpusdienās Emma pieņēma Busardelus pilnā skaitā un sakarā ar grūtajiem laikiem pasniedza viņiem tikai tasi kaut cik īstas tējas un vīriešiem glāzi Vuvrē vīna, ko saņēma no Blotjēras muižas. Vakaros ģimenes «mazo dineju» dalībnieki, kuru arī bija pārāk daudz, lai Vandeika avēnija atjautos ik nedēju rīkot tik plašu maltīti, paēda mājās un atgriezās ap deviņiem; jaunākie spēlēja bridžu, vecā paaudze tērzēja. Ģimenes sanāksmes tagad noritēja tik vienkārši, ka tās nebija vajadzējis atcelt arī sēru nedējā.

Pirmdien tūlīt pēc brokastīm Agnesa uzvedināja tanti Emmu apmest līkumu pa dārzu. Laiks bija joti jauks. Agnesa lūdza, lai viņai parāda pēc tantes norādījumiem iekārtoto vistu kūti un sakņu dārzu, kas bija iekopts agrākā zālāja un puķu dobju vietā. Emma, kā daudzas dzimušas parīzietes, uzskatīdama sevi par lietpratēju zemkopībā, slavēja Monso parka auglīgo zemi, kas bija pasargāta no tā, ko viņa sauca par «pazemes iebrukumiem», proti, no kabeļiem, cauruļu vadiem, kanalizācijas tīkliem

un sliedēm.

— Piemēram, trūkst mēslojuma. Veikalos ķimikālijas vairs nepārdod, un parka dārznieki atteicās man dot kompostu, bet, ja tepat tuvumā kāds aizjūgs ar zirgu atstāj mēslus, vai tu domā, ka var piedabūt kādu kalpotāju, lai aiziet to savākt? Reiz Alfrēda de Vinjī ielā ieraudzīju lielisku kaudzīti, un man pašai vajadzēja paņemt lāpstiņu un slotiņu un aiziet tai pakaļ. Tagadējos laikos zirga mēsli ir zelta vērti! Kalpotāji to nesaprot.

— Cik izdevīgs tagad ir šis dārzs! Ne tikai sakņu audzēšanai, tante Emma, bet lai paelpotu svaigu gaisu, neizejot no mājām. Un nesatiekot vāciešus.

— Jā, es taviem vecākiem to vienmēr saku. Bet nedomā, ka mums ir tiesības vienmēr uzturēties dārzā; kad pēc atentātiem mums represiju veidā aizliedz iziet uz ielas pēc sešiem vakarā vai arī uzliek mājas arestu no sestdienas līdz pirmdienai, tad nedomā parādīties ne pagalmā. Mūs iesloga. Pat uz balkoniem nedrīkst spert kāju.

— Tante Emma, vai neatsēdīsimies uz sola? Gribu tev kaut ko parādīt. Tev vienai.

— Jā? Ko tad, kaķīt?

Viņas atsēdās viena otrai blakus. Simtgadīgā sikomora, novecojusi Monso parka norā, kas stiepās gar Busardelu dārzu, pleta pār viņām rudenīgi nodzeltējušus zarus. Ag-nesa attaisīja uz ceļiem somiņu, kurā glabāja dokumentus un kuru bija paņēmusi līdzi, izejot no mājas.

— Kas tas būs? — vecā dāma atkal iejautājās.

Uzmetusi acis pasniegtajai fotogrāfijai, viņa pacēla uz

Agnešu pārvērstu, mulsu seju. Pēc tam atkal pievērsās fotogrāfijai, attālinādama to izstieptajā rokā.

— Es slikti redzu, acis kļūst vājas, — viņa sacīja, pēkšņi ierunādamās vientiesīgā ļoti vecas dāmas tonī, taču jautājumu neatkārtoja.

Kur ir tavas brilles? — Agnesa vaicāja.

— Rokassomiņā. Un somiņa uzkārta uz atzveltnes krēsla muguriņas. Salonā.

Uzskrienot pa dārza kāpnēm lievenēs, Agnesai šķita, ka otrajā stāvā, mātes istabas logā, aizkari sakustējās, it kā tiem kāds būtu ļāvis atslīdēt atpakaļ, taču viņa neņēma to vērā.

— Ak dievs… — ieteicās tante Emma, kad, uzlikusi uz deguna brilles, ieraudzīja kapu kopiņu uz fotogrāfijas. — Tas ir Ksavjē kaps..,

— Jā, tante Emma.

— Ak dievs, to es negaidīju…

— Varbūt ntan nevajadzēja rādīt tev fotogrāfiju?

— Nē, nē, — Ksavjē vecā krustmāte, dziji saviļņota, pretojās. — Es bieži pūlos atcerēties! Tik bieži tur atgriežos. Domās. Tagad jau nevar aizbraukt, kur gribētu.

Ilgu laiku bijusi no vecmāmiņas mantotā Baijū zemesraga īpašniece, tante Emma, iekams atdāvināja krustdēlam Ksavjē šo īpašumu, nebija to apmeklējusi ne piecas reizes, jo necieta braucienus pa jūru, kaut vai pavisam īsus. Tomēr mēnesi pēc Ksavjē nāves Emma, Agnesai nezinot, bija ieradusies Porkro un nolikusi uz kapa stikla pērlīšu vainagu. Vēl pēc vienpadsmit mēnešiem, jau «ērmīgā kara» laikā, viņa bija atkārtojusi tālo braucienu un atkal uzlikusi vainagu.

— Vai tev ir vēl kāds uzņēmums no mazās kapsētas?… Paldies. Cik jauka vieta! Uz šīs kartītes redzama jūra.

— Jā. Tā ir ļoti veca jūrnieku kapsēta. Jau pamesta. Tur vairs ncapglabā. Man izņēmuma veidā piešķīra atjauju. Tāpēc,ka runa bija par salas zemes īpašnieku. Un Ksavjē bija tur |oti icmījots… Uz šīs fotogrāfijas tu redzi iepriekšējā gada vainagu un uz šīs — šīgada. Zini, tante Emma, vainagi tiek nolikti joti precīzi. Katrā gadadienā.

— Ak! Tas mani iepriecina. Aizsūtīšu starpzonālo pastkarti uz Hiēras aģentūru un izteikšu atzinību… Paturi mazliet šīs fotogrāfijas.

Viņa noņēma brilles un nosusināja acis.

— Dod šurp, bērniņ. Gribu tās vēlreiz apskatīt.

— Tās ir tev izgatavotas. Tante Emma, tu vari tās paturēt pavisam.

— Patiesi? Cik mīļi no tevis! Es nebūtu uzdrīkstējusies iev lūgt.

Galu galā viņa ielika fotogrāfijas rokassomiņā, pa-slepen lūkodamās uz Agnesās rokām.

— Vai esmu redzējusi visas? Vai tās, kas tev rokā, ir kopijas?

— Nē, — atbildēja Agnesa, vēl nedodama tantei atlikušās fotogrāfijas. — Tās ir citas, bet uz tām uzņemts ne tikai kaps.

Vecā dāma paskatījās uz brāļameitu nesaprazdama vai arī izlikdamās, ka nesaprot, un tad Agnesa klusēdama pasniedza viņai vēl vienu fotogrāfiju. Uz tās bija redzams mazs puisēns, kas uzliek ziedus uz kapa kopiņas. Emma uzreiz uzminēja, kas ir šis bērns, taču nespēja apvaldīt sajūsmas pilnu izsaucienu:

— 0! Cik skaists bērns!

Un viņa palika mēma aiz pārsteiguma, it kā būtu bijusi pārliecināta par pretējo, proti, ka Agnesas nelikumīgajam dēlam vajadzētu būt kroplīgi veidotam vai neglītam. Turpretī Rokī skaistums un ziedošā veselība labu tiesu bija mantota tieši no viņa nelikumīgā tēva.

Agnesa iedeva tantei visus jaunākos dēla uzņēmumus, kurus pastāvīgi nēsāja līdzi, un tante Emma galīgi atmaiga.

— Mēs taču esam jau pavisam lieli! — viņa iesaucās, mazliet svepstinādama, un viņas sejā atplauka plats vecmāmiņas smaids. — īsts mazs vīrietis! Skaties tikai, cik stalti viņš turas!… Vai viņš labi attīstās? — tante Emma,' pēkšņi k|uvusi nopietna, jautāja.

— Viņš vēlu sāka runāt, bet es ari sevišķi neuzstāju. Izrādījās, ka biju labi darījusi: viņš atguva zaudēto laiku. Tagad viņš jau sāk veidot veselus teikumus.

— Zelta drostaliņa! — nomurmināja tante Emma, nenogurdama skatīdamas te vienā, te otrā fotogrāfijā.

Pēkšņi atskanēja Marijas Busardelas balss.

— Agnesa, vai tu esi dārzā?

— Jā, māt. Pie terases. Ar tanti Emmu.

— Es nāku.

Emma strauji atdeva brāļameitai puisēna fotogrāfijas. Marija Busardela ieradās. Viņa gribēja lūgt Agnesas palīdzību. Divas reizes gadā, māte paskaidroja, pavasarī un rudenī, viņa pārbaudot Simona garderobi. Gūstekņa uzvalkus un mētejus vajagot uzglabāt labā stāvoklī, un tas nemaz neesot viegli, jo neesot ne naftalīna, ne kampara, ne piparu. Marija Busardela tomēr tika ar visu galā, viņa nevienam nebūtu uzticējusi rūpes par mīļotā dēla elegantajām lietām, un Agnesa saprata, ka nelaimīgajai sievietei svarīgākais ir pārcilāt gūstekņa apģērba gabalus, ar šo savādo fetišismu mēģinot pievilt svelošās sirdssāpes.

— Man ir vieglāk to nokārtot, ja kāds palīdz, — māte sacīja. — Tas ir diezgan nogurdinoši. Simona Zanna ir |oti aizņemta ar četriem bērniem, un viņa atstāj man skapju un atvilktņu atslēgas. Bet istabene — tu taču sa proti, ka šajā darbā man negribas pieņemt kalpones palīdzību. Tā kā tu tieši patlaban atrodies Parīzē un man jāizdara kārtējā drānu apkopšana, — vai esi ar mieru nākt man talkā?

— Labprāt, — Agnesa atbildēja, viņu dziji aizkustināja šis lūgums, izteikts tūlīt pēc tam, kad tante Emma bija atvilgusi, aplūkodama RokI fotogrāfijas. — Kad? Vai tūlīt?

— Ja esi brīva — kāpēc ne?

— Māt, šodien pēcpusdienā nekā sevišķa neesmu nodomājusi darīt un vispār…

— Jauki. Paldies tev. Tūlīt savākšu visu vajadzīgo, uzlikšu cepuri, un tu pagaidi mani vestibilā.

«Viņa grib ar mani runāt,» Agnesa nodomāja, «Viņa runās par ģimenes nodomiem attiecībā uz Reno. Palīdzēšana ir tikai iegansts.»

Emma pavadīja abas līdz vārtiņiem.

— Noskūpsti mani, bērniņ, — viņa sacīja Agnesai un pačukstēja pie auss: — Lai tas viss paliek starp inums.

Māte un meita kājām devās uz Malerba laukumu. Nesdama mātes līdzi paņemtos rīkus, Agnesa tikko savaldījās, lai neatbalstītu viņu zem rokas, jo Marija Busardela, zaudēdama tuklumu, nebija zaudējusi lempīgumu un šķita Joti nogurusi.

Kad abas sasniedza Simona savrupmāju, kalpone viņām tiešām pateica, ka Zanna ar diviem jaunākajiem bērniem aizgājusi uz Buloņas mežu, un viņas uzkāpa promesošā mājas saimnieka ģērbtuvē. Tā bija neliela telpa starp guļamistabu un vannas istabu, gar sienām tanī rindojās drēbju skapji. Māte trauksmaini steidzās tos atvērt. Gūstekņa uzvalki karājās nekustīgi, laika zoba neskarti. Agnesa uzreiz redzēja, ka tie ir vislabākajā kārtībā un tiem nav vajadzīga nekāda kopšana: viņa nebija maldījusies par cēloni, aiz kāda māte tos periodiski pārkravāja. Ģērbtuvē valdīja dīvaina puskrēsla, ko Agnesa tagad jau labi pazina. Logu rūtis bija nokrāsotas zilas. Ne aptumšošanas dēļ, — paskaidroja Marija Busardela, kas jau pirmajā okupācijas vasarā pati savām rokām bija rūtis pārkrāsojusi, — bet pret kodēm, kas bēgot no zilas gaismas. Sī pārspīlētā rūpība, kā arī mātes drudžaini kaistošās acis liecināja, līdz kādai jau mazliet neprātīgai pārmērībai viņu novedusi mīlestība uz Simonu.

Kad mātes vadībā Agnesa sāka noņemt no pakaramajiem un izlikt pārbaudīšanai citu pēc cita Simona uzvalkus, izvelkot no piedurknēm un bikšu starām tur sabāztās avīžu lapas, viņu pārņēma smeldzīgs apmulsums. Logs uz kokiem apaugušo pagalmu bija atvērts, un tomēr gaisma, atspoguļodamās zilajās rūtīs, viesa istabā palsu mijkrēsli, un arī Agnesas noskaņojums mainīja nokrāsu. Sasmakušajā gaisā bija sajaukušās vilnas audumu, avīžu papīru un deviņvīruspēka saišķu smakas, — šo «zāli pret kodēm» Marija bija atvedusi no pēdējā brauciena uz Blotjēru, — un cauri šim smaku mistrojumam Agnesa saoda vēl citu, svešādu, pa pusei trūdu smaku. Tā uzvēdīja ar katru jaunu uzvalku, ko Agnesa izņēma, tā iesitās galvā, kas jau tāpat reiba no darba vienmuļības. Agneša atkal asi izjuta visu, kas viņu gribot negribot saistīja ar vecāko brāli, visus līdzīgos rakstura vilcienus, kuri abus tuvināja vienu otram un bija atklājušies par spīti viņu sensenajām nesaskaņām, bet varbūt arī tieši to dēļ.

Agnesa pazina lielāko daļu no brāļa apģērbiem, kurus tagad pārcilāja: melnais smokings un zilais smokings lielajām ģimenes dinejām, fraka — sarīkojumiem, kurus Vandeika avēnijā sauca par «rautiem», ceļojumu mētelis, kas Simonām bija mugurā, atbraucot Agnesai pretī uz Havru, kad viņa atgriezās no Amerikas, un pat golfa kostīms, kurā viņš bija ģērbies, piedalīdamies kausa izcīņā trīsdesmit septītajā gadā Senklū, kur Agnesa bija viņa partnere, — nekas nebija aizskarts, jo kaislīgi mīlošā māte liedzās kaut ko atlasīt no dēla mantām un pat nebija atļāvusi nekā atdot, kad tika vāktas kolektes karā cietušajiem vai bēgļiem.

— Žanna man nemitīgi kaļ, ka tas viss būs kļuvis nemoderns, kad Simons atgriezīsies, — māte, drudžaini sukādama tīru uzvalku, sacīja. — Bet kāda man daļa gar modi! Simonām, mājās pārnākot, jāatrod te viss tāds, kādu viņš atstāja. Tas ir vismazākais, ko varam darīt. Esmu pārliecināta, ka tu mani saproti.

— Jā…jā… — atbildēja gūstekņa māsa, kas jau bija gluži apstulbusi no pretīgās darbošanās ar sen nevalkātajām drānām šajā apģērbu morgā. — Jā, es tevi saprotu.

Redzēdama, ka māte, kas tikko turējās uz kājām, pēc šjem vārdiem atslīga uz krēsla, Agnesa nodomāja: «Tagad viņa runās ar mani par puisēnu, un es nebūšu spējīga viņai nekā iebilst.»

Taču Marija Busardela runāja tikai par Simonu, par viņa smagajiem pārbaudījumiem, tagadējiem un bijušajiem. Māte stāstīja, kā viņš bija nokļuvis gūstā: aiz pašaizliedzības, tāpēc ka nav gribējis atstāt vienus savus vīrus, jo viņš braucis vieglajā mašīnā un varējis tos pamest, kā izdarījuši daudzi. To viņa dabūjusi zināt nevis no vēstulēm,

bet caur Simona gūsta biedru, kādu smagi ievainotu karavīru, kas repatriēts un ko viņa bija aizbraukusi apmeklēt brīvajā zonā. Pagl Viņa iedos šī virsnieka adresi Agnesai, lai meita varētu sūtīt viņam pakas. Agnesa apsolīja to darīt, taču mātes runas plūdi nemitējās. Viņa zināja katru sīkumu par gūstekņu nometni, kurā bija Simons, — tā atradās Koldicā, Saksijā, kur klimats — paldies dievam! — nebija tik mitrs kā Lībekā, kur viņš bijis agrāk. Kopš kāda laika Simona vēstules k|uvušas drūmākas, šķiet, viņam zūd drosme un paļāvība. Un viņa, māte, nekā nevar darīt Simona labā! Iestādes, kuras kaut ko varētu, nekā nedara, — māte nopūzdamās sūrojās, saskatīdama tikai sava dēla ciešanas, redzēdama tikai viņu visā kara gūstekņu milzīgajā daudzumā.

— Viņš ir gūstā jau divdesmit astoto mēnesi! Agnesa, vai tu vari to aptvert? Veselus divdesmit astoņus mēnešus! Drīz būs apritējuši divarpus gadi šādā eksistencē, kurā viss metodiski organizēts, lai viņam laupītu aktivitāti, iniciatīvu, iespēju pašam spriest vienalga par ko, lai iedragātu viņa morāli! Nemaz nerunājot par šausmīgajiem apstākļiem, kādos viņš ar varu tiek turēts: gultas vietā pakaiši, barība tāda, ko pat dzīvnieks neēstu… jā, jā, es zinu, ko runāju. Un aukstums: Saksijā ir tik auksts! Barbarisks jebkura komforta trūkums jāpacieš viņam, kas tā mīlēja ērtības! — māte izmisīgi sacīja, izpauzdama domu, kura uzreiz bija iešāvusies prātā arī meitai, kad Baijū zemesragā viņai pienāca vēsts par Simona sagūstīšanu, un šī domu sagadīšanās atkal saviļņoja Agnešu.

— Nehigēniskie apstākļi, — māte turpināja, — nekādas kopšanas, ja viņš saslimst. Sājos divdesmit astoņos mēnešos organisms viņam novājināts, katrs nieks var izvērsties par,.. Ai! — māte ievaidējās, pielikdama roku pie sāniem, it kā pēkšņi būtu izjutusi fiziskas sāpes, un seja, kas bija pievērsta aiz saviļņojuma valodu zaudējušajai meitai, kļuva gluži apskaidrota.

— Ak, ja man ļautu stāties viņa vietā!…

Skaļās elsās mātes augums noraustījās kā klepus lēkmē, un tad, galvu nodūrusi, šņaukādamās viņa nobeidza:

— Ak, ja tas būtu iespējains-l. Es paciestu visu. Es būtu vairāk nekā laimīga.

Pēc tukšumā raidītajām žēlabām viņa apklusa un mirkli vērās stingi uz priekšu, tad it kā attapās un atcerējās Agnešu.

— Vai zini, kas vēl sagādā Simonām Šausmīgas mokas? — māte atsāka ar dziļu pārliecību. — Tas, ka viņš jiitas atrauts no šejienes. Atrauts no kantora, no Vandeika avēnijas, no mājām, no saviem bērniem, no visa, kas ir bijusi viņa dzīve. Es Simonu pazīstu: viņš ir sabiedrisks &lt; ilvēks. Un tagad viņš pārcelts gūstekņu nometņu pasaulē, Ilīkstošiem ljē no šejienes! Viņš mums nemitīgi raksta: «Kas notiek kantorī? Kas notiek Vandeika avēnijā, Mal-zcrba laukumā?» Viņš izsaka padomus, dod norādījumus un pēc tam interesējas, kā tos izpilda. Viņš pūlas… viņš pūlas kaut kur pieķerties. Mēs te uzskatām, ka atrodamies nožēlojamā stāvoklī, bet viņam mēs esam zaudētā paradīze.

Māte ar pūlēm piecēlās kājās.

— Diezgan, — viņa sacīja. — Turpināsim. Tagad ķersimies pie svīteriem. Jo tas ir viss, ko varam viņa labā darīt.

Agnesai palīdzot, māte nobeidza kārtošanu ātrāk nekā parasti. Mājās bija atgriezusies Simona 2anna, un Marija Busardela piedāvāja mazliet uzkavēties pie Zannas.

— Cik ir pulkstenis? — Agnesa piepeši iejautājās. — Pusseši. Vai jūs zināt, cikos slēdz mēriju? Mūsējo, Lisabonas ielā. Man jāievāc tur viena izziņa.

— Tas ir atkarīgs no tā, kādā nodaļā griezīsieties, — Zanna sacīja un, tā kā Agnesa tuvāk nepaskaidroja, vēl piebilda: — Mēriju noteikti neslēdz pirms sešiem.

— Jūs mani atvainosiet? Es aizskriešu.

— Pa Malzerba bulvāri, kājām tiksiet ātrāk nekā ar metro. Malzerba stacija ir slēgta.

— Paldies.

Agnesa sastapās ar ģimeni pievakarē, pie galda. Uz maltīti sapulcējās tikai trīs pastāvīgie savrupmājas iedzīvotāji: tēvs, māte un tante Emma.

Pēc pusdienām visi pārgāja uz mazo salonu otrajā stāvā, un Agnesa nekavējoties gluži mierīgi ierunājās, ka pa viņas neilgo uzturēšanās laiku Parīzē vajadzētu sapulcināt vai, pareizāk sakot, iecelt ģimenes padomi. Diemžēl viņa nevarot uzkavēties, jo Baijū zemesragā viņu gaidot, un kādēļ atlikt uz citu reizi otrā aizbildņa iecelšanu viņas dēlam? Pirmo reizi kopš atgriešanās Vandeika avēnijā Agnesa tēva un mātes klātbūtnē pieminēja Reno un ar interesi gaidīja, kā viņi reaģēs. Taču visi trīs tuvinieki klausījās un skatījās uz Agnešu ar līdzīgu izteiksmi, drīzāk gaidoši nekā pārsteigti, un biržas mākleris pirmais atbildēja, apstiprinādams, ka tas tiešām jāizdara un pie tam likumīgā kārtā ģimenes padomē.

So četru cilvēku vidū iestājās viens no retajiem mirk|iem Busardelu namā un viņu attiecībās ar Agnešu vēl retākajiem, kad neviens necentās kaut ko slēpt vai izlikties. Ag-nesas trīs tuvinieki Jāva saskatīt, ka bija gaidījuši no Ag-nesas šī jautājuma izvirzīšanu, un Agnesa savukārt |āva saskatīt, ka viņa, kas tik maz zināja par likumiem, šo jautājumu ir izstudējusi un apzinās, ko grib panākt. Mazā iepriekšējā ģimenes apspriede norisinājās intīmajā salonā, kurš vairāk nekā pusgadsimtu bija bijis Busardelu vecmāmiņas buduārs un kurā Agnesa jaunībā tik daudz reižu bija stājusies viņas acu priekšā. Aizkari logiem bija cieši aizvilkti, un, it kā gatavojoties uz ziemu, atzveltnes krēsli vēdek|a veidā sabīdīti ap krāsni, kas vēl dažas dienas netiks kurināta. Agnesai ienāca prātā, ka nelielā grupa, kurā viņa ieņēma pienācīgo vietu, veidoja pēdējo Vandeika avēnijas ģimenes četrstūri: pārējie savrupmājas iedzīvotāji bija miruši vai pārcēlušies uz citiem mājokļiem; Simons atradās gūstā, bet Agnesai galu galā Parīzē nebija cita dzīvokļa kā šis.

Viņa ieteica tūlīt vienoties par sešiem ģimenes padomes locekļiem, nešķirojot tēva un mātes līnijas pārstāvjus.

— Labi, mēs klausāmies, — tēvs sacīja.

Agnesa minēja vispirms tanti Emmu, kuras līdzdalība bija pati par sevi saprotama. Pēc tam viņa lūdza tēvu un māti, lai viņi paši izvēlas, kurš piedalīsies padomē, un tad ieteica tēvoci Aleksandru, ja nebūtu iebildumu. Viss nokārtojās |oti viegli. Marija Busardela atkāpās par labu vīram.

—- Ferdinand, padomē jābūt tev, — viņa sacīja. — Būs labi, ja mūsu kantori pārstāvēs pats vadītājs personīgi.

Galu galā viņi vienojās par šādu sastāvu: Emma, biržas mākleris, tēvocis arhivārs, Valentīns, no brālēniem Gastons, kas bija vecākais, un Pola Zanna, kura, beigusi Politisko zinātņu skolu, bija kompetenta persona. Emma piedāvājās tūlīt visus apziņot. Sāka darboties telefons. Kopējo sanāksmi norunāja uz rītdienu pulksten trijos; katrs papūlēsies atbrīvoties uz to laiku.

— Tas nu ir izdarīts, — paziņoja Emma, atgriezdamās pie nekurinātās krāsns, ap kuru pārējie sēdēja un gaidīja pirmā posma noslēgumu. — Agnesa varēs braukt projām mierīga, kad atzīs par vajadzīgu.

Netika izteikts neviens iebildums. Šķita, visi bija pārliecināti, ka ar šādu ģimenes padomes sastāvu nekavējoties tiks panākta vienošanās par otro aizbildni. Mirkli viņi vēl pasēdēja, taču saruna vairs neizraisījās, un katrs devās uz savu istabu, turklāt neviens nebija minējis kādu iespējama aizbildņa vārdu.

Sanāksme nākamajā dienā sākās vēl vienkāršāk. It kā pēc vārdos neizteiktas vienošanās visi dalībnieki gribētu šo notikumu pārvērst par vienkāršu ģimenes saruriu. Seši Busardeli, kas ietilpa ģimenes padomē, bija tā pieraduši pie Vandeika avēnijas savrupmājas, ka ikviens atsēdās savā iemīļotajā atzveltnes krēslā apakšstāva salonā, kurš bija iekārtots Luija XV stilā un kurā sēdekļi jau iepriekš bija sabidīti puslokā. Agnesas māte, ko Agnesa pati bija lūgusi'neaiziet, atsēdās pretī Emmai pie kamīna savā parastajā vietā, ko neviens cits nemēdza ieņemt. Biržas mākleris, arī pēc meitas lūguma, īsi iepazīstināja klātesošos ar apstākļiem un ieteica, lai papriekš ļauj izsacīties mazā Reno mātei, ko viņa vēlētos par otro aizbildni. Pēc tam katrs padomes loceklis izteiktu savas domas un stātos pie balsošanas. Visi piekrita, un Agnesa juta, ka tuvinieku skatieni pievērsās viņai.

—- Es domāju, — Agnesa teica, — ka vislabāk būtu iecelt Simonu.

Neizmantodama savu vārdu izraisīto izbrīnu un saviļņojumu, viņa steigšus piebilda:

— Tas fakts, ka Simons ir gūstā, nav šķērslis. Vakar pēcpusdienā informējos par to pie tā paša miertiesneša, kuram piekritīs apstiprināt jūsu lēmumu. Viņš man atbildēja, ka tas ir pilnīgi iespējams, un viņš pat zinot dažus precedentus. Pa prombūtnes laiku Simons nozīmēs tā saukto otro aizbildni ad hoc, kurš viņu pārstāvēs… Simons taču nebūs projām vienmēr, — Agnesa nobeidza, paskatīdamās uz māti.

Marija Busardela raudāja. Visi vienbalsīgi pacēla rokas. Nevienam ģimenes padomes loceklim nebija nekā ko jautāt. Viss jau bija beidzies. Valentīnam lūdza uzrakstīt īsu sēdes protokolu; viņš uzņēmās nokārtot ar miertiesnesi un visu pārējo.

— Ļausim mātei pašai paziņot to Simonām, — Agnesa teica.

i Marija Busardela pēc sava paraduma mazliet vīrišķīgi nošņauca degunu.

— Simons būs saviļņots, — viņa sacīja. — Aiz prieka. Nekas nevarētu labāk viņu uzmundrināt. Viņš jutīsies mūsu vidū. Agnes, man tev kaut kas jāpaziņo, turklāt visiem dzirdot… Piedod, bet man jādara tā. Mūsu starpā varbūt ir bijušas nesaprašanās, pat nesaskaņas, bet pēc

— Vai tu tūlīt iesi uz mājām?

tavas pašreizējās rīcības… Ar vārdu sakot, ja esmu tevi kādreiz sāpinājusi, tad tagad visas ģimenes priekšā lūdzu piedošanu. Nāc nokūpsti mani.

Vispārējais sentimentālais atmaigums, no kura Agnesa bija baidījusies, nebija novēršams. Tante Emma lika pasniegt portvīnu.

— Tēvoci Aleksandr, vai tu nenopel manu izvēli? — Agnesa jautāja tēvocim, paaicinājusi viņu nostāk.

— Nesāc man skaidrot, kādēļ tu tā rīkojies, — viņš pavīpsnādams atbildēja, — tā ir pilnīgi tava darīšana. Varbūt tas bija veikls gājiens. Katrā ziņā ļoti fair plaij [16] . luīza priecāsies.

— Nē, man ir kas darāms pilsētā. Viņa dabūs to zināt vakarā.

— Es viņai piezvanīšu.

Kad visi bija aizgājuši, Agnesa uzkāpa savā istabā, nocēla klausuli un izdzirdēja nevis parasto signālu, bet mātes balsi.

— Agnesa izturējās ļoti jauki, — Marija Busardcla kādam stāstīja pa telefonu. — Patiešām jauki, tas ir jāatzīst. Es arī izteicu viņai, visiem dzirdot, atzinību, un viņa to bija pelnījusi. Esmu ļoti apmierināta, ka ir sasniegts vēlamais rezultāts.

Agnesa vārda pilnā nozīmē aizturēja elpu. Jaunības gadu ļaunais dēmons viņai liedza nokārt klausuli.

— Vai to izdevās panākt viegli? — jautāja Simona Zannas balss.

— Daudz vieglāk, nekā biju cerējusi! Viņa pati ieteica Simonu. Ne man, ne Ferdinandam nevajadzēja iebilst ne vārda. Mans scenārijs no viena gala līdz otram norisinājās bez mūsu līdzdalības.

Agnesa nolēma aizbraukt tuvāko divdesmit četru stundu laikā. Viņa sevi pietiekami labi pazina, lai zinātu, ka turpmāk katra saskare ar māti var kļūt bīstama. Ilgi klusēt Agnesa nespētu, un vienīgais — arī vājais — ierocis, kas viņai palika, bija klusēšana: viņa nedrīkstēja parādīt, ka ir noīd ausījusies mūžsenās pretinieces atzīšanos par uzvaru. Agnesa pat brīnījās, kā bija varējusi savaldīties pie telefona, klusītēm pakārusi klausuli un nebija tūlīt aiztriekusies pie mātes. «Es kļūstu veca,» viņa nodomāja.

Vienīgais, kas nemainījās, bija Agnesas naivitāte. Un viņas pašpaļāvība. Viņa bija uzskatījusi, ka rīkojas cēlsirdīgi un varbūt pat, kā bija teicis tēvocis Aleksandrs, veikli; viņa bija cerējusi pārsteigt ģimeni, bet īstenībā bija izpildījusi tikai to, kas no viņas tika sagaidīts. Ja viņa vismaz būtu pierunāta vai kaut kādi uz to pavedinātai Bet nē, viņa pati bija pasteigusies ieskriet izliktajās cilpās, uz savu galvu iekritusi Busardelu lamatās. Un pats muļķīgākais, ka tas viss bija Agnesai ļoti raksturīgs.

Raksturīgs arī viņas ģimenei. Aiz mātes muguras Agnesa redzēja visus Busardelus, kas saliedēti bija piedalījušies šinī mazajā sazvērestībā, iepriekš vienojušies vai ne. Izņemot varbūt tanti Emmu. Cik smalki viņi bija rīkojušies! Un cik labi viņi pazina Agnešu! Itin viss, sākot no sēru telegrammas: nenozīmīgais paraksts, laipnā sagaidīšana un gluži dabiski piedāvātā viesmīlība, klusēšana par pagātni un atturība attiecībā uz bērnu, mātes sāpes pie Simona izsvaidītajiem uzvalkiem, neapšaubāmi patiesās, tomēr izdevīgā brīdī parādītās sāpes, — itin visu bez mazākā riska bija vadījusi neredzama, bet droša roka, lai vajadzīgajā mirklī panāktu Agnesas atbruņošanu. Tēvocis Teodors bija nomiris viņiem izdevīgā brīdī. Redzēdami, ka viņš izdzisīs, Busardeli bija iedarbinājuši intrigu mašinēriju.

Agnesa gribēja braukt projām. Viņai bija smagi elpot zem šī nama jumta. Viņa bija nikna un sašutusi. Viņa bija nošāvusi buku… jā, noteikti! Jo māte, izstrādājot plānu, lai Simons tiktu iecelts par Reno aizbildni, nebūs vadījusies tikai no sentimentālā nodoma simboliski saistīt . Vandeika avēniju ar gūstekņu nometni: to lai stāsta citiem! Noteikti tas nozīmēja, ka šī aizbildniecība Busarde-liem ir izdevīga, tātad apdraud bērna intereses. Sis drauds pagaidām vēl bija neskaidrs, tomēr neapšaubāms. Lai nu būtu kā būdams, sekas Agnesa redzēs vēlāk un tad pacentīsies visiem spēkiem dēlu aizstāvēt. Tagad galvenais — pēc iespējas ātrāk nokļūt pie Rokī. Ir jābrauc projām, drīz.

Tanī pašā vakarā aizbraukt Agnesai neizdevās. Tante Emma, ko Agnesa neturēja aizdomās par mātes nodomu līdzzināšanu, — drīzāk vecā dāma bija neapzināti veicinājusi to piepildīšanu, un tas arī bija raksturīgi abu šo sieviešu attiecībām, — tante Emma, kurai Agnesa paziņoja par aizbraukšanu, dziļi noskuma. Vecā radiniece apgal- 3 voja, ka pašreizējos apstākļos, izbraucot vakarā, iepriekš neaizņemot vietu, brāļameitai noteikti visu nakti būšot jānostāv pārpildītā gaitenī. Agnesa baidījās, ka, nepiekāpjoties tantes iebildumiem, modinās viņā nepatiku, varbūt pat atsvešināšanos, un tieši tagad Agnesai vairāk nekā jebkad bija vajadzīgi pretinieka nometnē sabiedrotie, kuri nekā nenojauš. Viņa apvaldīja nepacietību, telefoniski atvadījās no pārējiem tuviniekiem un sarunāja ar nekaitīgo Ber-nāru, lai tas nākamajā rītā agri pavada viņu uz vilcienu; pēc pusdienām, uz kurām bija uzaicināts arī Valentīns ar sievu, tāpēc mātes klātbūtni Agnesai bija iespējams izjust mazāk asi, viņa, cik iespējams agri, uzkāpa savā istabā, lai sakravātos ceļam.

Kad sāka iet metro, pēc vācu laika, vēl bija pilnīgi tumšs. Bernārs ieradās, kad Agnesa ar tanti Emmu ēdamistabā ieturēja vieglas brokastis tanī pašā vietā, kur atbraukšanas naktī Agnesa bija ēdusi vakariņas. Viņas Parīzes un ģimenes piedzīvojums, dažādu izjūtu un starpgadījumu piesātināts, noslēdzās pēc nepilnām sešām dienām tanī pašā naksnīgajā dekorācijā. Savrupmāja vēl gulēja. Kamēr Bernārs klusi uzkāpa ceturtajā stāvā paņemt čemodānu, Agnesa, juzdama tantes skumīgos skatienus, pēkšņi izņēma no rokassomiņas dēlēna fotogrāfijas un pasniedza tās Emmai. Ievīstījusies pirmskara halātā, ko bija uzvilkusi pāri naktskreklam, tante Emma uzreiz bez brillēm pazina fotogrāfijas un, ne vārda neteikdama, aizbāza tās aiz kakla izgriezuma — šo žestu Agnesa agrāk bija daudzkārt redzējusi. Agnesa uzvilka cimdus un piecēlās. Abas saskūpstījās. Tante Emma klusēja, kas nemaldīgi liecināja, ka viņa ir uztraukusies.

Dziļajā tumsā iedama cauri pagalmam, Agnesa vairākas reizes atskatījās un vedināja viņu iet iekšā. Vecā Biisar-dela jaunkundze uzkavējās lievenēs, kabatas laternīti turēdama rokā un riskēdama pamatīgi saaukstēties.

Stacijā Agnesa ieradās ļoti agri, vilciens vēl nebija pa- -dots. Kad tas beidzot pienāca, arī braucēju skaits uz tumšā perona bija pieaudzis. Iekams vilciens apstājās, Bernārs uzlēca uz kāpšļa, un viņam izdevās aizņemt kaktiņu Agnesai. Novietojis Agnešu, viņš vēl brītiņu uzkavējās un tad aizgāja projām. Aizritēja vēl vairāk nekā stunda, iekams skaļrunī atskanēja sauciens: «Iekāpti» — un šī gaidīšana, sēžot zem tumšzilās lampiņas kupejā, kas

piepildījās ar pasažieriem, kuri taustījās pa nebeidzamo , nakti, bija Agnesas atpakaļbraucienā vismokpilnākais brīdis.

Pelēcīga gaisma sāka svīst, kad vilciens izbrauca no priekšpilsētām ārā laukos. Agnesa attālinājās no tumšās pilsētas un devās pretī gaismai. Pamazām viņa aizvien mazāk domāja par ģimeni, par māti, toties domas pievērsās dēlam, un viņa sevi bargi apsūdzēja. Kā viņa nebija paredzējusi, ka Busardeli, kuriem savā laikā neizdevās panākt, lai Reno neatzīst par Ksavjē dēlu, un kuri Agnesas puisēnu bija ignorējuši, nogaidīdami izdevīgu gadījumu, kādā jaukā dienā pievērsīs viņam skatienus? Viņi to bija izdarījuši. Bet kādos nolūkos? To patlaban nevarēja pateikt, gan nākotne rādīs. Viens bija skaidrs: uzstādītās lamatas bija iedarbojušās, zeltītie režģi aizcirtu-šies aiz nevainīgā bērna.

Agnesa nespēja arī atvairīt bažas, ka viņas prombūtnē puisēnam varbūt noticis kas |auns. Varbūt viņš saaukstējies, varbūt nogāzies no klints vai iekritis ūdenī. Ja stāvoklis būtu |oti bīstams, telegrammu laistu pāri demarkācijas līnijai, bet ja viņam tikai kāds lūzums vai bronhīts? Pat Mano nebūtu varējusi to paziņot Agnesai. Ko viņa atklās, atgriezusies mājās? Kaut vai kā — tā būs viņas vaina. Kāpēc viņa bija aizbraukusi? Viņas dzīve bija Baijū zemesragā, no pasaules atšķirtajā sarkanajā mājā. Vēl vairāk: viņas dzīve bija bērnistabā, bērna gultiņā, kur šajā stundā Reno dusēja. Viss pārējais — tikai ilūzijas.

Galu galā Agnesa uzņēma šos pašpārmetumus un bai|-pilno nemieru kā pelnītu pārmācību. Viņa visu vainu uzkrāva sev un labprāt gribētu visu brauciena laiku ciest šīs mocības, kaut tikai mājās puisēnu atrastu sveiku un veselu. Laiks ritēja, pienāca dienas vidus, taču Agnesa nejuta izsalkumu. Tante Emma bija viņai iedevusi līdzi ce|ā sviestmaizes, un viņa piespiedās paēst, lai būtu spēks uzveikt grūtības, ja tādas pēkšņi gadītos, piemēram, ja no Tulonas vai no Hiēras vajadzētu iet tālāk kājām.

Ce|ojums noritēja bez kavēkļiem. Agnešu tas pārsteidza, bet neiedrošināja: pārāk gludi visur gāja. Pusvienpadsmitos vakarā pēc franču laika Agnesa sasniedza Tulonu, kur viņai laimējās salīgt gāzģeneratora taksometru, kas viņu aizveda uz Salendhiēru. Agnesa labi zināja, ka tik vēlā stundā neviens nevarēja viņu pārcelt uz salu, taču viņa vismaz atradās pie laivu piestātnes.

Pa nakti Agnesa iekārtojās pazīstama zvejnieka ģimenē; nodzēsusi uguni, viņa ilgi nostāvēja pie loga, raudzīdamās uz savas tumsā nesaredzamās salas pusi.

Motorlaiva uz Porkro brauca katru rītu tikai pusdeviņos un nonāca galā pēc krietnas stundas, taču Agnesa jau pirms ausmas aizsteidzās uz mazo ostu un pieklauvēja pie muitnīcas. Arī muitniekus viņa pazina un ņēmās pierunāt, uzrādīdama ausveisu, kas galu galā bija oficiāls dokuments, un beidzot panāca, ka tie paņēma viņu līdzi dienesta laivā, kas atstāja krastu sešos. Pa brauciena laiku uzausa gaisma; Agnesa devās arvien tālāk jūrā, Busardelu savrupmāja un okupētā Parīze atkāpās viņai aiz muguras aizmirstības tumsā.

Kad laiva apbrauca Sato zemes strēli un Agnesa ieraudzīja jaunās dienas gaismā salas reidu, viņa neviļus svētlaimīgi iesmējās un, lai attaisnotu šos smieklus, pateica muitniekiem, ka ļoti priecājoties atgriezties mājās. Viņa izlēca krastā. Bcgū pāris patlaban bija atvēris maiznīcu, Agnesa žigli aiztrauca turp, taču viņi nekā nezināja pastāstīt par zēnu. Irma vakar neesot bijusi pie viņiem iepirkties.

Agnesa atstāja čemodānu maiznīcā. Atkal viņu sagrāba nemiers. Agnesa devās iekšā salas vidienē, viņai šķita, ka ir bijusi projām mēnešiem ilgi. Taču viņa neizjuta Porkro tīro gaisu, kurā strāvoja meža un reizē jūras svaigums; labi pazīstamas ce|a iezīmes un līkumi, taciņas, kurās viņa nogriezās, lai ātrāk sasniegtu mērķi, šķita zaudējušas burvību. Galu galā viņa sāka skriet un, tikai sasniegusi pēdējo stāvo taku, piespiedās pāriet solos.

Rīta blāzma bija pārpludinājusi debesi, kad Agnesa uzkāpa kalna pārejā, un viņai pie kājām Baijū zemesrags, klintis un māja sārti vizēja slīpajā tirkīza krāsas jūras krastā. Izplatījums pletās uz dienvidiem līdz bezgalībai, Agnesai gribējās uzsaukt sveikas savam mājoklim, uzkliegt, ka viņa ir pārnākusi.

Reno vēl dusēja mazajā gultiņā. Bērnistaba, kurā malu malās bija salikti plīša dzīvnieciņi un citas paijas, slīga rāmā mijkrēslī, cieši aizvilktie aizkari neļāva telpā ieplūst aiz logiem starojošajam rītam. Māte pietupās līdzās gultiņai un kā apburta raudzījās uz dēlu, kura krūtiņas cilāja vienmērīga elpa. Viņa dzirdēja arī jūras šalkoņu. Agnesa iedomājās: «Ak dievs, ja viņš pēkšņi pārstātu elpot, te, manu acu priekšā…» Taču bērna un viļņu ritmiskā dvaša nepārtrūka. Reno gulēja uz sāniem, galviņu pieliecis pie pleca, un kailā, tuklā plaukstiņa uz baltā spilvena bija pavērusies kā pusplaucis sulīga auga zieds.

Pēc brīža Agnesa vairs nespēja uzveikt kārdinājumu uzmodināt puisēnu.

— Reno, — viņa pačukstēja.

Viņš neatmodās. Agnesa atkārtoja: «Reno… Rē

no.,.» — ar katru reizi ska|āk. Beidzot viņai ienāca prātā pasaukt: «Rokī,» — un puisēns atvēra acis. Ieraudzījis māti, Rokī nebrīnījās par viņas pēkšņo ierašanos — pacēlis rociņas, viņš apķērās Agnesai ap kaklu.

Viņa nekustējās. Bērns, vēl pavisam samiegojies, atkal aizsnaudās, cieši piekļāvies mātei. Sājā apskāvienā Baijū zemesraga saimnieci ieraudzīja Irma, ienākusi bērnistabā atvērt logu aizkarus.

Agnesa dabūja zināt, ka Rokī visu laiku bijis |oti rātns, ka viņš bijis vesels, ka mājās nekas sevišķs nav atgadījies. Kad atsteidzās Viktorine, Agnesa viņu apbēra ar jautājumiem par šo un to, taču arī viņas stāstāmais drīz vien bija izsmelts.

— Saki viens cilvēks! Nudien rādās, ka kundze bijusi projām mēnešiem ilgi! Bet pagājusi tikko nedēļa. Traka lieta!

Paraustījusi plecus, Viktorine savukārt sāka iztaujāt kundzi par braucienu, par kundzes vecākiem un kā vispār cilvēki dzīvo Parīzē.

— Par to mēs vēl pagūsim aprunāties, — Agnesa teica. — Kamēr es nodusēšos, jūs, Viktorine, sakārtojiet man audekla kleitu: es smoku nost melnajā kostīmā. Esmu pārliecināta, ka ap pusdienas laiku būs tveicīgi.

— Parastā sezonas temperatūra! — Viktorine filozofiski sacīja. — Kundze jau nu zina, kā te pie mums mēdz būt oktobrī.

Kad Agnesa bija noskalojusi ce|a putekļus un pārģērbusies, viņa ļāva kailās rokas rīta saules glāstam un, kailās kājas ieāvusi vieglās tupelītēs, rotaļājās ar Rokī uz terases, skaļi smiedamās un vējā purinādama matu cirtas. Agnesa apslāpēja sevī pēdējās atbalsis no brauciena un ģimenes, bet tad pēkšņi, bez apzināta iemesla, varbūt vērojot kādu puisēna kustību, viņa atcerējās tanti Emmu un sadrūma. Pasaukusi Irmu un uzdevusi meitenei pieskatīt Rokīj Agnesa domīgi piegāja pie telefona un pieprasīja savienojumu ar Mano.

— Kā klājas? — klausulē atskanēja sirsnīgā, paskarbā balss, tāda pati kā pirms desmit dienām. — Vai nebija pārāk smagi?

— Ak, Mano… Man ir tik daudz ko stāstīt, — atbildēja Agnesa, šajā mirklī vēl nezinādama, vai aprobežosies ar brauciena aprakstu vai arī uzticēs draudzenei visu, ko bija atklājusi pie Busardeliem, visu, ko bija no viņiem pieredzējusi, ieskaitot arī pēdējo viltīgo spēli, kurā bija iekritusi. — Jūs taču apciemosiet mani? Varbūt šodien?

— Draudziņ, man žēl, bet šodien izslēgts. Nevaru aizbraukt no mājām.

— Vai jums ir viesi?

— Agnesa, paskaidrošu jums vēlāk. Pie tikšanās. Tagad īsos vārdos pastāstiet par braucienu.

Agncsas nepacietība bija izgaisusi. Viņu nevilināja vaļsirdīga uzticēšanās pa telefonu. Mano apsolīja ierasties pie pirmās iespējas.

— Es tagad nevaru aizbraukt uz Kanju, — Agnesa teica. — Jūs saprotat, es tik ilgi biju šķirta no puisēi*a…

— Protams. Turklāt šodien, kā jums jau teicu, esmu aizņemta. Agnes, es pati aizbraukšu pie jums. Iepriekš nesarunājot, tiklīdz varēšu.

Visu rīta cēlienu Agnesa nevarēja saņemties kaut ko darīt. Parastie Baijū zemesraga darbi, kurus viņa bija pārtraukusi jau pirms vairāk nekā nedēļas, nelikās sevišķi steidzami. Kaut kas nenosakāms pavedināja Agnešu uzkāpt otrajā stāvā, istabās, kurās viņa bija dzīvojusi ar Ksavjē un kuras pēc vīra nāves stāvēja pamestas. Viņa atvēra logus, izvēdināja telpas, aplūkoja sienas un nolēma, ka te jāizdara pārveidojumi. «Pienācis laiks pāršķirt jaunu lappusi,» viņa nodomāja. «Ksavjē piemiņa mīt manī, nevis šajās pamestajās sienās. Sis stāvs ir sauss, pavēss. Kā būtu, ja es te pārkārtotu citādi?» Daļa Ksavjē mēbeļu bija nonestas apakšējā stāvā, novietotas Agnesas guļamistabā un kabinetā. Otrajā stāvā viņa varētu iekārtot istabas draugiem. «Ksavjē tam piekristu. Ir laiks pāršķirt lappusi,» Agnesa atkārtoja.

Doma par mājas pārkārtošanu un jaunu dzīves posmu, kas sāksies, palīdzēja Agnesai pamazām atgūt līdzsvaru. Kā vienmēr, viņa visdrošāko atbalstu atrada pati sevī. Pēcpusdienā viņa devās tālā, vientuļā pastaigā pa salu, izvairīdamās no mājām un neiegriezdamās ostā. Tāpat kā agrāk jaunībā, kad Agnešu kaut kas bija sāpinājis, sagādājis vilšanos, vai arī pēc saķildošanās ar ģimeni, viņa

nebija meklējusi patvērumu pie kādas draudzenes. Viņa izgāja viena no mājām un staigāja pa Parīzi, iegriezās kāda muzejā vai izvēlējās patīkamu restorānu, kur paēda pusdienas, pēc tam noskatījās izrādi teātrī vai filmu kādā kino un vēl pusstundu pasēdēja kaut kur pie labas deju mūzikas, atteikdamās dejot, un beidzot atgriezās aizmigušajā Busardelu savrupmājā un likās gulēt, pēc vientulībā patīkami pavadītā laika atguvusi gaišu noskaņojumu un samierinājusies ar cilvēku dzimumu.

Jau šajā pirmajā pēcpusdienā pēc atbraukšanas no Parīzes Agnešu atkal apbūra sala, tā viņu atguva kā mīlestība, par kuru cilvēks pārāk agri sācis šaubīties. Ar neizsmeļamām atjaunošanās spējām, kas Agnesai sagādāja prieku, jo viņa tās apzinājās un šajā gara lokanībā jutās ļoti sievišķīga, viņa pamazām izmeta no prāta Parīzi un Busardelus un varbūt pat karu un atgriezās Baijū zemesraga dzīvē. Agnesai te bija tēvija. Taču Porkro, drīzāk grieķiska nekā latīniska sala, bija pilnīgs pretstats viņas dzimtenei. «Tieši tāpēc!» nodomāja Agnesa pēc šīs atgriešanās, patiesi izdzēsusi no atmiņas okupētajā Parīzē nesen pārdzīvotos saviļņojumus. «Tieši tāpēc, ka neesmu dzimusi Baijū zemesragā, es šeit jūtos īsti mājās!»

Oktobrī Porkro pienāk atvasara, dienas k|ūst īsas, bet gaiss tik dzidrs, tik liegs, ka šķiet, tāds nevar būt it nekur citur. Baijū zemesragā aprīlī, kad skaidri zināms, ka pavasaris ir klāt, pievakarēs mēdz pēkšņi no malu malām uzplūst aukstums, un tāpat vēlā rudenī karstums vēl aizkavējas klinšu aizās un kalnu nogāzēs, kaut gan vakari jau satumst agri. Naktīs mēnesnīca joprojām ir kristāliski vizmojoša un spilgta, zaigo visas krāsas, gan jūras, gan putu, gan kāpu, gan koku, gan vēlīna rudens zieda krāsa, tikai mazliet vājinātā tonī, pusnakts debesu zvaigžņu glazūras aizplīvurota. Porkro dzīvo neatkarīgu dzīvi, salā nav īsti kontinentāls klimats, tā pavērsta uz visām četrām debess pusēm, un tanī ir divpadsmit neizsīkstoši avoti un auglīgas ieplakas, kurās meža aug|i nobriest neatkarīgi no briedumam noliktā laika. Hiēru salās vienmēr ir zināms priekšlaicīgums un zināma aizkavēšanās, gadalaiki pārsniedz robežas. Šoruden salā nezin no kurienes uzradās fazāni. Agrāk to te bijis- milzīgi daudz, un ostā vēl dzīvo pāris ļoti vecu cilvēku, kas zina stāstīt par tiem laikiem, kad sala bijusi īsta paradīze zemes virsū. Pagājušā gadsimta pēdējos gados, kad jūras virsnieki atklājuši Porkro burvīgumu un sākuši braukt šurp uz medībām,

fazānu skaits samazinājies. Tie patvērušies nomaļās vietās, atrāvušies aizvien dziļāk mežu biezokņos, un galu galā pienākusi diena, kad fazāni vairs nav redzēti. Kopš okupācijas, pat jau kopš kara sākuma, pirms pamiera noslēgšanas sala, kas atradās starp debesīm un ūdeni, bija nogriezta no cietzemes un atguva pirmatnējo nošķirtību. Starp Sīrijas priedēm takas aizauga ar asfodēlijām. Kādu rītu Agnesa, iedama uz Galēras zemes strēli, izdzirdēja smagus spārnu vēzienus un ieraudzīja uzlidojam prāvu fazānu mātīti. Viņa pastāstīja par redzēto, un izrādījās, ka arī citiem salas iedzīvotājiem gadījies sastapt fazānus. No kurienes tie uzradušies? Kā izskaidrot dīvaino augšāmcelšanos? Viktorine apgalvoja, ka fazāni vienmēr bijuši uz salas, tikai baidījušies no ļaudīm ūn slēpušies; tagad tie vairs neslēpjoties, tas viss. Agnešu neapmierināja šis pārāk vienkāršais izskaidrojums.

Ļoti ātri viņa atjaunoja attiecības ar skaitā nedaudzajiem saliniekiem. Viņu acīs Agnesa nebija bagāta dīkdiene, kas cauru gadu pavada savā īpašumā. Agnesas kundzi viņi sen uzskatīja par pašu cilvēku, un arī viņai patika iekļauties šejieniešu vidū. Agnesa dalīja viņu likteni. Uz salas cilvēki dzīvoja ciešā atkarībā no laika apstākļiem un to spējajām maiņām, atkarībā no daudzdienu mistrāla un pēkšņa bezvēja. Cilvēki pārvietojās uz salas kājām, pa tekām vai zemes ceļiem, pa kuriem nevarēja izbraukt pat ne ar velosipēdu, un tāpēc stundām šeit bija cita vērtība un dzīve ritēja citās dimensijās. Baijū zemesraga saimniece, kas pati apstrādājaA zemi, atrada patiku un savdabīgu garīgu komfortu piederībā pie dabas pasaules, dzīvojot visiem salas iemītniekiem kopīgajos apstākļos, kurus vēl vairāk ierobežoja kara laika režīms. Tanī rītā, kad Agnesa bija atgriezusies no Parīzes, Viktorines un Irmas dienvidnieciskais runas veids viņu mulsināja, bet jau pēc nedēļas viņai atkal vajadzēja uzmanīties, lai pati nesāktu runāt ar Vāras akcentu.

Mano atbrauca ciemos uz pāris dienām. Agnesa viņai izstāstīja, ar kādām grūtībām bija tikusi pāri demarkācijas līnijai, dalījās iespaidos par okupēto Parīzi. Sūkdama tukšo cigarešu iemuti, Mano uzmanīgi klausījās un vēroja draudzeni, kas ne vārda neieminējās par Busardeliem, bet, kad Agnesa iegāja pieliekamajā un iznesa paciņu cigarešu, Mano flegrnātiski ieteicās:

— Skat! Vai tad gūsteknis zaudējis tiesības uz jūsu gādību?

Agnesa neatbildēja.

— Vai jūs viņam vairs nesūtāt tabaku, ko jums izdodas

sadabūt? N

— Mano, smēķējiet ar mierīgu sirdi.

Tad Agnesa izklāstīja viņai visu, runāja līdz vēlai naktij. «Sai sievietei, kas nav man rada, es drīkstu parādīt Busardelus tādus, kādi viņi ir,&gt; Agnesa bija nolēmusi. Pati būdama noteicēja par savu rīcību un likteni, visas morālās saites ar tuviniekiem sarāvusi, Agnesa drīkstēja viņus atsegt, kam vien vēlējās; viņus atmaskojot, Agnesa atrāvās no viņiem, vēl vairāk atbrīvojās. Stāstīja viņa tik dedzīgi, tik nesaudzīgi atdarināja māti, kas bija apraudājusi nelaimīgo dēlu, tad ģimenes padomē nožēlojusi savus pārkāpumus pret meitu un pēc tam pa telefonu triumfējoši paziņojusi Simona 2annai par gūto uzvaru, ka Mano vairakkart nebija varējusi savaldīt smieklus. Šādi stāstījumi padziļināja agrākās Monparnasa Egerijas [17] antiburžuāzisko noskaņojumu.

— Vai jums tas liekas jocīgi? — Agnesa jautāja.

— Protams, ne. Bet es apbrīnoju jūsu kvēli. Ja gribat zināt, Agnes, es jūs īsti iemījoju tikai, kopš esmu atklājusi jūsu īsto raksturu. Es jūs uzskatīju drīzāk par nosvērtu, dvēselē tikpat līdzsvarotu, kādi ir jūsu sejas vaibsti un augums, ko tik stalti nes slaidās kājas. Patiesību sakot, pārak liela pašapziņa mani sevišķi neinteresē. Vislabākais jūsos — tagad redzu to skaidri — ir tas, ka jūsu attiecības ar cilvēkiem vienmēr ir dedzīgas. Ar tuviniekiem, draugiem, jā — pat ar Viktorini jūsu attiecības ir dedzīgas.

*— Te nav runa par manu ikdienas dzīvi. Jums jāatzīst, ka manā ģimenē aukstasinību zaudētu pat svētā. Un es nemaz neesmu svēta.

— Draudziņ, jūs esat savas mātes meita. Tā jūs esat! Pēc šiem patiesajiem vārdiem es eju gulēt. Parunāsim par to visu rīt. Jo man rādās, ka tagad jums vajadzēs būt īsti modrai.

— Jā, tikai dievs zina, ko man vēl gatavo Monso līdzenumā!… Ak, Mano, es vēl neesmu galā ar savu ģimeni.

— Baidos, ka ar to jūs nekad netiksiet galā. Tās ir sakas visam mūžam, Agnes, nesaraujamas važas. Manā laikā pie Fišera par to dziedāja dziesmiņas. Jūs, protams,

neiepazināties ar šo mākslas veidu; šansonetes ar diloņ-slimnieces sejas krāsu un narkotiķes acīm sērīgi vilka: «Es nīstu tevi, un tu nīsti mani, bet zinu: nešķirties mums nekad!»

Agnesa pavadīja pa kāpnēm Mano, kas dūca dziesmiņu.

— Zvēru, ka es atrastu iespēju pārraut saites ar viņiem uz visiem laikiem, — Agnesa teica, — ja man nebūtu jāievēro- dēla intereses.

— Viņu jums trūktu! — atcirta Mano, atskatīdamās no durvju sliekšņa.

Nākamajā dienā draudzenes aprunājās mierīgākā garā. Mano piekrita, ka Agnesai jāizturas tā, it kā viņai nebūtu ne mazāko aizdomu un viņa tiešām iekritusi Marijas Bu-sardelas lamatās, kuras tā bija izlikusi pēc Simona ieteikuma vai vismaz viņa labā.

— Un es jums, Agnes, aizliedzu dāvināt man vēl cigaretes. Atlikumu no vakardienas paciņas es neatdošu: tā būtu varonība. Bet visu, ko jums turpmāk izdosies nomedīt, klausiet mani: sūtiet to brālim uz gūstekņu nometni. Ar manu muti runā pati gudrība.

Aizbraucot no Porkro, Mano lika Agnesai apsolīties, ka viņa apciemos draudzeni Kanjā vēl pirms Jaungada.

— Pirms pirmā janvāra? — Agnesa pārjautāja. — Noteikti!

— Ziemsvētku nakts piknikus līdz turpmākam es vairs nerīkošu. Tas kļūst pārāk sarežģīti, un man ir citas darīšanas.

— Es jūs pilnīgi saprotu! — sacīja Agnesa, kas jau labi sen vairs necentās izdibināt Mano uzskatus un viņas darbošanos.

Palikusi viena ar dēlu un abām sievietēm, Agnesa pamazām atkal iekļāvās noslēgtajā ikdienas dzīvē. Odenu apskalotās salas loks ap Baijū zemesraga saimnieci savilkās arvien ciešāk. No samērā mierīgā noskaņojuma Agnešu uztrauca vēsts par sabiedroto izkāpšanu malā Marokā un Alžīrijā. Sēdēdama uz dienvidiem pievērstās terases, 1 Agnesa raudzījās Vidusjūrā un domāja: man tieši pretī, viņos tālajos krastos, sabiedroto karogi jau pland uz franču zemes. Agnesa nespēja īsti iztēloties, kas notiek šajās nepazīstamajās pilsētās un laukos, taču tas viss viņai likās pavisam tuvs, daudz tuvāks nekā «okupētās zonas notikumi, no kuriem viņai bija izdevies atrauties un kuriem viņa pagrieza muguru.

Pēc trim dienām šie notikumi tomēr atbrāzinoja ari līdz Agnesai. Fašistu armija pārgāja pāri demarkācijas līnijai, okupācijas lava pārplūdināja dienvidus, nosedza pat Kot-dazīru un apstājās tikai zilās jūras malā. Tik ilgi atradušies noma|us no pasaules kara, Vidusjūras departamenti kādu rītu atmozdamies izjuta apdegumu no šīs lavas un tās smagumu. Vāras departamenta ļaudis pieķērās domai, ka neokupēto Tulonu oficiāli aizsargāja franču eskadra, kas bija palikusi reidā, un šis ārkārtējais statūts viņiem likās taisnīgs un pilnīgi attaisnojams. Ja kaut viena Francijas pilsēta paliks brīva, vai tad, gluži dabiski, tai nav jābūt Tulonai? Vāras ļaudis ar to lepojās.

Taču vienā no mēneša pēdējām dienām, kad nakti bija pūtis viegls mistrāls, gaismai svīstot, vareni un bargi gonga dārdi atbalsojās Porkro rietumu krastā. Ļaudis izskrēja no mājām, pagrieza muguru pirmajiem rītausmas kāviem. Visi raudzījās uz Tulonu. Daži uzkāpa klinšu augstienēs. Kad beidzot uzausa rīts, viņi saredzēja tikai tumšu dūmu mutuli, kas bija sakrājies virs Ziēnas pussalas un pamazām stiepās uz viņu pusi. Debesis apmācās.

Pa dienu no mutes mutē klīda vispretrunīgākie izskaidrojumi.

— Mēs nedabūsim zināt skaidrību, iekams nenoklausīsimies Radio-Sottens, — Agnesa teica.

Norādītajā stundā visi devās uz Baijū zemesragu. Ag-nesas radio skaitījās par labāko visā salā.

Svarīgais gadījums sapulcināja gandrīz visus ostas iedzīvotājus; ieradās arī vairāki vietējo lauku māju iemītnieki. Kopā sanāca tikko trīsdesmit cilvēku, un svešākie apstājās attālāk, uz terases, taču saimniece aicināja visus iekšā, lai varētu aizvērt durvis un pat aiztaisīt slēģus.

Ļaudis sačukstēdamies iegāja apakšstāva istabās. Kabinetā atnācēji sadrūzmējās puslokā, visu skatieni bija piekalti uztvērēja apgaismotajai skalai, un māja mēmā klusumā noklausījās Renē Paijo reportāžu. Sievietes apraudājās, daži veci vīri arī, dzirdēdami stāstījumu par karakuģiem, kuri cits pēc cita uzspridzinājušies rītausmas mijkrēslī, kamēr vācieši sagrābuši arsenālu.

Kad pārraide beidzās, radio izslēdza, aparāta skala izdzisa, un cilvēki saskatījās, taču neviens nedabūja ne varda pār lūpām. Vēlīnie apmeklētāji klusēdami atvadījās no Agnesas kundzes un atgriezās mājās, taču ne visi gāja pa ceļu. Viņi sadalījās pūtīšos un nogriezās pa dažādām takām, it ka pēkšņi no k^ut kā nobijušies.

Nākamajā dienā, aiznākamajā ļaudis gaidīja, kad krastā pieskalos mazutu. Jūras viļņi to atnesa. Ostā, līcīšos, uz rūsganajām klintīm, ko gadsimtiem ilgi bija spodrinājuši tīri ūdeņi, mazuts atstāja melnus, indīgus, staipīgus vēmekļus, kuros dažkārt bija iestrēgusi kāda nosprāgusi zivs.

XI

Porkro ļaudīm, Baijū zemesraga saimniecei Tulonas flotes nogremdēšanās atklāja jaunu laikmetu. Nevar teikt, ka Francijas dienvidos ļaudis sevišķi izjustu Kotdazīras okupēšanu. Vācu vienības, kas tur bija vietumis apmetušās, nelikās zinis par iedzīvotājiem, un, acīm redzot, oku-pēšana bija izdarīta kādos īpašos nolūkos. Tomēr ikdienas dzīves atmosfēra bija pārvērtusies, tāpat uz skatuves dažkārt dekorācija paliek tā pati, bet mainās apgaismojums. Dienvidi uzreiz sakustējās. Vienaldzīgo kļuva arvien mazāk, ļaudis izšķīrās par vienu vai otru pusi. Sājā svelmainajā zemes malā, kur cilvēki ir ļoti valodīgi, arvien mazāk tika runāts par notikumiem, jo piesardzība, kas agrāk tika uzskatīta par lieku, tagad neviļus iezagās ikdienas dzīves gaitās. Ikviens tomēr zināja, «par ko» ir viņa kaimiņš vai sarunas biedrs, un tas noteica cilvēku savstarpējās attiecības.

Sājā jaunajā noskaņojumā Agnesa sāpīgi izjuta simt piecdesmit kilometru attālumu, kas viņu šķīra no Mano, un viņa aizbrauca uz Kanju pirms norunātā laika. Te Agnesa atklāja, cik cieši draudzene saistījusies ar tiem, kas cīnās pret okupantiem. Mano viņai pastāstīja, ka pavēle par flotes uzspridzināšanu izstrādāta 1940. gadā un atjaunota dažas stundas pirms liktenīgās nakts un ka tanī pašā laikā paredzētā un sagatavotā brīvās zonas okupē-šana, ko vācieši atlikuši divus gadus, bijusi ieplānota vienīgi tanī nolūkā, lai sagrābtu franču floti. Agnesa nejautāja, vai Mano bija zinājusi to visu jau no sākuma, nedz kā viņa dabūjusi to zināt. Uz lūpām Agnesai svila cits jautājums.

— Mano, varat man neatbildēt, ja vēlaties… Bet kā jūs, kas apgalvojāt, ka jums viss ir vienaldzīgs, jūs, kas vienmēr esat teikusi, ka esat internacionāliste, kļuvāt tik patriotiski noskaņota? Protams, jūs saprotat, ka es to nepārmetu …

— Draudziņ, izskaidrojums ir vienkāršāks par vienkāršu. Apstākji mani pie tā noveda. Gribēju saglābt savus vērtīgākos audeklus — esmu jums jau stāstījusi. Varēju to izdarīt vienīgi, uzticoties cilvēkiem, kuri nebija noskaņoti par vāciešiem. Un kuri mani saveda kopā ar citiem, līdzīga noskaņojuma ļaudīm. Tālāk viss ritēja pats no sevis… Bija gluži dabiski, ka arī man lūdza izdarīt kādu pakalpojumu, kas bija manās iespējās. Un tagad, es neslēpšu, esmu iesaistījusies pilnīgi. Es to nenožēloju. Man ir darbošanās, kas mani paglābj no grūtsirdības. Jo jūs redzat, ka pie manis vairs neizskatās sevišķi jautri.

Viņas sēdēja darbnīcā, kura caur stikla jumtu pastāvīgi iesila; Mano mājā šī telpa rudeņos un pavasaros bija vispatīkamākā. Plašās sienas, pie kurām Agnesa vēl bija redzējusi dažas vērtīgākas gleznas tanī dienā, kad ieraudzīja, ka nav vairs Sezana, tagad stāvēja puskailas. Sekodama draudzenes skatienam, Mano piebilda, ka pārkrāsojusi sienas, lai noslēptu noņemto ietvaru pēdas.

— Tas, koes jums stāstīju par savu nelielo darbošanos,— viņa atsāka, — notiek gandrīz ar mums visiem. Nedomājiet, ka tādās lietās iesaistās, dodot svinīgus zvērestus pēc pārbaudes laika un īpašas ievadīšanas diez kādos noslēpumos. Nekā tamlīdzīga! Pie tā noved apstākji. Kāds starpgadījums mūs iesaista, un tad mēs turpinām. Uzņemamies veikt vienu, pēc tam citu uzdevumu. Uzticēšu jums, ka pirms diviem mēnešiem es palīdzēju Siksū-Herciem izglābties.

— Kā, jūs saejaties ar viņiem? Braucot uz Parīzi, es starp Tulonu un Marseļu sastapu divus no viņiem vilcienā, viņi restorānvagonā dzēra šampanieti. Un uzvedās nepieklājīgi uzkrītoši. Es pat izlikos viņus neredzam.

Agnesa atstāstīja nepatīkamo scēnu.

— Jā, tas it pilnīgi viņu garā, — Mano piekrita. — Un tomēr šiem jaukajiem jauniešiem vajadzēja steigšus laisties lapās. Tagad varu jums to pateikt: viņi pārbēga uz Spāniju. Pa nelielo Valespira kalnu pāreju. Ja viņi būtu palikuši šeit, tad patlaban varbūt jau būtu izsūtīti. Viņi varēja mērkaķoties, cik uziet, zīmēt ar lūpu pomādi lielo «V», un tomēr pienāca mirklis, kad vajadzēja riskēt, ka robežsargi viņiem var ietriekt lodi mugurā vai pārvedējs aplaupīšanas nolūkā noslepkavot. Nē, mēs viņus aizsūtījām pie uzticama cilvēka uz Sērē. Viņu tēvs un māte arī aizbēga, bet uz Itāliju. Atsevišķi, drošības labad. Un vecmāmiņa palika Marse|ā sprukās. Man būs paf viņu jāpadomā.

— Večiņu viņi nepaņēma līdzi?

— Iedomājieties, ka ne. Es biju domājusi, ka viņu ģimenes ir vienotākas nekā citu: rupja kļūdīšanās.

— Arī es tā biju domājusi, — Agnesa teica.

— Izrādās, ka mēs par viņiem daudz ko nezinām. Taču šobrīd nav jāspriež kā rasistiem. Jārēķinās ar faktiem. Siksū-Herci aizlaidās lapās no savas villas Antibā, katrs uz savu roku. Skaistā Siksū-Herca, abu jūsu- lielībnieku māte, paņēma līdzi tikai savus briljantus, izņemtus no ietvariem un iešūtus biksītēs. Ar manu draugu palīdzību pārejot Itālijas robežu, viņa attaisnodamās sacīja: «Ziniet, mēs varam atrast glābiņu, tikai izklīstot.» Šādi vārdi ģimenes mātes mutē — kaut ko tādu būtu grūti izdomāt.

Busardelu meita bija kļuvusi domīga. Mano nebija maldījusies, nesen ierunādamās par važām, un saprata, ka Agnesa Busardela, šis pēdējais važas loceklītis, vēl īsti neatraisījies no garas Parīzes buržuā virknes, patlaban atcerējies savu ģimeni. Agnesa piecēlās, pastaigāja pa darbnīcu, tad atbalstījās pret noplicinātu starpsieniņu, pārvilka ar plaukstu pār nesen pārkrāsoto laukumu.

— Šeit atradās Vijāra «Pie atvērtā loga»… Mano, — viņa, pievērsdamās draudzenei, sacīja, — ja es kādreiz varētu jums būt noderīga, izmantojiet manu palīdzību.

— Tā?… Labi, — Mano atturīgi atbildēja.

Abas sievietes mirkli saskatījās un sapratās.

— Kāda ne sevišķi sarežģīta uzdevuma veikšanai, — Mano atsāka. — Negribu jums* sagādāt nepatikšanas, nebaidieties.

— Man baiļu nav.

— Baiļu jums nav, Bet jums ir puisēns.

— Tas gan… Es paļaujos uz jums.

Viņas Šķīrās, un nākamajās nedēļās Agnesa bieži vien iedomājās, vai nav bijusi pārsteidzīga, piedāvādamās pakalpot, vai arī Mano neuzticas viņas spējām, jo nekā viņai neuzdeva. «Mano joprojām uzskata mani par buržuā, par konformisti,» Agnesa sprieda. «Sī etiķete man pielipusi neatraujami. Ko tad es galu galā vāru darīt?»

Taču februārī Agnesai piezvanīja Mano un aicināja uz Kanju. «Tiklīdz jums būs iespējams,» viņa sacīja; un no šiem vārdiem sapratusi, ka lieta ir steidzama, Agnesa mazliet satrūkās, taču izjuta arī lepnumu. Pa telefonu viņa nekā tuvāk nejautāja. Kopš dienvidu zona bija okupēta, visi baidījās no sarunu noklausīšanās.

Agnesa atkal devās uz Kanju. Telefoniskās sarunas ar aplinku norādījumiem, kuri uzreiz tika uztverti, un braucieni no Porkro uz Kanju, ar kuriem aprobežojās Agnesas saskare ar cietzemi, bija radījuši starp abām sievietēm ciešākas saites nekā tikai draudzību. Agnesa agrāk Parīzē bieži bija ievērojusi, ka buržuāzijas aprindu jaunieši, kas savā ģimenē un vidē mocījās, nereti dedzīgi pieķērās de-klasētiem elementiem, aktieriem, vaļīgām sievietēm vai kreiso nometnes pārstāvjiem, kurus apbrīnoja, kuriem sekoja pa pēdām un pakļāvās to ietekmei, tomēr neuzdrošinādamies tos atdarināt. Tā sākumā bija bijis arī Agnesai ar ex-Manolu, taču pamazām atstatums starp viņām bija sarucis, un draudzenes ar katru mēnesi kļuva tuvākas.

— Tūlīt jums pastāstīšu, — Mano sacīja, kad viņas bija iegājušas guļamistabā un atsēdušās pie sakurinātās krāsns, jo februāra mēnesī laiks bija par aukstu, lai uzturētos darbnīcā.

Tā kā tējas nebija, Mano piedāvāja viešņai karstvīnu. Nākdamas no stacijas uz Kanjas vecpilsētu, kur kalna galā atradās nelaiķa gleznotāja māja, abas sievietes, saķērušās rokrokā, bija cīnījušās pret mistrālu un nebija pārmijušas ne desmit vārdu.

— Agnes, ja esat ar mieru, tad vēl pirms pusdienām, tiklīdz satumsīs, aiziesim uz Bregjēru kvartālu. Pie maniem draugiem. Viņu mājiņā paslēpts kāds cilvēks, kurš ilgāk tur nevar palikt. Viņš tiek meklēts, un viņa meklētāji uzoduši pēdas mūsu nostūrī, vismaz mums ir pamats tā domāt. Neaizmirstiet, ka mēs atrodamies Nicas pievārtē. Un arī pārāk tuvu Kannām, kur ebreji čuīn un mudž. Tāpēc mūsu sektorā radusies rosība, varas pārstāvji nesnauž. Protams, franči. Jo, kopš vācieši atstājuši savā vietā itāliešus, okupantu armijā disciplīna ļoti atslābusi. Toties Višī policija un žandarmi raujas melnās miesās. Vai jūs Porkro tiekat uzraudzīti?

— Nē. Arī pie mums ir itālieši. Diezgan nevainīgi ļautiņi. Viņi domā tikai, kā pārdot savu pārtikas devu un veļu, pat zeķes. Tas cilvēks, par kuru jūs runājāt.#t Ko jūs sakarā ar viņu sagaidāt no manis?

— Redzēsim. Par to jāaprunājas. Ja izdotos viņu pārvest uz salu, — kā jūs domājat, vai viņš tur varētu paslēpties?

— Varbūt. Domāju, ka varētu, — Agnesa, mirkli pārlikusi, atbildēja un, paskatīdamās Mano acīs, jautāja: — Vai jūs gribētu, lai viņu uzņemu savā mājā?

— Nē, draudziņ. Jūs visi pazīst, saujiņa salas iedzīvotāju pastāvīgi jūs apmeklē, nāk gan pēc zālēm, gan paklausīties Londonu… Un Baijū zemesragā ir bērns. Nē. Bet Porkro taču ir apaugusi ar īstu maki, — viņa sacīja, lietodama šo vārdu tanī nozīmē, kas vēl pašreiz arī viņai nepārsniedza norādījumu uz parasto Korsikas biezokni.

— Jā, iespējamu slēptuvju tur netrūkst. Pamestu fermu drupas un pat alas zinu vairākas. Mūsu nedaudzie itālieši uzturas fortā pie baterijas,* augstienē. So cilvēku tikai vajadzētu neuzkrītoši apgādāt ar pārtiku, un tas, man šķiet, izdarāms. Tikai ārā šinī gadalaikā nav silti. Cerams, ka jūsu ebrejs nav pārāk vecs?

— Agnes, viņš ir nevis ebrejs, bet čigāns.

— Čigāns? Ko tad viņš nodarījis, ka tiek vajāts?

Mano iesmējās.

— Nudien, jūs vēl esat |oti parīziska! Viņš ir dzimis čigāns, tas ir viņa nodarījums. Vai jūs nezinājāt, ka šo kungu acīs čigāni ir zemāka rase? Tāpat kā ebreji. Zinātnieki jums pateiktu, ka čigānu dialekti cēlušies taisnā ce|ā no sanskritu, kas ir tīra āriešu valoda. Un ka pasaulē ir tikai viena vienīga rase, kuras asinis var bez mazākā riska pārliet ikvienam, — tie ir čigāni, universāli donori. Taču policija visā pasaulē pret viņiem izturas kā pret pārijiem, un nacisti viņus sūta uz nāves nometnēm. Ja gribat zināt vel kaut ko sīkāk par šo cilvēku, tad varu pateikt, ka pirms mēneša viņš nožmiedza divus vai trīs cietumsargus.

— Ar parasto satiksmes motorlaivu nevarēs braukt, jo tās pasažieri tiek kontrolēti, — Agnesa bez mazākās pārejas sacīja, — bet es griezīšos pie pazīstamiem muitniekiem, kas izbrauc pirms rītausmas. Viņi ir mūsu pusē. Pateikšu, ka viņš ir laukstrādnieks, ko esmu salīgusi savai saimniecībai un gribu pasargāt no izsūtīšanas spaidu darbos uz Vāciju. Viņam, protams, ir viltoti dokumenti?

— Draudziņ, — sacīja Mano, paceldama karstvīna glāzi it kā lai uzsauktu tostu par godu Agnesai, — jūs strauji progresējat!

Kad satumsa, abas sievietes izgāja ledainajā mistrālā. Ejot pa ielām un tālāk, jau ārpus pilsētas, pace|iem, viņas reizēm pēkšņi nokļuva aizvējā, kur gaiss likās siltāks. Mano atbīdīja kādas neizskatīgas mājiņas pagalma vārtiņus; ierējās suns. Atnācējas ieveda vienkāršā ēdamistabā, kur pie galda lampas, kuras abažūrain bija stikla pērlīšu bārkstis, mazs zēns gatavoja skolas uzdevumus, izklājis burtnīcas uz vaskadrānas galdauta.

— Te nu ir mani draugi, par kuriem jums stāstīju, — Mano sacīja Agnesai, kas ievēroja, ka viņa nevienu nenosauca vārdā.

— Ludzu, sēdieties, — aicināja sieviete, kura bija viņas ielaidusi iekšā.

Tā bija vidējos gados, ar rūtainu blūzi mugurā un priekšauta vietā ar pāris spraužamadatām piestiprinātu diezgan sasmulētu dvieli. Izdzirdējis troksni, istabā ienāca pavecs vīrs, kas spieda roku Mano. Agncsa arī sniedza vecajam roku un tad uzsmaidīja zēnam, kas uz viņu nolūkojās.

— Man mājās arī ir jauks puisēns, — Agnesa ierunājās, pārtraukdama klusumu, — bet viņš ir mazāks nekā tu: viņš vēl neiet skolā.

Mano paskaidroja:

— Mana draudzene ir ar mieru aizvest spānieti. Vai varētu ar viņu redzēties? Tūlīt. Jo mums laikā jāatgriežas mājās.

— Adrien: noej pagrabā, atved viņu, — sieviete sacīja.

Zēns aizgāja.

— Meit, iedod vīnu, — teica vecais, pieiedams pie loga un rūpīgi aizvilkdams ciet zilu, salāpītu audumu, droši vien vecu pārkrāsotu palagu, kas tagad kalpoja aptumšošanai.

Pēc tam viņš piegāja pie ārdurvīm un aizšāva aizbīdni.

Atkal bija iestājies klusums. Agnesa manīja, ka Mano draugi, kurus viņa bija iedomājusies citādus, atturīgi un reizē ziņkārīgi viņu vēroja. Vectēvs izskatījās kā zemnieks, un māte atgādināja strādnieci; abu dienvidnieciskā izruna bija pārsteigusi Agnešu.

Beidzot durvis atkal atvērās. Zēns veda aiz rokas čigānu, kas, gaismā apžilbis, mirkšķināja acis. Agnesa redzēja pāri par trīsdesmit gadiem vecu vīrieti, kalsnu, ar garām rokām un kājām. Pa saplēstā kamzoļa spraugu uz krūtīm spraucās ārā melnas spalvas, kas auga līdz pašam kaklam un tur, pavisam īsiņas ap ādamābolu, saplūda kopā ar vai: rākas dienas neskūtās bārdas rugājiem. Agnesa ievēroja, ka vīrieša ogļmelnic mati laistījās, un Šinī mirklī, kad laiks šķita apstājies, viņai prāta iešāvās gluži aplama doma: kā un ar ko šis cilvēks pagrabā var ieziest matus? Bet, kad čigāns arī bija atsēdināts pie galda, Agnešu pārsteidza viņa acu šaudīgais skatiens. Skaistais acu griezums pavēra lielus, zilganus baltumus, kuros melnā acu zīlīte nemitīgi kustējās.

— Izskaidrojiet viņam, — Mano sacīja.

Kamēr vecais vīrietis provansiski runāja ar čigānu, kas vērīgi klausījās, Mano noliecās pie Agnesas:

— Izņemot savu valodu, viņš saprot tikai provansiski. Spāniski viņš arī nerunā. Mēs viņu uzdodam par spānieti ērtības labad, tāpēc ka viņš izskatās spānisks un nerunā franciski. Jums būs mazrunīgs ceļa biedrs. Vai tagad, kad esat viņu redzējusi, jūs joprojām esat ar mieru to izdarīt?

— Jā.

— Mana draudzene ir ar mieru, — Mano pateica vecajam, kurš to atkārtoja čigānam.

Beidzot vīrietis ar og|melnajiem matiem atvēra muti un pateica dažus teikumus provansiski.

— Viņš saka, — starpnieks tulkoja, — ka centīšoties izrādīt pateicību skaistajai sievietei. Skaistā sieviete esat jūs. Viņš grib arī, lai jūs zinātu, ka viņš bijis mobilizēts franču armijā un drošsirdīgi cīnījies.

Ar dažu grapa glāzīšu palīdzību saspīlējums atslāba. Cenzdamies iepazīstināt ar čigāna stāvokli sievieti, kura uzņēmās rūpēties par viņu, katrs dzīvi piedalījās sarunā, izņemot pašu čigānu. Viņš tiešām trīsdesmit devītajā bija ticis iesaukts armijā, taču franču valodu nebija iemācījies un īstenībā neprata ne lasīt, ne rakstīt. Četrdesmitā gada jūnijā, izglābies no citu čigānu likteņa, kurus vācieši sagūstījuši un iznīcinājuši, viņš atkāpies kopā ar franču armiju, pilnīgi atrauts no savējiem. Tie varbūt arī aizbēguši, bet uz kurieni? Tāpat kā visi viņa rases piederīgie apveltīts ar lieliskām orientēšanās spējām, čigāns viens pats atkūlies līdz Provansai, kur bija dzīvojuši viņa ciltsbrāļi. Taču nacistu uzdevumā Višī policija viņu vajājusi, un viņu vairs neglābis karavīra formas tērps, ko bija vajadzējis atdot. Tā viņš iemests Draginjanas cietumā ar degolliešu diversantiem, kuri izbēgot paņēmuši viņu līdzi un pēc tam uzticējuši savu sakarnieku gādībai. Visvairāk čigānu nomāca nezināšana par tuviniekiem. Viņa ģimene piederējusi pie klejojošiem čigāniem, kuri necietuši uz vietas dzīvojošos čigānus, taču arī tos jau iznīcinot un vajājot. Nobeigumā, lai Agnesa varētu atbildēt uz jautājumiem attiecībā uz ceļabiedru, viņai parādīja viltoto dokumentu, pēc kura čigāns saucās Pedro Molina, dzimis Leonā, nomaļā Spānijas provincē, kur runā nevis kastī-liešu valodā, bet kaut kādā dialektā.

Čigānam bagāžas nebija. It nekā, tikai kaila dzīvība: Kalsns, nožēlojamās skrandās ģērbts stāvs. Nākamajā dienā Mano apmeklēja dažu draugu ģimenes un savāca šādus tādus apģērba gabalus, lai viņam vismaz skata pēc būtu kāds sainis. Tādā veidā pasaciņa par laukstrādnieku, ko Agnesa nolīgusi un veda līdzi uz Porkro, k|uva ticamāka, nekfi ja čigāns brauktu tukšām rokām vai arī viņa saimniece Hiērā nopirktu vīriešu tualetes piederumus. Pievakarē Mano pati aizgāja pakaļ čigānam uz Bregjēras mājiņu un pamanījās nodot viņu Agncsas rokās tieši tanī mirklī, kad vakara motorvagons, kas devās uz Tulonu, iebrauca stacijā. «Sazvanīsimies,» abas sievietes atvadīdamās noteica. Viņas bija precīzi aprēķinājušas laiku, lai Agnesa un čigāns nakti pavadītu Salēndhiērā un rīta agrumā, tūlit pēc aizliegtajām stundām un pirms gaismas ar muitnieku motorlaivu izbrauktu jūrā. Nodoma īstenošanu veicināja tumsa pēc saulrieta un pirms rītausmas, kā arī tie paši Salēndhiēras draugi, kuri jau bija izlīdzējuši Agnesai, kad viņa atgriezās no Parīzes.

Agrā rīta stundā sasnieguši Porkro, Agnesa ar aizbildināmo taisnā ceļā devās uz mājām. Baijū zemesragā Agnesai vajadzēja uzticēt noslēpumu Viktorinei, bet vienīgi viņai, jo viņas vīrs, baidīdamies no izsūtīšanas spaidu darbos uz Vāciju, bija sācis strādāt Peskjē sāls raktuvēs. Abas apspriedās, čigānu pagaidām, kā pienākas, ieslēgušas klētī. Viktorine vispār dalīja Agnesas kundzes uzskatus, turklāt tik pilnīgi, ka tieši viņa norādīja noderīgu slēptuvi: kādu lauku māju drupas, no kurām nebija pāri palikušas ne sienas, ne grīdas, jo materiāli jau sen bija aizvazāti un izmantoti citām būvēm, taču provansiete atcerējās, ka tur palicis pagrabs, pa pusei aizgruvusi un brikšņiem apaugusi pazeme, kur viņa bērnībā ar citām meitenēm un zēniem spēlējusi «robinsonus». Slēptuve atrodas uz rietumiem no Klintā ja, salas neapstrādājamā daļā, un tur tuvumā nav arī nekādu nocietinājumu. Viktorine atcerējās, ka šīs drupas sauktas par «Vīģēm», kaut gan jau tolaik, kad viņa bija maza meitene, vēl pirms pirmā pasaules kara, apkaimē neesot bijis neviena vīģu koka. Tur augot tikai vēju izlocītas priedes.

Kad pār salu satumsa nakts, Viktorine aizveda čigānu, paņemot līdzi pārtiku, segas un audekla maisu, ko viņš turpat uz vietas varēs piebāzt ar priežu skujām. Viktorine bija pretojusies kundzes līdzdalībai ekspedīcijā, atsaukdamās gan uz Rokī, gan uz to, ka jābūt piesardzīgiem, gan arī uz to, ka pati nemaz neesot pārliecināta, vai atradīšot to vietu. Agnesa palika gaidot Baijū zemesragā, nezinādama, kā notriekt laiku, un klusībā pukodamās, ka Vikto-rine tik rosīgi piedalās šajā pasākumā. Agnesai šķita, ka labais darbs, ko viņa bija uzņēmusies veikt, it kā izslīd viņai no rokām un kļūst ikdienišķs. Kad apmēram pēc pāris stundām Viktorine atgriezās un klusēdama tikai pamāja ar galvu par zīmi, ka viss izgājis labi, jo negribēja nekā runāt Irmas un Rokī klātbūtnē, Agnesa viņu ieaicināja guļamistabā.

— Viktorine, jau rīt jūs man parādīsiet ceļu uz slēptuvi. Un turpmāk es nesīšu ēdienu uz «Vīģēm». Ļaudis ir paraduši redzēt, ka es ik dienu viena pati klejoju pa salu, un, ja mani kāds satiktu, nevienam tas neuzkristu. Nemaz nerunājot par to, ka cilvēkiem, kuri man uzticēja šo nelaimīgo puisi, es apsolīju par viņu gādāt. Savu solījumu gribu pildīt, nepakļaujot jūs nevajadzīgam riskam.

— Vai! — Viktorine iesaucās. — Jūsu čigānam pietiek ko ēst un dzert veselai nedēļai! Šitā tauta prot pārtikt ir no svaiga gaisa. Ja tikai kundze nav nodomājusi viņu uzbarot tanī bedrē?

Kad Agnesa pirmo reizi viena pati aizgāja uz «Vīģēm», čigāna tur nebija. Atbīdījusi uz abām pusēm zarus, kas gadiem ilgi bija kā dzīva siena aizseguši ieeju, viņa noliecās pār tumšo bedri un pāris reižu klusu pasauca čigānu. Nekādas atbildes, tikai pēc mirkļa viņai nāsīs iesitās savdabīga smaka. Dažu noslēgtībā un vientulībā pavadītu dienu bija pieticis, lai piesātinātu šo midzeni ar cilvēka dvašu. Agnesa brītiņu palika tā stāvot, neuzdrošinādamās nokāpt pa pussagruvušajām pagraba kāpnēm, jo nepazina tās; viņa ieelpoja no telpas plūstošos izgarojumus. Nolēmusi, ka čigāns izgājis vajadzības dēļ vai vienkārši pavēdināt plaušas svaigajā vakara gaisā, Agnesa atsēdās turpat tuvumā, priedes pakājē, no kurienes varēja pārredzēt pieeju paslēptuvei. Čigāns drīz vien nedzirdamiem soļiem atgriezās, aizsprādzēdams jostu. Agnesa klusēdama atdeva viņam produktus, ko bija atnesusi pludmales somā, un aizgāja.

Nākamajā reizē viņa, jaukdama provansiešu un franču vārdus, čigānam jautāja, vai viņam nav pārāk slikti tur iekšā. Agnesa norādīja uz pazemi, no kuras čigāns uz viņas saucienu bija iznācis. Viņš uzmeta Agnesai šaudīgu skatienu un pastiepa pretī roku, lai palīdzētu viņai nokāpt.

Lejā Agnesas acis uzreiz neaprada ar pustumsu. Beidzot viņa saskatīja labi kopā pielāgotu akmeņu velvi, akmens sienu, kurā vienmērīgos atstatumos bija iedzīti koka puļķi, uz kuriem čigāns bija sakāris drānas. Blīvi piebāztais audekla maiss bija nolikts zemē. Guļas kājgalī stāvēja nenobeigts grozs, ko viņš droši *vien bija pametis, kad ieradās Agnesa; viņa saprata, ka čigāns īsinājis laiku, pīdams grozu, un, acīm redzot, nav baidījies pamest Slēptuvi un aiziet labi tālu projām, lai sameklētu niedres.

Agnesa redzēja, ka skabūzis ir mazītiņš, šaurs kā pazemes cietuma viennīcā, un viņa nodomāja, ka šis klejotājs droši vien ļoti cieš šajā iesprostojumā. Viņa ievēroja arī, ka nelielais brīvais nostampātās zemes laukumiņš bija tīri izslaucīts. Tas Agnešu pārsteidza, taču tūlīt pat viņa atskārta, ka čigānam piemīt iedzimtas spējas improvizēt pagaidu mitekli. «Gribēju mazliet sakārtot viņa patvērumu, bet viņš iztiek bez manis,» Agnesa nodomāja.

Pēc tam viņa vairākas reizes nokāpa lejā, ienirusi zem zaru mantijas, kas čabēdama atkal sakļāvās aiz muguras. Viņa atsēdās uz pēdējā pakāpiena, kamēr čigāns, nekā nerunādams, izņēma no pludmales somas produktus un salika tanī iztukšotās konservu kārbas un ietinamos papīrus, kuros viņam bija nests ēdiens un kuri, izsvaidīti apkārtnē, būtu varējuši viņu nodot. Reizēm Agnesa mazliet uzkavējās, sacīdama, ka ir nogurusi. Čigāns sēdēja uz skuju maisa klusēdams, atbalstījies ar muguru pret sienu, un tomēr bija tik tuvu, un zaļganajā atspīdumā, kas spraucās cauri lapotnei, viņa redzēja vai arī uzminēja vīrieša nemierīgo skatienu. Kad Agnešu pamazām pārņēma dīvainas tirpas, viņa pēc brīža nokratīja šo stingumu. Atvadījusies no čigāna, viņa izgāja atpakaļ gaismā.

Kādu pēcpusdienu Baijū zemesragā ieradās divi žandarmi.

— Hei, kundze! Nāk ciemiņi! — iesaucās attapīgā Irma, ieraudzījusi viņus paugura galā, un atsāka rotaļāties ar Rokī uz laukumiņa mājas priekšā, mirkli pa mirklim pamezdama skatienu uz uniformā ģērbtajiem apmeklētājiem, kas nāca lejā pa taku.

Viņus saņēma Agnesas kundze. Abi žandarmi paskaidroja, ka meklējot aizdomīgas personas, vīriešus, kam papīri neesot kārtībā. Sājā nolūkā viņus komandējusi uz Porkro Hiēras žandarmērija.

— Pareizi, es jūs nepazīstu, — Baijū zemesraga saimniece sacīja. — Nekad neesmu jūs redzējusi uz salas.

Agnesa jau bija sapratusi, ka viņi meklē čigānu, jo runāja par vīriešiem, kam papīri nav kārtībā. Kotdazīrā ne-

trūka ebreju un angļu tautības sieviešu, kuras Višī varas orgāni arī vajāja.

— Pasauc mammu, — Agnesa teica Irmai. — Ja viņa

ir mājās.

Agnesa cerēja, ka Viktorine, tā brīdināta, pa otrām durvīm izlavīsies un aizskries pateikt čigānam par žandarmu ierašanos. Taču Irma, gan tāpat kā visi cilvēki šinīs laikos raudzīdamās uz žandarmiem greizi, nekā tomēr nezināja par «Vīģēs» apslēpto bēgli. Viņa neizprata Agnesas kundzes mājienu, tāpēc Viktorine acumirklī bija klāt.

— Te nu jūs redzat visus mājas |audis, — Agnesa teica. — Nāciet iekšā, mēs jums uzrādīsim dokumentus.

Žandarmi gribēja papriekš izteikt citus jautājumus, taču Agnesa neatlaidās. Zinādama, ka drīz satumsīs, viņa nodomāja aizturēt abus varas pārstāvjus līdz saules rietam, tā ka no Baijū zemesraga abiem atliktu tikai atgriezties ostā. Kad triju sieviešu un pat bērna dokumenti bija izklāti virtuvē uz galda līdzās vīna pudelei un divām glāzēm, Agnesa bez sevišķām pūlēm izdibināja, ka viņi jau iepriekš izjautājuši dažus Porkro iedzīvotājus, iekams ieradušies pie viņas. Žandarmi vēl piebilda, ka viņiem nākšoties daudz dienu tincināt saliniekus, jo Porkro esot tik liela! No cietzemes nemaz tā neizskatoties. No žandarmu valodām Agnesa secināja, ka īpašu aizdomu viņiem nav un ka salu viņi pazīst vāji.

Tad Agnesa pasūdzējās par karu, kas nebeidzas un nebeidzas, par grūtajiem laikiem un, atvainodamās, ka nekā labāka nevarot piedāvāt, lika Viktorinei pagatavot «tu-kaju». Kukurūzas vira vārījās minūtes divdesmit; pa to laiku Agnesa ar varītēm izrādīja vienam no žandarmiem visu māju, no bēniņiem līdz apakšējam stāvam; pagraba ēkai nebija, jo tā bija celta uz klints. Agnesa veda žandarmu pat guļamistabā.

— Jā, jā, katrā ziņa ienāciet. Tad varēsiet ziņojumā uzrādīt, ka esat pārbaudījuši visas telpas.

Jau labu brīdi Agnesas skatienu saistīja revolvera maksts, spoža un smaga, kas žandarmam karājās pie siksnas pie labās gūžas. Kad viņi abi iegāja guļamistabā, Agnesa atcerējās, ka skapī aiz veļas kaudzēm aizbāzts Ksavjē brauniņš un vesela kaste patronu. Par to viņa iedomājās ne aiz bailēm, ka žandarms varētu atrast kara laikā aizliegto ieroci. Pirmo reizi kopš okupācijas laika sākuma Agnesai ienāca prātā šis brauniņš tikai tagad, redzot savā mājā šo Višī un vāciešu rokaspuisi, kurš meklēja cilvēku, ko viņa slēpa.

Agnesas nodoms izdevās: abi žandarmi atstāja māju, kad ārā jau bija satumsis.

— Jūs taču atgriezīsieties ostā? — viņa jautāja žandarmiem. — Viktorine, parādiet kungiem īsāko ceļu, ir jau tik tumšs, ka vai acī dur. Pie viena aizejiet līdz pārtikas preču veikalam un paņemiet šokolādes devu puisēnam. Arī Irmai. Vakar saldumi vēl nebij pievesti; ja šodien tie būtu, tad atnesiet.

Sājā ziņā nomierinājusies, jo droši zināja, ka Viktorine no žandarmiem neatkāpsies ātrāk kā ostā, Agnesa nogaidīja desmit minūtes un, ielikusi somā vairāk pārtikas nekā parasti, skriešus devās uz «Vīģēm».

Čigāns uzreiz saprata. Agnesa ar kabatas laternīti rādīja gaismu, viņš ātri nopostīja savu mitekli, izdzēsa visas pēdas un, paķēris līdzi tikai vienu segu un maišeli ar produktiem, pazuda necaurredzamajā krūmu biezoknī.

Agnesa bija viņam norādījusi, kādā virzienā atrodas augstiene, no kuras viņš varēs pārredzēt apkaimi uz visām pusēm. Brīdi viņa pakavējās uz vietas, ieklausīdamās tumsā, it kā čigāns varētu vēl atgriezties. Bet tikai vējš svilpa priežu zaros, un atplūda arī jūras šalkoņa, tikko sadzirdama šajā augstajā vietā. Agnesa devās atpakaļ uz mājām lēnākā gaitā, nekā bija šurp nākusi. Viņa soļoja, piespiedusi pie sāniem iztukšoto guļamo maisu, lieko segu, visu, kas bija atlicis no čigāna, un viņu pavadīja skumjas.

Nākamajās naktīs Agnesa nevarēja mierīgi gulēt. Viņa bažījās par vientuļo bēgli, un nekas nespēja izkliedēt smagās raizes: ne divas no tuviniekiem saņemtās vēstules, kas atnesa diezgan sliktas ziņas par Simonu, — taču kopš brauciena uz Parīzi brā|a liktenis gūstekņu nometnē Agnešu vairs sevišķi neaizkustināja; ne frontes nostabilizēšanās Lībijā, par ko ziņoja un ko apstiprināja radio; ne itāliešu preses kampaņa par Nicas, Korsikas un Savojas nodošanu Itālijai, kaut gan šīs prasības dzi|i satrauca visu Kotdazīru. Bezmiega mocīta, Agnesa iztēlojās vajāto čigānu, kas nakti paslēpies virsājā vai klinšu spraugā, bet, gaismai austot, stājas novērošanas postenī, varbūt uzrāpjas kokā, no kura viņa mūžam nemierīgais skatiens vēro apkārtni. Agnesa pa to laiku gu] mīkstā gultā un redz rīta ausmu sārtojamies aiz loga aizkariem.

Šādos brīžos viņa pūlējās atcerēties čigāna seju. Taču atmiņā bija palicis tikai lunkanais «tavs, samtainie so|i un vienmēr neizskaidrojami spožie mati. Kopš pirmās satikšanās Kanjā un kopīgā brauciena uz Porkro viņa seja, vēl reizēm redzēta pustumsā «Vīģēs», bija diendienā vairāk apaugusi ar bārdu, kļuvusi tumša un nenoteikta, un tagad Agnesa neatcerējās vairs neviena vaibsta.

Kad Agnesa nolēma, ka produkti, ko bija čigānam iedevusi vakarā pēc žandarmu ierašanās, būs izsīkuši, viņa ar jauniem krājumiem naktī izgāja no mājas. Viņa izstaigāja krustām šķērsām priedulāju, kurā viņi bija šķīrušies, un klaiņāja, mezdama arvien plašākus lokus, cerēdama, ka čigāns viņu gaidījis un tumsā pazīs. Kaut arī valoda viņiem nebija kopīga, Agnesa juta, ka viņus vieno kādas dziļākas saites, mēma saprašanās. Dilstošais mēness izplatīja vāju gaismiņu, Agnesa klīda, nebaidīdamās apmaldīties, pat izjuzdama kaut kādu mēnessērdzīgās drošību. Taču sausās skujas, kas klāja zemi, klusu sprakšķēja tikai zem viņas pašas kājām, un trīs naktis pēc kārtas viņa atgriezās Baijū zemesragā, nesastapusi to, kura dēļ bija uz labu laimi staigājusi pa tumsu. Viktorine, kopš salā bija parādījušies zilie mundieri, kļuva piesardzīgāka un vairs nepiedāvājās pavadīt Agnešu šajos gājienos. Viņa snauda virtuvē un gaidīja atgriežamies kundzi.

— Atkal nesatiku, — sacīja Baijū zemesraga saimniece, nolikdama pilno somu uz galda malas un nogurusi atslīgdama uz ķebļa.

Ceturtajā naktī kādā takā pēkšņi čigāns atradās viņas priekšā, taisns, nekustīgs, it kā nakts, vējš un mēness aizplīvurotā gaisma būtu viņu materializējuši.

— Beidzot, — Agnesa izdvesa.

Viņa bija apstājusies. Sirds krūtīs neprātīgi dauzījās. Parādība viņai tuvojās. Agnesa redzēja iznirstam no tumsas un no atmiņu dzīles gandrīz necilvēcīgu, bārdainu seju, ko spožie acu baltumi un nemierīgais skatiens vērta vēl dzīvnieciskāku. Viņam tuvojoties, Agnesa atkāpās, it kā pēkšņi uzplaiksnījuša stara skarta, kāja viņai paslīdēja uz skujām, un viņa mīksti atkrita uz muguras.

Čigāns jau pārliecās pār Agnešu. Viņa pretojās, bet necīnījās, nerāvās nost, nesašūta. Agnesa juta uz pieres strauju elpu, tad bārda piekļāvās viņai pie sejas, daudz maigāka, nekā viņa bija iedomājusies. Nakts rēgs brāzmaini kustējās, čukstēja vārdus, kurus viņa nesaprata. Agnesa tomēr pazina, pretodamās rokām, kuras drudžaini taustījās gar viņas apģērbu, viņa pazina smaržu, kas bija uzvēdījusi toreiz no midzeņa. Un dīvaina apmātība tāpat ka toreiz pārņēma sirdi un prātu. Viņa zināja, ka pado sies, domās viņa jau |avās. Taču uzbrukums bija tik tiešs, (ik mežonīgs, ka Agnesa iekliedzās un, spēji izrāvusies, uzlēca kājās.

— Nēl — viņa uzsauca. — Nē, nē, es negribu! — Ar abām rokām viņa trina vaigus, ko bārdas rugāji bija saskrāpējuši.

Ar kāju paspērusi uz čigāna pusi pārtikas saini, viņa apgriezās un aizskrēja. Čigāns viņai nesekoja.

Pēc šīs sadursmes Agnesa, izvēlējusies mazāko no abiem ļaunumiem, devās uz to pusi tikai pa dienu. Parasti viņa gāja uz mežu dienvidū, jo, tuvojoties vasarai, pusdienas saule jau svilināja, un jaudis tad lielāko tiesu uzturējās mājās. Atradās dabiska paslēptuve starp lietus izskalotām priedes saknēm paugura nogāzē, netālu no tās vietas, kur viņi nesen bija satikušies. Agnesa tur atstāja somu ar pārtiku. Gandrīz nedēju viņa diendienā gāja pārbaudīt paslēpto somu un vienmēr atrada to neskartu. Kādā dienā somas saturs tomēr bija izņemts un tā vietā saliktas tukšas kārbas un taukaini papīri: čigāns beidzot bija atradis slēptuvi. Turpmāk viņa nesa produktus tikai ik pēc četrām dienām. Nekad Agnesa neredzēja čigānu, kas varbūt paslēpies viņu novēroja: starp viņiem bija noslēgta jauna mēma vienošanās. Laiks ritēja.

Agnesa gulēja labāk. Nemiers viņā modās no jauna, kad viņa dabūja zināt, ka ostā apmetušies divi policijas inspektori. Viņi bija atbraukuši abu žandarmu vietā, kuri itin drīz pēc acīm redzami nesekmīgajiem meklējumiem bija atstājuši Porkro. Tagad tanīs dienās, kad Agnesa nesa čigānam pārtiku, viņa izturējās piesardzīgāk un lūdza, lai Viktorine viņai palīdz un, ejot pa priekšu tukšām rokām, pasargā no iespējamas sastapšanās ar inspektoriem. Šiem gājieniem izmantoja tikai pēcpusdienas atdusas stundas, kurās pat Irma snauda puisēna istabā. Nekas nenotika, taču Agnesa jo mazāk uzticējās šai šķietamajai drošībai tāpēc, ka inspektori nebija ieradušies Baijū zemesragā. Acīm redzot, šie policisti bija slīpētāki nekā abi iepriekšējie žandarmi vai arī, izmantodami viņu ievāktās izziņas, negribēja atkārtot tos pašus gājienus, bet virzīja pēdu dzīšanu citās sliedēs. Drīz izplatījās valodas, ka viens no inspektoriem pastāvīgi paliekot ostā, kur pārbaudot gan atbraucošos, gan aizbraucošos motorlaivas pasažierus, kontrolējot pat muitnieku pārbraucienus un pieejot pie katra zvejnieka, kurš iedomājoties apskatīt savu noenkuroto zvejas laivu. Bet ko pa to laiku darīja otrs policists? Tas pazuda nezin kur stundām ilgi, taču neviens nekad neredzēja, ka viņš aizbrauktu no salas. Ag-nesa reizēm uztraucās, domāja, ka cilpa klusībā savelkas ap čigānu, un tad sev pārmeta, ka nav laikā viņu aizsūtījusi atpakaļ uz cietzemi, un sevi nosodīja, ka līdz ar to apdraud arī bērnu; reizēm viņai šķita, ka viņa briesmas pārspīlē. Dažkārt Agnesa naktī, pat pēc aizliegtās stundas, pēkšņi izgāja no rūpīgi aptumšotās mājas, — jo tagad nebija tas laiks, kad varēja neievērot aptumšošanas noteikumus, — satraukta ilgi palika stāvot lievenēs, ieklausīdamās katrā sīkākajā troksnītī, ko agrāk nemaz nebūtu ievērojusi. Un guļamistabā klausīdamās Londonas radio, viņa nogrieza skaļruni tik klusu, ka vajadzēja ausi pielikt pie paša aparāta.

Agnesa, protams, nevarēja pa telefonu prasīt padomu Mano, un, kad ierunājās par satikšanos, draudzene vienmēr sacīja, ka viņai neesot iespējams atbraukt uz Baijū zemesragu.

Tā turpinājās līdz tai naktij, kad Agnesa, piepeši uztrūkusies, izdzirdēja, ka pie loga kāds skrāpējas. Viņa bija gulējusi un varbūt uzreiz nebija uztvērusi kluso troksni. Atmodusies viņa paskatījās uz pulksteņa fosforizēto ciparnīcu — bija pāri diviem. Kailām kājām piegājusi pie loga, Agnesa pacēla aizkaru, atbīdīja moskītu sietu, pagaidīja un, kad skrāpēšanās pie slēģa atkārtojās, pačukstēja:

— Kas tur ir?

— Es ai— kāds atbildēja, un Agnesa pazina čigāna balsi.

— Pagaidiet, tūlīt nākšu.

Izdzirdējusi šo balsi, Agnesa nešaubījās, ka tikai ārkārtējs notikums varēja pamudināt čigānu meklēt satikšanos un pat atnākt līdz mājai. Iedegusi guļamistabā gaismu, viņa iegāja tumšajā kabinetā. Atvērusi durvis uz terasi, viņa ar mājienu aicināja nākt iekšā, un čigāns ieslīdēja neapgaismotajā telpā.

— Kas noticis? — Agnesa jautāja.

— Ai rencountra Vinspector. Lai tuga.2

— Ak dievs!

Iekams Agnesa apsvēra, kas būtu darāms, viņas iztēlē dzīvi atainojās liktenīgā sastapšanās: čigāns meža [18] [19] biezoknī pēkšņi ierauga savā priekšā inspektoru un, veikli aizsteigdamies priekšā viņa kustībai vai arī izvairīdamies no pievērstā revolvera stobra, cīnās un nogalina viņu. Varbūt nožņaudz. Sī aina atsauc Agnešu īstenībā.

— Kā jūs to izdarījāt? Kā jūs viņu nogalinājāt?

Čigāns kaut ko izņēma no kabatas, un Agnesa ieraudzīja viņam rokā garu nazi. «Cik labi, ka viņš to kaut kur neaizmeta. Viņš ir aukstasinīgs…» Agnesai neviļus vēl iešāvās prātā, ka varbūt viņš nelieto pirmo reizi Šo nazi.

Agnesa atsēdās, neraizēdamās par to, ka ģērbusies tikai pidžamā, jau iepriekš juzdamās kā nozieguma līdzzinātāja un vairs nebaidīdamās no šī vīrieša, kopš viņš bija nonāvējis. Gaismas svītra, kas krita pa durvju spraugu, atviegloja viņu saprašanos. Agnesa izjautāja čigānu. Viņš pieliecās, lai, nepace|ot balsi, visu izstāstītu. No provan-siešu vārdu straumes Agnesa izlobīja, ka tas noticis pēcpusdienā, čigāns līķi noslēpis un nogaidījis, kamēr noriet mēness, un tad nācis prasīt padomu. Jo tagad beigto ķermeni vajadzēja aizvākt projām.

Agnesa atgriezās guļamistabā apģērbties. Lai brīvāk varētu kustēties, viņa uzvilka nevis kleitu, bet sporta bikses. Pie jostas viņa pieāķēja kabatas laternu un pielādēja Ksavjē revolveri, iekams iebāza to kabatā. Viņa nodzēsa gaisņiu. Izejot melnajā naktī, Agnesa satvēra čigānu aiz rokas, lai uzvadītu viņu pa neaptēstu akmeņu kāpnēm un nebūtu jāiet pa stāvo līkloču teciņu. Agnesa viņu veda.

Nedzīvais ķermenis ar seju pret zemi viņus gaidīja brikšņu biezoknī. Agnesa iededza laternīti un rādīja gaismu, čigāns aiz kājām izvilka līķi klajākā vietā un apgrieza uz muguras. Zilganu staru kūlis, kas sākumā nedrebēja, pārslīdēja pār lietus mēteli, kurš bija uzvilkts virs civiluzvalka; filca cepure, noslīdējusi uz pakauša, atsedza seju ar va|ējām acīm un nevarīgas piepūles grimasi vaibstos, kurus naža dūriens bija sastindzinājis uz mūžu kā momentuzņēmumā. Laternīte nodzisa. Agnešu nesatrieca miroņa sejas izteiksme, arī ne asiņainais plankums pārdurtā lietus mēte|a kreisajā sānā; bet, skatot šo civilā ģērbto policistu, Agnesā vairs nemodās tās izjūtas, kas viņā bija uzbrāzmojušas pirms trim dēļām, ieraugot uniformā ģērbtos žandarmus. Čigāns tiešām bija nogalinājis cilvēku, un Agnesa k|uva slepkavības līdzzinātāja.

Viņa attapās, ka vilcināties nedrīkst. Aprakt ķermeni varēja, tikai aiznesot to uz kādu no retajām salas da|ām, kur zemes slānis bija pietiekami biezs, un tās visas bija apstrādātas. Šeit, kur viņi atradās, priežu mežā, klinti sedza tikai plāna trūdzemes kārtiņa un ari ne visur. Nē, nogalināto vajadzēja apbedīt ūdenī, jūrā, kuras šalkoņa arī šeit atgādināja sevi. Agnesa iedomājās par Rūsgano zemes strēli. Pie šī nelielā zemesraga, pie viena no daudzajiem salas stūriem, sastapās divas pretējas plūsmas, izveidojot varenu straumi, kas aiztrauca atklātā jūrā. Miera laikos zvejnieki un vasarnieki smailītēs vienmēr bija vairījušies no šīs viltīgās straumes. Ja īstajā vietā iegremdēs līķi ar nelielu balastu, ūdeņi to aizraus metru piecdesmit dzi|umā un tur…

Ar vienu roku atslējusies pret priedes stumbru, otru piespiedusi pie pieres, Agnesa pūlējās mierīgi apsvērt šo atrisinājumu. Droši vien čigāns uzminēja, kāpēc viņa klusēja. Mēms un neredzams viņš gaidīja, un Agnesa juta viņa tuvumu blīvajā tumsā. Grūtības radīja attālums: līķi vajadzētu nest apmēram trīs kilometrus.

Izvēles nebija. Agnesa atklāja nodomu līdzzinātājam. Vai viņš spēs viens pats aizstiept ķermeni? Čigāns atbildēja apstiprinoši. Viņš piecēla līķi. Agnesa atbalstīja jau sastingušo ķermeni, un dažas sekundes mirušais cilvēks un dzīvais cilvēks stāvēja viens otram pretī, vienoti nekustīgā apkampienā. Tad čigāns pietupās, lai uzveltu līķi sev pār pleciem. Tas uzgāzās nesējam uz muguras, taču sastingušās kājas nepadevās, tās vajadzēja saliekt ar spēku. Saķērusi līķa pēdas, Agnesa ar visu smagumu uzgūla.uz tām, spiezdama uz leju, līdz kājas izveidoja taisnu leņķi. Tagad nesējs varēja pāri tām sakrustot rokas un līdzsvarot nastu. Agnesa bija pievākusi inspektora platmali un iztukšojusi viņa kabatas, lai pa ceļam nekas neizbirtu.

Gājiens bija ļoti grūts. Reiz Agnesa apmaldījās; tad čigāns, nolicis nastu zemē, apstājās, pavērās apkārt, un, sekodama viņa rokas norādītajam virzienam, Agnesa atkal uzgāja pareizo ceļu. Viņi apmeta līkumu ap Baijū zemesragu. Ar laternīti Agnesa apgaismoja taku, un šad tad paklupa viņa, nevis čigāns ar nastu plecos.

Kad ceļā uz Rūsgano zemes strēli sākās klinšu nogruvumi, taktiku vajadzēja mainīt. Agnesa paņēma līķi aiz kājām apmēram tā, kā iejūdzas ķerras rokturos, un čigāns turēja nedzīvo ķermeni zem padusēm. Taustīdami irdeno pamatu, viņi lēnām kāpa lejup, un reizēm, kad zem papēžiem akmeņi atrisa, abi nosēdās zemē; līķis tad bija Ag-nesai apakšā, bet čigānam klēpī.

Pašā krastā, kur šņākdami skalojās viļņi, abi atvilka elpu. Agnesa nodomāja, ka akmeņu balasta piestiprināšanai derētu nedzīvo ķermeni aptīt ar zvejas tīklu. Mājās tikls bija, taču tas varētu novest līdz viņai, ja līķi izskalotu krastā. Atklātajā vietā neuzdrošinādamies iedegt laternīti, Agnesa ar čigānu taustīdami sameklēja plakanus akmeņus un sabāza tos mironim aiz apģērba. Stingri savilkuši lietus mēteļa jostu, viņi apkrāva ar akmeņiem līķa krūtis un muguru. Lai smagumu līdzsvarotu, akmeņus sabāza arī policistam biksēs.

Tad viņi iebrida ūdenī, Agnesa, kas peldēja labāk, soļoja pa priekšu, vilkdama līdzi līķi, kamēr manīja, ka tuvojas abu straumju saduršanās vietai. Agnesa brīdināja čigānu, lai tālāk vairs neiet: viņi ielaida nastu straujajā plūsmā. Atgriezušies krastā, viņi sameklēja laternīti un savus apavus, kuriem blakus pamesto mirušā cepuri un no kabatām izņemtās lietas Agnesa nolēma sadedzināt mājās.

Ejot atpakaļ, apmēram pusceļā, viņa paprasīja, lai čigāns atdod nazi. Agnesa atkal nokāpa lejā krastā. Līcītī, ko viņa sauca par zemūdens terasi, zem ūdens atradās lēzena klints mugura, kas bija pārliekusies pār bezdibeni, kurš kā ala iegriezās pazemē. Viņa uzmanīgi aizbrida līdz klints malai un iemeta nazi dzelmē.

Čigāns gaidīja viņu līča krastā. Viņš aiz rokām izvilka Agnešu no ūdens. Izmirkusi un aizelsusies viņa drebēja, betneizdvesa nevienu žēlabu. Stundas laikā abi nebija pārmijuši ne trīs vārdus. Agnesa krampjaini pieķērās Čigānam pie elkoņa, viņa vairs nespēja paiet. Nakts beigas vēl nebija jaušamas, taču smagākais pārbaudījums viņiem jau bija aiz muguras. Čigāns atbalstīja Agnešu, "kājas viņai grīļojās, viņš apņēma sievieti ap vidukli, neuzdrošinādamies piespiest sev tuvu klāt. Tomēr viņa sajuta no čigāna plūstošo siltumu. Agnesai bija vajadzējis otru reizi iebrist ūdenī, lai iemestu nazi, un tagad, piekļāvusies spēcīgajam stāvam, kas jau bija paguvis nožūt, viņa sajuta dzīvinošu siltumu.

Ceļgali Agnesai saļima, atdūrās zālē, viņa beidzot ievaidējās un pievilka sev klāt līdzgaitnieku.

Nākamajās dienās, par spīti saprāta balsij, čigāns palika uz salas. Viņš būtu varējis aizbēgt uz Bago saliņu, kuru no Porkro šķīra tikai piecsimt metru plats jūras šaurums. Agnesa piedāvājās viņu turp aizvest peldus, vakarā pēc saules rieta. Viņš noraidoši papurināja galvu, nekā nepaskaidrodams. Agnesa piedāvājumu neatkārtoja. Katru nakti viņa izzagās no mājām, devās vienalga kādā virzienā

un tad nogriezās no takas pirmajā priedulājā vai augstu krūmu biezoknī, un čigāns vienmēr viņai pievienojās. Ag-nesai nevajadzēja gaidīt. It kā viņš būtu Agnesai sekojis no pašām mājām vai arī pa gabalu nojaustu viņas klātbūtni — pēkšņi čigāns bija klāt.

Viņu mīlestībā nebija vārdu, tā klusu patvērās briesmu paspārnē. Reizēm viņi atrāvās viens no otra, abi tramīgi ieklausījās naktī un dažkārt pat saldākajos mirkjos aizturēja elpu.

Un tad kādu nakti Agnesa gaidīja velti — viņš neatnāca. Tāpat nākošajā naktī. Un arī aiznākošajā. Agnesa saprata, ka čigāns vairs nekad neatgriezīsies, ka viņš ir pametis salu un viņu, Agnešu. Viņš bija pazudis.

Dažu vakaru čigāns atgriezās Agnesas domās. Tad viņa atkal izgāja no mājām, gan nelolodama nekādu cerību. Soli nevijus aizveda viņu tanīs vietās, kur viņa varēja vismaz atdzīvināt atmiņas par cilvēku — zvēru. Taču Agnesa nekad negāja uz līci, kura dzīlē dusēja nogremdētais nazis, un arī ne uz tām vietām, kurās viņi bija satikušies pēdējās reizes. Agnesa devās uz to teciņu un atlaidās uz skuju paklāja tur, kur bija teikusi viņam «nē».

XII

— Hallo, Mano? Šeit Agnesa.

— A, draudziņ! Prieks dzirdēt. Kas jauns jūsu pusē? Viss iet, kā vēlaties?

— Gandrīz.

Uz īsu brīdi iestājās klusums. Mano ne tikai bija pieradusi tagadējos laikos piedzīvot dažādus pārsteigumus, bet arī pietiekami labi pazina draudzeni, lai uztvertu šinī «gandrīz» kādu mājienu.

— Jā, — Agnesa turpināja. — Man ir grūtības ar produktiem. Iedomājieties, man vairs nav vīna, nav grapa.

Atkal klusums klausulē. Pēc apmeklējuma Bregjēras mājiņā abas sievietes bija vienojušās ar vārdu «graps» vēstulē vai pa telefonu apzīmēt čigānu, ja būtu kaut kas steidzami jāziņo par viņu. Ziemeļu zonā kopš 1940. gada un visā Francijā, kopš vācieši bija pārgājuši pāri demarkācijas līnijai, |audis tā sarunājās pa telefonu, lietojot nereti diezgan neveikli dažādus pieņemtus apzīmējumus, kuri ne vienmēr maldināja sarunu noklausītājus, toties sniedza

atvieglojumu okupētās Francijas iedzīvotājiem viņu nevarībā un pazemojumā.

— Jums nozaga grapu? — Mano jautāja. — Vai to kāds paņēma?

— Nē. Tas… tas izgaroja. Bez pēdām. Jau pirms desmit dienām. Sakumā nebiju pārliecināta…

Vēl pārmijušas dažas nevainīgas- frāzes, draudzenes ierunājās, ka vajadzētu satikties, un šoreiz Mano nelikās lūgties. Viņas vienojās katra veikt pusi ce|a un rīt uz brokastlaiku ierasties Senrafaēlā, kur motorvagons, ar ko parasti brauca Agnesa, pienāca vienā laikā ar vilcienu no Kanjas.

— Paņemsim līdzi sviestmaizes, — Mano sacīja, — un satiksimies pludmalē. Ja laiks būs jauks, izpeldēsimies.

Viņas nepeldējās. Mistrāls, izlauzies no Aržana ielejas, brāzmoja kā parasti pa Senrafaēlu, un abas sievietes sastapušās pastaigādamās aizsoļoja pa Kornišdoru. Kad pēdējā viesnīca bija palikusi aiz muguras, viņām negadījās vairs neviens pretimnācējs. Mano izvēlējās solu uz tukšā, vēju šaustā bulvāra, kur viņas varēja justies netraucētākas nekā visklusākajā pilsētas restorānā. Draudzenes atsēdās un iztina sviestmaizes.

— Kas noticis? — Mano jautāja.

Agnesa sniedza īstu ziņojumu. Viņa izstāstīja par slēptuvi pamestajās «Vīģēs», par žandarmu ierašanos Baijū zemesragā, par to, kā čigāns patvēries salas inakī, nodūris policijas inspektoru un kā viņa ar čigānu līķi stiepuši pāri visai salai un iemetuši jūras straumē; Agnesa izstāstīja visu, izņemot to, kas bija noticis pēc tam un kas viņu visvairāk mocīja visu stāstījuma laiku. Agnesa apklusa. Mano bija pievērsusies viņai. Rokā turēdama sviestmaizi, paveco, izkrāsoto seju pagriezusi pretī dienvidu saulei un mistrālam, Mano vērās draudzenē ar tik neatlaidīgu skatienu, ka Agnesa nodomāja: mans noslēpums ir uzminēts. Taču Mano tikai apbrīnoja šo sievieti, senas buržuā ģimenes pēcteci, kura tik mierīgi runāja par līdzzināšanu slepkavībā.

— Vai zināt, ka jūs esat krietns cilvēks? — Mano beidzot sacīja domīgā balsī, kurā ieskanējās arī izbrīns. -— Busardeli būs radījuši vismaz kaut ko vērtīgu: jūs.

Izdzirdējusi atzinību no vecākās draudzenes mutes, Agnesa juta atvieglojumu. Lepna gandarījuma apziņai pievienojās prieks par to, ka viņa nebija atklājusi savu noslēpumu. Mirkli Agnesai bija uznācis kārdinājums to

izdarīt, gan vairāk aiz vēlēšanās pārsteigt draudzeni nekā aiz tieksmes izkratīt sirdi, jo šis noslēpums arī viņai pašai bija pārāk intīms un īstenībā tam nebija nekāda sakara ar palīdzību, ko viņa saskaņā ar abām draudzenēm obligāto morālo kodeksu bija sniegusi vajātam cilvēkam. Kas zina, vai Mano, neraugoties uz brīvdomību, ko pastāvīgi sludināja, būtu sapratusi šo mīlestību bef'vārdiem?

— Sakiet, draudziņ, — Mano turpināja, — vai līdz šim salas iedzīvotāji nav reprimēti?

— Nē.

Agnesa paskaidroja, ka inspektora līķis vēl neesot atrasts, taču pēc viņa pazušanas Porkro ieradusies žandarmu nodaļa. Arestēts salā tomēr neviens neesot.

— Starp mums runājot, — Mano teica, — pasakiet vaļsirdīgi: jums ir bailes?

— Protams, baidos par čigānu.

— Par savu aizbildināmo? Viņš droši vien jau atgriezies uz cietzemi.

— Jūs domājat?

— Ja viņš būtu palicis uz salas, tad taču jūs viņu būtu satikusi, vai ne?

— Es arī tā nodomāju, bet varbūt maldos, — atbildēja Agnesa, nolaizdama acis uz sviestmaizi, ko piecēla pie mutes. — Drošības pēc es vairākas dienas novietoju mums zināmā slēptuvē starp priežu saknēm produktus. Tie palika neskarti. Taču es iedomājos arī, ka viņš varbūt ir ievainots, varbūt nokritis no kādas klints.

Mano paraustīja plecus.

— Ticiet man, čigāns nav traks, to pierāda viss šis notikums: viņš ir aizlavījies drošākā vietā, un tas ir viss! Acīm redzot, neuzņemdams iepriekšējos sakarus, citādi es to būtu dabūjusi zināt. Bet varbūt jūsu salā ir vēl citi uzticami cilvēki. Piemēram, jūsu muitnieki.

— Neuzdrošinājos ar viņiem aprunāties.

— Tā tikai trūktu!… Jā, nekā darīt, — Mano piebilda, nopurinādama drupatas no kleitas, jo brokastis bija pabeigtas. — Līdz jaunam rīkojumam mēs viņa labā nekā vairāk nevaram darīt. Es tikai signalizēšu, ka viņš vairs nav mūsu zināšanā.

Vienkāršais slēdziens, kas tik ātri pielika punktu šai lietai, sagādāja Agnesai vilšanos. Viņa neatlaidās: varbūt tomēr kaut kas būtu iespējams? Kad draudzene kategoriski noliedza, Agnesa apklusa un pēc brītiņa piebilda, lai viņai

vismaz uztic pie pirmās izdevības kādu citu nelielu uzdevumu.

— Agnes, nepārcentieties! Vēl nemaz nav zināms, vai jūs netiekat uzraudzīta. Es jau noteikti tieku.

Mano lika saprast, ka viņu kaimiņi nodevuši kā aizdomīgu personu. Viņa piebilda, ka patlaban prātīgākais būs katrai atgriezties savās mājās. Tā kā Agnesas motorva-gons gāja pēc pusstundas, draudzenes nolēma tūlīt šķirties.

— Rātni un bez steigas ejiet atpakaļ uz pilsētu viena pati. Es turpināšu pastaigu. Došos uz staciju tad, kad jūs jau būsiet aizbraukusi, un iekāpšu pirmajā vilcienā, kas ies uz Nicu.

— Vismaz sazvanīsimies šovakar?

— To var, ja vēlaties. Jūs man pastāstīsiet, kā klājas jūsu puisēnam.

Viņas saskūpstījās un izšķīrās, Mano attālinājās Bu-lurī virzienā. Agnesa divas trīs reizes atskatījās uz aizejošās siluetu, kas saruka aizvien mazāks, un nespēja apslāpēt baiļpilnas bažas. Spriežot pēc flegmatiskās piesardzības, ar kādu Mano bija uzņēmusi viņas stāstījumu, Agnesa secināja, ka draudzene ir vairāk apdraudēta nekā viņa pati, un, sasniedzot Senrafaēlas staciju, Agnesai iešāvās prātā, vai tikai šodien nav redzējusi Mano pēdējo reizi.

Bažas izrādījās veltīgas. Vakarā pa telefonu viņas patērzēja par nenozīmīgiem sīkumiem. Dzīve ritēja parastā gaitā. Rokī, ļoti lepodamies ar paša iesēto burkānu dobīti, kurā šodien bija uzdīguši pirmie za|ie asni, lepodamies it īpaši ar to, ka šādā veidā piedalās mājinieku apgādē ar produktiem, gribēja pirms iešanas gulēt, lai māmiņa katrā ziņā pastāsta šo ievērojamo jaunumu dāmai Kanjā.

Nolikusi klausuli, Agnesa palika viena ar savām domām. Tās bija pārvērtušās. Čigāns jau iespiedās viņas vientulībā. Nākamajās naktīs viņš atgriezās. Viņš apciemoja Agnešu sapņos, agri vai vēlu ieradās, mazliet aizmiglots, kā jau sapņu tēls, tomēr Agnesa viņu vienmēr pazina pēc glāsmainā zvērīguma. Čigāns neatkāpās no Agnesas un sniedza viņai baudas, kuru saldums pavadīja gulētāju arī atmodā. Acis atverot, viņa nejuta pliekanu garšu. Viņa ļāvās. Ag-nesa vērīgi ielūkojās sevī un skaidri saprata: nekad viņa nespēs aizmirst šo mežoni, kas jau pie pirmās tikšanās Bregjēras mājiņā bija viņai iedvesis bailes, šo citas vides, citas pasaules cilvēku, kura rokas viņa bija redzējusi asinīm aptraipītas un par kura nozieguma uzticamu līdzzinātāju bija kļuvusi.

Nekas Agnešu neizklaidēja, nekas neizrāva no šīs apmātības. Dienu, kad Agnesa nodarbojās ar dēlu, rotaļājās ar puisēnu vai iztālēm vēroja, kā viņš skraidīja pa terasi vai virsāju, čigāna tēls neuzpeldēja. Tikko māte palika viena, atmiņas atdzīvojās. Kad iestājās tveice un mājinieki atkal sāka pēcpusdienās atpūsties, Agnesai nakts miegam pievienojās vēl dienas atdusa. Reiz pēc brokastīm māte noguldīja Rokī sev blakus, taču, tikko iemigusi, viņa atkal redzēja parasto sapni; uztrūkusies vienos sviedros un ieraudzījusi līdzās nevainīgo bērnu, viņa to aiznesa blakusistabā.

Žandarmi ieradās Baijū zemesragā un izjautāja mājas saimnieci, tāpat kā bija izjautājuši citus salas iedzīvotājus. Agnesai šķita, ka pret viņu nebija sevišķas aizdomas. Inspektors un tā pēdas bija pazudušas. Tāpat kā čigāna pēdas. «Vīģu» pagrabā, kur Agnesa vienudicn ielūkojās, tāpat kā priedulājā un Rūsganajā zemes strēlē nebija palikušas nekādas zīmes no viņa klātbūtnes. Tikai produktu maiss, ko Agnesa atrada neaizskartu slēptuvē zem priedes saknēm un aiznesa mājās. Nedz muitnieki, nedz kāds Por-kro iedzīvotājs ne ar vārdu, ne skatienu nelika viņai saprast, ka čigāns pārbraucis pāri ūdenim. Viņš bija pazudis. Bez īpaša nodoma, tikai lai attaisnotu vārdu «graps», Agnesa bija minējusi izgarošanu sarunā ar Mano, un tagad izrādījās, ka izteiciens bijis pilnīgi pareizs. Čigāns bija palicis vienīgi viņas sapņos.

Jau bija aizritējuši desmit mēneši, kopš Agnesa pameta ģimeni un Vandeika avēnija neiejaucās viņas dzīvē. Viņa no turienes saņēma tikai nenozīmīgas vēstules. Simona iecelšana par Rokī aizbildni, šī izvēle, ar kuru Agnesa bija cerējusi sagādāt ģimenei pārsteigumu un pagodinājumu un kuru īstenībā tuvinieki bija viņai veikli izvilinājuši, līdz šim neatnesa nekādu pārmaiņu. Sis klusums tomēr neiemidzināja Agnesas aizdomas. Viņa pamazām aizmirsa Simonu, ko gūsta smagie pārdzīvojumi nebija kavējuši auklēt ļaunus nodomus pret viņas dēlu, bet viņa neaizmirsa māti. Agnesa glabāja atmiņā Mariju Busar-delu, Sāpēs kaistošu un novājējušu, starp Monso parka režģiem līdzīgu zirneklim tīkla vidū; tagad viņa atpūšas no tīkla vērpšanas un gaida, kad meita nāks un tanī iepīsies.

Tādas bija Agnesas jutās pret ģimeni līdz tam brīdim, kad vasaras beigās viņu pārsteidza ārkārtējs notikums: Simons nomira. Vēsti par viņa nāvi atnesa uz Baijū zemesragu tantes Emmas vēstule: «Bērns, man Tev jāziņo skumja vēsts — nabaga Simons ir miris…» Tālāk sekoja sīkāki paskaidrojumi. Jau vairākus mēnešus Simons gūstekņu nometnē slimojis, taču slimība neesot bijusi tik nopietna, lai viņu repatriētu, un tad pēkšņi viņam plaušā radies abscess, no kura viņš pāris dienās miris. Agnesa nejutās dziļi satriekta. Laiks, kas bija pagājis, kamēr vācu iestādes paziņoja ģimenei par nāves gadījumu, tas fakts, ka brālis bija aprakts gūstekņu nometnes kapsētā, un apziņa, ka viņa mirstīgās atliekas varēs pārvest uz dzimteni tikai pēc kara darbības beigām, — itin viss šai nāvei tālā svešumā laupīja īstenības asumu un pārvērta to gandrīz par administratīvu abstrakciju. Lēnītēm aizceļojusi no Koldlieas līdz Parīzei, sēru vēsts tagad pie nāca Porkro, līdz Agnesai, bet pa ceļam tā bija notruhisi. Agnesai vispirms iešāvās prātā, ka šajā sēru gadījumā nevajadzēs braukt uz Parīzi pie ģimenes. Šoreiz viņa neizjuta tos pārdzīvojumus un saviļņojumu, ko savā laikā viņā bija izraisījusi vēsts par Simona sagūstīšanu un pat ziņa par tēvoča Teodora nāvi.

Pēc tam Agnesas domas pievērsās dēlam. Cik pareizi viņa bija rīkojusies, vienmēr uzraudzīdama bērna veselību’ Plaušas taču bija ģimenes vājība. Pārdomājot par brāļa nāves cēloni, Agnesa centās apslēpt lielo atvieglojuma sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi. Ar Simona nāvi pretinieku nometne zaudēja galveno karotāju. Otrreiz Agnesa neiekritīs viņu lamatās, un Marija Busardela, sēru salauzta, kopš viņai laupīts tas, kura labā un kura ietekmē bija rīkojusies, vairs nepacels ieroci, kas izslīdējis no mīļotā dēla rokas. Simona nāve Agnesai nozīmēja drošību.

Viņa neskopojās ar līdzjūtības apliecinājumiem. Van-deika avēnijā Agnesai droši vien neizdotos tēlot skumjas, kas atbilstu pārējo tuvinieku, it īpaši mātes skumjām, bet, sēžot Baijū zemesragā pie rakstāmgalda, viņa atrada pietiekami daudz saviļņojuma avotu, lai uzrakstītu vairākas un turklāt dažādas vēstules: mātei, tēvam, atraitnei, nelaiķa brālim un tantei Emmai. Agnesa izpauda diezgan patiesas jūtas, jo atcerējās nevis aprēķina pilno pretinieku, kas bija nometis masku Ksavjē miršanas dienā, bet jaunības laiku vecāko brāli, kura naidīgums toreiz Agnešu bija spārnojis un ar kuru viņa dažkārt bija nonākusi gan-'drīz vai līdz veselīgam kautiņam. Aiz laimes, ka Damokla zobens vairs nekarājas pār viņas dēla galvu, Agnesa kļuva daiļrunīga un labsirdīga.

Agnesai visi atbildēja, izņemot māti, kas citiem uzdeva atvainoties par neatbildēšanu, un Agnesai tas likās gluži dabiski, turklāt ļoti izdevīgi viņām abām. Emma kā noslēpumu uzticēja vēstulē Agnesai, ka Marijai Busardelai, «kaut gan viņa ir trīspadsmit gadus jaunāka par mani», uznākuši sirdsdarbības traucējumi pēc šausmīgās vēsts saņemšanas. Turpretī vecā tante Emma, par spīti viņas septiņdesmit gadiem, paldies dievam, bija spifgta un vesela, par laimi mājiniekiem, par kuriem viņai lemts rūpēties. «Rokī tagad var gulēt mierīgi,» Agnesa nodomāja.

Tā šķietami skaidrās debesis, kurām Agnesa nebija uzticējusies, pēc kara gūstekņa nāves kļuva īsti neaptumšotas. Un tās neapmācās. Atmiņas par čigānu neizbālēja, kaut gan bija pagājis jau pusgads. Agnesa, kurā šis tik svešādais radījums bija modinājis vēl nepazītu juteklību, ar izbrīnu atklāja, ka ir arī miesas atmiņa un ka miesa aizmirst lēnāk nekā smadzenes. Taču vienīgi naktis, bezmiegs vai sapņi bija veltīti šai atmiņai, un, ja arī gaišredzība, ar kādu viņa saskatīja savu pašreizējo stāvokli, neatnesa mieru jutekļiem, toties gluži dīvaini nomierināja prātu.

Vairāk nekā jebkad agrāk Agnesa klausījās angļu radio. Taču sabiedroto operācijas Sicīlijā un Itālijā, itāliešu armijas kapitulācija, franču karaspēka izkāpšana malā Kor-sikā, notikumi, kurus Kotdazīrā pārdzīvoja daudz asāk nekā pārējā Francijā un kuri dienvidos izsauca jaunas represijas, — tas viss Agnešu neizrāva no dziļās apātijas, bet iegremdēja vēl lielākā pasivitātē. Visas šīs dedzīgi ilgotās pārvērtības norisinājās gandrīz viņas acu priekšā, taču viņa tām nedzīvoja līdzi. Sis periods Agnesai bija it kif dīkstāves laikposms, sastinguma intervāls, kāds okupācijas laikā reiz pienāca katram, iezagās cilvēka ikdienas dzīvē gluži nemanāmi un tad ieilga, šķita nebeidzams, notrulināja sirdi un prātu ar drūmu skumību, par spīti parastajām dienišķajām rūpēm, neraugoties uz bažām par tuviniekiem un par sevi pašu, par spīti cerībai. Lielajās kopīgajās gaidās šis tukšums atsevišķa cilvēka dzīvē kļuva vēl neizmērojamāks, un gaidas likās bezgalīgas. No šī sastinguma gūsta cilvēkam palīdzēja pēkšņi izkļūt lielāko tiesu nevis kāds pasaules mēroga notikums, bet paša bēdas: piepeši uzpeldējis drauds, sagrauta māja vai tuvinieka nāve, kas pārsteigusi cilvēku negaidīti, kad viņā vismazāk bijis spējīgs aizsargāties un savā trulajā apmātībā gatavs izdarīt kļūdas un aplamības. Brāļa nāve vācu zemē Agnesai būtu varējusi kļūt par šādu atmodas dzinuli, taču nekļuva. Un viņa par to nekaunējās. Ne viņas vainas dēļ ienaids ģimenē pastāvēja un pat paasinājās, ne viņas vainas dē| ar Simona nāvi Baijū zemesragam samazinājās draudi. Agnesa apzinājās to un nemitīgi atcerējās bez cinisma, taču arī bez liekulības, tanī dziļajā godīgumā, kas jau kopš 1940. gada viņu bija atturējis no patriotiskām frāzēm un žestiem, kad būtībā viņa līdzīgi deviņdesmit deviņiem frančiem no simta aprobežojās tikai ar «gaidīšanu».

Kādā novembra pievakarē, īsi pirms pusdienām, atskanēja tālruņa zvans. Agnesa cerēja izdzirdēt Mano balsi. Runāja kāds vīrietis, kas nosauca savu vārdu.

— Kazellī. No Kazellī aģentūras Lavandū, blakus ostai. Tirgojos arī ar grāmatām. Jūs droši vien atceraties, jo esat ņēmusi pie manis grāmatas.

Agnesa tiešām atcerējās šo grāmatveikalu. Kazellī aģentūra atradās netālu no krastmalas, pēdējā namā īsajā, kokiem apstādītajā ieliņā, kas stiepās no zvejnieku ostas līdz galvenajai avēnijai. Taču viņa neatcerējās, ka būtu kādreiz tur pirkusi grāmatas. Agnešu ar literatūru pastāvīgi apgādāja kāda Hiēras grāmatnīca.

— Jā, protams, — atbildēja Agnesa, arī jau pieradusi telefoniskajās sarunās ātri pāriet uz maskētu valodu.

— Esmu saņēmis grāmatu, kuru jūs, kundze, vēlējāties dabūt. Uzglabāšu to jums.

Agnesa, kas, noņemot klausuli, bija domājusi par Mano, paredzēja, ka šai sarunai ir kāds sakars ar draudzeni.

— Labi, Kazellī kungs. Aizbraukšu pakaļ grāmatai. Rīt vai parīt, braukšu ar velosipēdu.

Līdz Lavandū no Lapolinas bija tikai trīs pieturas, ja brauca ar motorvagonu, bet tad no Hiēras papriekš vajadzēja nokļūt līdz dzelzceļa atzarojumam, turpretī pa šoseju no Salēndtiiēras līdz Lavandū bija tikai pāris desmit kilometru. Agnesa velosipēdu bija atstājusi glabāšanā pie pazīstamiem Salēnas zvejniekiem un uz cietzemes braukāja dažādās darīšanās, tāpat kā tolaik visi, ar velosipēdu, ja nebija jāveic sevišķi lieli attālumi. Tādas ērtības kā autobusu satiksme jau sen bija vairs tikai atmiņa no agrākajiem laimīgajiem laikiem.

Nākamās dienas rītā Agnesa ieradās Lavandu. Kazellī aģentūras kantoris atradās uz priekšu izvirzītā rotondā, kurā ieeja bija tieši no mazās ieliņas; blakus kantorim, nākošajā telpā, bija veikaliņš, ietverts starp divām vitrīnām, no kurām vienā varēja ielūkoties bumbas spēlētāji no ostas laukuma un otrā — garāmgājēji, kas staigāja pa avēniju. Te grāmatas pārdeva un arī izsniedza abonentiem uz mājām lasīšanai; telpa bija ieturēta modernā gaumē, atdarinot parīziešu grāmatnīcas Sēnas kreisajā krastā. Pie sienām piekārtās Braka un Huana Miro reprodukcijas šķietami bez ironijas nolūkojās uz īpašu leti, kas bija rezervēta provansiešu literatūrai. Redzamā vietā te dižojās paša Kazellī kunga darbi, jo grāmatu tirgotājs un nekustamu īpašumu pirkšanas un pārdošanas aģents, neapmierinādamies ar darbību šajās divās profesijās, uzstājās arī kā vietējais rakstnieks. Viņš sacerēja nelielas poēmas un stāstiņus, kurus tepat Lavandū iespieda divās valodās —: franču blakus provansiešu tekstam. Ieraudzījusi šī? grāmatiņas, Agnesa atcerējās šo dižā Rumanila sekotāju Vārā, jo Ksavjē viņu bija pazinis un savā laikā vairākas reizes uzņēmis Baijū zemesragā.

Kazellī kungs izrādījās ļoti valodīgs, tikai runāja ar stipru dienvidniecisku akcentu. Uzaicinājis' viešņu grāmatnīcā atsēsties, viņš pārbaudīja, vai visas durvis ir ciet, un tad iesāka.

— Kundze, te mēs varēsim mierīgi visu pārrunāt, katrs garāmgājējs mūs redzēs, un neviens nekā nevarēs noklausīties.

Viņš paskaidroja, ka saņēmis no Mano nelielu kastīti, ko vajagot nogādāt kādai vecai ebrejietei, kas patvērusies Augšprovansā un tur atrodoties bez līdzekļiem iztikai. Nosūtot viņam šo kastīti, ko Mano pati saņēmusi no kāda cilvēka, viņa ieteikusi griezties šajā sakarībā Baijū zemesragā un uzdevusi tālruņa numuru.

— Kundze, viņa gan negalvoja, ka jums būs iespējams aizbraukt no mājām un izpildīt šo uzdevumu. Jums pašai tas jāizlemj. Pagaidiet! — Kazellī iesaucās, redzēdams, ka Agnesa jau dziras atbildēt. — Man jāpapildina vēl, ka jūsu draudzene nevar veikt šo uzdevumu: viņa man darīja zināmu, ka tiekot izsekota, un arī šo kastīti saņēmu nevis tieši, bet caur trešo personu. Par sevi varu teikt, — Kazellī kungs piebilda, — ka mani te visi pazīst kā raibu suni, un, ja es aizbrauktu no Lavandū, daudzi to ievērotu.

Un tas nenāktu par labu nevienam no mums. Ja jūs tomēr nevarētu, tad es braukšu.

— Es varu! Man pat liekas, ka esmu uzminējusi, par kādu personu ir runa. Vai jums pateica vecās dāmas vārdu?

— Siksū-Herca kundze.

— Tā es domāju. Tagad pasakiet, kur es viņu atradīšu.

— Ai, kundze! Ļoti dīvainā novadā. Pašā Baroni nomalē. Jūs nepazīstat to apvidu? — Kazellī kungs ar redzamu labpatiku turpināja. — Nosaukums cēlies vēl tanīs laikos, kad šīs trīs lēņu muižas nebija pievienotas Vjenuā, ar citiem vārdiem sakot, viduslaikos, un, goda vārds, tas novads kopš tiem laikiem nemaz nav mainījies. Ceļrāžos un kartēs ceļš, kas jūs gaida, eleganti nosaukts par «Lavandas ceļu», bet īstenībā, kā jūs redzēsiet, tas drīzāk izskatās kā ceļš uz viņpasauli.

Kad Kazellī kungs bija visu izskaidrojis un Agnesa, jau diezgan rūdīta šādos pasākumos, vajadzīgo iegaumējusi, it nekā nepierakstīdama, viņš piecēlās un izņēma no plaukta grāmatu. Viņš to pasniedza Agnesai, kas neredzēja virsrakstu, jo sējumam pāri, kā parasti bibliotēku grāmatām, bija melna listrīna apvāks. Juzdama grāmatas smagumu, viņa saprata, ka minētā plakanā kastīte ir iešūta listrīna apvākā. Tas viss notika gaišā dienas laikā, un ļaudis, kas staigāja garām veikaliņa logiem, varēja redzēt grāmatu tirgotāju un pircēju, nedzirdēdami abu sarunu.

— Kundze, grāmatu es saņēmu ar šo apvāku. Jādomā, ka tur iešūta parastā pirmskara cigarešu kārbiņa — vai atceraties? — četrstūraina metāla kārbiņa. Un svars — pie joda! — svars diezgan nepārprotami norāda, ko jūs vedīsiet. Jums, tāpat kā man, ir zināms, ka pēc pašreizējiem likumiem zelta monētu uzglabāšana un pārvešana tiek uzskatīta par ļoti smagu noziegumu. Bet iesaiņojums ir nevainojams, — Kazellī kungs turpināja, mazliet pakratīdams sējumu, — jūs redzat: nemaz neskan. Un arī grāmata ir īsta un vērtīga. Jūsu draudzene to izvēlējusies īpaši jums. Cilvēks, kas to man nodeva, atkārtoja Mano vārdus: «Lieciet pateikt jaunajai dāmai, ka es domāju par viņu, pārlasīdama dažas lappuses, un esmu viņai atzīmējusi uz malas vienu rindkopu.»

Galvu noliekusi, Agnesa pavēra nelielā formāta sējumu, kura vāks bija nomaskēts, tomēr burtu raksts liecināja, ka tas iespiests pagājušajā gadsimtā. Uz labu laimi at-

Šķirtās lappuses augšmalā Agnesa Izlasīja nosaukumu kursīvā: «De Sevinjē kundzes vēstuļu krājums».

Agnesa nolēma sameklēt viņai atzīmēto lappusi vēlāk. Kazellī kungs pastiepa roku, lai paņemtu sējumu un to iesaiņotu. Agnesai šķita, ka prātīgāk būs grāmatu nevērīgi iebāzt neiesaiņotu somiņas ārējā kabatiņā, no kuras maliņa rēgojās ārā. Sī pati rokassomiņa ar garo siksniņu bija Agnešu pavadījusi braucienā uz Parīzi; Porkro viņa valkāja pludmales somu. Lai, braucot ar velosipēdu, rokassomiņa viņu netraucētu, Agnesa pārlika to siksniņā pār plecu.

Baijū zemesragā Agnesa tikai pateica Viktorinei, ka uz dažām dienām aizbrauks, nesacīdama, uz kurieni. Viņa piekodināja, lai uz Kanju viņas prombūtnes laikā nezvana. Ja gadītos kaut kāda neatliekama vajadzība, tad labāk lai telefonējot Kazellī kungam, Lavandū grāmattirgotājam.

No mājām Agnesa izgāja nākamajā rītā agri, palsā ausmā, kas jau vēstīja ziemas tuvošanos, un, baidīdamās uzmodināt Rokī, aizdedzot lampu gultiņas galvgalī, viņa nenoskūpstīja puisēnu atvadām.

Agnesa bija nodomājusi līdz Sisteronai aizbraukt ar vilcienu, velosipēdu nododot bagāžā, un no turienes pa zemes ceļu sasniegt nomaļo ciemu, kur vecā dāma patvērusies. Pēc kartes, ko Agnesa bija izpētījusi, tas bija nepilnu astoņdesmit kilometru brauciens, tiesa gan — pa līkumainiem un stāviem ceļiem, bet visumā, ņemot vērā viņas labo fizisko formu, pilnīgi viņai pa spēkam. «Grūtākā būs ceļojuma pirmā puse,» Agnesa nodomāja. «Mar-seļā jāpārsēžas, vilcieni pārpildīti, un Sisteronā jāatrod naktsmājas, lai nākamajā rītā agri varētu doties tālāk, jo tagad jau ātri satumst.»

Programmas sākums noritēja bez šķēršļiem. Drūzmēšanās pie kasēm, uz peroniem un vagonos Agnesai nebija nekas jauns, dokumentus viņai prasīja uzrādīt tikai dažas reizes un nekā nejautāja. Iegansts, ko viņa bija sagudrojusi, lai vajadzības gadījumā attaisnotu braucienu uz Baronī, palika neizteikts. «Mani izjautās uz zemes ceļa,» viņa nolēma. «Ceļi droši vien tiek stingri uzraudzīti.»

Sisteronā Agnesa atrada brīvu istabu jau pirmajā viesnīcā, pretī stacijai, un nākamajā rītā, pārbaudījusi riepas, neseseru kārtīgi piesprādzējusi uz bagāžnieka, rokassomiņu uzlikusi pāri plecam un ar lietus mēteļa jostu nostiprinājusi pie sāniem un grāmatu — šīs ekspedīcijas objektu — joprojām atstājusi somas ārējā kabatiņā, Ag-nesa sēdās uz velosipēda.

Izbraukusi cauri pilsētai, apmetusi līkumu ap cietokšņa sienu, pēc tam spēji nogriezusies pa kreisi, lai dotos Biēša ielejas virzienā, Agnesa nodomāja: tagad dēka sākas. Pievērsusi muguru rītiem, viņa devās iekšā nepazīstamā zemē: te vairs nebija Provansa. Agnesai ausīs skanēja Kazellī kunga vārdi, un viņa gaidīja, kad sāks parādīties valodīgā grāmatu tirgotāja apsolītās «viņpasaules» pirmās pazīmes. Patlaban viņas skatienam vēl pavērās tikai zaļojošas aizas, ieleja, kas pletās kā iegarena, milzīga bļoda, un ciemati, kuros dzīvoja cilvēki.

Tā bija ilgi. Agnesa jau brauca pāris stundu. Aplēsusi, ka ir veikusi apmēram pusi ceļa, Agnesa pasmīnēja par savu lētticību: kā gan viņa nebija sapratusi, ka provan-siešu dzejnieks mazliet pārspīlēja kā visi dienvidnieki? Vai tad tās nu bija kādas sevišķas grūtības: dažas stāvas nogāzes, kurās vajadzēja uzkāpt kājām, un vējš, kurā Agnesa uzreiz pazina mistrālu un kurš reizēm brāza viņai tieši sejā, reizēm atkarībā no ceļa virziena triecās sānos? Beidzot pie stāvākas un garākas nogāzes viņa nokāpa no velosipēda un, atskatījusies uz aizmugurē paliekošo ieleju, ieraudzīja to visā tās kailumā, akmeņainu un drūmu. Tālāk viņa kājām sasniedza kalna pāreju. Te izslējās milzīga klints ar smailām šķautnēm, un pašā virsotnē pacēlās feodāļu pils drupas.

Agnesa apmeta likumu ap klints pakāji, uzkāpa velosipēdā un devās iekšā Baroni.

Kazellī kungs bija teicis taisnību. Te bija aizmirsta pasaule, cita laikmeta palieka. Retos cilvēku roku veidojumus debesu dusmas bija sagrauzušas un padarījušas neatšķiramus no apkārtējās dabas. Šķita, ka tie ir kalnu iežu izciļņi. Sagruvušās pilis bija līdzīgas klinšu krāsmatām. Pie’ kalna pakājes pieplakušie nabadzīgie ciemati izskatījās kā mitreņu perēkļi, klusi un nedzīvi. Vajadzēja paiet tieši garām šīm mājelēm, lai tās saskatītu; mājokļi pilnīgi saplūda kopā ar melnīgsnējā merģeļa blāķiem, kuri vietumis bija pārkārušies ceļam. Neviena aizkara pie logiem, nevienas sejas. Agnesa vairs nesastapa nevienu dzīvu dvēseli. Vīnogulāji šeit neauga, arī olīvkoki ne. Debesis bija apmākušās, taču vējš trenkāja mākoņus, un reizēm pa spraugu izslīdējis saules stars spilgti apgaismoja rūsganās klinšu atradzes, un tuksnesīgais klajums izskatījās vēl melnāks. Gadsimtu nekustībā sastingušais klintāja reljefs bija izvērties haotiskā līniju jūklī. Zemes krokas sadūrās, krustojās, spraucās cita citai virsū. Acs un prāts nespēja to īsti uztvert. Ce|š vairs nevijās līkloču, bet krampjaini raustījās, iespiezdamies spraugās un visu laiku celdamies augšup, taču nekur nepaverot skatu uz apvārsni, cerību uz izeju. Vai viņa kādreiz izkļūs ārā no šīm aizām? Vai būtu iespējams, ja viņa vēlētos, griezties atpakaļ un izkļūt ārā? Kā lai te nedomā par nepieejamām,.neiekarojamām feodāļu valstīm, kuras pati daba aizsargājusi pret ienaidnieku iebrukumiem? Agnesa nejutās nogurusi un neļāvās romantiskai iztēlei, un tomēr te viss pauda izmisumu un šausmas, sodību, badu un sērgas: ainava bija kā »ap tūkstošo gadu. Viņa gribēja aizmirst barbariskos nosaukumus, kurus kopš paša rīta lasīja uz ceļa rādītājiem, bet, kad beidzot aiz tuneļa, kas stiepās zem Miroņa klints, atkal iebrauca aizā un, baidīdamās apmaldīties, ielūkojās kartē, un atrada, ka virsotne, kas izslējās pa kreisi, saucās Līķauta kalns, viņai uz mirkli apreiba galva.

Atsēdušies ceļa nogāzē, Agnesa atvilka elpu un rūpīgāk papētīja karti; līdz ceļojuma mērķim bija atlikuši kilometri desmit, un te viņa saprata, ka ir kļūdījusies. Pie tā bija vainīgs Kazellī kungs, stāstīdams par Augšprovansu. Agnesa bija varējusi nebraukt caur Baroni, jo ciems, kurā apmetusies Siksū-Herca kundze, bija tuvāk Nionai nekā Sisteronai un dzelzceļa atzarojums, kas gāja pa Ronas ieleju, aizsniedza Nionu. Ar fatālismu, kāds šādos braucienos ir gluži dabisks, Agnesa nodomāja, ka varbūt otrā maršrutā viņa būtu uzdūrusies uz kādiem šķēršļiem. Dzelzceļa maģistrāle starp Marseļu un Lionu droši vien tiek stingri kontrolēta, vismaz katrā ziņā stingrāk nekā šie ceļi, kuros viņa nebija neviena sastapusi. Turklāt ar brauciena grūtībām viņa būs samaksājusi par labo darbu, kam nebūtu vērtības, ja to veikt būtu ļoti viegli. Atpakaļ Agnesa brauks caur Nionu, tas ir viss, un labi, ka viņa nebūs divas reizes redzēta uz tā paša ceļa.

Uzsēdusies uz velosipēda, viņa lēnām devās tālāk. Ceļš, līkloču izvīdamies, tagad slīdēja lejup Skumju ielejā.

Pārbraukusi pāri upei, Agnesa atkal devās augšā pretējā kalnu grēdas atzarojumā. Beidzot'nokļuvusi ciematā, kurā bija tikai nedaudzas mājeles, arī pa pusei sabrukušas, Agnesa šaubījās, vai šī būs tā vieta, ko viņa meklēja. Taču ceļš izbeidzās ieliņā, kura atdūrās pret kalnu,— tālāk vairs nevarēja tikt. Agnesa pieklauvēja pie kādas būdas loga, kas pavērās. Viņa jautāja, kur dzīvo Sisū kundze. Aiz šāda sagrozīta uzvārda slēpās vai vismaz cerēja, ka paslēpjas, sieviete, ko Parīzē sauca par veco Siksū-Hercu, nevis nopulgojot šo ebreju matronu, kuplas ģimenes māti un vecmāmiņu, bet lai atšķirtu no viņas vedeklas, vēl jaunas un daiļas dāmas, no tās pašas, kura bija laikā paguvusi aizmukt uz itāliešu Rivjēru.

Agnesa pieklauvēja pie viņai norādītās mājeles durvīm. Nekādas atbildes. Viņa no jauna devās apjautāties. Viņai pateica, ka vecā dāma varot būt savā dārziņā, un paskaidroja, kā tur nokļūt. Agnesa atstāja velosipēdu teci-ņas galā — īstenībā tās bija tikai akmeņainajā zemē iemītas pēdas. Soļodama gar kalna nogāzi, Agnesa sāka šaubīties: vai te maz var būt kāds dārzs? Visapkārt klints, tikai vietumis auga pa zāles skupsnai — sausa kā ķērpji. Brīžam tecina pazuda — pēdas neiespiedās cietajā zemē, un Agnesa vairākkārt paklupa. Šķita, ka ceļojums caur Baronī turpinājās uz šī tikko jaušamā celiņa, kas vēl aizvien vijās augšup un nekur neaizveda. Agnesa nonāca galā, neatradusi ne dārzu, ne veco ebreju dāmu. Iemītās pēdas izbeidzās mālu nobirā, kura kā' smilšainas strutas bija iztecējusi no kalna krokas, un ļoti veca zemniece ravēja, lēni kā murgā cilādama kapli, pāris pēdu zemes, kurā nīkuļoja kādas vārpas. Agnesa apstājās. Šoreiz viņa tiešām bija nokļuvusi pilnīgā strupceļā. Te vairs izejas nebija.

Piepeši vecā sieva pacēla galvu, neiztaisnodama muguru. Ieraudzījusi nelūgto viešņu, viņa satrūkusies atkāpās, un Agnesa pazina veco Siksū-Herca kundzi, ko citos laikos bija redzējusi sabiedrībā, lepnos labdarības sarīkojumos, un tagad atrada šeit, pārģērbušos par zemnieci.

— Esmu Busardela kundze! — viņa iesaucās, nekustēdamās no vietas, un gandrīz vai piebilda: «Nebaidieties no manis!»

— Kā, kā? — zemniece satraukti iejautājās, atkāpdamās vēl pāris soļu, it kā gribēdama patverties klints spraugā.

— Ksavjē Busardela kundze, Agnesa Busardela meitas vārdā. Esmu biržas māklera Busardela meita. Mans vārds jums taču nav svešs?

— Bet… bet…

Vecā sieviete atkārtoja šo «bet» kā vaidu, ka bezjēdzīgu skaņu. Pazīt apmeklētāju vai vismaz viņas vārdu nozīmētu sevi nodot. To saprazdama, Agnesa piegāja tuvāk vecajai sievietei un sāka runāt, negaidīdama atbildes. Agnesa pastāstīja par braucienu, par saņemto uzdevumu, bet tikai tad, kad viņa izņēma no somas grāmatu un deva aptaustīt ar listrīna pārvāku nosegto metāla kastīti, viltus Sisu kundze kaut cik nomierinājās. Viņas baiļpil-nās acis atvilga, pieriesa asarām.

»— Mani bērni, — vecā sieviete purpināja. — Mani mī|ie bērni… Dēls un vedekla man sūta palīdzību no Itālijas. Cik viņi ir labsirdīgi!

Nedomādama pateikties vēstnesei, viņa maigi apjūsmoja laulāto pāri, kas bija radis patvērumu zem žēlīgākām debesīm. Viņa gan arī iedomājās par Agnešu, bet tikai tādē|, lai ātrāk aizvestu projām.

— Te mēs nevaram palikt, — vecā sacīja, bažīgi pārlaizdama skatienu pār tuksnesīgo apkārtni. — Kāds var atnākt, var mūs dzirdēt: jūs jau zināt, ka tagad tiek novērots katrs solis. Dosimies uz manu mājiņu. Es jūtos droša tikai savā mājiņā. Nāciet man paka|, es iešu pa priekšu.

Sakārtojusi uz galvas lakatu, neatdodama melno grāmatu, ko vairs neizlaida no rokām, viņa to paslēpa zem melnās šalles. Lai viņai palīdzētu, Agnesa paņēma kapli.

Sekodama sirmgalvei pa celiņu un pieskaņodamās viņas nedrošajai gaitai, Agnesa juta mostamies žēlumu. Pirmo reizi viņa sarunājās ar veco Siksū-Herca kundzi — un kādos apstākļos! Kādā veidā viņas iepazināsl Agnesa piepeši atcerējās anekdotes, kādas agrāk Parīzē mēlneši bija izplatījuši par šo ebreju paraugmāti. Tenkoja, ka vecā Siksū-Herca nevarot atbrīvoties no vācu geto akcenta: kādas blēņas! Viņa tik pilnīgi bija zaudējusi ebre-jisko akcentu, ka Agnesa ar pārsteigumu saklausīja viņas valodā vietējo akcentu, ne Augšprovansas un arī ne Ronas ielejas, bet Lejasdofinē izrunu, kuru bija dzirdējusi, brauciena laikā apjautājoties par ceļu un sarunājoties ar sievieti, pie kuras būdiņas loga bija pieklauvējusi ciematā. Kopš Agnesa dzīvoja Porkro un bieži braukāja pa Kotda-zīru, viņa bija iemanījusies skaidri atšķirt marseliešu akcentu no tuloniešu akcenta, kas nebija gluži tāds pats kā hiēriešiem, kurš savukārt atšķīrās no kaniiešu izrunas. Lai dažos mēnešos tik labi apgūtu Baronī akcentu, Siksū-Herca kundzei, dzimušai Hercai, vajadzēja būt ļoti jutīgai dzirdei un labai izrunai, kura pierādīja, ka par viņu klīdušās valodas ir nepareizas un parīziešu mēlnesība neizmērojama.

Mājiņā abas sievietes atsēdās pie loga, un Agnesa redzēja, ka bēgles bailēs ir liela tiesa apmātības, varbūt pat zināmas paštlksmināšanās. Vecā sieviete, no ieliņas iegājusi tieši istabā, neaizbīdlja no iekšpuses durvju aizšaujamo, un laukā arī vēl nebija tik tumšs, lai pa logu, kaut gan rūtis bija netīras, nevarētu saskatīt viņu un viešņu.

— Kundze, noņemiet apvāku, — Agnesa teica, norādīdama uz grāmatu, ko vecā ebrejiete joprojām turēja piespiestu pie krūtīm. — Vai jums ir šķēres, ar ko pārgriezt listrīnu?

— Nē, nē! Es to atārdīšu. Audums man var noderēt.

Kad tas bija izdarīts, viņas ieraudzīja koši sarkanu

«Kravena» cigarešu kārbiņu.

— Vai vēlaties, lai atstāju jūs vienu? — Agnesa jautāja, redzēdama, ka Siksū-Herca kundze vilcinādamās svārstīja rokās kastīti, bet to neatvēra.

— Nē, nē. Palieciet šeit.

Piecēlusies, nekā nepaskaidrodama, viņa pazuda blakus antresolā, kur droši vien atradās guļamistaba. Durvis viņai aiz muguras aizvērās. Viņa bija projām diezgan ilgi, un pa to laiku Agnesa paskatījās apkārt. Spriežot pēc mājiņas ārējā apjoma, šī bija vienīgā istaba. Telpa bija nabadzīgi iekārtota un apšaubāmi tīra. Acīm redzot, vecā sieviete dzīvoja viena un, taupīdama līdzekļus un spēkus, māju apkopa reti. Sur tur stāvēja nenovākti trauki. Apaļš galds, kam viena puse bija nolaista, pusmēness veidā piesliets pie sienas. Virtuves bufete un divi krēsli — tās bija visas mēbeles. Pavardā starp diviem ķieģeļiem, kas kalpoja par malkas paliekamiem, uzkrājusies sen atdzisušu pelnu kaudzīte.

«Mazliet tomēr būs jāuzkavējas,» Agnesa nodomāja. «Nevaru tūlīt pat braukt atpakaļ. Pietiks, ja Nionā nokļūšu vakarā.»

Beidzot atgriezās Siksū-Herca kundze bez kārbiņas, kurai droši vien jau bija atradusi labu slēptuvi. Viņa bija kļuvusi možāka, acis viņai staroja un valoda ritēja raitāk.

— Busardela kundze, jūs taču neatteiksieties kaut ko iebaudīt? Esat veikusi tik tālu ceļu. Varbūt tasi tējas?

— Tēju? Labprāt, kundze.

Vecā ebrejiete rosīgi izvēlējās no pagaļu kaudzes pavarda pakājē sīkākus skaliņus un iekūra uguni. Sakarsējusi katliņā ūdeni, viņa to uzlēja tējkannā uz vecajiem biezumiem. Nenoteiktas krāsas šķidrums piepildīja abu sieviešu tases. Siksū-Herca kundze atvainojās, ka viņai neesot pat saharīna.

— Man vēl jābūt pāris graudiņiem cukura, — teica Agnesa, parakņādamās pa rokassomiņu.

Viņa piedāvāja cukuru mājasmātei. Pēc Sisteronas Agnesa bija ēdusi tikai reizi, kad kājām kāpa stāvā nogāzē, tāpēc izņēma arī atlikušo auksto kukurūzas putru, no kuras Siksū-Herca kundze labprāt pieņēma pusi. Sī trūcīgā maltīte loti spēcināja veco dāmu, kura sāka plaši un gari runāt. Viņa slavināja dēlu un vedeklu, kuri viņu ļoti mīlot. Bērni atrodoties Viaredžo, kur viņiem, paldies dievam, nekā netrūkstot un viņi dzīvojot ierastajā komfortā. Jo vairāk tāpēc, ka viņiem Itālijā esot ietekmīgi draugi un tur rasisma uzskati esot daudz brīvāki. Dārgie bērni |oti gribētu arī viņu pārvest uz turieni, un viņa pati vairāk par visu ilgojoties atkalredzēties ar mīļajiem, bet līdz šim tas neesot bijis iespējams, šī plāna realizēšanā esot neuzveicami šķēršļi.

— Kundze, pēc jūsu nostāstiem, ja jūsu dēlam ir Itālijā ietekmīgi draugi… Un es pati zinu, ka Itālijas iestādes…

— Viņi ir mēģinājuši! Kundze, viņi mēģina diendienā! Jūs nevarat iedomāties, kā viņi ir pūlējušies! — Siksū-Herca kundze ievaidēdamās sacīja, un izmisuma uzplūdumā viņas izrunā ieskanējās svešādākas intonācijas. — Pagaidiet, tūlīt jūs pati varēsiet spriest.

Vecā dāma iegāja blakustelpā un iznesa vēstuļu un telegrammu saišķi, kuras bija sakārtotas pēc datumiem un bija sākušas pienākt jau tad, kad viņa vēl dzīvoja Marseļā, daudz labākos apstākļos. No šiem papīriem, kurus viņa viešņai pārlasīja un par katru deva paskaidrojumu, laiku pa laikam norausdama asaras, no šiem vēstījumiem, kuros maskētā veidā bija izteikti svarīgi argumenti un mudinājumi būt pacietīgai, Agnesa negaidot guva pavisam savādu iespaidu. Bez šaubām, viņa sprieda varbūt neobjektīvi, varbūt pārāk franču buržuā garā, varbūt arī pārāk busardeliski, jo viņas ģimenē dažkārt notika vēl ļaunākas lietas, taču bēdās cits citu nepameta, — bet pamazām viņa nāca pie slēdziena, ka abi mīļotie bērni, kas dzīvoja Viaredžo kā nieres pa taukiem, nejuta ne mazāko vēlēšanos apgrūtināt sevi ar šo veco māti. «Kādēļ pārtraukt atpūšanos viņai tik labvēlīgā klimatā?» rakstīja dēls un vedekla. Lauku mājā, kur viņai esot tik pilnīgs miers. Doties ceļā tik vecam cilvēkam, turklāt vienam, esot ļoti bīstami tagadējos grūtajos laikos… Un kā vadmotīvs pastāvīgi atkārtojās galvenais arguments: prātīgi ir apmierināties ar to, kas cilvēkam ir, censties kaut ko mainīt nozīmē izaicināt likteni. So padomu Agnesa izlobīja katrā vēstulē, un reizēm, pēc zināma laika, tas tika izteikts tanīs pašos vārdos.

Sākumā viņai bija ienācis prātā mēģināt, vai ar Mano palīdzību nebūtu iespējams Siksū-Herca kundzi pārvest pār Itālijas robežu. Taču Agnesa atmeta šo nodomu, tiklīdz viņai modās šaubas par vecās dāmas dēla un vedeklas īsto noskaņojumu pret māti. Agnesa baidījās atvērt acis šai sirmgalvei, kura varbūt tīši gribēja tās turēt ciet. Zem nomelnējušu, saplaisājušu dēļu griestiem, pie loga, aiz kura bija redzama tikpat dziļa posta ainava, Agnesa atdeva atpakaļ vērtīgo arhīvu šai pamestajai mātei un vecmāmiņai, kas joprojām paļāvīgi priecājās, ka viņas pēcnācēji ir drošībā. Viņa turpināja:

— Mana meita grāfiene de Mofrelāna ir Savienotajās Valstīs kopš četrdesmitā gada jūnija; viņa ar vīru un bērniem pārvācās uz turieni, kad visi bēga, — viņa paredzēja šos notikumus! Mans vecākais dēls paguva atgriezties Portugālē, jūs jau zināt, ka Siksū ir cēlušies Portugālē. Tas dēls, kas ir Itālijā, lika man saprast, ka viņa bērni aizbraukuši pie tēvoča uz Kaskaesu, kur tam pieder muiža. Tur mani mazbērni dzīvo kopā ar visiem brālēniem un māsīcām. Jūs droši vien pazīstat manu Gislēnu un manu Zofruā?

— Kundze, pirms kara esmu ar viņiem satikusies Parīzē. Un iedomājieties, ka pagājušā gada oktobrī es viņus redzēju Kotdazīrā. Vilcienā, restorānvagonā.

— Oktobrī?… Jā, jā… Pareizi, viņi vēl nebija aizbraukuši uz Spāniju. Viņi iegriezās Marseļā atvadīties no manis, iekams devās pāri Pirenejiem: es biju pa ceļam. Kā viņi izskatījās?

—r Viņi man likās lieliskā formā.

— Tas man dara prieku. Atzīšos, kundze, ka viņi abi ir mani mīļākie mazbērni. Katrai vecmāmiņai laikam piemīt sava vājība.

Agnesa, cik iespējams, novilcināja aizbraukšanas mirkli. Un tomēr, kad viņa beidzot piecēlās, Siksū-Herca kundze gluži izmisa: viņa bijusi tik laimīga sastapties ar savu aprindu cilvēku! Sājā nomaļajā ielejā viņa, protams, nekā nevarot pārmest vietējiem zemniekiem, vismaz līdz šim, tomēr te neesot neviena cilvēka, ar ko sirsnīgi

aprunāties. Dienas velkoties bezgalīgi. «Vienīgā izklaidēšanās ir klausīties radio, tas man atrodas guļamistabā,» vecā dāma teica, norādīdama uz antr.esolu. Viņa klausoties Sveici, jo Londonu klausīties esot pārāk bīstami — kāds varot nodot. Bet viņa sekojot arī visām Parīzes radiopārraidēm. Pat 2ana Erolda Pakī pārraidēm. Erolds Pakī runājot šaušalīgi, un katru reizi viņa kļūstot gluži slima.

— Kāpēc jūs viņu klausāties? — Agnesa brīnījās. — Es reizi viņu dzirdēju, un man pietika.

— Ai, es nevaru atturēties! Zinu, ka viņš runās kaut ko riebīgu par mums. Un kādā tonī viņš izsakās par ebrejiem, gluži kā ārprātīgs! Bet neklausīties ir pāri maniem spēkiem, es neizlaižu nevienu pārraidi, nevienu vārdu!

Sāka krēslot. Siksņ-Herca kundze to izmantoja par ieganstu, lai aizturētu Agnešu līdz rītam: ceļi esot tik sliktā stāvoklī, ka aizbraukt līdz Nionai varot tikai gaišā dienas laikā.

— Zinu, ka mans mājoklis iekārtots nožēlojami, — vecā dāma sacīja, ar roku norādīdama ap sevi. — Bet tāpēc taču jūs nenoraidīsiet manu viesmīlību? Guļamistabā mums vietas pietiks abām. Kas zina, kad atkal redzēsimies, mīļais bērns? Vai neļaunojaties, ka jūs tā saucu? Jūs taču draudzējāties ar manu mazmeitu un mazdēlu…

Mutē vēl juzdama pliekanu garšu no dziras, jo nebija uzdrošinājusies atteikties arī no otras tases, pavisam samiegojusies no vecās sievietes vienmuļās gaušanās un no brauciena noguruma, kas tagad lika sevi manīt, Agnesa domāja par atgriešanos mājās un tanī pašā laikā sev dusmoja par šo domu. Protams, Siksū-Herca kundze mazliet savtīgi izmantoja šo gadījumu, tomēr viņas vientulība nenoliedzami bija šausmīga un stāvoklis bez izejas; nedrīkstēja ļaunoties par viņas nesmalkjūtību.

Abas sievietes turpināja sarunu, pareizāk sakot, runāšanu turpināja Siksū-Herca kundze.

— Šovakar ziņas neklausīsimies! — viņa iesaucās, satverdama Agnesas rokas. — Nemaz neieslēgšu radio. Esmu tik laimīga, ka man ir sarunu biedrene!

Krēsla sabiezēja, bet Siksū-Herca kundze runāja un runāja vienā laidā, kaut gan istabā jau bija kļuvis pavisam tumšs. Gaismu viņa vilcinājās iedegt, lai taupītu strāvu.

Galu galā viņa piecēlās, taustīdamās aizklāja logu un aizdedzināja sarkanīgu lampiņu, kura karājās stieples galā pāri galdam. Abas sievietes piebīdīja krēslus tuvāk vājajai gaismiņai. Sāka mesties vēsi. Agnesa iedomājās par savu māju, par centrālapkures katlu un krietno malkas krājumu. «Nevaru tomēr vest nelaimīgo sievieti uz Baijū zemesragu,» viņa nodomāja. «Un viņa droši vien atteiktos braukt, uzskatīdama šo alu par drošāku.»

Kad vecā dāma sāka gausties mazāk par tagadējās dzīves grūtībām un bailēm un pievērsās vairāk pagātnei, Agnesa ieklausījās ar interesi. Viņa dabūja zināt gandrīz visu par šo ģimeni. Arī šī bija dinastija, kurai tomēr bija ļoti maz līdzības ar Busardeliem. Siksū-Hercu dinastija bija daudz jaunāka, un Agnesa pabrīnījās, ka abu šo Parīzē tik plaši pazīstamo uzvārdu savienojums, kas bija varenības un bagātības sinonīms, cēlies tikai pēc viena Siksū laulībām ar šeit klātesošo Hercu, kurai pat vēl nebija astoņdesmit gadu. Hercas dzimtene bija Elzasa, un viņa ar to lepojās tā, it kā šis apstāklis viņu darītu atšķirīgu no viņas pārējiem ciltsbrāļiem. Viņa paskaidroja, ka vienīgi Elzasas un Avinjonas ebrejus varot uzskatīt par īstiem Francijas iedzīvotājiem, un Agnesa nopriecājās, ka šī Elzasas ebrejiete nedienās bija atgriezusies uz Kontā, kur pret viņas tautiešiem vietējie iedzīvotāji izturējās labvēlīgi. Siksū-Herca kundze, kuras runas veids pārvērtās, kopš viņa bija pievērsusies šim tematam, un kura vairs neteica Agnesai «mīļais bērns», izsacīja spriedumus par dažādiem ebreju noslāņojumiem. Elzasas un Avinjonas izlasi viņa stādīja augstāk par visiem pārējiem ebrejiem, pat par Portugāles ebrejiem, kuri tur bija tikai naturalizējušies, turklāt viņu naturalizācija norisinājusies XVI gadsimtā. Tomēr arī Portugāles ebreji bija izlase, un vajadzēja dzirdēt, kādā tonī Siksū-Herca kundze runāja par po|u vai krievu, vai par austrumzemju ebrejiem un par salašņām Ziemeļāfrikas ebrejiem. Viņa, dzimusi Herca, bija cēlusies Elzasas buržuā ģimenē, kura iedzīvojusies bagātībā jau pirms diviem gadsimtiem, tirgojoties ar zirgiem, un Siksū, Portugāles buržuā, gandrīz tikpat ilgi no paaudzes paaudzē bijuši kuģu īpašnieki. Trešās republikas sākumā Parīze galu galā pievilinājusi abas ģimenes, un, kad viņa, Herca, apprecējusies ar Siksū, tas bijis neparasts gadījums, jo Parīzē tolaik reti slēgtas laulības starp ebrejiem ar dažādu izcelšanos. No viņu laulības radusies Siksū-Hercu banka un divkāršais i^zvārds, ko paturējuši arī dēli un mazdēli.

Agnesai bija skaidrs, ka vārdu birums, kas plūda pār stāstītājas lūpām, ir izsijājies ilgās, vientuļās pārdomās.

Pirmajam klausītājam, kas gadījās, bija lemts ievākt šo pārdomu aug|us. Un gluži dabiski, ka persona, kas labprātīgi bija uzņēmusies vēstneses lomu, atnesusi zelta monētas un turklāt vēl pārstāvēja Parīzes lielburžuāziju, kurai miera laikos bija tik liberāli uzskati, iedvesa uzticību vecajai ebreju dāmai, kam patlaban bija laupīts viņas godājamais stāvoklis sabiedrībā. Viņa bija noņēmusi no galvas lakatu un atguvusi līdzību ar agrāko Siksū-Hcrca kundzi. Viņa bija izslējusi saliekto muguru un runādama bungoja ar pirkstiem pa galda virsu. Iekaisusi vaļsirdībā, Siksū-Herca kundze lika saprast, ka neesot bijusi sajūsmināta par meitas laulībām ar grāfu de Mof-relānu.

— Kundze, varbūt tagad iekodīsim? — Siksū-Herca kundze aicināja gandrīz tādā tonī, it kā atrastos savā savrupmājā Jēnas avēnijā.

Agnesa jutās vīlusies. No šīs dienas viņa bija sagaidījusi vairāk vai kaut ko citu. «Galu galā kādam vajadzēja uzņemties šo braucienu,» viņa beidzot nodomāja. «Un es pati biju lūgusi, lai Mano izmanto manus pakalpojumus. Man nebija pārāk grūti to veikt.» Patiesi, Agnešu ne pa ce|am, ne šeit, šajā būdā, nevienu mirkli nebija nomākusi draudīgu briesmu sajūta, neraugoties uz to, ka viņa bija vedusi aizliegtu kravu.

Pēc trūcīgas maltītes, kurai par aizdaru bija kārba sardīņu, ko vecā dāma izņēma no mazās bufetītes, kurā Agnesa paguva ievērot diezgan bagātīgu produktu krājumu, Siksū-Herca kundze ierunājās, ka Agnesa droši vien būšot nogurusi pēc brauciena un arī viņa pati mēdzot agri likties gulēt. Viņa bija ar mieru pieņemt dažus pārtikas kartīšu talonus, kurus Agnesa piedāvāja.

Siksū-Herca kundze ieveda viešņu antresolā, kas bija tik mazs kā alkovs. Dzelzs gulta, diviem cilvēkiem par šauru, telpu aizpildīja. Šķita, ka guļamvieta dienām ilgi nebija uzposta. Vecā sieviete uzbužināja matraci, pārklāja gultu, izģērbās un apgūlās pirmā. Vājās lampiņas gaismā Agnesa bija redzējusi palagus un labprāt būtu ietinusies mētelī un likusies gulēt uz grīdas. Taču te nebija brīvas vietas, nemaz nerunājot par to, ka šādu vēlēšanos būtu neērti izteikt. Novilkusi tikai kleitu, Agnesa paslīdēja zem segas.

Nodzēsusi gaismu, Siksū-Herca kundze nemitējās runāt. Agnesa brīžam iebilda pa vārdam. Vairāk nekā septiņdesmit gadus vecā mājasmāte un viņas jaunā viešņa, gulēdamas blakus šaurās telpas sasmakušajā gais.i, m&lt;l najā tumsā vēl ilgi turpināja pārmīt laipnas frāzes: «UmIm mājieties, kundze… Kundze, vai patiesi? … Jā, kundze..

Nākamajā rītā Agnesa aizbēga no pamestā ciemata Nionā viņa iegāja viesnīcā, lai nomazgātos un pārmainītu ve|u. Tad viņa sakravāja nelielo bagāžu. Pāri plecam pakārtā rokassomiņa tagad bija vieglāka. Tanī vairs nebija Sevinjī kundzes vēstuļu krājuma, pat ne bezvērtīgās cigarešu kastītes. Agnesa bija atstājusi grāmatu Siksū-Herca kundzei, kas žēlojās, ka viņai neesot ko lasīt.

XIII

Agnesa un Mano gan bija norunājušas satikties pirms Jaungada, taču vairs nesatikās. Mano bija ar Kazellī kunga starpniecību paziņojusi draudzenei, lai uz Kanju nezvanot. Tā Agnesa nevarēja viņai pastāstīt jauno vēsti, kas janvārī pienāca no Vandeika avēnijas: tante Emma iegāja klīnikā.

Luīza 2antī sīki visu aprakstīja Agnesai. Savā mūžā tante Emma bija slimojusi vienīgi ar aknu kaiti, kura kopš pārtikas ierobežojumu laika nemaz vairs nelikusi sevi manīt, un tāpēc vecā jaunkundze iedomājusies, ka viņai ir divdesmit gadu, un spēkus neesot taupījusi. Vienmēr viņa savrupmājā cēlusies pirmā, augām dienām skraidījusi, pa Parīzi un, ja padzirdējusi, ka kaut kur Oteijā vai kādā priekšpilsētā dos kādus pārtikas produktus, šķērsojusi pat visu pilsētu, līdz nonākusi tik tālu, ka vajadzējis parādīt kājas ģimenes ārstam Mezirēram. Vj-ņai bijuši vēnu paplašinājumi un radušās čūlas: kājas nekavējoties vajagot ārstēt. Tante Emma neļāvusi izsaukt sanitāro automobili. Viņa teikusi, ka vēl spējot cilāt kājas un nedošot «šiem kungiem» iespēju piešķirt vai liegt aus-veisu Busardelai. Tante Emma esot aizbraukusi ar metro un pati kājām ieradusies klostera klīnikā Bizē ielā. Jo Busardeli, gan nebūdami nekādi baznīcā gājēji, tomēr nespēja-saprast, kā var salaulāties, aiziet mūža dusā vai ārstēties citādi nekā ar baznīcas palīdzību.

Agnesa ilgi nesvārstījās. Tante Emma bija vienīgā tuviniece, ar kuru viņa regulāri sarakstījās. Kad nu tante bija piekalta pie slimības gultas, turklāt tādā vecumā, kurā katrs sarežģījums varēja kļūt liktenīgs, Agnesai būtu jāgaida Baijū zemesragā ziņas, ko vienam vai otram radiniekam labpatiktu atsūtīt, turklāt pasts tagad gāja tik nekārtīgi. Nē, Agnesa nevarētu paciest šo nemieru: viņa brauks uz Parīzi.

Pieņēmusi šo lēmumu, Agnesa tūlīt pat pasauca Vikto-rini, lai viņai to pateiktu, bet pēkšņi pusvārdā aprāvās. Agnesai iešāvās prātā lieliska doma: viņa ņems bērnu līdzi. Puisēnam jau pilni pieci gadi, viņš viegli panesīs ceļojuma nogurumu un sastapšanos ar Busardeliem. Ģimenes padomes nodibināšana viņam bija devusi pilsoņa tiesības dzimtā: vai nebūs gluži dabiski, ja Agnesa viņu stādīs priekšā vecvecākiem, biržas māklera kantora pilnvarotajam, kas pēc Simona miršanas bija pārņēmis aizbildņa funkcijas, un it sevišķi tantei Emmai, kura bija no visiem vislabāk noskaņota pret Agnesas puisēnu? Agnesa nebija aizmirsusi, kā pagājušajā gadā vecā jaunkundze bija jūsmojusi par Rokī attēliem, un nav šaubu, ka tāpat viņa atmaigs, ieraugot oriģinālu. Agnesa iztēlojās, kā mazs, glīts puisēns ar puķu saišķi rokā ieiet klīnikas istabā un nostājas pretī gulošajai slimniecei, kas svētlaimīgi saņem kopā rokas, mūķenēm vēlīgi nolūkojoties.

Māte izšķīrās vienā mirklī. Lai Parīzē Rokī nevienam nebūtu par apgrūtinājumu, viņa ņems līdzi Irmu, ar kuru puisēnam būs vieglāk iedzīvoties neparastajos apstāk|os. Visi trīs viņi apmetīsies viesnīcā. Agnesa bija pārliecināta, ka ar nelielu piesardzību un minimālu diplomātiju viņai izdosies situāciju pavērst par labu dēlam. It īpaši tagad, kad Simons miris. Piecās minūtēs ar šiem plāniem un psiholoģiskajiem apsvērumiem Baijū zemesraga saimniece atkal k|uva Agnesa Busardela.

Brauciens noritēja samērā ērti. Tulonā Agnesa tanī pašā vakarā dabūja bez pārāk lielām pūlēm kupeju guļamvagonā. Irma brauca otrā klasē. Laiki bija mainījušies. Pāriešanai no vienas zonas otrā vairs nebija vajadzīgas at|aujas. Kontrole aprobežojās ar dokumentu pārbaudi, kas tika izdarīta ceļā un tikai retos gadījumos bija savienota ar čemodānu kratīšanu. Agnesai šķita, ka šie atvieglojumi radušies drīzāk sakarā ar pasaules kara vispārējo norisi nekā ar okupācijas režīma izplešanu pār visu Franciju. Vācieši vairs nebija Korsikā, Itālija bija kapitulējusi un sabiedroto fronte to pārgriezusi divās dalās, krievi jau pārgājuši Dņepru, spāniešu zilā divīzija aizvākusies no austrumu frontes: kā tas viss. varēja neatspoguļoties uz vāciešu izturēšanos tur, kur viņi vēl atradās? Vagona riteņiem ritmiski klaudzot, Agnesa pārcilāja atmiņā šos notikumus un izdarīja salīdzinājumus ar iepriekšējo ceļojumu. Pirmo reizi pēc kara sākuma viņa brauca guļamvagonā. Kupeja bija apkurināta. Puisēns gulēja uz apakšējā dīvāna. Reizēm māte pārliecās pār augšējā matrača malu un naktslampiņas violetajā gaismā nolūkojās uz aizmigušo dēlu.

Agnesa ar vēstuli bija ziņojusi Busardeliem, ka ieradīsies Parīzē, vēl nezinādama, uz kuru dienu dabūs biļetes; telegrafēt no piekrastes departamentiem neatļāva. Tātad stacijā Agnešu neviens nesagaidīs, un viņa varēs puisēnu stādīt priekšā tuviniekiem, kad atradīs par izdevīgu. Izkāpusi Lionas stacijā, Agnesa vispirms devās meklēt, kur apmesties. Atradusi piemērotu viesnīcu, viņa no savas istabas piezvanīja uz Vandeika avēniju. Pie tālruņa bija vecais Emīls, kas runāja pavisam traģiskā balsī:

— Visi kungi ir klīnikā.

— Tik agri? Vēl taču nav desmit! Vai tantei Emmai kļuvis sliktāk?

— Diemžēl jā! Emmas jaunkundzi šonakt ķērusi trieka.

Agnesa piezvanīja uz Bizē ielas klīniku un lūdza pieaicināt kādu no Busardeliem. Ar plaukstu aizsegusi klausuli, viņa uzsauca Irmai, kas blakus vannas istabā mazgāja Rokī:

— Beidziet jūs abi tur smieties! Irma, aizver durvis!

Pie aparāta pienāca biržas mākleris.

— Agnesa? Daudz netrūka, un tu būtu atbraukusi par vēlu. Stāvoklis ļoti nopietns. Vienpusēja paralīze.

— Tūlīt došos turp.

— Nē. Pie Emmas nevienu nepielaiž. Mēs uzturamies uzgaidāmajā zālē.

— Vienalga, es gribu būt kopā ar jums.

— Mūs sūta mājās. Paliks tikai tava māte. Mēs atgriezīsimies Vandeika avēnijā.

— Stundas laikā es tur ieradīšos.

Busardelu savrupmāju Agnesa atrada ļaužu pilnu. Turklāt tie tuvinieki, kuri bija aizbraukuši uz klīniku, vēl nebija atgriezušies. Agnešu saviļņoja šis dzimtas tradīcijām atbilstošais radu saplūdums. Taču viņai izskaidroja, ka šim saplūdumam ir sadzīves rakstura iemesls, bet tāpēc ne mazāk aizkustinošs. Pirms dažiem mēnešiem rekvizīcijas komisijas pilnvarotie apmeklējuši savrupmāju un uzskaitījuši telpas, un tad pāris stundu laikā, sasaukti steidzami kā uz ugunsgrēka dzēšanu, ieradušies visi tuvākie Busardeli. Viņi sadalījuši istabas, izkravājuši savas

mantas un aizņēmuši visos stāvos pastāvīgi gatavībā turētās gultas. Un pirmo reizi, bez mazākās piespiešanās, gluži otrādi, ar apzinu, ka šādos apstākļos nestāties sakaros ar okupantiem nozīmētu, ka viņam trūkst pilsoņa pienākuma apziņas, biržas mākleris bija devies uz komandantūru, jo prefektūrā, ko bija apmeklējis papriekš, viņam atbildējuši, ka savrupmāju rekvizējot vāciešiem un nekā nevarot līdzēt. Agnesai toreiz nekā par to nerakstījuši, baidīdamies, ka vēstules tiek atvērtas, jo tad atklātos, ka biržas mākleris sniedzis nepareizas ziņas par telpu apdzīvotību. Tagad tiešām, ieskaitot bērnus un kalpotājus, savrupmājā dzīvoja vairāk nekā trīsdesmit cilvēku. Pola Busardela dzīvoklis, tiklīdz iemītnieki to atstājuši, tūlīt rekvizēts, tāpat kā Simona savrupmājas divi stāvi. Tur nu nekā nevarēja līdzēt: ugunsgrēks ir ugunsgrēks. Toties dinastijas cietoksnis, pārpildīts ar ļaudīm, bija noturēts.

Beidzot atgriezās arī tie, kas bija aizgājuši uz Bizē ielas klīniku: biržas mākleris, Luīza 2antī, Simona 2anna un Valentīns ar sievu. Viņi bija gaidījuši, kādu rezultātu dos konsīlijs, kurā piedalījās Mezirērs un divi izcili speciālisti. Ārstu prognoze ļāva cerēt. Viss bija atkarīgs no turpmākajām pāris dienām. Ķermeņa puse nebija pilnīgi paralizēta, un ārsti lika cerības uz slimnieces lielo vitalitāti.

No vestibila, kur mājinieki bija sagaidījuši atnācējus, visi kopā devās cauri ledainajai galerijai, lai ātrāk patvertos mazajā salonā. Tur bija apmetušās abas Pola meitas, un, tā kā jaunākajai bija vārga veselība, tad telpu kaut cik apsildīja, kurinot ar žāģu skaidām dzelzs krāsniņu. Jau ceturto ziemu centrālapkure savrupmājā nedarbojās, jo nebija kurināmā. Visi sapulcējās ap remdeno cilindrveida krāsniņu, kas izplatīja skāņu smaku, kā mēdz būt, kad kurina ar skaidām. Taču telpas drīz vien piesila no daudzajiem cilvēkiem.

— Vai pirms paralīzes tantei Emmai bija sāpes? — Agnesa jautāja.

— Jā, pie katras pārsiešanas, bet viņa visu pacieta bez viena vienīga vaida, — biržas mākleris sacīja. — Tu jau viņu pazīsti.

— Un vai tagad viņa ir pie apziņas?

— Mezirērs apgalvo, ka jā. Kad Luīza pirms aiziešanas noskūpstīja viņu uz pieres, mums arī likās,..

Luīza Zanti paaicināja Agnešu noma|us.

— Bērniņ, es viņai pačukstēju, ka tu esi atbraukusi, ī sinu pārliecināta, ka viņa saprata.

— Agnes, vai jūs nepaliksiet paēst brokastis kopā ar mums? — jautāja Pola Žanna, redzēdama, ka māsīca velk rokā cimdus. — Iekodīsim, ko dievs devis, — viņa piebilda, vēl lieku reizi atkārtodama iemīļoto izteicienu, ko jau mala visus šos četrus gadus.

— Paldies, dārgā, bet es esmu atvedusi līdzi dēlēnu un auklīti. Mēs esam apmetušies «Kembridžas» viesnīcā, Sentonorē priekšpilsētā.

īsu mirkli valdīja klusums. Busardeli izvairījās saskatīties. Taču Agnesa, kas to bija pateikusi pavisam parastā tonī, ievēroja, ka neviens nekā neiebilda, pat ne pieklājības pēc, pret viņas nodomu uzturēties citur, ne Vandeika avēnijā; starp citu, viņai tas bija izdevīgi.

Luīza, kas joprojām dzīvoja Renkēna ielā, gāja projām reizē ar Agnešu.

— Es ļoti vēlos redzēt tavu puisēnu, — mīļi smaidīdama, sacīja Luīza, kad abas šķērsoja savrupmājas pagalmu.

Sastapšanās notika pēcpusdienā «Kembridžas» viesnīcā, kad bērns kopā ar Irmu atgriezās no pastaigas Elizejas laukos. Luīza apbrīnoja puisēnu.

— Tikai pieci gadiņi? Viņš izskatās vismaz kā sešus gadus vecs. Vai zini, meitiņ, pat priekš sešiem viņš man liekas par lielu! Nu pastāsti, — Luīza turpināja, pieliekdamās uz mazbērna pusi, — pastāsti, Reno, — kā tev patīk Parīze?

Viņš neatbildēja. Tante Luīza atkārtoja jautājumu.

— Es neesmu nekāds Reno, — viņš beidzot sacīja. — Kāpēc jūs mani tā saucat?

Agnesa steidzās saīsināt pirmo pārbaudījumu un aizsūtīja puisēnu rotaļāties viņa istabā ar Irmu. Tad Agnesa vaļsirdīgi pateica tantei, kā bērns iesaukts par Rokī, un šis paskaidrojums pēkšņi it kā materializēja puisēna ārlaulības izcelšanos, kura nebija aizmirsta. Pārdzīvotās drāmas cēloņi pastāvēja. Vienīgi Ksavjē vairs nebija starp dzīvajiem.

— Vedīšu viņu uz Vandeika avēniju, — Agnesa piebilda, — kad būšu pieradinājusi pie Reno vārda.

— Neraizējies. Ļoti labi, ka šis starpgadījums notika ar mums abām.

Tomēr jaukais noskaņojums bija izgaisis. Kad metās krēsla, viņas kājām devās uz Vandeika avēniju, lai būtu tur, kad Marija Busardela atgriezīsies no klīnikas.

— Vai tēvocis Aleksandrs joprojām ir tikpat aizņemts? — apvaicājās Agnesa, kad viņas gāja garām tukšajai, slēgtajai, pamestajai Elizejas pilij.

— Joprojām, — Luīza atturīgi atbildēja, un Agnesa labāk nekā agrāk izprata šīs aizņemtības un atturīgās atbildes jēgu.

Viņas iegriezās Miromenila ielā.

— Zini, tante Luīza, Parīze tagad izskatās citādāk nekā pēdējo reizi, kad biju atbraukusi. Jūs, kas neesat izkustējušies no pilsētas kopš okupācijas pirmās ziemas, nevarat uztvert šo pārmaiņu. Bet es atgriežos pēc pusotra gada prombūtnes, un man šī pārmaiņa duras acīs. Mašīnu ielās ir tikpat maz, bet troksnis k|uvis lielāks. Ļaudis vairāk sarunājas, soļo drošāk, ir mazāk sagumuši. Patiesi, varbūt viņi nav kļuvuši dumpīgāki, bet katrā ziņā jautrāki.

— Tu tā neteiktu, ja mēs būtu gājušas pa Sosē ielu. No tās ļaudis vairās. Un man tā iedveš šausmas. Ja tu zinātu, kādi briesmu darbi notiek tanī kvartālā!… — Luīza sacīja, pāri plecam norādīdama uz namu rindu, kura aizslēpa Iekšlietu ministrijas ēku un tās piebūves.

Vandeika avēnijā jau ilgi gaidīja Agnesas māti, kas vēl arvien neatgriezās no klīnikas. Vēstis, kuras viņa beidzot atnesa, nebija mainījušās ne uz vienu, ne uz otru pusi, stāvoklis bija tāds pats kā no rīta. Ārsti negalvoja par slimnieci. Marija Busardela bija lūgusi, lai viņai atļauj palikt pa nakti pie svaines, taču, kaut gan viņas vārds Bizē ielā bija labi pazīstams, atļauju nevarēja dot. Sakarā ar slimnīcu rekvizīciju slimnieki saplūda privātajās klīnikās, no kurām dažas arī bija rekvizētas, un Bizē ielas klīnikā trūka istabu; Emma Busardela jaunkundze bija uzņemta ķirurģiskajā nodaļā vēnu ārstēšanai uz piecām dienām. Paralīzes dēļ viņu paturēja klīnikā ilgāk.

Klausoties mātes stāstījumu, Agnesa viņu pavēroja un atrada, ka viņa nav sevišķi pārvērtusies. Pēc mīļotā dēla nāves Marija Busardela vairāk nebija sakritusies. Varbūt tanī laikā, kad Simons vēl bija dzīvs un atradās gūstā, viņa sasniedza savu augstāko novājējuma pakāpi. Viņa tikai bija kļuvusi mierīga. Drūmais spīdums acīs bija izdzisis, balss vairs nedrebēja. Bija izgaisušas drudžaino bažu pazīmes. Šķita, ka viņa ir nostabilizējusies. Viņa vairs neizdvesa smagas nopūtas. Tikai laiku pa laikam imitē dziļi ievilka elpu un izslējās, it kā cenzdamās atbalstīt dzīvības spēkus, un vienīgi šī kustība liecināja, ka viņā nav salauzts viss gara spraigums.

Pārnākusi mājās, māte bija ļāvusi, lai meita noskūpsta viņai vaigu, un atbildējusi ar vienaldzīgu apkampienu, nepārtraucot stāstīt par Emmu tuviniekiem, kas bija noraizējušies par slimnieci. Kad atskanēja zvans, kas aicināja savrupmājas iemītniekus pusdienās, Marija Busar-dela nekā neiebilda, redzēdama, ka Agnesa piecēlās, lai atvadītos.

— Māt, vai tu rīt atkal iesi uz klīniku? — Agnesa jautāja.

— Noteikti.

— Vai atļausi, ka tevi pavadu? Es neuzkavēšos, ja būšu par apgrūtinājumu. Noskūpstīšu tanti Emmu un iešu projām.

— Tad esi šeit agri. Es iziešu no mājām bez ceturkšņa astoņos.

Pēc vācu laika pusastoņos, kad Agnesa piezvanīja pie Vandeika avēnijas savrupmājas durvīm, ārā vēl bija melna nakts. Viņu ielaida viena no bērnumeitām. Vecais Emīls vēl nebija nokāpis lejā.

— Netraucējiet nevienu. Es uzgaidīšu māti.

Agnesa iegāja mazajā istabiņā blakus vestibilam, cerēdama, ka tur nebūs tik aiiksti. Sī telpa kopš laika gala kalpoja par garderobi, par uzgaidāmo salonu ar rakstāmpiederumiem un telefona aparātu. Agnesa iededzināja gaismu un atsēdās. Virs sevis, ap sevi Agnesa juta milzīgo māju, vel miegā iegrimušu. Piecēlušies bija droši vien tikai bērni, kas posās uz skolu un parādīsies ar zilo spuldzīti vāji apgaismotajā vestibilā tikai pēc ceturtdaļstundas ar skolas somām rokā, lai dotos cits uz Kārno, cits uz Moljēra liceju. Meitenes tagad vairs nesūtīja mācīties 2ila Ferī licejā, tāpēc ka Klišī laukums vienmēr bija pilns vāciešu; viņas apmeklēja Moljēra liceju Ranela ielā un gāja uz turieni pāri Pereiras laukumam.

Piepeši nakts klusumā ieskanējās zvans: telefons. Aparāts atradās blakus, un Agnesa paņēma klausuli. Runāja no Bizē ielas klīnikas. «Ak dievs,» Agnesa pēkšņi iedomājās, «ja zvana tik agri, tad tante Emma ir mirusi. Vai arī mirst. Un tieši man to pateiks!»

— Šeit Ksavjē Busardela kundze. Esmu Emmas jaunkundzes brāļameita. Kas noticis?

— Kundze, nav nekā |auna. Gluži otrādi. Zvanu jums no slimnieces istabas un pēc viņas vēlēšanās. Viņa jūtas drusciņ labāk un uzreiz iedomājās par tuviniekiem.

— Paldies, māsa, paldiesl Pasakiet viņai, ka mēs visi sūtām viņai sveicienus.

— Pagaidiet! Busardela jaunkundze vēlas, lai kaut ko paziņoju viņas ģimenei. Viņa liek atgādināt, ka šodien ir pirmdiena, veļas mazgāšanas diena, un vajag savākt netīro veļu. Viņa ir noraizējusies, ka bez viņas neviens to neatcerēsies.

Agnesa steidzās uz mātes istabu, un no telpas uz telpu, no stāva uz stāvu izplatījās prieka vēsts, ka tante Emma nākusi pie samaņas.

Busardelu ģimenes vecākā pārstāve atgriezās savā guļamistabā Vandeika avēnijā pēc nedēļas. Vieglās paralīzes pēdas pamazām izzuda. Varēja cerēt, ka divos trīs mēnešos tante Emma atkal būs tāda pati, kāda bijusi pirms triekas. Tikko viņa atguva valodu, Agnesa piedāvājās atvest pie viņas puisēnu. Ārsti bija likuši slimnieci novietot atzveltnes krēslā, kāju turēt paceltu uz soliņa un ieteikuši viņai sagādāt izklaidēšanos — ar to pietika, lai attaisnotu Rokī parādīšanos uzreiz pašā naidnieku citadeles centrā.

Pa to laiku Agnesa bija pieradinājusi dēlu atsaukties uz Reno vārda. Viņa bija veikli izvērtusi to par rotaļu; iesaistoties tanī, pat Irma viņu tā uzrunāja, un puisēnam tas bija vēl viens jaunums vairāk Parīzē, kur viņu uz katra soļa sagaidīja kāds atklājums.

— Veco dāmu, kura tevi sauks par Reno, — Agnesa viņu pamācīja, — tu uzrunā par vecmāmiņu. Pārējam saki vienkārši «tante».

Emma jutās aizkustināta līdz sirds dziļumiem, kad puisēns viņu godāja par vecmāmiņu, kā viņu vēl neviens nebija saucis. Jau pirmajā apmeklējumā, pārlaižot skatienu pār bērnu, kas rotaļājās uz paklāja pie atzveltnes krēsla, un sajūsmināto tanti Emmu, kura nenolaida acis no puisēna, Agnesai kļuva skaidrs, ka partija ir laimēta. Vecā Busardela jaunkundze bija pieprasījusi, lai guļamistabā ienes Simona Zannas abu jaunāko atvašu rotaļlietas, bet, kad paši bērni, viens sešus, otrs deviņus gadus vecs, ienāca apskatīt tuvāk nepazīstamo brālēnu, pret kuru viņus piespieda izturēties tik devīgi, tante Emma ] abus aizsūtīja atpakaļ uz bērnistabu: trīs bērni uzreiz viņu nogurdinot. Agnesa un Reno palika vieni pie slimnieces, puisēns, aizrāvies rotaļā ar jaunajām paijām, un

viņa māte, slepus pavīpsnādama ikreiz, kad viena no svainēm vai māsīcām aiz iegansta apraudzīt tanti Emmu ienāca uzmest acis uz kādreiz nolādēto un tagad tiesības atguvušo bērnu.

Agnesa neizmantoja savtīgi šos panākumus un atkal atveda dēlu tikai pēc tam, kad tante Emma bija neatlaidīgi pieprasījusi. Ar savu aizbildināmo iepazinās arī jaunieceltais aizbildnis; viņš bija tipisks privātas firmas ierēdnis, novecojis biržas māklera kantorī, par kura pilnvarnieku tagad bija kļuvis. Vienmēr gatava neuzticēties, Agnesa aizdomīgi vēroja viņa pirmo saskari ar bērnu, taču lāga vīrs kā pa tikšanās laiku, tā arī pēc tam atturējās no padomiem un ieteikumiem attiecībā uz Reno audzināšanu un nākotni. Ģimenes padomes locekļi, kuri jau katrs bija redzējuši puisēnu, arī necentās nekādā veidā izmantot savas tiesības. Marija Busardela izvairījās būt kopā ar šo mazdēlu, — bet vai viņa nevairījās no visiem tuviniekiem, ar kuriem satikās tikai pie galda? Varbūt vienīgie izņēmumi bija Simona vecākā meita un dēls, Zilberta un Maniels. Tā kā svaine vairs nebija pastāvīgi kopjama, Marija Busardela caurām dienām uzturējās savā istabā, viena ar dziļajām sērām, kuras visi bijāja.

Agnesa domāja par atgriešanos uz Baijū zemesragu. Uzturēšanos Parīzē paildzināt viņa netiecās aiz vairākiem iemesliem, no kuriem galvenais bija bargā Parīzes ziema, kas vāji apkurinātajā viesnīcā varētu atstāt sliktu iespaidu uz piecus gadus veco bērnu, kurš dzimis un audzis Provansas saulē. Nedaudzās darīšanas Parīzē Agnesa jau bija nokārtojusi, satikusies ar savu pilnvaroto un dažiem draugiem.

Viņa bija arī sazinājusies ar Mofrelāniem, lai pastāstītu viņiem par Siksū-Herca kundzi, jaunās, kopā ar vīru uz Savienotajām Valstīm aizbēgušās grāfienes de Mofrelānas māti. Paša de Mofrelāna māte dzīvoja Lilles ielā, mazā, senlaicīgā savrupmājā, kas bija iespiesta starp lielām mūsdienu celtnēm. Mājoklis būtu ļoti patīkams, ja tanī varētu dzīvot, nekad neatverot slēģus. Aiz savrupmājas mazs pagalmiņš, apstādīts ar vienmuļiem krāšņumkrū-iniem, bija dārza vietā, un no lievenēm, kas atradās fasādē, nokļuva bruģētajā septiņstāvu mājas sētsvidū; no šīs mājas visām virtuvēm varēja nolūkoties, kā dzīvoja Mofrelāni. Atstājot savrupmāju, vajadzēja iet cauri lielā īres nama vārtu velvei, un tad gājējs nokļuva izmirušā ielā, kur skatiens uzreiz atdūrās pret juceklīgas celtnes

mugurpusi, — d’Orsē viesnīcas neskaitāmi daudzie logi rindojās virs vienmēr atvērtajiem metro stacijas vēdlodziņiem, pa kuriem pastāvīgi plūda troksnis un pazemes izgarojumi. Pirmo reizi pieejot pie savrupmājas, kurā dzīvoja de Mofrelāni, kas Parīzē ieņēma diezgan redzamu stāvokli, Agnesa pabrīnījās, ka cilvēki ar tik skanīgu vārdu mājoja tādā apkārtnē, un viņā neviļus modās lepnums par savu dzimto namu, kuru gan mazliet izķēmoja Otrās impērijas laiku smagnējie rotājumi, toties tas atra* dās lieliskā vietā, saulē un zaļumos.

Senatnīgajā savrupmājā bija daudz skaistu lietu. De Mofrelāna kundze pieņēma apmeklētāju buduārā, kura sienas bija iztapsētas ar vecrozā damastu, kas droši vien te jau rotājās agrāk, nekā dārzs tika pārvērsts par mazu pagalmiņu un pretī izauga milzīgā īres kazarma; šo burvīgo tapsējumu Busardelu savrupmāja ar visiem sienu paneļiem un gobelēniem varētu tikai apskaust. Toties kalnu kristāla lustru sedza putekļi, Luija XV stila krēsli bija izsēdēti, un grīdas paklāja izplūdušos plankumus, kuri izskatījās kā ģeogrāfijas karte, varēja izskaidrot ar trim pekīniešu sugas sunīšiem, kuri gulēja pie dzelzs krāsniņas.

— Jūs droši vien pazīstat mūsu draugu Muromski, — de Mofrelāna kundze sacīja Agnesai, norādīdama uz vīrieti, kas bija piecēlies no sēdekļa.

Agnesa viņu nepazina, bet, tāpat kā visa Parīze, zināja par marķīzes ilgo draudzību ar viduvējo čeliistu, kas reizi gadā koncertēja Gavo zālē. De Mofrelāna kundze bija maza, sīka sieviete, kurai vēl daudz bija atlicis no viņas kādreizējā skaistuma. Smaidīdama viņa rādīja garus, nodzeltējušus, bet veselus zobus, caur kuriem it kā izsijāja laipnības, lai klausītāji tās labāk novērtētu. Aiz marķīzes izsmalcinātajām manierēm, aiz tīri franciskās laipnības Agnesa tomēr uztvēra vieglu disonansi. «Vai tik viņas pašas dzīslās nerit ebreju asinis?» Agnesa nodomāja. Viņa atcerējās kādu citu aristokrātu, māklera kantora klientu, kura vārdus tēvocis Teodors bija dažu labu reizi atkārtojis: «Ja mūsu vecmāmiņas nebūtu bijušas ebrejietes, mēs jau būtu izputējuši.»

Ienāca sulainis, kas pasniedza muskatu, — vienīgi šis paradums Agnesai atgādināja Busardelu savrupmāju. Starp citu, tagad gandrīz visur mēdza pamielot apmeklētājus ar glāzi vīna gaišā dienas laikā, jo, kopš tējas un portvīna nebija, katrs vīns tagad bija cenā. De Mofrelāna kundzi ļoti ieinteresēja Agnesas stāstījums, taču viņu gandrīz vairāk satrauca garais un grūtais brauciens pa Baroni nekā vecās ebrejietes bēdīgie dzīves apstākli nabadzīgajā būdā. De Mofrelāna kundze izteica vairāk laipnību Agnesai nekā nožēlas un, galvenais, līdzjušanas radiniecei Siksū-Herca kundzei. Agnesa būtu centusies iestāstīt, būtu prasījusi, lai nelaimīgajai sirmgalvei palīdz nokļūt Itālijā, bet trešās personas klātbūtne traucēja, un, acīm redzot, mājasmāte bija lūgusi čellistu, lai tas neatstāj viņas divatā.

— Ļoti priecājos no jums dzirdēt, — de Mofrelāna kundze beidzot sacīja, — ka Siksū-Herca kundzes bērni, kas apmetušies Viaredžo, neaizmirst māti. Protams, ja būs mūsu 6pēkos, mēs pie mazākās izdevības… Bet es neredzu nekādas iespējas, jo, spriežot pēc jūsu vārdiem, līdzek|u viņai tagad netrūkst.

— Kundze, jūsu vedeklas māte man tikai lūdza jums pastāstīt par viņas dzīvi, kad ieradīšos Parīzē. Ja man izdosies viņu vēlreiz apmeklēt, pastāstīšu viņai par jums…

— O! Jūs pati redzat: mani vēl arvien moka nerva iekaisums, — de Mofrelāna kundze sacīja, rādīdama kreiso roku, kas bija ietīta kažokādā.

— Tātad es viņai pateikšu, ka jūs jūtat līdzi viņas ciešanās.

Agnesa piecēlās.

— Jā, jā! Tā pasakiet. Bušu jums ļoti pateicīga. Ko var darīt? — de Mofrelāna kundze turpināja, pavadīdama apmeklētāju. — Pat ja nav jābaidās par sevi un savu īpašumu, tomēr ir žēl tos, kuri atrodas nelabvēlīgākos apstāk|os. Es nezinu, kā ir dienvidos, — viņa pavīpsnādama piebilda, — bet Parīzē katrā ģimenē ir kāds ebrejs.

Kad viņas jau gāja cauri vestibilam, atvērās ārdurvis. De Mofrelāna kundze iepazīstināja Agnešu ar savu vecāko mazmeitu Sibilu, kas bija atbraukusi ar velosipēdu.

— Kāds labs vējš tevi šurp atpūtis?

— Vajadzība, nepieciešamība! Man it nekur neapņemas nedēļas laikā uzšūt šaurās bikses, ja es pati nepagādāju materiālu. Gribu aprunāties ar vectēvu, vai viņš man nevar iedot kādas bikses, ko man varētu pārtaisīt.

— To nu tu kārto ar viņu pašu: viņš ir otrajā stāvā.

— Bet man vajadzīgs tikai tvīds vai gabardīns!

— Cik noprotu, — jūs brauksiet slēpot? — Agnesa teica.

— Es nebraukšu nekur, ja nedabūšu sev šauras bikses! Man stāstīja, ka Mežēvā citādas nemaz vairs nevalkājot.

Novēlējusi meitenei labas sekmes meklēšanā, Agnesa atvadījās.

Aiznākamajā dienā viņa saņēma no Viktorines vēstuli, kurā līdzās parastajām sīkajām ziņām par dzīvi Baijū zemesragā atradās šādas rindas: «Paziņoju kundzei, ka tagad mūsu trijās salās ievests ārkārtējs stāvoklis. Iedzīvotājiem vairs neļauj izbraukt un arī no cietzemes pie mums nelaiž, vienīgi sakarā ar pārtikas piegādi. Ja kundze gribētu atgriezties, viņai vajadzētu lūgt atļauju. Ļaudis runā, ka šo ierobežojumu cēlonis esot tas, ka Pasde-grotā izzvejots kāda nogalināta cilvēka līķis. Vispār runā Joti daudz ko.»

Sēdēdama viesnīcas istabā, kur lasīja vēstuli, Agnesa uzreiz atkal visu atcerējās: noslepkavotā inspektora pārnešanu, dziļo tumsu, rūsgano zemes strēli, ledaino ūdeni, kur uz katra soļa draudēja briesmas un kurā viņai bija vajadzējis iebrist divas reizes, un kā viņu krastā bija uzveicis vājums… atcerējās sauso, silto čigāna augumu. Un viņu mēmās naktis. Agnesa bija priecīga, ka dēls ar Junu izgājuši pastaigāties, jo viņu bija sagrābis dziļš, smeldzīgs satraukums. Apjukums nāca tikai vēlāk. Ko lai viņa dara? Vandeika avēnijā Agnesa līdz šim nebija ieminējusies par aizbraukšanu. Viņa varēja uzkavēties šeit ilgāk, palikt Parīzē vēl nedēļām, ja pārceltos uz lētāku viesnīcu. Svarīgākās Agnesai bija bērna intereses. Paturēt viņu Parīzē nebūtu labi. No otras puses, tanīs apstākļos, par kādiem rakstīja Viktorine, bez šaubām, ar īpašu nodomu, ko starp rindām skaidri varēja uztvert, atgriezties ar dēlu Porkro nozīmētu aizvest viņu vilkam rīklē. Tagad, kad līķis bija atrasts, Agnesa baidījās, ka varbūt kādas pēdas, kuras viņa, par spīti visai piesardzībai, nav pamanījusi, neatved meklētājus uz Baijū zemesragu.

Agnesai ienāca prātā aizsteigties uz Renkēna ielu un prasīt padomu tēvocim Aleksandram, vienīgajam tuviniekam, kuram viņa varēja uzticēties. Taču, iedomājoties, ka vajadzēs tēvocim visu izstāstīt, dažus apstākļus tomēr noklusējot, viņa sāka svārstīties. Kaut gan Agnesa pazina tēvoča noskaņojumu un nojauta viņa darbošanās raksturu,— vai šim vecajam parīzietim stāstījums par analfabētu čigānu, par kuru viņa bija uzņēmusies gādību, neliksies tomēr kā notikums no citas pasaules? Agnesai pašai arvien vairāk sāka likties, ka viņa toreiz pārdzīvojusi kaut ko teiksmainu, gandrīz mistisku. Patiesi, pārdomājot par to šajā priekšpusdienā, arvien vairāk atgūstot parasto mieru, šī epizode viņas mūžā, lai cik kvēla tā bijusi, tagad arī pašas acīs atkāpās arvien tālāk, |oti tālā pagātnē. Agnesa izskaitīja mēnešus: aprīlis, maijs, jūnijs… jau desmit mēneši! Gandrīz gads!

Tikai nakamajā dienā Agnesa aizgāja pakavēt laiku tantei Emmai, taču nekā neieminējās ne par aizbraukšanu, ne par uzkavēšanos Parīzē. Agnesa zināja, ka ir impulsīva, reizēm pārsteidzīga; nopietnos gadījumos viņa pati sev neuzticējās un centās nogaidīt, kamēr spriedums prātā nobriest.

Viņa cerēja arī tieši vai netieši saņemt kādu vēsti no Mano. Draudzene droši vien zināja par ierobežojumiem, kas uzlikti Porkro iedzīvotājiem, un zināja arī šo ierobežojumu cēloni. Nerakstīdama viņai, Agnesa domās piesauca Mano, ilgojās saņemt palīdzību no Kanjas, kādu norādījumu. Bet velti.

Tanī pašā nedē|ā, kad Agnesa atkal reiz ieradās Van-dcika avēnijā, vecais Emīls, kas, acīm redzot, bija viņu gaidījis aiz stiklotajām durvīm, ieveda viņu mazajā ģērbtuvē. Viņš aizvēra durvis.

— Jums telefonēja. Kāds kungs. Viņš vēlējās runāt ar Busardela kundzi. Es jautāju: «Ar kuru Busardela kundzi?» Viņš paskaidroja: «Ar Agnesas kundzi no Porkro.» Tā kā viņš negribēja uzdot savu vārdu, aizbildinādamies, ka tas jums nekā neizteikšot, es viņam nesacīju, kurā viesnīcā esat apmetusies. Tagad pa telefonu reizēm notiek tik trakas lietas… Piemēram, tepat blakus trešā numura durvju sargam katru nakti pulksten divos zvana un visādi draud…

— Labi, Emīl… Vai šis kungs zvanīs vēlreiz?

— Teicās piezvanīt šovakar ap septiņiem.

— Lieliski. Pacenties būt pie aparāta ap to laiku. Un tad pasauc mani. Tikai esi tik mīļš un nesaki nevienam nekā.

Sirmais Emīls, kas jau sen pievilka vienu kāju, tuvojās astoņdesmit gadiem un bija Vandeika avēnijā pārraudzījis jau vairākas kalpotāju paaudzes. Viņš bija redzējis piedzimstam un uzaugam Agnešu, viņas brāļus, brālēnus un māsīcas; Emīls jaunos kungus neuzrunāja trešajā personā un, stāvēdams pāri ģimenes ķildām, palika ikvienam no viņiem uzticams noslēpumu glabātājs.

Kad nepazīstamais atkal piezvanīja, Agnesa ieslēdzās mazajā istabiņā.

— Agnesa Busardela kundze?

— Esmu pie aparāta. Jums ir kaut kas man sakāms?

— Jā. Vai jūs esat viena?

— G,andrīz… Uzdodiet man savu numuru. Es iziešu ārā un piezvanīšu jums no kādas kafejnīcas.

— Tas nav iespējams. Es runāju no automāta. Un man nav laika.

— Labi. Vienu mirklīti… Emīl! — viņa uzsauca, pavērusi durvis. — Vai otrā stāva kāpņu telpā vēl arvien ir pārslēdzējs? Uzej un atvieno. Lai neviens nedzird manu sarunu, ja noceļ cita aparāta klausuli.

Agnesa atkal aiztaisīja durvis, paņēma klausuli un, izdzirdējusi noklakšķam atvienotāju, sacīja:

— Tā. Runājiet, es klausos.

— Zvanu jums pēc norādījuma no Lavandu. Jūsu draudzene no Kanjas saņēma pavēsti. Viņa aizgāja norādītajā laikā. Pēc tam viņa vairs nav redzēta.

Agnesa tikko savaldīja kliedziēnu. Nepazīstamais jau nokāra klausuli.

Pēc stundas ceturkšņa Agnesa bija Renkēna ielā. Tēvocis Aleksandrs patlaban bija atgriezies mājās uz pusdienām. Ievērojusi, ka brāļameita ir loti bāla, Luīza tūlīt atstāja viņus vienus. Kad Agnesa īsumā izstāstīja tēvocim visu notikumu, par kuru viņš nekā nebija zinājis un tāpēc varēja spriest jo objektīvāk, vecais arhīvists uzskatīja, ka starp inspektora līķa atrašanu un Mano arestēšanu droši vien ir tiešs sakars. Diemžēl jāpieņem, ka policija saistījusi inspektora nogalināšanu ar Agnesas draudzeni un čigānu, kas meklēts Kanjā, pēc tam Porkro un galu galā pazudis. To pierāda arī tas fakts, ka "Agnešu telefoniski brīdināt uzdevis Kazellī kungs, kas ietilpis tanī pašā grupā. Galu galā tēvocis Aleksandrs kategoriski pateica, ka Agnesai nevajag atgriezties uz dienvidiem.

Iekārtojies Parīzē. Kur vien gribi. Paliec viesnīcā vai palūdz, lai tev ar dēlu un aukli dod pajumti Vandeika avēnijā, sameklē mēbelētu vai nemēbelētu dzīvokli: to var atrast. Mēs uzņemtu tevi pie mums, bet tas nav labākais atrisinājums. Jo vairāk tāpēc, ka tavai tantei ceturtajā stāvā noīrējuši dzīvokli dedzīgi kolaboracionisti, vesela ģimene. Divas meitas un dēls iestājušies Darnāna jaunatnes organizācijā. Mūžīgi staigā apkārt zilos kreklos un meklē kašķi ar visiem. Nekas nevar būt ļaunāks par

šādiem pašmāju diktatoriem. Tātad iekārtojies kaut kur, nedodarbojies vairs ne ar ko, ienirsti Parīzes buržuā vidē, iekļaujies augstāko aprindu dzīves veidā. Mani vārdi tevi varbūt šokē, bet padoms ir labs. Vai neesmu tevi pārliecinājis? — tēvocis jautāja, redzēdams, ka Agnesa sēdēja, acis nodūrusi, un it kā nereaģēja uz viņa ieteikumiem.

— Kā? O jā! Es tikai domāju par savu nabaga draudzeni. Ak dievs, ko gan viņi darīs ar Mano? Zini, viņa… viņa vairs nav jauna.

Aleksandrs Zantī nemēdza platoniski mierināt; satvēris Agnesas rokas, viņš tikai pateica, ka Mano patlaban, kad viņi abi runā par to, noteikti priecājas, ka Agnesa neatrodas Kotdazīrā.

Parīzē tiešām izīrēja dzīvokļus. Sur tur pie vārtiem bija izlikti rakstiski sludinājumi. Vācu un franču administrācija tīkoja tikai pēc plašām un greznām telpām. Turklāt pēdējā laikā rekvizīcijas vispār tika izdarītas aizvien retāk. Ļoti daudz vidēja lieluma dzīvok|u bija krituši valdības iestāžu rokās pirms pusotra gada, kad masveidā deportēja trīsdesmit tūkstošus Parīzes ebreju, un šis privāto dzīvokļu kontingents bija pilnīgi apmierinājis okupantus. Mājokli, kas Agnesai patika, viņa atrada Brazīlijas laukumā, Vagramas un Viljē avēniju krustojumā. Māja, kuras fasādi greznoja augstas, rievainas kolonnas ar korintiešu kapiteļiem, izskatījās diezgan cildena un labi iek|āvās laukuma un pārējo kvartālu ielu krustojumu veidojumā, kuras bija apbūvētas Osmana laikā.

Agnesa noīrēja apakšējā stāvā saulainu četru istabu dzīvokli, ko vēl gaišāku vērta nelielais dārziņš, kas robežojās ar laukumu. Puisēns varēs palikt dārziņā bez uzraudzības tanīs stundās, kad viņš nebūs Monso parkā. Jo Rokī ies rotaļāties arī uz Monso parku, viņš pieradīs pie tā gluži tāpat kā daudzi citi mazi Busardeli pirms viņa un droši vien arī pēc viņa. Sartras rotondas režģu vārti atradās nedaudzu soļu attālumā no Brazīlijas laukuma, ejot pa Pronī ielu. Agnesa, gluži dabiski, meklējumus bija sākusi dzimtajā kvartālā, uri laimīgi atrastais mājoklis ar dārziņu lietošanā viņai likās paša likteņa mājiens.

Viss jaunais dzīvoklis bij-a pilns dažādu zīmju. Vismaz Agnesai tā likās. No dārziņa mazi dzelzs vārtiņi veda tieši uz Vagramas avēniju, tā ka nevajadzēja iet cauri vārtu velvei un garām durvju sargam. Jau pirmo reizi apskatot savu nākamo valstību, Agnesa bija pieprasījusi vārtiņu atslēgu, un, tā kā ierūsējusī slēdze nedarbojās,

viņa lika to sakārtot un ieeļļot, iekams galīgi izšķīrās. Kad vārtiņi beidzot atvērās, ievelkot švīku uz nolaistā dārziņā ceļa grants, Agnesa apstājās pie izejas uz avēniju un dažos mirkļos atmiņā pārdzīvoja naksnīgu ainu, kas bija norisinājusies pirms sešiem gadiem: miegā iegrimusī Busardelu savrupmāja, klusums un laternas Vandeika avēnijā, sievietes ēna, kas slīd pa tumšo dārzu, atver gandrīz šādus pašus vārtiņus, pamāj gaidošajiem šoferiem un vada mirstoša jaunekļa nolaupīšanu.

Lai dabūtu noīrēt šo apakšstāvu Brazīlijas laukuma namā, Agnesa būtu ar mieru nest upurus. Tie nebija vajadzīgi. Tā kā sabiedroto gaisa spēki bija sākuši bombardēt Parīzi un tās ziemeļrietumu priekšpilsētu, tad neviens sevišķi netīkoja apmesties uz dzīvi astoņpadsmitajā kvartālā. Pie nama pārvaldnieka izlasot pēc agrāko laiku paraduma rūpīgi sastādīto nomas līgumu, kurā bija kādi divdesmit paragrāfi, Agnesa atklāja vēl kaut ko jaunu. Viņa kļuva kāda Pereiras īrniece, nama īpašniece bija baronese de Nefvila, dzimusi Pereira. Sis vārds Agnesai bija pazīstams kopš pašas bērnības, jo bija saistīts ar Busardelu labklājību un tās nostiprināšanu. Ar baņķieriem Percirām Otrās impērijas laikā dvīņubrāļi Busar-deli, Agnesas vecvectēvs un viņa brālis, veiksmīgi pārmainīja Manso parka rajonā viņiem piederošos zemesgabalus, kuri bija neizdevīgi sadalīti starp šīm abām turīgajām ģimenēm.

Agnesa nodomāja, ka, slēdzot līgumu ar kādu Pereiru, viņa atjauno tradicionālās saites, un, parakstoties uz zīmogpapīra, viņai lūpās pavīdēja pa pusei ironisks, pa pusei apmierināts smīns.

XIV

Agnesa atsāka Parīzes dzīvi. Līdz šim, uzturēdamās viesnīcā, no dienas dienā rīkodamās, kā kuro reizi izgadījās, viņa bija jutusies kā pagaidu apmetnē. Tagad vajadzēja nokārtoties.

Jaunajā eksistencē galvenās bija divas rūpes. Visnopietnākā un pastāvīgākā bija par dēla veselību; otra — steidzamākā rūpē attiecās uz materiālo iekārtošanos. Reno, ko tagad Agnesa pati sauca šinī vārdā, lai pie tā pieradinātos un izvairītos no jauniem starpgadījumiem, — Reno vēsti par palikšanu Parīzē uzņēma ar prieku. Ja

puisēnam Jautu darīt pēc paša patikas, tad viņš augām dienām vizinātos ar metro: šī vizināšanās viņam bija kļuvusi par mījāko izpriecu, protams, Jaužu pieplūduma stundās viņu tur nelaida. Māte katru pēcpusdienu sūtīja Reno ar Irmu pastaigāties Monso parkā un reizēm arī uz Bulo-ņas mežu, kad laiks bija labs. No rītiem Agnesa dēlēnam uzdeva mazliet mācīties un pati nodarbojās ar viņu, tāpat kā bija darījusi Porkro, kur skolas nebija; viņa negribēja tūlīt pat likt Rokī sēdēt stundām ilgi klasē, pie aizvērtiem logiem, svešu bērnu vidū, jo tad viņam būtu vēl grūtāk pierast pie Parīzes. Agnesa baidījās, ka tik spēja dzīves veida pārmaiņa neatstāj sliktu iespaidu uz mazo Baijū zemesraga mežonēnu, it sevišķi, ja uzturēšanās galvas-pilsētā ieilgtu.

Sājā sakarībā viņa gribēja konsultēties pie laba speciālista un atcerējās ārstu Rožē Osvaldu, kas traģiskajās Ksavjē agonijas dienās bija parādījis tik lielu lietpratību un cilvēcīgumu. Atrast šo ārstu Agnesai neizdevās, un ne bez pūlēm viņa izdibināja, ka doktoram Osvaldam bija vajadzējis bēgt no rasiskās vajāšanas. Sī vēsts Agnešu pārsteidza, un tanī pašā laikā viņa pabrīnījās par savu neattapību: kā viņai agrāk nebija ienācis prātā, ka elzasis-kais Osvalda uzvārds varēja būt arī ebreju uzvārds? Tiesa gan, Agnesa Osvaldu bija iepazinusi miera laikos, un pēc milzīgā attāluma, kas Šķīra šos divus laikmetus un divējādos prāta noskaņojumus, viņa redzēja, līdz kādai kroplībai nonākusi viņu dzīve. Galu galā puisēnu izmeklēja kāds tēvoča Aleksandra ieteikts ārsts, kas atzina, ka bērna veselības stāvoklis ir labs, un izsacīja visikdienišķākos norādījumus, kuri mazliet nomierināja māti.

Jaunais dzīvoklis neprasīja sevišķi lielu remontu. Vēl uzturēdamās «Kembridžas» viesnīcā, kamēr krāsotāji uz-svaidzināja apakšstāva istabas un ūdensvada licējs saveda kārtībā sanitāro iekārtu, Agnesa skraidīja pa antikvariātiem. Ja nemeklēja sevišķus retumus, tad lietotu mantu tirgotavās varēja atrast par pieejamām cenām visu, ko vien vēlējās. Okupācija bija apgriezusi otrādi visu, pat šādas lietas. Gadījuma pirkuma aizkari, kurus lika izmazgāt vai pārkrāsot, bija izdevīgāki nekā jauni, par kuriem vajadzēja dot tekstilpreču talonus un kuri bija tikai «erzaci». Iziedama no mājām, Agnesa tagad vienmēr ņēma līdzi audekla maisu un siksnas iesaiņošanai un atgriezās ar metro, nesdama mēbeju auduma baķi, pāri ar auklām kopā sasietu krēslu vai kaudzi angju porcelāna

šķīvju, kurus bija uzgājusi Paradi ielas trauku tirgotāja bodelē starp bezgaumīgu trauku kalniem un samaksājusi par tiem desmit franku gabalā. Viņai vienmēr bija paticis rakņāties pa antikvariātiem un iekārtot, izgreznot telpas, taču līdz šim reti bija izdevies šīs spējas izlietot. Šoreiz viņa, starp citu, steidzās, lai ātrāk varētu atstāt dārgo viesnīcu un drīzāk justies mājīgi.

Beidzot trīs Porkro trimdinieki pārkravājās uz dzīvi Brazīlijas laukumā. Agnesa pieņēma virēju, kas nāca pa dienu, jo vienīgo īres ligumā paredzēto kalpotājas istabu aizņēma Irma. Izņemot puisēnam pienu, pēc kura no rītiem gāja paka| Irma, pārējo pārtiku veikalos sagādāja jaunā virēja. Viņai mazliet palīdzēja pati saimniece, kurai savukārt palīdzēja Busardelu ģimenes organizācija, kas saņēma daudz paku no abām muižām. Reizēm šo to atsūtīja arī Viktorine. Agnesa tomēr asi izjuta nemitīgi pieaugošo dzīves dārdzību. Tai vēl pievienojās melnā tirgus vilinājumi, kuriem nevarēja pretoties, jo bērna veselības labad vajadzēja pieturēties pie tāda paša režīma kā Baijū zemesragā. Tagad Agnesa aptvēra, ka tur viņa lielāko tiesu bija pārtikusi no pašas saimniecībā ražotajiem produktiem. Parīzē viņai radās finansiālas problēmas. Agne-sai bija personīga manta, bet tā sastāvēja no nekustamiem īpašumiem, ko viņa bija mantojusi no vectēva. Tagadējos juku laikos šie īpašumi ienesa maz, drīzāk bija tikai par nastu, un pašreiz, uzturoties Parīzē, Agnesai pat nebija iespējams izmantot tiesības uz kādu no saviem dzīvok|iem.

Agnesa no jauna dabūja izjust visas okupētās galvaspilsētas dzīves grūtības, no kurām Kotdazīra tomēr bija vairāk vai mazāk pasargāta; apziņa, ka arī viņai tagad tās jāpanes, sniedza gandarījumu. Ātri vien viņa apguva parīziešu paradumus. Sastopot kādu paziņu, pārmijusi pāris frāžu, Agnesa jau uztvēra, ar ko viņai darīšana un vai ar šo cilvēku var runāt brīvi vai arī vajag apdomāt vārdus. Ļoti drīz viņa izdibināja, kādos noslāņojumos dalās viņas mājas iedzīvotāji: otrajā stāvā dzīvoja mēreni kolabora-cionisti, trešajā — kvēli kolaboracionisti, pats ģimenes galva strādāja «Mažestika» viesnīcas kantorī; ceturtajā stāvā mita pieklājīgi ļaudis, kuri sagādāja nepatikšanas vienīgi ar to, ka viņu bērneļi bieži skaļi lēkāja, tā ka skanēja viss nams. Par piektā un pēdējā stāva īrnieci — jo vecajai ēkai bija tikai pieci stāvi — paklusām* melsa, ka šai pavecajai dāmai ar ļoti labajām manierēm esot mazdēls Leklerka armijā. Sirmgalve dzīvoja viena pati, un

tuvinieki viņai bija piekodinājuši uzlidojumu naktīs iet lejā patvertnē, jo vairāk tāpēc, ka viņas dzīvoklis atradās zem paša jumta, b^t vecā dāma uzturējās vārtu velvē, acīm redzot, viņai derdzas pievienoties pagrabā pārējiem nama iemītniekiem, kas tur drebinājās aiz bailēm. Kad Agnesa bija ievākusies apakšstāva dzīvoklī, viņa aicināja veco dāmu pie sevis, jo ari pati bija noiēmusi trauksmes naktīs aiztaupīt puisēnam kvernēšanu mitrajā pagrabā ikreiz, kad iekaucās sirēnas, kas vēstīja bombardēšanu, kura bieži vien izpalika.

Agnesa iepazina melīgu ziņu epidēmiju un visas psihozes, ko parīziešu prātos bija ieperinājuši četrdesmit pieci okupācijas mēneši, noslēgtā dzīve, pazemojumi un mūžīgās bailes. Viņa ievēroja, ka galvaspilsētas iedzīvotāju vidū plosījās dīvaina mānija nonāvēt promesošos cilvēkus. Pēkšņi kādu dienu izplatījās baumas, ka viens vai otrs cilvēks, kas dzīvoja Londonā vai Ņujorkā, ir miris. Neviens nezināja pateikt kaut ko sīkāk, nekad nebija atrodams pirmais šīs vēsts sējējs, bet katrs apgalvoja, ka minētā persona vairs nav starp dzīvajiem. Tā ar vispārēju piekrišanu šī persona tika pa gabalu nonāvēta, it kā sodīta par to, ka neizcieš tās mokas, ko spiesti izciest okupētās Francijas iedzīvotāji.

Starp citu, Agnesa dzirdēja, ka apkārtējie cilvēki runāja par notikumiem tā, it kā pasaules kara liktenis izšķirtos nevis daudzajās frontēs, arī ne Londonā, bet tikai Parīzē, Ābeca salonos. Tā savā laikā Telma Leonmartēna bija uzskatījusi, ka viss izriet no Višī «Otcldipark». Agnesai bija arī gadījies dzirdēt, ka Lionas, Marseļas un Tulonas iedzīvotāji bija grupējuši kara notikumus cieši ap savu dzimto pilsētu.

Viņa jutās vīlusies, ka Parīzē bija tāpat. Parīzieši 1944. gadā bija atbrīvojušies no drūmās bara pasivitātes, kas viņus bija liekusi, kad Agnesa iepriekšējo reizi ieradās Parīzē, taču viņi bija pilnīgi aizņemti vienīgi paši ar sevi. Solis viņiem bija kļuvis raitāks, bet viņi soļoja aplī ap sevi. Gribot negribot Agnesai vajadzēja viņiem sekot šajā apburtajā lokā. Agnesas dzīvi parīziešu vidū iezīmēja tikai ļoti sīki notikumi, vienmēr tās pašas nenozīmīgās ikdienas raizes. Viņa to apzinājās un no tā cieta. «Varbūt man trūkst brīvā gaisa un plašā jūras apvāršņa,» Agnesa reizēm nodomāja. Var arī būt, ka viņu no jauna uzsūca ģimene.

Agnesa cītīgi klausījās ang|u radio. Pēc tam pa telefonu viņa izplatīja dzirdētās ziņas. 2antī pārim Agnesa nezvanīja, jo viņi paši vienmēr sekoja pārraidēm un vairījās sazināties pa telefonu, baidīdamies, ka sarunas tiek noklausītas. Agnesa apmierinājās ar tiem no Busardelu vidus, kuri viņai bija tuvāki, ar brāli Valentīnu, brālēna dēlu Bernāru, kuriem jaunās ziņas atkārtoja, ievērojot parasto piesardzību, kas palielināja paziņošanas prieku:

— Vai esi dzirdējis, kādas baumas klīst? Protams, es tām neticu. Krievi esot pārgājuši Cehoslovakijas un Rumānijas robežu. Jā, Seretas rajonā. Valentīn, paskaties uz kartes, tu redzēsi, cik tas ir ticami!

Reiz vēlu vakarā virtuvē vārīdama ūdeni, lai sagatavotu rītdienai dzērienu puisēnam, kas jau sen gulēja, Agnesa skaidri izdzirdēja cauri sienai Londonas pārraidi. Skaņas plūda no blakusmājas. Agnesa notrīsēja. «Sie |audis neapzinās, ka viņi uzgriezuši aparātu pārāk skaļi! Laime, ka viņus izdzirdēju es! Jābrīdina viņi, lai ir piesardzīgāki. Ja viņus izdzirdēs kolaboracionisti no augšējā stāva…»

Taču Agnesa nezināja, kas ir šie kaimiņi. Durvju sargātājai prasīt nevarēja, jo skaitījās, ka viņa ir pa draugam ar vāciešiem, tāpēc ka spekulēja ar dažādām deficīta precēm. Agnesa uzdeva manīgajai Irmai, kura turklāt bija dedzīga de Golla piekritēja, izdibināt, kas dzīvo blakus-mājas apakšējā stāvā. Irma atgriezās no izlūkgājiena, tikko valdīdama smieklus.

— Re-če! Tā tikai ir labā! Irma iesaucās ar dienvidnieku akcentu, ko nezaudēja arī Parīzē. — Tur blakus dzīvo viena ielenc! Sakoties esam aktrise, ar ausveisu, lai var staigāt apkārt pa naktīm. Un Londonu pa radio klausās vācu oficieris, kas pie viņas guļ. Nudien, joki! Un kundze gribēja pamācīt šo cilvēku!

Locīdamās aiz smiekliem, Irma izskrēja mazajā dārzā, kur rotaļājās Rokī.

Atgadījums uzjautrināja arī tanti Emmu, kad Agnesa viņai to atstāstīja, pati zobodamās par savu vientiesību un cēlajiem nodomiem. Apmeklējot tanti Emmu, kas atlaba un taisījās drīz viefi iet ārā pastaigāties, Agnesa atkal nostiprināja attiecības ar Busardeliem. Viņai radās iespaids, ka pēc Simona nāves ģimenē daudz kas mainījies. Gūstekņa mirstīgās atliekas varēs pārvest dzimtenē tikai vēlāk, un arī tā bija tikai cerība, taču viņa rēgs jau mājoja Vandeika avēnijā. Kaut gan Busardelu savrupmāja bija pieblīvēta ar ļaudīm, kaut gan tagad te uzturējās jās vesels bars bērnu, kuru dzīvesprieku un jautrību neviens neeentās iegrožot, pa māju tomēr klīda vācu zemē mirušā vecākā dēla gars. Tas izpaudās ikreiz, kad parādījās māte, arī pati kļuvusi kā rēgs. Slīdot pa koridoriem, ieņemot vietu ģimenes lokā, Simona ēna aizsedza atmiņu skaudrumu, izkliedēja ienaidu, kas sensenis bija iemājojis šajā vecajā namā.

Vēl lieku reizi Agnesas sirds pievērsās piederīgajiem. Taču, jūtot sevī iesilstam tuvību pret ģimeni, Agnesa nevīlās par cēloņiem, kas to izraisījuši. Viņa saprata, ka šajās nedrošajās posta un nomāktības dienās viņa atgriezās pie Busardeliem kā pie stabilas kārtības, kā pie nešķobī-gas organizācijas, kas izturējusi ne šādus vien uzbrukumus un izturēs arī turpmāk. Agnesai bija vajadzīgs šis atbalsts. Tā bija atgriešanās pie saknēm, pie dzimtās zemes. Un, ja arī klasiskais teiciens, ka zeme nemelo, Agnesai likās diezgan tukšs un katrā ziņā nepiemērots attiecībā uz viņas ģimeni, kurā viņai tik daudz bija melots, viņa tomēr zināja, ka pieķeršanās asinsradiem izrietēja no tās pašas nepieciešamības, no dabas loģikas.

Būtībā Agnesas mūža lielā kaislība bija ģimene. Pievilkšanas un atgrūšanas ritmiskajā mijā, ilgām pēc tuviniekiem nobriestot viena vai divu gadu laikā un tad atrodot piepildījumu, kad Agnesa no jauna atgriezās tēva mājās, kur drīz vien viņu pārņēma neatvairāma pārsāti-nāšanās, viņa saskatīja slimības vēsturi, inkubācijas periodu, krīzi, atlabšanu un kaites atkārtošanos — pašas mīlestības vēsturi.

Otrs Agnesas patvērums bija Parīze. Taču Busardeli tik sen bija iesakņojušies galvaspilsētas zemē, uzsūkuši no tās bagātību, varenību un gudrību, ka Agnesai ģimene un Parīze šķita nesaraujami saistītas. Okupācija modināja Agnesā agrāko patiku klaiņāt pa pilsētu, un šī patika drīz vien izvērtās par nepieciešamību. Ja radio atnesa sliktas ziņas, piemēram, kad sabiedrotie bija cietuši neveiksmi pie Kasino vai nākamajā dienā pēc Bibisi pārraides par masu slaktiņu Askā, vai kad nezināšana par Mano likteņi bija laupījusi miegu Agnesai, vai arī vienkārši šaubu stundās, kādas aiz dvēseles paguruma pārdzīvoja pat visstiprākie cilvēki, Agnesa aizveda dēlu uz Vandeika avēniju vai atstāja Brazīlijas laukuma dārziņā, kur viņš bija drošībā, un, apāvusi ērtāko kurpju pāri, devās ceļā. Viņa gāja kājām, šādās dienās pamezdama dzīvoklī velosipēdu, ko bija likusi atsūtīt no Porkro. Viņa vienmēr devās uz Sēņu kā

uz pilsētas dabisko artēriju. Un krastmalā bija mazāk vāciešu. Agnesa staigāja stundām ilgi. Reizēm viņa apstājās pie automāta un piezvanīja uz mājām, lai pārliecinātos, ka ar Reno viss kārtībā. Puisēns pa telefonu pastāstīja, ar ko patlaban nodarbojies, un tad jautāja:

— Mammī, kur tu esi?

— Parīzē.

— Ko tu dari Parīzē?

— Kārtoju svarīgas darīšanas.

Agnesa devās tālāk. Viņa aizgāja pa krastu līdz Sitē, apmeta līkumu pa abām savdabīgajām saliņām, no jauna izjuzdama ciešās saites ar dzimto pilsētu, ar Parīzi, kas izturējusi un pastāvējusi visos karos. Senas krastmalas margas, zem pagātnes nastas sagumušie nami, senlaicīgās pilis redzēja aizejam garām sievieti, kas gluži kā pilsētas Antejs smēlās spēku un drosmi, soļojot pa mī|otās Parīzes asfaltu.

Kādu vakaru, atgriezdamās no garas pastaigas un tuvodamās Vandeika avēnijai, kur Reno bija pavadījis visu dienu, Agnesa ieraudzīja tanti Emmu stāvam pie lielajiem režģu vārtiem un kādu gaidām. Bija aprīlis, dienas jau stiepās garumā, vecā Busardela jaunkundze bija silti ievīstījusies kažokā un ap galvu apsējusi lakatu. Agnesa piesteidzās pie viņas.

— Tante Emma, vai tu mani gaidi? Kas noticis? Kaut kas ar Reno?

— Mieru, kaķīt! Reno rotaļājas ar brālēniem un māsīcām, un nekas nav noticis. Bet es tik sen neesmu izbāzusi degunu ārā no mājām — gribēju dabūt zināt ko jaunu.

Tante Emma tiešām domāja, ka jaunas ziņas klīst pa ielām. Pirms triekas lēkmes viņa nereti, metro vagonā vai ielu krustojumā ieraudzījusi ļaužu pūlīti, bez mazākās kautrēšanās bija gājusi klāt un noklausījusies sarunas, ja tās viņai likās spraigas, cerēdama izdzirdēt diezin kādus atklājumus. No guļamistabas loga viņa varēja novērot tikai bērnu rotaļas parkā un uz dārza krēsliem sēdošu jauniešu flirtu, skatus, no kuriem sen bija atraisījusies. Pat caur savrupmājas dienvidu fasādes logiem viņa redzēja tikai Vandeika avēniju, privātu strupceļu, kurā it nekas nenotika, ja neskaita vācu sargkareivja nomācošo šurp un turp staigāšanu. Tāpēc tante Emma izvēlējās novērošanas posteni lielo režģu priekšā, uz Kurselas ielas ietves, tieši pretī Hoša avēnijai, kur sākās pilsētas kustība. Un tur, rokas sakrustojusi, plaukstas iežmiegusi padusēs kā durvju

ii^ātāja pie vārtiem, viņa stāvēja un gaidīja notikumus, hiput kā visi Busardeli, viņa nespēja iedomāties, ka Pa-rizē var norisināties kaut kas svarīgs citur nekā viņu mājas tuvumā.

— Vai dabūji kaut ko zināt? — apjautājās Agnesa, vairs neizjuzdama bailes kā pirmo reizi, kad bija ieraudzījusi tanti stāvot uz ielas un gaidot; sastapšanās pie Van-deika avēnijas ieejas atkārtojās, tā bija it kā slepeni norunāta satikšanās.

— Diemžēl ne. Šodien it nekā.

Agnesa paņēma veco radinieci zem rokas, un abas atgriezās mājā. Viņas atrada Reno, aizrāvušos rotaļā ar brālēniem un māsīcām lielajā galerijā, kas bija atdota pilnīgi bērnu rīcībā. Kādā lietainā pēcpusdienā Agnesa, ienākdama galerijā, pārsteidza mazos Busardelus, kas žigli kaut ko paslēpa zem krēsla un izlikās pavisam nevainīgi. Agnesa nekā nejautāja, un galu galā viņi paši visu izskaidroja.

— Saproti, tante Agnes, kad durvis atveras, ir jābūt gatavam uz visu, — Valentīna jaunākā meita sacīja. — Tagadējos laikos!…

Augdami okupētajā pilsētā, nepazīdami miera laiku brīvību, par ko dzirdēja runājam kā par brīnumainu teiksmu, bērni vientiesīgi atdarināja pieaugušo cilvēku tieksmes un piesardzību.

Saskatījusies ar rotaļu biedriem, meitene savilka noslēpumainu seju un piebilda:

— Tev jau var pateikt. Mēs lasījām «Bekasinus».

Viņa nogaidīja, kādu iespaidu atstas šis atklājums, kura

nozīmīgumu Agnesa prata novērtēt. Klīda valodas, ka vācieši aizlieguši vairākus «Bekasina» albumus, un tiešām tie bija izņemti no apgrozības. Runa bija par pirmā pasaules kara laikā publicētajiem: «Bekasins pie sabiedrotajiem», «Bekasins kara laikā», «Bekasins mobilizēts», «Bekasins pie turkiem». Okupācijas varas pārstāvji bija atklājuši, ka vācieši tanīs kariķēti gan zīmējumos, gan tekstā. Sevišķi tur bija attēloti kāda doga varoņdarbi; šis ērmīgais suns ar četrstūraino galvu «bija kļuvis slavens ar lielisko ožu un naidu pret bošiem», kaut gan viņš saucās Hindenburgs. Sie albumi, kuri kopš četrdesmitā gada atkal tika uzskatīti par ķecerīgiem, vairs nekur nebija atrodami: daļu to īpašnieki bija iznīcinājuši, daļa tikusi noslēpta pagrīdē. Tā kā vienlaikus ar notikumiem bija mainījušies arī noskaņojumi Busardelu ģimenē,

pretošanās liesma, kāda tā bija uzplaiksnījusi tantē Emmā, galu galā pārsviedās arī uz ģimenes atvasēm, un bērni slepus lasīja pretvācu «Bekasinus». Valentīna jaunākā meita, kurai bija visi četri albumi, nebaidījās tos dot lasīt arī savām mazajām draudzenēm Atmēra licejā.

Agnesai pavasaris vilkās gausi. Uz metro sienām, avēniju sētām, pie kioskiem bija izkarināti vācu propagandas plakāti, uz kuriem attēlota Itālijas karte, pa kuru lien gliemezis, kas personificēja sabiedroto virzīšanos uz priekšu pa Apenīnu pussalu, un šajā bildītē, kas Agnesai dūrās acīs malu malās, uz katra soļa, viņa saskatīja savu mocību simbolu. Emma, jau atspirgusi pēc slimības, atkal bija uzņēmusies gādību par lielo saimi, un Agnesa apmeklēja Vandeika avēniju retāk. Viņa bija galīgi iekārtojusies Brazīlijas laukumā.

— Tici man, Baijū zemesragā man arvien bija darba pilnas rokas, — viņa sacīja Luīzai 2antī. — Pati nezinu, kā tas notika, bet vakars allaž pienāca pārāk ātri. Es nekad negarlaikojos.

— Bērniņ, ir starpība: gādāt par kārtību četrās istabās vai pārzināt muižu …

— Tas nav galvenais, tante Luīza.,,

— Ko tēvocis tev ieteic?

— Palikt. Pagājušajā mēnesī, pēc Lašapelas bombardēšanas, kad es pirmo reizi novedu bērnu pagrabā, jautāju tēvocim Aleksandram, vai man nevajadzētu atgriezties uz Baijū zemesragu, — viņš atkārtoja, ka ne. Starp citu, bombardē jau arī Maršēju un Nicu.

— Nesēdi mājās, satiecies ar Jaudīm, aizej uz teātri.

— Teātri pilni ar vāciešiem. Biju aizgājusi uz «Atlasa kurpīti», un man priekšā sēdēja viens ar vērša skaustu. Nē, es ierakstījos «Resing» klubā, Zilberta un Maniels deva ieteikumus. Tūlīt jau klāt jūnijs, kad laiks būs jauks, uzsēdināšu Reno uz bagāžnieka, un aizbrauksim uz peldētavu. Tur arī būs vācieši, bet viņi vismaz nebūs uniformās.

— Es vāciešus-neredzu, — Luīza sacīja. — Esmu tikusi tik tālu, ka vārda pilnā nozīmē viņus vairs neredzu.

— Jā, bet es tā nevaru, jo pastāvīgi domāju, ka viņi varbūt ir izsūtījuši manu labāko draudzeni.

— Klusē! — Luīza uzsauca, roku piespiedusi pie sirds un bažīgi pamezdama acis uz durvīm. — Lūdzu, nerunā mūsu mājā par izsūtīšanu!

«Resing» peldētavā Agnesa redzēja vācu virsniekus, kuri peldbiksītēs izskatījās jau krietni paveci un sašļukuši, it kā atvilkti no «landšturma» rezervēm; Parīzē pēdējā laikā vispār reti varēja sastapt staltus, brašus āriešu pārstāvjus. Agnesa tur sastapās arī ar Sibilu de Mofrelānu. Sī astoņpadsmit gadus vecā jaunkundzīte, acīm redzot, bija barvede vienā no divām trim jauniešu kompānijām, kuras valdīja klubā. Agnesa šeit redzēja dzīvesprieku, smieklus un aicinošus skatienus, visu to, ko vientiesīgi bija uzskatījusi par pagātnē aizslīdējušu un ko notikumi, kā redzams, tomēr nespēja ietekmēt. Viņa vairījās pievienoties šim baram, aizbildinādamās ar to, ka pastāvīgi jāpieskata puisēns mazajā baseinā.

Reno tur plunčājās aizrautīgi un tomēr reizēm, nekā neteikdams, atsēdās blakus mātei, nolieca galviņu un sērīgi paglāstīja ar mazo plaukstu baseina malu. Tad arī Agnesa atcerējās Pormanas smilšaino liedagu, raibos o|us, ko skaloja bangas, sidrabainās vizlas nītis ūdenī un, nolūkodamās uz bērnu, kas bija zaudējis zeltaino iedegumu, salīdzināja viņu ar mazo, kailo, saules staru apspīdēto amoriņu, kāds viņš kādreiz bija.

— Mēs ejam pie Rumpela ēst «babas»! — Sibila kādā pēcpusdienā paziņoja. — Vienīgi tur vēl ir tādas kūkas kā pirms kara. Nāciet mums līdzi. Ar puišeli, viņš par to nesūdzēsies.

Māte atteicās un, šoreiz tiešām nevarēdama atsaukties uz bērnu, sacīja, ka nesen esot gājusi pa Rivolī ielu garām Rumpelmaijera tējas salonam un redzējusi, ka tur pie visiem galdiņiem sēž vācieši.

— Un tad? Vai jums no tā pāries ēstgriba? O, Agnesi Mēģiniet iztikt bez kompleksiem!

Pie šiem vārdiem Agnesa sadrūma, un Sibila piebilda, ka viņa visu pārspīlējot. «Droši vien es pārspīlēju,» Agnesa, palikusi viena, nodomāja. «Bet ja es citādi nevaru?» Viņa iekāpa baseinā, kur Rokī plunčājās, turpretī Zilberta un Maniels, kurus Agnesa bija iepazīstinājusi ar Sibilu, nebija varējuši pretoties pirmskara «babu» vilinājumam.

Taču kādu rītu, kad Agnesa vēl gulēja gultā pēc nakts, kura bija līdzinājusies tik daudzām citām — ar radio klausīšanos līdz pusdiviem, — Irma bez pieklauvēšanas iedrāzās guļamistabā:

— Kundze, kundze! Viņi šorīt izcēlušies malā!

— I2j nu! Kur tu to dabūji dzirdēt?

Uzreiz uztrūkusies no snauda, Agnesa bija uzšāvusies gultā sēdus.

— Rindā pie piena bodes. Pilnīgi droši! Pārbaudīju ziņas pie trešā stāva kolaboracionistu ķēkšas. Viņas kungu astoņos no rīta izsaukuši uz «Mažestiku»!… 6, kundze, tas nu ir noticis!

— Attaisi slēģus. Un uzliec vienalga kādu plati. Šinī laikā ir milzīgi traucējumi, būs grūti ko uztvert. Un var kāds dzirdēt no ielas.

Tāpat naktskreklā Agnesa atsēžas pie uztvērēja. Šveices radio ir mēms. Angļu raidītājs, kas tiek ārkārtīgi traucēts, šķiet galīgi trakuma pārņemts. Sājā ārkārtējā gadījumā Agnesa piezvana uz Renkēna ielu: mājās ir tikai Luīza, kas pusvārdos apstiprina notikušo faktu.

— Šorīt ar bērnu neej staigāt, es aizliedzu! — Agnesa, vilkdama mugurā rītasvārkus, piekodina Irmai.

Viņa baidās, ka uz ielām neizceļas nemieri, jukas un neiejaucas patruļas. No dārza cauri žogam viņa vēro laukumu. Nav nekā sevišķa. Ļaudis iet savās gaitās. Karavīrus neredz.

Pēcpusdienā jau visa Parīze zina un runā par jauno notikumu un tam tic. Taču līdz pusvieniem naktī tuvāku ziņiļ trūkst. Beidzot nakts pārraides, kas vieglāk uztveramas, sniedz sīkākas ziņas un apstiprina, ka pārdrošā operācija izdevusies.

Sabiedrpto spēki izcēlušies krastā divsimt piecdesmit kilometrus no Parīzes, un Agnesai, visiem parīziešiem tumsas siena sabrukusi. Jūnija saule, kas lej starus pār pilsētu, ir kļuvusi citāda, un dienas tiek mērītas ar citu mērauklu. Agnesa vairs neiet uz peldētavu, paliek ar bērnu Brazīlijas laukumā un gaida, kad tas notiks. Stundas ir garas, vakars kavējas: pēc vācu laikā ārā ir gaišs līdz desmitiem. Galu galā pienāk nakts ar Sotansa un Bibisi pārraidēm. Taču cerētā veldze garam reizēm nav sasniedzama līdz pašai rītausmai: ienaidnieks ārkārtīgi pastiprinājis traucējumus. Ja beidzas pārraide, no kuras Agnesa paguvusi uztvert labi ja pusi, viņa sevi mierina: «Pēc stundas dzirdēšu skaidrāk…» Viņa atgulstas uz kušetes blakus uztvērējam. Aizsnaudusies viņa uztrūkstas, domā, ka palaidusi garām zināmo laiku: uz radioaparāta uzliktais modinātājs viņu nomierina. Dažkārt pie durvīm klusu pieklauvē, istabā ieslīd Irma, nokāpusi no bēniņ-stāva.pār briestošajām krūtīm savilkusi ciet īsu halātiņu, un abas sievietes klusajā mājā, klusajā pilsētā pacietīgi gaida, vērodamas pulksteni, un tad ieslēdz uztvērēju. Nakts stundās traucējumi mazāk skar informatīvos ziņojumus nekā šifrētos vēstījumus, vārdu hieroglifus, kas tolaik skanēja abstrakti un pat likās nenopietni, un tikai vēlāk noskaidrojās, ka tieši no tiem bijusi atkarīga sabiedroto spēku sekmīga izkāpšana krasta. Plecu pie pleca Ag-nesa un Irma aizrautīgi klausās šos vēstījumus un dabū zināt, ka mazie zirdziņi izbraukuši divreiz, ka pianīno ir salona vidū un Melpomcna iesmaržojas ar vijolītēm. Cenzdamās izlobīt šķietamo aplamību jēgu, katra ieteic savu izskaidrojumu: rīt pēc dienas, informatīva ziņojuma noskaidrosies, kurai bijusi taisnība. Un nākamajā dienā abas pūlas saistīt noslēpumainos formulējumus ar faktu, ka ang|i ieņēmuši Baijī un amerikāņi Karantānu.

— Ak dievs, man taču nebūs karoga, ko izkārt pie loga! — Agnesa kādu rītu iesaucas.

Viņa jau redz sabiedroto karaspēku Parīzē. Vai tad pirms četriem gadiem vācieši nebija no Salonas pie Mar-nas dažās.dienas nokļuvuši līdz Lionai un vienā dienā no Rennas līdz Brestai? Attālums ir tāds pats kā no ieņemtā krasta līdz Parīzei.

Otrā dienā Agnesa ar velosipēdu aizbrauc pie meistara, kura darbnīca atrodas pie Flandrijas tilta un kura pakalpojumus Busardeli izmantoja jau kopš piecdesmit gadiem.

— Man vajadzīga koka kārts. Gara. Trīs četri metri.

Agnesa ir nolēmusi neteikt, kādam nolūkam viņai tā vajadzīga. Viņa vēlas, lai kārts būtu mājās jau šovakar, taču izrādās, ka nav ar ko to aizvest. Uzņēmums nīkuļo, strādnieku vairums aizdzīti darbos uz Vāciju, pēdējais gāzģeneratora kravas automobilis tiek slēpts no vāciešiem un stāv garāžā. Agnesa pa|aujas pati uz saviem spēkiem: piezvanījusi Luīzai Zantī, viņa lūdz, lai tante aiziet uz Brazīlijas laukumu un pieskata bērnu, bet Irmu atsūta pie viņas.

Pēc stundas abas sievietes iziet no darbnīcas. Mazā masta viens gals piesiets pie velosipēda stūres, ko vada Agnesa, un otru galu pietur Irma, uzmanot, lai pagriezienos tas nekur neaizķeras. Zosu gājienā viena aiz otras viņas dodas ce|ā. Pa ārējo bulvāru loku, šad tad apstādamās atpūsties, abas šķērso Parīzi, kur jau sen neviens vairs ne par ko nebrīnās.

— Tā, viss noritēja itin viegli, — mazliet aizelsusies saka Agnesa, kad kāts, ievests caur dārzu un atsiets no velosipēda, beidzot ir nolikts salonā uz paklāja.

— Tas tak ir milzīgi garš! — Luīza brīnās.

— Jā, es gribu lepnu karogu. Aprēķināju karoga izmērus tā, ka baltums iznāks no vienguļama palaga, ko neva-

jadzēs sagriezt.

Apspriedušās sievietes ķeras pie šūšanas. Aptumšošanas štora, gan mazliet patumšā tonī, noder par zilo joslu. Luīza aizsteidzas uz mājām un atnes vecu, sarkanu aizkaru karoga ārējai jostai. Kad darbs pabeigts, krāsas atbilstoši sašūtas cita pie citas un piestiprinātas pie kāta, sievietes apbrīno pa diagonāli uz grīdas izlikto karogu, kas izskatās iespaidīgi, bet vēl guļ stings, neizplēsts visā plašumā.

Karogu vēl tik drīz neizkārs ārā, tas vēl nevēdīs pāri dārziņam. Dienām ilgi vēl vajadzēs tam kāpt pāri, šķērsojot salonu, kurā mēbeles sabīdītas gar sienam. Sākušās citādas gaidas. Uzbrukums Normandijā ievadīts un attīstās fāzi pēc fāzes: sagatavošanās, diversijas, frontes pārrāvums, aplenkšana, vajāšana. Agņesa guļamistabā pie sienas piestiprinājusi karti, uz kuras sīki karodziņi sadurti ģeogrāfiskos punktos, kas atrodas pavisam tuvu Parīzei un modina atmiņā jaukus dzimtenes nostūrus, aristokrātu muižas, villas, laimīgi pavadītas brīvdienas.

Parīzē pārstāj darboties metro, arvien biežāk nav elektriskās strāvas, gāzes nemaz vairs nav. Jau tā trūcīgā apgāde ar pārtiku kļūst vēl nabadzīgāka. Vandeika avēnijā, Renkēna ielā, Brazīlijas laukumā sievietes nemitīgi lauza galvu par mājsaimniecības jautājumiem. Viņas ķeras pie pēdējiem pārtikas, apgaismošanas un kurināmā krājumiem. Vakaros ilgi sēž tumsā, sadalot sveces uz centimetriem, karbīdu acetilēna lampām uz gramiem. Ēdienu gatavo uz dzelzs krāsniņām, kuras kurina ar zāģu skaidām vai sprunguļiem un turpat, kur tās novietotas. Busardelu namā vārīšana notiek lielajā salonā, pretī Polā un viņa sievas Zannas laulību gultai, tā ka nakti viņi abi smok nost pārkurinātajā telpā, kur gatavots ēdiens trīsdesmit cilvēkiem, un var domāt par gulēšanu tikai tad, kad, gaismu nodzēsuši, atver slēģus un lielos logus uz dārzu. Pāris dienās sienu drapējumi un paklāji piesūcas ar vārītu rāceņu un kāpostu smaku.

— Jūs redzēsiet, ka mūsu Obisonas tepiķi vēl veselu gadu odīs pēc kāpostu virasl — tante Emma saka. — Un labi vēl, ka ir ko vārīt!

Tante Emma neaizmirst, ka viņas neizsīkstošais gara možums ģimenē ir leģendārs, un, dabūjusi zināt, ka apbedīšanas biroju darbinieki sākuši streikot, viņa pretēji pārējiem tuviniekiem, kuri to uzskata par absurdu, ap-i.alvo, ka droši vien kapračiem esot kāds dibināts iemesls

ikarā ar pašreizējiem notikumiem.

— Ja mani otrreiz ķer trieka un es vairs neizķepurojos, tad dzirdiet: aprociet mani dārzā! Zem japāņu plūtnjkoka. līs par to nesūdzēšos.

Pastnieki vairs nepienes vēstules. «Kaut tikai telefons darbotos!» vēlas parīzieši. «Ja tas paliek mēms, tad ir beigas!» Parīzieši ir ar mieru ēst nevārītu, vakaros taustīties pa tumsu, četrreiz dienā kājām skriet kilometriem tālus gabalus, bet neparko negrib izbeigt sarunas. Taču aiz likteņa žēlastības vai šoreiz aiz kādas apslēptas vajadzības Parīzes iedzīvotājiem telefons tiek atstāts: līnija noslēpumainā kārtā darbojas bez traucējumiem.

Kad savukārt policija uzsāk streiku, panikas cēlāji paredz, ka sāksies nesodītas laupīšanas, ielaušanās,- dažādas noziedzības. Bet nē. Savā va|ā pamestā pilsēta izturas saprātīgi un gaida. Un pat tad, kad sākas vāciešu masveida bēgšana, ielu krustojumos, kuros vairs nestāv satiksmes regulētāji, nerodas nekādi sastrēgumi.

Ir gan tiesa, ka bēgļi visi dodas vienā virzienā. Kādu rītu Agnesa, ar velosipēdu aizbraukusi uz Madlēnas laukuma dārzeņu veikalu, kurā miera laikos varēja dabūt dažādus eksotiskus augļus, bet tagad pārdod kaltētus burkānus, atceļā sasniegusi Sentogistēna laukumu, tālāk netiek: pa ielu plūst nepārtraukta mašīnu straume. Dažādu mārku automobiļi juku jukām ar motocikliem trauc no rietumu kvartāliem pa Laboesī ielu un nogriežas uz Pepin-jēra ielu — viņiem tur ir ceļš uz robežu. Nezinādama, kā tikt cauri straujajai plūsmai, Agnesa, vezdama velosipēdu pie rokas, pāriet pāri Osmana bulvārim un galu galā apstājas pie kādas kafejnīcas terases.

Atsēdušies šeit kā uz teātra izrādi, Agnesa nav vienīgā, kas no šī partera vēro bēgļu jūkli, ripojošos motociklus ar blakusvāģiem un kravas mašīnas, kas bāztin piebāztas ar vācu virsniekiem un kareivjiem, čemodāniem, kastēm un mēbelēm, frančiem civiluzvalkos, un reizēm šajā mudžeklī redzama arī kāda sieviete, kas cieši spiež sev klāt cepures kārbu.

— A, skaidrs, kaķīt! — vakarā saka tante Emma, kas lieliski pazīst Parīzi. — Pilnīgi varu to iedomāties. Viņi drāzušies uz Pantēnas vārtiem taisni pa Lafaijeta ielu un Zaņa Zoresa avēniju, kas manā jaunībā — liec aiz auss! — saucās par Vācijas ielu.

Nākamajā rītā Agnesa atmostas agri un pazvana Irmai, kas, ari degdama aiz nepacietības, jau nokāpusi lejā.

— Irma, atver logu uz dārzu un pasaki, vai viņus vēl redz uz ielas.

— Vai fričus? Ehē, redz gan vēl. Ne daudzus, ne bieži, bet viens otrs vēl slāj garām.

Tā turpinās vairākas dienas, dzīve rit aizvien gausāk, laiks šķiet apstājies. Viņu kvartālā cilvēki gandrīz vairs neiziet uz ielas. Garām brauc automobili, domājams, no prefektūras, kuriem uz jumta uzstādītie skaļruņi ieteic iedzīvotājiem palikt mājās. Agnesas nama sētnieku paris apmeties pagalmā un ar atlikušajiem domu biedriem augu dienu spēlē kārtis. Trešā stāva kolaboracionists pametis ģimeni un aizlaidies lapās, tā ka neviens ir nepamanija, kad viņš pazuda.

Agnesa vairs ne|auj bērnam spert ne soli ārpus dārziņa, bet pati kādā mākoņainā pēcpusdienā, aizskrējusi apraudzīt tanti Emmu, atgriezdamās mājup, kājām aizcilpo līdz Elizejas laukiem. Te skatienam paveras īsts tuksnesis. Tik ilgi bijis vāciešu centrs, viņu rosības un izpriecu kvartāls, četrus gadus franču pilsētā pastāvējusī nacistu pilsēta, plašā avēnija no Triumfa arkas līdz Obeliskam zem smagajiem padebešiem ir pilnīgi tukša — neviena gājēja, neviena auto, pa asfaltu siltais vējš trenkā tikai lielus, netīrus papīrus, avīzes vai iesaiņojamā paliekas. Aiz nolaistām metāla štorām, aiz aizvērtajiem slēģiem slēpjas bailes vai draudi. Visapkārt dziļš klusums un tukšums kā pirms ausmas. Vēl nekad Agnesa nav redzējusi šīs ielas un avēnijas, pa kurām atgriežas mājās, tik izmirušas. Tā vairs nav okupācija, bet kāds pārejas stāvoklis, laiks un dzīve ir apstājušies. Bija runāts, ka pilsētas centrā ceļot barikādes, sākusies sacelšanās; šeit Agnesa nekā neredz un dzird vienīgi savu soļu troksni, kas skaļi atbalsojas mēmajās namu sienās. Viņai ir stāstījuši daži no retajiem parīziešiem, kuri toreiz bija palikuši galvaspilsētā, kā te izskatījies 1940. gada 12. un 13. jūnijā pēc iedzīvotāju aizbēgšanas un pirms vāciešu iemaršēšanas pamestajā galvaspilsētā: šodien, ejot cauri šiem Parīzes kvartāliem, Agnesa izjūt gaidās sastingušas atklātas pilsētas atmosfēru.

Jau piegājusi pie savas mājas, viņa pēkšņi iedomājas, ka varbūt sakņu tirgotava Zufruā ielā ir vaļā un, tā kā cilvēku tikpat kā neredz, laimēsies kaut ko nopirkt bez rindā stāvēšanas. Agnesa dodas turp un Ampēra ielas un

Malzebra bulvāra stūrī, pašā ielu krustojumā, redz garīdznieku sutānā, ar kailu galvu: saliecies viņš ar slotiņu vāc kopā liekšķerē kaut kādas driskās. Agnesa apjautājas diviem gājējiem, kuri apstājušies uz ietves. Tie paskaidro: vācu tanks, kas stāv Kurselas bulvārī un pievērsts ielai, regulāri ik pēc desmit minūtēm izšauj uz koku, kurš nogāzts Vagramas laukumā un aiz kura pēc vāciešu domām varētu slēpties franču Pretošanās kustības cīnītāji. Kāds cilvēks nejauši iekļuvis šāviņu joslā, un garīdznieks vairs neatrod nekā no viņa vai gandrīz nekā. Agnesa pieiet tuvāk un redz, ka asfalts nokaisīts ar melnu konfeti: tās ir izkūpējušā miroņa apģērba skrandas.

Divdesmit ceturtā augusta pēcpusdienā Irma, kas deg aiz nepacietības, atgriežas no izlūkgājiena pa blakusielām un apgalvo, ka viņi esot Vērsa|ā.

— Versaļā? Tas ir dīvaini, — saka Agnesa, domādama, ka runa ir par amerikāņiem. — Vakar pa radio ziņoja, ka viņi ir Sansā un Fontenblo.

Agnesa ieiet guļamistabā, kur pie sienas ir karte.

— Kad es ko saku, kundze nekad negrib ticēt. Nudien, man stāstīja, ka viņi ir Versaļā!

— Pasniedz man Botēna rokasgrāmatu, — Busardelu atvase pavēl.

Uzšķīrusi Versaļu, viņa sameklē kādu kaut cik pazīstamu uzvārdu. Uzgriezusi telefona numuru, Agnesa nosauc savu vārdu, atvainojas, atsaukdamās uz apstākļiem, un izjautā.

— Šeit, kundze? Nē, — viņai atbild. — Šeit vēl nav nekā. Bet mums teica, ka esot Klamārā.

Klamārā? Agnesa nokar klausuli. Tagad šurp telefona grāmatu! Viņa piezvana uz mēriju. Gaida — neviens neatbild. Arī žandarmērijā tāpat. «Tātad Klamārā cīnās,» Agnesa nodomā. Telefona grāmatā skatiens uzduras uz kādas patversmes numuru. Agnesa uzgriež to. Tur kāds atsaucas.

— Jā, jā! Viņi ir klāt, viņi maršē pa ceļu. Es dzirdu no šejienes.

— Amerikāņi?

— Nē jel: franči. Leklerka armija. Ak, ja man nebūtu dežūra, es jau arī būtu pie viņiem.

Agnesa noskūpsta Irmu.

— Viņi ir Klamārā!

— Vai tas ir tuvāk nekā Versaļa?

— Domāju gan! Tikai nesāc trakot pa mūsu kvartālu. Viņi tomēr vēl nav Parīzē. Pieskati puisēnu!

Aiz pateicības Agnesa vēlreiz piezvana uz Versaļu un apstiprina, ka «viņi» tiešām ir Klamārā. Pēc tam viņa uzgriež Renkēna ielas numuru.

— Tante Luīza, Leklerka armija ir Klamārā! Zinu no drošiem avotiem. Viņi maršē pa šoseju.

— Ai, bērns, es esmu gluži satriekta! Ja tu zinātu, kas pie mums mājās notiek!

—- Ak dievs! Vai kas ļauns atgadījies?

— Mums ne. Bet arestēja visu ģimeni no trešā stāva. Kolaboracionisms.

— Un tad?

— Viņu abām meitām nogrieza matus. Uz ielas. Manā acu priekšā: es stāvēju pie loga. Noskuva līdz ādai. Tas bija šausmīgi.

— Tante Luīza, svarīgākais ir tas, ka viņi atrodas Klamārā.

Nobeigusi sarunu, Agnesa piezvana uz Vandeika avēniju. Pēc laba brīža atsaucas Valentīns.

— Valentīn, franēu armija ir jau Klamārā! Droši zināms. Pasaki to pārējiem.

— Pārējiem? Visi ir pagrabā.

— Šodien? Kas jums uznācis?

— Mums uznācis tas, ka tieši Hoša avēnijas galā stāv vācu tanks.

— Liela lieta! Gribu tev pastāstīt…

— Paldies! Kad tanka tornītis manevrē, mūsu māja uz mirkli nokļūst tieši stobra trajektorijā.

— Labi. Ej atpakaļ pagrabā. Tikai pasaki visiem, ka viņi ir Klamārā.

Vēl nespēdama paturēt pie sevis jauno ziņu, Agnesa mēģina atrast kādu, kam to pavēstīt. Pūloties atcerēties, uzreiz neienāk prātā nekas labāks kā de Mofrelāna kundze.

— Marķīzes kundzi moka nervu sāpes, — sulainis atbild. — Viņa nevar pienākt pie telefona. Viņa lūdz atvainot.

— Varbūt tur patlaban ir Sibilas jaunkundze?

— Sibilas jaunkundze šeit ēda brokastis, bet pēc tam ar velosipēdu aizbrauca uz peldētavu.

— Ak tā! Pasakiet manā vārdā marķīzes kundzei, ka Leklerka armija tuvojas Parīzei no dienvidrietumu puses. Gribēju marķīzes kundzei paziņot, ka viņi jau ir Klamārā,

Agnesa nolemj vairāk nevienam nezvanīt. Ap pulksten sešiem viņa pamana pretējā nama jumta lūkā mazu zili balti sarkanu karodziņu.

— Irma! Ļaudis jau izkar logos karogus! Liksim ārā arī savu!

Garais kāts ar aptīto trīskrāsaino karogu beidzot ierauga dienas gaismu. Jau sen ir sakārtota ierīce dārzā izslietā masta noturēšanai, vesela resnu metāla stiepju sistēma, kas piestiprināma pie salona slēģa. Desmit minūtēs karogs ir vietā, trīskrāsainais vilnis izlīdzinās, plaši uzpland vējā, kas pūš no Viljē avēnijas. Agnesa iziet pa vārtiņiem, lai no ielas pretējās ietves pavērotu, kā tas izskatās. Kad viņa atgriežas, Irma ķīvējas ar sētnieku pāri, vīru un sievu, kuri ir kļuvuši gluži bāli un satraukti lūdzas:

— Kundze, noņemiet to! Visi nama iedzīvotāji to prasa.

— Viņiem nepatīk mans karogs? Par to es pasvilpoju! Irma, ej atver — kas tur zvana?

Atsteigušies Pretošanās kustības cīnītāji, trīs jaunekli ar karabīnēm padusē, augsti uzrotītām piedurknēm un saiti ap kailo roku.

— Novāciet karogu! — viņu komandieris saka. — Ir par agru. Jūsu dēļ sāks apšaudīt māju.

— Bet jau pirms stundas viņi bija Klamārā. Leklerka armija. Es zvanīju uz turieni un pati dzirdēju troksni. Tagad viņiem jābūt jau Parīzē.

Ar sētnieku palīdzību jaunekļi jau novilkuši karogu.

Ap desmitiem, kad ārā jau melna nakts, pa radio ziņo, ka Leklerka armija apmetusies Oteldevilas laukumā.

— Nevaru to vairs izturēt, — Agnesa saka. — Irma, atliecies manā gultā un durvis uz Rokī istabu atstāj vaļā.

— Kur kundze ies?

— Uz Oteldevilas laukumu. Gribu viņus redzēt, man viņi jāredz. Padod manu lietusmēteli. Iešu pa mazajām ieliņām, lai mani ceļā neaiztur. Kad atgriezīšos, — vai zini, ko tad darīsim? — izdzersim glāzi šampanieša uz viņu veselību. Vienu pudeli esmu uzglabājusi.

Krietni pēc pusnakts Agnesa pārnāk mājās, gluži salauzta aiz noguruma, un smagi atkrīt krēslā.

— Nu, nu? — Irma satraukti jautā. — Kundze, stāstiet ātrāk! Ko jūs redzējāt?

— Nekā. Vaļsirdīgi sakot, es neredzēju it nekā. Mani nelaida klāt. Līdz Senmartēna ielai es tiku, bet tur uzcelta barikāde, īsta barikāde ar apbruņotiem cilvēkiem. Iztālēm es saskatīju atspīdumus un siluetus automobiļu prožektoru gaismā. Vīrietis, kas mani aizturēja, teica: «Jūs jau viņus redzat — tur tās ēnas ir viņi.» — «Vai patiesi? Jūs varat dot vārdu, ka tie ir viņi?» — «Goda vārds. Un tagad ejiet mājās.» Bet zini, — Agnesa piebilst, patiesību sakot, es neredzēju it nekā.

Nākamajā dienā, tikko uzlēca saule, karogs beidzot izslējās. Stingri zemē ieraktais kāts, pieliekts vajadzīgajā slīpumā, stalti turēja trīskrāsaino audumu, kas vilnīja pār visu. dārziņu. Izgājusi pa vārtiem, Irma paskraidīja visos virzienos un atgriezās aizelsusies:

— Kundze, no Vagramas laukuma un no Tēmu laukuma redz tikai mūsu karogu!

Agnesa — vēl rītasvārkos — izspruka mazajā nožogojumā un pacēla galvu uz trīskrāsaino drānas gabalu, kas plandīja kā bura vējā. Garais karogs sniedzās līdz otrajam stāvam un koši greznoja māju. Augšējie kaimiņi tagad par to vairs nesūdzējās.

No jauna pazudusi, Irma atnesa no savas istabas lielu ģenerā|a de Golla portretu. Vēl tad, kad Parīzē valdīja vācieši, viņa bija to nopirkusi no kāda degollista, kas no fotogrāfijas reproducēja šos attēlus un okupācijas laikā pārdeva par trīsdesmit pieciem frankiem gabalā. Bezbailīgā Irma svēto ģīmetni bija piespraudusi virs savas gultas. Tagad viņa gribēja, lai Agnesa portretu piestiprina pie karoga.

— Nē, — Agnesa pretojās. — Kā tad tā! Ar to sabojās visu efektu. Un tavs portrets saplīsīs pie pirmās vēja brāzmas, — viņa saudzīgi piebilda.

Meiča uzmeta lūpu, bet, tiklīdz pa Viljē avēniju Sam-perē virzienā aizbrauca pirmā bruņumašīna, viņa ar portretu rokā izgāja uz ielas un nostājās laukuma stūrī. Dzelžaina dārdoņa vēstīja, ka tuvojas nākošais bruņotais automobilis, kurā brauca karavīri aizsargkrāsas formas tērpos. Irma izslējās, smiedamās tā, ka zobi saulē vizēja, un vēcināja izstieptajā rokā portretu. Karavīri atbildēja ar militāru sveicienu, dažs pacēla divus pirkstus, veidojot lielo burtu «V», un tā visu rīta cēlienu, braucot garām ziņkārīgo skatītāju rindai, atbrīvotāji sveicināja Irmu no Porkro un ģenerāli de Gollu.

XV

Pēc vācu kapitulācijas Parīzē, pēc ģenerāla de Golla triumfālā marša no Etuālas laukuma līdz Dievmātes katedrālei, pēc amerikāņu karaspēka defilēšanas pa Eli-zejas laukiem Agnesa redzēja, ka cilvēki, kuri nebija cīnījušies, atgriezās, ģērbušies karavīru formas tērpos.

Sabiedriskā dzīve, kas okupācijas laikā četrus gadus bija ieslēgta kolaboracionistu aprindās, pēkšņi pāris dienās kupli izvērsās, taču dalībnieku sastāvs sevišķi nemainījās. Visvairāk sakompromitētie ļaudis visžiglāk atsedza jūtas, kuras, pēc viņu vārdiem, bijuši spiesti apslāpēt. Viņi esot tēlojuši zināmas simpātijas, lai labāk varētu novērot vāciešus, izkaulēt no tiem bargo represiju mīkstināšanu, apžēlošanas un izdibināt degollisticm noderīgas ziņas. Katrs no šiem «godīgajiem» frančiem daiļrunīgi stāstīja par savu «tīklu», par pagrīdes iesauku, un, ja kāds vientiesīgais sāka izvaicāt sīkāk vai kāds neuzticīgais gribēja zināt kaut ko tuvāk, tad lielmutis un vēl biežāk lielmute pēkšņi' aprāvās: «Cst! Militārās operācijas vēl nav beigušās, vēl daudz ko nedrīkst izpaust.» Galu galā to skaits, kuri tagad pēkšņi atklāja piederību pie Pretošanās kustības, tālu pārsniedza tanī pēc sarakstiem ietilpstošos trīssimt tūkstošus franču, kas bija septiņas desmitdaļas procenta no četrdesmit diviem miljoniem iedzīvotāju.

Pēc sakāves skapjos noslēptie formas tērpi, kas bija valkāti laikā starp abiem kariem, atkal tika izvilkti ārā, taču greznoja nevis agrāko valkātāju augumus, bet krēsla atzveltni priekšistabā, lai informētu apmeklētājus. Tikpat straujā tempā, kā šinīs dienās norisinājās aresti, daudzi steidzās nomazgāties balti, nesot upurus paši vai caur tuviniekiem. Tēvi sūtīja dēlus pieteikties brīvprātīgajos, un tad visa ģimene, tīra un nomierinājusies, lepni aizslēpās aiz Francijas kartes ģerboņa vairoga — zelts uz zila pamata. Sievietes, atteikdamās no izpriecām, ietērpās Sarkanā Krusta vai palīgdienesta formās. Sos maskarādes tērpus, kas daiļavas darīja vīrišķīgākas, sevišķi iecienīja to pašu amazoņu kliķe, kas vēl pavisam nesen, pulcēdamās ap kādu hercogieni, komedianti vai nodevīga ministra meitu, bija veidojusi okupācijas laiku sabiedrības krējumu, saņēmusi ienesīgākās vietas un dažādus labumus.

Agrākie neokupi pārplūdināja atbrīvoto galvaspilsētu. Sie parīzieši, četrus gadus pavadījuši trimdā, bija iecirtīgi palikuši dienvidu zonā arī pēc tam, kad demarkācijas līnija tika atcelta, un lepni apgalvojuši, ka viņi pat neredzot nevienu vācieti, kaut gan toreiz Francijā vācieši bija redzami visur. Kopš septembra mēneša, iekaisuši pēkšņā nepacietībā un cerēdami uz triumfālu atgriešanos, viņi pakāpeniski virzījās arvien tuvāk Parīzei, kā Napoleons, atgriezdamies no Elbas salas.

Sī militarizētā koķetērija un vēlīnā drošsirdība nobālēja salīdzinājumā ar uniformās tērpušos ārrindnieku uzplūdiem — viņi pēkšņi pārradās no aizrobežas zemēm. Vairums atbrauca ar lidmašīnām. Viņi kā lietus gāzma nolija pār Parīzes centru. Un te vienā mirklī iesūcās. Tā bija sestā kolonna. Grezna savrupmāja Etuālas laukuma tuvumā, kopš paaudžu paaudzēm iecienīts restorāns, kāds Mietas vai Senžermēna priekšpilsētas salons, tikko iztīrījušies no zaļganajām vācu uniformām, piepeši redzēja parādāmies durvīs veikalniekus, advokātus, drāmu vai filmu fabricētājus un visādus diedelētājus, kas ar saimi un bagāžu savlaicīgi bija aizmukuši no Francijas, iekams stāvoklis k|uva bīstams, un, visus četrus gadus patvērušies dažādās kancelejās Alžīrā, Londonā vai Ņujorkā, tagad uzpeldēja Parīzē, ģērbušies aizsargkrāsas formas tērpos ar vai bez uzšuvēm, bet katrā ziņā izrotājušies ar dažādām goda zīmēm un ordeņlentītēm, galvu augsti izslējuši, ar inkvizitorisku un stingri vērtējošu skatienu; kabatas piebāzuši ar kafijpupiņām (no virsnieku ēdnīcas), viņi saujām izdā|āja tās kopā ar košļājamās gumijas tabletītēm, iepriekš pārbaudījuši aplaimojamo pretimnācēju pilsoniskā pienākuma apziņu. Viņus sumināja, protams, daudz vairāk nekā otrās bruņu tanku divīzijas karavīrus, kuri, izbraukuši cauri Parīzei un pievienojušies septītajai amerikāņu armijai, tagad cīnījās Burgundijā.

Kad izplatījās ziņa, ka no Londonas ar īpašu uzdevumu ieradies militārā mundierī ģērbies Zofruā Siksū-' Hercs, de Mofrelāna kundze aptvēra, ka pienācis īstais mirklis savilkt ciešāk radniecības saites ar šo ģimeni; viņa sarīkoja Lilles ielas savrupmājā par godu jaunajam varonim pieņemšanu, uz kuru tika uzaicināta arī Agnesa ar brā|abērniem Zilbertu un Manielu. Agnesa uzkavējās Parīzē, gan aiz mīlestības uz dzimto pilsētu, gan arī aiz nepieciešamības. Pēdējā pusgadā un it īpaši sabiedroto spēku izkāpšanas un lielās atbrīvošanas nedēļās viņa atkal bija sirsnīgi pieķērusies dzimtajai pilsētai. Agnesa pārāk dziļi bija pārdzīvojusi Parīzes postu, gaidas un prieka uzbrāzmojumu par atsvabināšanu, viņa pārāk asi bija izjutusi bailes, ka vācieši aiziedami pilsētu neizposta, un tāpēc nevarēja tagad tik ātri no tās šķirties. Ar pusgadu, ar šo pusgadu bija pieticis, lai Agnesa atkal pilnīgi iesakņotos galvaspilsētas zemē. Mazie stādījumi, kurus viņa pati savām rokām bija iekopusi Brazīlijas laukuma dārziņā, lai to izgreznotu un arī lai izklaidētu Rokī, nebija vienkārši žests.

Pat ja Agnesa gribētu atgriezties Baijū zemesragā, patlaban tas vēl nebija iespējams. Leklerka divīzija bija iesoļojusi Parīzē nedēļu pēc izkāpšanas Provansā, divas dienas pirms Tulonas atbrīvošanas; Ildefransas, kā arī Ronas ielejas atsvabināšana bija veikta vienlaicīgi. Taču viss Langras plato vēl atradās vācu rokās, un Kotdazīrā nevarēja nokļūt pa tiešo dzelzceļa līniju. Agnesa nemaz nevēlējās bez īpašas vajadzības pakļaut dēlu ceļojuma nejaušībām, braucot pa apkārtceļu caur provincēm, kas vēl īsti nebija attapušās pēc spējās atmodas.

Kad brāļameitas un brāļadēla pavadībā Agnesa uzkāpa de Mofrelānu savrupmājas lievenēs, pagalmā uzbūvētās īres kazarmas iemītniekiem pie logiem noskatoties kā teātra ložās, viņai pretī skanēja lielas ļaužu drūzmas čala. Izgājusi cauri vestibilam, viņa tomēr nevarēja attapties, kādā sabiedrībā īsti nokļuvusi. Sī burzma neatgādināja parastu pieņemšanu, varbūt ar viesu milzīgo drūzmu tā mazliet līdzinājās «kokteiļu partijām» Ņujorkā vai Sanfrancisko, kādās Agnesa bija piedalījusies, uzturoties Amerikā: uz tām katrs bija vedis līdzi vienalga ko, visur juzdamies kā mājās, pat nezinot, pie kā ciemojas. Opere-tiski, nemoderni mundieri juku jukām ar civiluzvalkiem; līdzās karavīru formas tērpiem bija redzami pavisam ēr-mīgi apģērbti: džemperi virs jājambiksēm, aizsargkrāsas krekli, iejozti taisnos svārkos, raibi draņķīgi statistu kostīmi, kurus papildināja beretes un dažādas laiviņas, ko pat vīrieši paturēja galvā, tā pierādot līdzdalību pagrīdes darbā.

— Mīļie bērni, — Agnesa teica abiem pavadoņiem, svārstīgi apstājusies šī juceņa priekšā, — jūs dariet, kā gribat. Es sasveicināšos ar de Mofrelāna kundzi un pazudīšu.

— O, tante Agnes, — iesaucās Zilberta, — paliec ar mums! Paskaties: te taču ir teiksmainil

Izspiedušies cauri ņudzeklim, Agnesa galu galā sasniedza mājasmāti, bet pa ceļam bija pazaudējusi brāļa-bērnus.

— Ā, te nu viņa ir! — teica de Mofrelāna kundze un Agnesai par lieliem brīnumiem viņu apskāva un noskūpstīja. — Muromski, sameklējiet manu māsas mazdēlu un atvediet šurp, lai viņš iepazīstas ar Busardela kundzi.

«Māsas mazdēls?» Agnesa brīnījās. «Ak jā: viņa šodien tā sauc vedeklas brāļadēlu!»

Drīz vien pie viņām pienāca pats sarīkojuma varonis, kas izskatījās kā no amerikāņu žurnāla vāka nokāpis, karavīra tērpā iespīlējies kā akrobāta triko; viņa pa pusei kabīliskais, pa pusei holivudiskais skaistums, kā arī salto, pelēko acu pašapzinīgais skatiens pavisam maz atgādināja nebēdīgo vējgrābsli, ko Agnesa četrdesmit pirmajā gadā bija sastapusi Kotdazīras vilcienā. Viņa saprata, ka starp šiem diviem laikposmiem apstākļi bija izveidojuši jauno Siksū-Hercu. Taču Agnesa ievēroja arī, ka šajā pārvērtībā viņš nebija iemantojis nevienu uzšuvi un ka pie krūts kreisajā pusē viņam bija saspraustas, tikai kaut kādas nozīmītes, klipši un brošas.

— Kundze, es zinu, ko jūs esat darījusi manas vecmāmiņas labā, — sacīja jaunais Siksū-Hercs, noskūpstīdams Agnesai roku. — Tas ir cēli. Jā, jā, tas ir ļoti cēli.

— Arī pret mani Busardela kundze bija ļoti mīļa, — steidzās piebilst de Mofrelāna kundze, apskaudama jauno radinieku ap vidukli. — Viņa atnesa man nomierinošas vēstis par manu nabaga draudzeni. Mīļais 2ofrtiā, nedienās mēs viena otru atbalstījām! Jā, un arī par Le-klerka ienākšanu Parīzē man laipni paziņoja Busardela kundze.

— Vai esat saņēmis kādas ziņas no savas vecmāmiņas? — Agnesa jautāja 2ofruā. — Tas apvidus, kur viņa uzturas, laikam tika atbrīvots mēneša sākumā.

— Jā, pateicos par uzmanību. Laikam gan viņa drīz posīsies ceļā.

Agnesa atskatījās: viņai pie kreisā elkoņa bija pieķērusies Zilberta, ko skaistais karavīrs pilnīgi apbūra. 2ofruā stādīja priekšā meitenei, taču ap jaunekli jau ciešā lokā saslēdzās apjūsmotājas. Kāda sieviete jautāja 2ofruā, vai tas tiesa, ka, franču karaspēkam izkāpjot Ziemeļāfrikā, viņš runājis ģenerāļa 2iro vietā.

— Kā? — Žofruā iesmiedamies sacīja. — Jums šeit arī tas ir zināms? Jā, kas tiesa, tas tiesa. 2iro svētlaimīgi dusēja kādā Gibraltāra kazemātā, kamēr es viņa vietā uzstājos pie Alžīras radio mikrofona.

Vispārēja sajūsma. Agnesa redzēja, ka brāļameita ar elkoņiem izlauzās loka pirmajā rindā, atbīdīdama sānis ievieti, kura bija izteikusi interesanto jautājumu, — tā bija gara kā maikste un tēloja jaunu meiteni, uz pieres sabužinājusi matu cekulu, ģērbusies loti īsos skotu brunči-šos ar plecu lentītēm un krekla blūzē, jo okupācijas laika beigās modē bija nākusi vienkāršība.

— Tas nav vienīgais gadījums, — Zofruā turpināja.

— Kad Eizenhaueram vajadzēja teikt runu frančiem, tad pie mikrofona uzstājās nevis viņš, bet pulkvedis Holms, kam ir lielisks amerikāņu akcents. Tāds pats gadījums kā man ar Žiro. Man ir ļoti fonogēniska balss.

— O, atkārtojiet mums šo runu, — teica garā maikste ar uzbužināto matu cekulu uz pieres. — Tāpat kā jūs runājāt pie mikrofona. Jā, jā, mēs loti lūdzam!

Kamēr aplī cits citu apsauca: «CstI CstI» — Zofruā iesāka:

— Šeit ģenerālis Žiro…

«Kā tad tas iznāk?» Agnesa brīnījās. Viņa aplēsa, ka tad, kad franču spēki izkāpa Zieme|āfrikā, šim jauneklim bija tikko divdesmit gadu. Un gadu vēlāk viņa vecmāmiņa Siksū-Herca Baronī ciematā stāstīja, ka mazdēls jau mēnešiem ilgi dzīvojot pie radiem Kaskaesā un peldoties jūrā.

Kad daiļrunātājs nobeidza skeču, visi aplaudēja, kliedza «bravo», apgalvoja, ka viņam piemītot īsts atdarinātāja talants un kādā naktslokālā viņš gūtu milzīgus panākumus.

— Tagad atdariniet maršalu Petēnul — kāds cienītājs

iesaucās.

— O, tas ir pārāk viegli, — Zofruā pieticīgi sacīja.

— To var katrs.

Klausītāji neatlaidās.

— Fra-an-čil — drebelīgā balsī iesāka Siksū-Hercu mantinieks.

— Patiesi, jāatzīst, ka viņš ir amizants, — de Mofre-lāna kundze teica. — Vai ne, dārgā Agnes? Cik smalki viņš uztvēris vecuma plānprātības puanti! Vienu gan var sacīt: karavīram nekas nav neaizskarams.

— Maniel, — Agnesa teica brāļadēlam, ko bija ieraudzījusi blakussalonā, — esmu sasveicinājusies ar mājasmāti un tagad pazudīšu. Māsa paliek tavā gādībā.

— Par mums neraizējies, — Maniels atbildēja. — Esam tanī vecumā, kad varam iztikt bez bērnumeitas.

— Vienmēr laipni! Tātad bērnumeita bez sirdsapziņas pārmetumiem jūs pamet.

— Agnes, Agnes! — Sibila de Mofrelāna notvēra bēgli. — Jūs jau aizejat?

— Jā, dārgā. Bet atstāju pie jums brāļadēlu ar māsu. Es šādā drūzmā… Ziniet, es neesmu sevišķi sabiedriska. Vēl neesmu apradusi.

— Vai jūs vismaz tikāties ar manu brālēnu 2ofruā?

— Protams. Viņš man pat-izteica dažas laipnības.

— Ticiet man, viņš nedarīja to tikai aiz pieklājības. Zofruā iepriekš informējās. Kopš ierašanās Parīzē viņš ievāc informācijas. Jūs saprotat, pēc varonīgajām gaitām viņš nevēlas spiest roku kuram katram. Proti, ļaudīm, kas okupācijas laikā izturējušies necienīgi.

— Ak tā? Un kas viņu informē?

— Es, vecmāmiņa, mēs visi. Viņš man jautāja: «Saki bez jokiem: tie Busardeli — vai viņi pinās ar vāciešiem?»

Agnesa sarāvās.

— Tā viņš jums jautāja?

— Jā. Un es atbildēju: «Par viņiem nevar teikt neviena ļauna vārda, es galvoju.»

— Sibil, kā lai jums pateicos? Jūs esat pārāk laipna.

— Nemaz ne, esmu tikai taisnīga. Neesmu aizmirsusi, kā jūs riskējāt viņa vecmāmiņās labā.

— Tagad ir mana kārta izteikt jums laipno pārmetumu, ko jūs kādreiz izsacījāt man: Sibil, jūs pārspīlējat!

Agnesa aizmuka no svinībām. Brāļameita patiesi tur varēja palikt bez aizgādnes. Zilberta gan pavisam nesen bija kļuvusi astoņpadsmit gadus veca, tomēr pilnīgi pamatoti varēja uzvesties kā pilngadīga, jo viņai bija piešķirtas tiesības brīvi rīkoties ar savu īpašumu. Droši vien arī Manielam, kas bija gadu jaunāks par māsu, tās piešķirs, tikko viņš sasniegs to pašu vecumu. Simona pirmās sievas bērni Zilberta un Maniels kopš gūstā mirušā tēva nāves bija kļuvuši pilnīgi bāreņi. Varbūt tāpēc viņi no visām Busardelu atvasēm bija vismazāk busardeliski? Auguši brīvāk un vairāk iedami sabiedrībā nekā viņu daudzi brālēni un māsīcas, satikdamies arī ar citu aprindu jauniešiem, viņi bija ieguvuši noteiktus uzskatus par visu, un tie ne vienmēr bija aplami. Piemē-rntn, neraugoties uz jaunajiem gadiem, 2ilberta un Maniels bija visai ieinteresēti par savu materiālo stāvokli (šajā ziņā viņi vēl mazliet līdzinājās pārējiem ģimenes locek|iem) un apgalvoja, ka nekustamā īpašuma laiki rsot pagājuši. Sakarā ar dažādajiem ierobežojumiem, moratorijiem un nodokļu skalu tas vairs pietiekami daudz neienesot un ienesīšot arvien mazāk un mazāk. Noteiktos termiņos ienākošās maksājumu summas esot savu laiku pārdzīvojušas, un nekustamo īpašumu vajagot pārvērst kustamā. Šādas teorijas, kas dibinājās uz gaužām nelielu pieredzi, izraisīja sašutuma vētru ģimenē, it īpaši tās vecākajos locekļos, kuri vēl atcerējās, cik pasakaina virsvērtība tika realizēta uz zemesgabaliem. Uzbrukt nekustamā īpašuma dogmai Vandeika avēnijā nozīmēja graut Busardelu dinastijas pamatus. Vienīgi pamāte, kas bija abu atkritēju aizbildne, kā ari viņu tēvamāte uzklausīja viņus, taču Simona Zannas iecietību varēja izskaidrot ar nevēlēšanos sagandēt attiecības ar pameitu un padēlu, un Marija Busardela bija kļuvusi akla aiz mīlestības uz mazbērniem, kuriem tagad bija pieķērusies tikpat kaislīgi kā agrāk viņu tēvam. Viņu otrs aizbildnis Valentīns nepiekrita šīm jaunajām idejām un nedeva atļauju bāreņu nekustamā īpašuma pārdošanai, ko projektēja Marija Busardela un Simona Zanna; lai noveltu no sevis atbildību, Valentīns izteicās par juridiskās rīcībspējas piešķiršanu aizbildināmajiem, kuri tad varēs darīt ar savu īpašumu, ko vēlas.

Zilberta nesen bija atbrīvota no aizbildniecības, taču pirmais ievērojamais rīcībspējas rezultāts neizpaudās nekustamā īpašuma pārdošanā. Pēc dažiem mēnešiem norisinājās citādāks notikums, par kuru Agnesai pienāca vēsts Baijū zemesragā. Viņa beidzot bija atgriezusies uz dienvidiem, dzīvokli Brazīlijas laukumā paturēdama, lai būtu kur apmesties, kad iebrauks Parīzē. Agnesa uz salas atkal atrada savu sarkano māju, terasveida dārzu un jūras apvāršņa plašumu, ko apspīdēja dienvidu saule. Te nekas nebija mainījies. Arī Kanjā un Lavandu Agnesa neizdibināja nekā jauna par draudzenes likteni. Kopš arestēšanas Mano bija bez pēdām pazudusi, un līdz koncentrācijas nometņu atbrīvošanai vācu teritorijā vajadzēja gaidīt vēl mēnešiem ilgi.

Pagāja ziema, pienāca pavasaris, un aprīļa beigās Agnesa dabūja zināt, ka Zilberta Busardela kļuvusi Zofruā Siksū-Herca līgava.

«Vari iedomāties, ka šīs laulības mums nemaz nepatīk,» rakstīja tante Emma, pavēstīdama Agnesai šo notikumu. «Tava vecmāmiņa, kas bija īsta svētā, un Tavs nabaga vectēvs, ko es joti mīlēju, arī abi dvīņi, kas piedzima 1815. gada okupācijas laikā, un visi mūsu senči, kuri vienmēr slēguši lieliski pieskaņotas laulības, Pērla-šēza kapsētā apgriezīsies riņķī savos zārkos. Ai, cik ļoti ir mainījušies laiki, kā griežas likteņa rats! Tomēr ir jāsamierinās. Sīm laulībām jānotiek. Kaķīt, vēstulē es plašāk neizteikšos. Liekas, Tu pērn sapazīstināji abus vējagrābšļus? O, nedomāju Tev pārmest — tas ir likteņa lēmums! Lūdzu Tevi tikai ierasties Vandeika avēnijā nākamajā sestdienā. Es rīkoju viesības sakarā ar viņu saderināšanos: jāpanes būs arī tas.»

Kautrīgās tantes Emmas atturīgajām rindām vīdēja cauri steidzamo laulību iemesls. Agnesa nedomāja iz-. vairīties. Brāļameitas dēkai bija vismaz viena līdzība ar pašas Agnesas laulībām, un viņai neklājās atrauties malā. Jo vairāk tāpēc, ka viņu pavisam maz uztrauca ebreja iespiešanās ģimenē, kaut gan viņa labi varēja iedomāties tuvinieku sašutumu. Agnesa nožēloja tikai, ka 2ilberta ieskatījusies tieši šinī ebrejā. Viņa devās ceļā, atstājusi Rokī abu sieviešu gādībā.

Tante Emma sagaidīja brāļameitu stacijā.

— Ak, kā es ilgojos aprunāties ar tevi divatā! — tante bez aplinkiem sacīja. — Atteicos no pavadoņiem, lai varētu tev izkratīt sirdi. Mājās, tu jau saproti, es visiem kaļu, ka neveiksme jāpanes ar priecīgu prātu: kāda putra savārīta, tāda jāizstrebj. Mans pienākums ir būt visai ģimenei par piemēru. Bet ar tevi, kaķīt, es būšu vaļsirdīga!… Atsēdīsimies uz brītiņu bufetē. Nesēj, sekojiet mums!

Agnesa centās tanti nomierināt, vest pie prāta un pat maigi pārmeta par aizspriedumiem, kuri mazliet atgādinot nacistiskās vajāšanas, no kurām tikai nesen visi laimīgi izbēguši. Sis pārmetums tanti Emmu pilnīgi pārsteidza, platām acīm viņa paskatījās uz brāļameitu.

— Tu mani galīgi samulsini! Tā tikai vēl trūka! Tu gribi apgāzt manus visstabilākos uzskatus… Nē, nē! — tante Emma turpināja, rokas vēcinādama. — Nē! Izturēties pret viņiem kā līdzīgs pret līdzīgu, palīdzēt viņiem, kad viņi tiek vajāti, protams, pat saieties ar viņiem, kad veikalnieciskās intereses to prasa, un arī vispār sabiedrībā… pat aplaudēt viņiem, kad viņi uzstājas uz skatu-

ves kā virtuozi izpildītāji vai aktieri, nelikt viņiem manīt atšķirību: esmu ar mieru! Bet precēties ar viņiem — nē, to nu gan ne! — vecmeita iesaucās. Pievirzījusies uz sola tuvāk Agnesei, viņa drebošā balsī piemetināja: — Varu tev pateikt, jo es taču pazīstu mūsu ģenealoģiju līdz pamatiem, līdz senčiem, kuri dzīvojuši Turēnā un Savojā, kad tā vēl nebija pievienota Francijai, jā, tad zini: visu viņu vidū nav bijis neviena! Vai saproti? It neviena paša, it nevienas pašasl Jā, tāda bija mūsu buržuāzija!

Nākamajā dienā Vandeika avēnijas savrupmājā notika pieņemšana, taču ne svinību atmosfērā, ne Busardelu tuvo un tālāko radinieku sejās it nekas neliecināja par viņu dzi|o apjukumu. Tāda bija viņu parastā izturēšanās, un šoreiz paradums apslēpt īstenās jūtas, kuru viņi tik bieži piekopa nevajadzīgi, bija īsti noderīgs un liecināja par stingru raksturu.

Patiesību sakot, tieši Siksū-Herci izturējās saspīlēti, un Agnesa aiz smalkjūtības patērzēja ar veco Siksū-Herca kundzi tikai minūtes piecas, lai viņai pārāk neatgādinātu pārdzīvotos pazemojumus, kad šai cienījamai sirmgalvei Baronī ciematā bija vajadzējis tēlot nabadzīgu zemnieci. Kopš atbrīvošanas šī ģimene atkal bija sapulcējusies Parīzē, protams, izņemot deportētos tuviniekus, par kuriem bija droši uzzināts, ka tie gājuši bojā gāzes kamerās, un par kuriem nerunāja. Pārējie, atgriezušies no Itālijas, Portugāles, Anglijas un Amerikas, no jauna bija saslēgušies ap godājamo matronu, kas arī bija atguvusi parasto seju un, zaudējusi Lejasdofinē akcentu, atkal runāja kā īsta Herca. Vandeika avēnijas savrupmājas lielajā salonā Siksū-Herci, sastājušies ap savu vecmāmiņu, pat pie Busardeliem, ar kuriem taisījās saradoties, turējās mazliet savrup.

— Varu tev pateikt, ka viņi man krīt uz nerviem, — tante Emma paklusām atzinās Agnesai. — Vai zini, ko viņi man atgādina? Pārdevēju, kura gadiem ilgi mani apkalpoja kažokādu salonā un kādu dienu man piekauca pilnas ausis ar žēlošanos par to, ka viņas meita precoties ar kādu katoli. Galu galā es neizturēju un viņai pateicu: «Liona kundze, jums nevajag tā izsamist, kātoju vidū ir arī ļoti krietni cilvēki.» Pēc īsas pauzes vēl piebildu: «Starp citu, arī ebreju vidū tādu netrūkst, vismaz man tā stāstīts.»

— Tante Emma, tante Emma! — Agnesa iesaucās.

— Redzu, ka šodien tu žēlastības nepazīsti!

— Tas tiesa, — vecā jaunkundze vaļsirdīgi atzina,

— bet neraizējies: tiem Siksū-Herciem es nekā nepatīkama neteikšu. Esmu Zilbertas tuva radiniece un turklāt mājasmāte. Tagad iesim mazliet pakavēt laiku Mofrelā-niem, jo netieši mēs saradojamies ari ar aristokrātiem. Nudien, šovakar te ir raiba sabiedrība!

Paraduši saieties visos slāņos un visur juzdamies ērti, Mofrelāni ļoti nepiespiesti vāca sev papildinājumus buržuāzijas nometnē. Agnesa redzēja de Mofrelāna kungu pirmo reizi. Izrādījās, ka viņš nemaz nav tāds jēra dvēsele, kā varēja iedomāties, spriežot pēc viņa sievas izturēšanās; de Mofrelāna kungs runāja skaļi un droši. Ja Agnesa būtu labāk pazinusi tenkas par šo aprindu ļaudīm, tad zinātu, ka šim vēl možajam sirmgalvim ir atklāts sakars ar kādu nobriedušu dāmu, tikpat skanīga vārda nesēju.

Tante Emma uzaicināja veco Mofrelānu atsēsties blakus uz dīvāna un sāka tērzēt par Sulanžī atvases laulībām, kas šinī mēnesī bija notikušas Senpjērdešaijo baznīcā, kur viņa redzējusi de Mofrelāna kungu. Vairumam ļaužu Parīzes atbrīvošana bija pavērusi durvis uz izpriecām un greznām svinībām, it kā karš jau būtu beidzies tanī stundā, kad Soltics kapitulēja Monparnasa stacijā.

— Ak tā? Jiūs, jaunkundz, arī tur bijāt?

— Kāpēc gan ne? — Emma teica. — Sulanžī ir ļoti patīkami cilvēki. Bet es tur nebiju aiz radniecības. Mēs uz laukiem esam kaimiņi. Sulanžī pils ir netālu no mūsu Gransē.

— Jums arī tanī apvidū kaut kas pieder?

— Jā. Zeme un liela māja. Mēs to gan nekad nesaucam par pili. Cik šausmīga drūzmēšanās bija šinīs Sulanžī kāzās! Ja mani nenotrieca gar zemi, tad tikai tāpēc, ka turos vēl stingri uz kājām. Vispār esmu ievērojusi, ka aristokrātu kāzās vienmēr jālaiž darbā dūres.

— Man gan baznīcā vēl neviens nav iebelzis, de Mofrelāna kungs sacīja, un viņa lūpās pavīdēja smaids.

— Jūs vienkārši to nemanāt, jo esat pieradis. Kad salīdzinām ar laulībām buržuāzijas aprindās… Es nudien nevaru saprast, kur šādas manieres radušās. Esmu dzirdējusi, ka jūsu karaļi Versaļā nevienu neesot grūstījuši.

— Jaunkundz, viņiem visi deva ceļu. Tagad vairs tā nedara. Tāpēc mums vajag aizsargāties.

— Ak tad tāpēc jūs uzbrūkat!

Agnesa velti centās pārtraukt šo sarunu. De Mofrelāna kungs necienīja pliekanu tērzēšanu un tīri ielīksmots uz-lukoja sarunas biedreni.

— Jaunkundz, man rādās, ka jūs mani izaicināt. Tas man patīk, bet brīdinu jūs, ka sievietēm ir bīstami mani izaicināt, jo esmu vēl itin dūšīgs.

— O, cienījamais kungs, pat pirms četrdesmit gadiem jums būtu bijis maz cerību ko panākt, — atcirta Emma, iekarsusi vārdu cīnii.iā un ar Mofrelānu juzdamās daudz brīvāk nekā ar Siksū-Herciem. — Jūs man patīkat diezgan labi, tomēr neesat mans tips.

— Sasodīts! Jūs mani aizsūtītu pie velna?

—- Tikai pastaigāties, augstākais, pastaigāties, — vecā jaunkundze, aši attapusies, atbildēja.

— Atzīstieties! Jūs mulsina manu vārdu va|ība?

— Mulsina? Nudien ne: man ir bijuši brā|i, esmu dzirdējusi vēl trakāki — viņa apgalvoja skaidrus melus.

— Bet es patiesi netieku gudra, kāpēc aristokrāti mēdz lietot tik sulīgus izteicienus.

— So paradumu, jaunkundz, viņi paturējuši no Luija XIV diženā laikmeta. Jūs droši vien zināt, kā teikusi kāda miesās vareni kupla princese, kas viena pati nav varējusi iekāpt karietē. «Pastum mani no pakajas!» viņa uzsaukusi sulainim.

— Atjaujiet aizrādīt, — ar mīlīgu smaidu uz lūpām attrauca tante Emma, — ka šī dāma runāja ar kalpotāju.

— Trāpīts! — atsaucās de Mofrelāna kungs, skaji iesmiedamies.

— Paklausieties, — Busardela jaunkundze atsāka,

— arī es jums pastāstīšu anekdoti. Tad mēs būsim līdzīgi. Es to dzirdēju vēl pansionāta laikos un neesmu aizmirsusi. Jūs ar savu karieti man to atgādinājāt. Kad Luijs XIV, braukdams vizināties, kādu pagodinājis, uzaicinot atsēsties karietē viņam pretī, aplaimotā persona, ja tikai tā nav bijusi sieviete, dažādi izlocījusies, lai neiekāptu pa priekšu. Sie bezgalīgie godbijības apliecinājumi karali kaitinājuši. Kādu dienu viņš gribējis braukt apskatīt savu parku un ar rokas mājienu norādījis Lenotram uz atvērtajām karietes durtiņām, Lenotrs bez mazākiem iebildumiem iekāpis un atsēdies. Tad karalis, kas vēl stāvējis ārā, pagriezies pret galminiekiem un sacījis: «Redziet, kungi, te nu beidzot ir viens labi audzināts cilvēksl…»

Jums ir zināms, — tante Emma piebilda, — ka Lenotrs bija zemas kārtas.

Vecais Mofrelāns sirsnīgi smējās.

— Pie joda! Jaunkundz, ar jums nav iespējams paturēt pēdējo vārdu! Ticiet man, jūs būsiet mani iekarojusi.

— Nemaz neesmu centusies to panākt, — tante Emma vēl nebēdīgi atcirta.

Atvainojusies, ka tagad pienākums viņu sauc pie pārējiem viesiem, vecā dāma piecēlās, un Agnesa sekoja viņas piemēram.

— Man kļuva labāk, — tante Emma, strauji soļodama, sacīja brāļameitai.

Tonakt Vandeika avēnijas savrupmājas vecā saimniece izšķieda daudz spēku. Piespiezdamās uzveikt sevi nepatiku, viņa pūlējās cik spēdama pavedināt visu Busar-delu bataljonu laipni smaidīt. Ļaunākais būtu bijis ļaut saskatīt, ka ģimene šīs laulības tikai pacieš kā zobu sāpes.

Kad pēdējie viesi bija aizgājuši, izrāde beidzās, tante Emma vairs neizlikās; viņa izskatījās ļoti nogurusi, un Agnesa palīdzēja viņai atgulties, iekams pati devās mājās uz Brazīlijas laukumu. Nākamajā rītā telefona zvans Agnešu atmodināja: brīnīdamās, ka Emmas jaunkundze viņu nesauc, istabene bija iegājusi guļamistabā un atradusi veco mājasmāti gultā bez samaņas. Tā bija otrā triekas lēkme. Ārsti atzina, ka slimnieces stāvoklis ir smags, apdraudēta bija nevis dzīvība, bet saprāta atgriešanās.

Pēc dažām dienām tante Emma sāka kaut ko murmulēt, taču nekā nesaprata, neviena nepazina. Visi tuvinieki cits pēc cita stājās pie slimnieces gultas galvgaļa, satvēra viņas roku un, cerēdami, ka tiks pazīti, runāja: «Tante Emma, es tā esmu, — tu taču mani pazīsti?» Tāpat darīja arī savukārt Agnesa, bet bez panākumiem. Nesakarīgajā murmināšanā, kas plūda pār slimnieces lūpām, kurai bija izņemti mākslīgie zobi, Agnesa pūlējās uztvert kādu jēgu, taču viss, ko viņa varēja izlobīt, bija pāris vārdu: «Pie darba!» — ko murmuļoja tante Emma un, pāris reižu nokrekstējusies, atkal bezgalīgi atkārtoja: «Pie darba! Pie darba!»

— Kādēļ viņa nemitīgi maļ: «Pie darba!»? — Agnesa jautāja Luīzai 2antī, piegājusi pie viņas galerijā, kur viņa sēdēja un šņukstēja Pola Zannas sabiedrībā.

— Bērns, es tev paskaidrošu, — Luīza, asaras slaucīdama, atbildēja.

— Tur nav nekā noslēpumainai — iesaucās Pola Zanna, iejaukdamās kā parasti, jo vienmēr tēloja viszinīgu sievieti, kurai viss ir saprotams. — Skaidrs, ka šodien izvirzās šādas problēmas. Katram no mums jāapsver savs stāvoklis. Es pirmā paredzēju, ka tā notiks, bet mani visi zobgalīgi sauca par Kasandru!

— Es nesaprotu, — atzinās Agnesa, neredzēdama, kāds sakars var būt tantes mudinājumam «Pie darba!» ar jaunajām problēmām, par kurām bija ieminējusies Zanna.

— Vai šīs problēmas radušās sakarā ar vācu kapitulāciju Berlīnē pirms dažām dienām vai arī ar sarežģījumiem mājas dzīvē, kuri cēlušies ar tantes Emmas slimību?

— Agnes, vai tiešām jūs nezināt, ka valsts vara pilnīgi apzināti upurē nekustamu īpašumu un zemesgabalu īpašnieku intereses? Dārgā, tas skar arī jūs! Lēnām, bet droši likumdevēji iznicina nekustamā īpašuma vērtību. Dzīvokju īres maksas rādītāju kāpšana tālu atpaliek no citu ekonomiskās dzīves rādītāju līmeņa celšanās. Valdība neņem vērā namīpašnieku izdevumus, kādi neatvairāmi saistās ar nekustamu īpašumu ekspluatāciju, — Pola Zanna deklarēja ar viņai raksturīgo izteiksmes skaidrību, kura pirms gadiem divdesmit bija viņu padarījusi par vienu no izcilākajām Politisko zinātņu skolas studentēm un kuru vēlāk viņa bija izkopusi, izmantojot laulātas draudzenes un ģimenes mātes autoritāti. — Kā man zināms, jums arī pieder nekustami īpašumi. Vai jūs dodat pilnīgu rīcības brīvību savam īpašumu pārvaldniekam?

— Jāatzīstas, ka ar visiem šiem notikumiem…

— Tādā gadījumā jūs sagaida nepatīkami pārsteigumi! Mēģiniet pārdot kādu māju vai pat tikai dzīvokli, un tad jūs redzēsiet! īrniekus izlikt no dzīvok|a jūs vairs nevarat, un tas ir tikpat, kā jūs nebūtu savas mājas saimnieks, turklāt nekustamu īpašumu pārdošanas cenu likumi ir ārkārtīgi pazeminājuši. Visumā ar īres namiem ir vairāk izdevumu nekā ienākumu. Kas attiecas uz zemesgabaliem, ja tie atrodas nomalēs, tad municipalitātes tos ekspropriē vienkārši par smieklīgu cenu, — es to saku, pilnīgi pārzinādama šo jautājumu. Viss ir apgriezts otrādi: agrāk ekspropriācijas padarīja bagātus zemesgabalu īpašniekus, tagad tos izputina.

Agnesa bija sapratusi. Viņai nezinot, šie jautājumi jau mēnešiem ilgi bija pārcilāti ģimenes pārrunās, kaut gan agrāk tuvinieki bija kurli pret Zilbertas un Manicla postī-gajām idejām. Un tante Emma, kurai vēl bija palikusi kripatiņa apziņas vai arī tikai atlikusi atblāzma no uzmācīgās domas, mudināja Busardelus strādāt, viņus, kuru labā tik ilgus laikus bija strādājuši viņu īpašumi.

Kad Pola Zanna aizgāja, tante Luīza, palikusi divatā ar Agnešu, uzticēja viņai vēl šo to. Ja tik vien būtu nelaimes kā nekustamo īpašumu vērtības samazināšanās! Bija vēl Jaunāk: māklera kantoris iestidzis grūtībās. Pārāk ilgi firma un tradicionālais brāju Busardelu pāris bija apmierinājies ar seno reputāciju. Kantoris bija paputējis, balstīdamies tikai uz pagātnes slavu, jo gadsimts ritēja uz priekšu. Abi biržas mālderi, proti, Agnesas tēvs un tēvocis Teodors, kura vietā pēc viņa nāves stājās dēls Gastons, bija izturējušies nevērīgi pret personīgajiem sakariem ar klientiem. Pamazām Busardelu kantora klientūra, par kuru citi mākleri tik sen viņus bija apskauduši, atrāvās no viņiem un pārgāja uz citiem mākleru kantoriem. Gadiem ilgi Busardelu kungi bija pārāk pajāvušies uz pilnvarniekiem, paši palaidušies laiskumā un turējušies pie novecojušām metodēm. Tagad vajag panākt nokavētos Bet vai nav jau par vēlu? Atklāti par to ģimenē nerunāja. Vismaz ne Luīzas Zantī un viņas vīra klātbūtnē, jo viņi Busardelu vidū joprojām tika uzskatīti par atkritējiem no mākleru, notāru un baņķieru dzimtas. Taču Luīza un tēvocis Aleksandrs to bija dabūjuši dzirdēt no citiem, izlobījuši no valodām, kas klīda pa pilsētu, un arī no atsevišķiem vārdiem un skatieniem, ko viņu klātbūtnē Vandeika avēnijā pārmija tuvinieki, uzskatīdami sevi par neizdibināmiem.

— Tā, mīļais bērns! — Luīza ar dziju nopūtu sacīja, — Kad dabūjām zināt, kādas smagas raizes nomāc pārējos ģimenes locekļus, tavs tēvocis un es nopriecājāmies par mūsu pieticīgo stāvokli. Te būs jāveic lielas pārmaiņas. Vai tagad tu saproti, kāpēc nabaga Emma nemitīgi kaj: «Pie darba!»

Luīza un Agnesa bija palikušas galerijā stāvot kājās, it kā sēžot runāt par Emmu, kas blakusistabā gulēja smagās slimības gultā, nozīmētu izrādīt viņai necieņu. Atslējusies pret loga ietvaru, Agnesa redzēja lejā grezno pagalmu, vecās ratnīcas, kas bija celtas tanīs laikos, kad vēl brauca ekipāžās, un tālāk vārtsarga paviljonu, kurš bija krāšņās savrupmājas cienīgs papildinājums. Pārdomādama par tantes Luīzas izteiktajiem atklājumiem attiecībā uz ģimenes īpašumiem un māklera kantori, par tantes Emmas saprāta zudumu, par 2ilbertas ekscentriskajām un sasteigtajām laulībām, par visiem triecieniem, ko vēl sagādās jaunais laikmets, Agnesa, no sava novērošanas posteņa nolūkodamās uz vecā Busardelu nama iekšējo pagalmu, nojauta, ka tagad celtne ir ieplaisājusi.

XVI

Bija nolemts, ka Zilbertas Busardelas un Zofruā Siksū-Ilerca laulības notiks trīs nedēļas pēc oficiālās saderināšanās. Tantes Emmas smagais veselības stāvoklis nemainīja tik īsā starplaika iemeslu. Kamēr triekas ķertā tante ieslīga vecuma vājprātā, šis iemesls brieda jaunās Zilber-tas klēpī. Agnesa ilgojās ātrāk atgriezties pie dēlēna Baijū zemesragā, tomēr bija nolēmusi palikt Parīzē līdz kāzām, aiz cieņas pret tantes Emmas gribu, kaut gan nabaga slimniece tagad vairs nespēja novērtēt šo uzticību. Ārsti apgalvoja, ka šādā stāvoklī viņa vārgs varbūt gadiem, neatgūstot ne saprātu, ne kustēšanās spējas.

Tad Brazīlijas laukumā pienāca no Kazellī kunga vēstule, kurā viņš paziņoja, ka Mano mirusi Rāvensbrikā. Nicā nupat atgriezusies kāda politiskā izsūtītā, kas repatriēta no tās pašas koncentrācijas nometnes. Sī sieviete meklējot Agnešu, lai viņai no mirušās biedrenes mutiski nodotu vēstis, kuras nevēloties uzrakstīt un uzticēt pastam; pat Kazellī kungam, ko šī sieviete, starp citu, nepazīstot, viņa pa telefonu nekā neesot stāstījusi. Pie Kazellī viņa esot griezusies pēc Mano norādījuma kā pie starpnieka, kurš varētu palīdzēt atrast Agnešu.

Izlasījusi vēstuli, Agnesa tūlīt pat aizsteidzās uz Van-deika avēniju un pateica mātei, ka nepiedalīsies kāzās, jo šovakar aizbrauks, un pasacīja arī, kādēļ.

— Dari, ko uzskati par savu pienākumu, — Marija Busardela, acis novērsusi, atbildēja.

Agnesa vairs nebrīnījās par mātes izvairīgo izturēšanos, ko bija novērojusi, jau iepriekšējo reizi uzturoties Parīzē. Toreiz viņa bija nodomājusi, ka māte varbūt skaišas par Reno parādīšanos Vandeika avēnijā. Vēlāk, mierīgi apsverot, Agnesa bija nolēmusi, ka dīvainā skatiena novēršana, runājot ar meitu, izskaidrojama ar Marijas Busardelas vienaldzību pret visu kopš Simona nāves. Sā vai ta, Agnesa skaidri manīja, ka tuvības saites ar Busardelu savrupmāju, kuras tantes Emmas rokas bija atkal sasējušas, pārtrūka tanī mirklī, kad vecajai radiniecei notika otrreizējais asinsizplūdums smadzenēs.

Atstājusi Valentīna Helēnai zināmu naudas summu un izteikusi norādījumus par kāzu dāvanu Zilbertai, Agnesa aizbrauca.

Neiegriezusies Porkro, viņa taisnā ceļā devās uz Nicu un aizgāja uz norādīto adresi. Māja bija tāda pati kā citas Rikjē kvartālā. Pusdienas laiks, pavasaris, dienvidu ielas parastais troksnis un smakas jau iepriekš laupīja patētiku gaidāmajai sarunai.

Agnesa uzkāpa ceturtajā stāvā un piezvanīja. Pēc brītiņa aiz durvīm atskanēja šļūcoši soļi. Durvis atvēra sieviete rītasvārkos, ar mājas tupelēm kājās, neveselīgu, uztūkušu seju. Abas mirkli saskatījās, nekā nerunādamas.

— Kundze, es vēlētos satikt Gabiju Lombāra jaunkundzi.

— Āl — sieviete rītasvārkos iesaucās. — Jās esat Agnesa?

— Jā. Esmu Agnesa Busardela.

— Es jūs pazinu pēc apraksta.

— Tā? Lombāra jaunkundze droši vien gaidīja, ka viņu apmeklēšu. Man nebija iespējams iepriekš paziņot, ka ieradīšos šodien. Tiklīdz dabūju zināt par viņas atgriešanos, es ar pirmo vilcienu steidzos šurp. Sakiet, lūdzu, — kad es varētu viņu satikt?

— Es pati tā esmu.

Ielaidusi Agnešu, viņa to ieveda ļoti gaišā telpā, kas bija ēdamistaba un reizē salons. Loga nišā atradās divi moderni standarta atzveltnes krēsli. Gabija Lombāra uzaicināja viešņu atsēsties uz viena no tiem un pati smagi atlaidās uz otra. Pēdas viņa atbalstīja uz spilvena, kas bija nolikts pie krēsla, un Agnesa ieraudzīja, ka šai sievietei kājas bija piedzītas kā baļķi.

— Atvainojiet, — Gabija Lombāra gurdi sacīja. — Es visa esmu uzpampusi. Kad tiku atbrīvota no nometnes, es svēru trīsdesmit sešus kilogramus. Trijās nedēļās mans svars pieaudzis līdz piecdesmit sešiem kilogramiem. Tāpēc, ka sāku ēst.

Apstulbusi, nespēdama nekā jautāt, pat ne vārdu dabūt pār lūpām, Agnesa nevarēja atraut acis no šīs ciešanu npzīmogotās sejas, kas tomēr tik loti atšķīrās no tās, līdu bija gatavojusies ieraudzīt. Viņa bija domājusi, ka istaps šeit izdilušu rēgu, bezmiesīgu ēnu, bet šīs sievie-b s seja bija visa vienos uztūkumos un maisiņos. Ne mazākās kosmētikas, ne iedeguma, ataugošie mati bez spīduma — spilgtā gaisma vēl vairāk izcēla slimīgās sejas kailumu.

— Mano jūs |oti mīlēja, — pēkšņi ierunājās Gabija Lombāra, elpodama aprauti, strauji. — Ķādu dienu viņa man daudz stāstīja par jums, ka jūs esot šāda, jūs esot tāda. Mirkli apklususi, Mano galu galā pateica: «Viņa ir krietna.»

- Agnesa pacēla roku, lai apturētu šo aizkapa slavinājumu, un vairs necīnījās pret dzi|o saviļņojumu, aiz kura viņai aizžņaudzās kakls.

— Nevajag, — viņa sacīja, izvilkdama no ainiņas mutautiņu. — Lūdzu, stāstiet man par Mano. Vai viņa Joti cieta?

— Jā. Tur visas cieta.

— Bet viņa — vai ilgi?

— Nē.

— Kad… kad viņa nomira?

— Diezgan drīz pēc atvešanas. Viņa jau bija krietni gados.

— Jā, Mano vairs nebija jauna.

— Nometnē viņa neteica, cik viņai gadu. Un vācieši to nemaz nezināja. Dokumenti bija pazuduši. Tur bija šausmīgs juceklis! Mūsu bija tik daudz! Vecākās šķiroja pēc izskata. Vācieši sauca to par selekcionēšanu. Piemēram, vecās un slimās viņi sagrupēja vienā blokā, un tur viņas faktiski nomira aiz bada. Ja uzreiz netika aizvestas uz gāzes kameru. Mano saprata, ka jāizvairās no «selekcio-nēšanas». Viņa pieteicās zemes racēju kolonnā. Tur bija vissmagākais’darbs. Jau četrdesmit līdz piecdesmit gadus vecas sievietes to izturēja tikai t^d, ja bija |oti spēcīgas. Mano bija vecāka. Un no sešdesmit gadus vecajām atgriezās pavisam maz.

Viņa apstājās, lai atvilktu elpu. Agnesa klusēja. Sievietē, kas bija atgriezusies no Rāvensbrikas, smago pārdzīvojumu atcerēšanās modināja drudžainu satraukumu; viņa turpināja:

— Labākais vecums bija no divdesmit pieciem līdz trīsdesmit pieciem gadiem. Tām bija lielākās izredzes izvilkt dzīvību. Vecākām retāk. Un jaunākām arī. Ļoti jaunās arī neizturēja. Jūs man jautājāt, kad Mano mira? Pagaidiet, viņu atveda… agrā pavasarī.

— Mano arestēja Kanjā četrdesmit ceturtā gada martā.

— Jā, jā, pareizi. Un jau dažas dienas pēc atvešanas viņa man stāstīja par jums. Kāds viņai bija pateicis, ka es esmu no Nicas. Viņa man pastāstīja par jaunākajiem notikumiem pilsētā. Jo es jau sen biju ieslodzīta. Mēs visas tur bijām |oti draudzīgas. Cik spēdamas izklaidējām cita citu. Es viņām dziedāju, visu savu repertuāru. Jā, es esmu estrādes dziedātāja. Mums tur bija viena skolotāja. Viņa mums organizēja īsas pārrunas. Kāda biedrene pastāvīgi stāvēja sardzē, lai brīdinātu, ja kāds tuvotos. Tāpēc ka tas nebija atjauts. Pārrunas par dažādiem tematiem. Mano par glezniecību. Viņa mums stāstīja par gleznotajiem. Izskaidroja dažādus virzienus. Neredzot nevienu gleznu, pat ne reprodukciju, galu galā mēs guvām skaidru priekšstatu. Ļoti labi zinājām, kas ir barbizo-nieši, impresionisti un nabisisti, kas fovisti un kas abstrak-cionisti. Arī viņai kļuva vieglāk, stāstot par to. Ilgi tas nevilkās. Jūlijā viņu aizveda uz gāzes kameru. Nevaru jums pateikt precīzi datumu, jo es pati toreiz biju…

Gabija Lombāra beidzot apklusa. Viņa redzēja, ka viešņa raud. īsais, aprautais stāstījums par koncentrācijas nometnes pekli, par Mano mocekles gaitu, atmiņas, ko sēcošā, vienmu|ā balsī atdzīvināja šī izķēmotā, no bojā ejas izglābtā sieviete, kura vēl joprojām nebija īsti atgriezusies dzīvē, viss, ko Agnesa dzirdēja un iztēlojās šajā gaišajā istabā, kurā nebija ne ēnu, ne noslēpumainības un kura atradās augstu virs ielas kņadas un bērnu klaigām, skāra viņu kā atgādinājums: Mano ir mirusi visšausmīgākajā nāvē, bet viņa, Agnesa, ir dzīva, un Baijū zemesragā viņu gaida dēls. Gabija Lombāra ar pūlēm nolaida kājas no spilvena, paliecās uz priekšu un ar pirkstu galiem paglāstīja Agnesai ceļgalus.

— Nevajag, tā nevajag. Nomierinieties.

— Lūdzu, piedodiet, — Agnesa teica, arī paliekdamās, satverdama viņas rokas.

— Nekas, es jūs Joti labi saprotu.

— Bet jūs — kā jūs izturējāt līdz galam?

— Kaut kā izturēju.

— Jūs atveseļosieties. Vai jums ārstē tūsku?

— Jā, esmu sākusi ārstēties. Man izdara iešļircinājumus. Dažādus, visam. Jo tur mēs jau pirms diviem trim gadiem beidzām būt sievietes. Un tas neatjaunosies pats no sevis. Ja vispār kādreiz atjaunosies.

— Vai jūs arestēja šeit tāpat kā Mano?

Gabija Lombāra neatbildēja un vērās attaisītajā logā.

— Atvainojiet, — Agnesa piebilda. — Esmu nesmalk-jūtīga.

— O nē! Te nav nekādas nesmalkjūtības. Zinu no jūsu draudzenes, ka arī jūs esat sniegusi pakalpojumus. Ar mani notika citādi, — Gabija Lombāra pēc mirkļa turpināja. — Es dzīvoju Nicā ar savu kolēģi, artistu, abi strādājām operetē. Trupa braukāja viesizrādēs .pa Kotdazīru un uz Alžīriju. Viņš bija Pretošanās kustībā. Es ne. Atnāca viņu arestēt. Viņam izdevās izbēgt caur virtuvi. Mani paņēma viņa vietā.

— Vai viņš izglābās?

— Jā. Šeit atgriezusies, dabūju zināt, ka viņš iekārtojies Parīzē.

— Vai jūs viņam neaizrakstījāt, ka esat dzīva un mājās?

— Aizrakstīju.

Viņa novērsās. Agnesa klusēja: šis vīrietis nebija atbraucis. Saprotot, ka viešņu satriekusi šāda neuzticība, Gabijas Lombāras lūpās pirmo reizi pavīdēja skumjš smaids, kad viņa pateica:

— Tas nav galvenais.

Abas klusēja, atlaida vaļā rokas, un katra atslīga savā zvilnī. Agnesa nodomāja, ka viņai būs laika diezgan vēl izjautāt par Mano, kad Gabija būs mazliet atspirgusi miesīgi un garīgi.

— Man Porkro ir diezgan jauka māja. Gaiss ļoti svaigs. Lielisks skats. Klimats labs, tveice vasarā nav tik mokoša kā Nicā. Ja jūs būtu ar mieru uzturēties pie manis, kamēr atveseļosieties, jūs varētu dzīvot mūsu draudzenes istabā.

— Paldies, ļoti mīļi no jums. Bet esmu šeit uzsākusi ārstēšanās procedūras. Man ir izpalīdzīgi kaimiņi. Un ziniet, patlaban man katra pārvietošanās…

— Vai jūs vismaz atļausiet jums atsūtīt kādus produktus no manas saimniecības? Ar pārtikas sagādi vēl ir tik lielas grūtības! Es pati spiežu lielisku olīvu eļļu.

— To gan. Ļoti pateicos… Bet vai Kazellī kungs jums nepaziņoja, ka man jums jānodod no jūsu draudzenes kāda vēsts?

— Jūs man to jau nodevāt, un tā mani dziji aizkustināja. Jūs man pateicāt… ka viņa mani cienījusi.

— Ir vēl kaut kas cits. Tur mēs cita citai uzticējām savu pēdējo gribu. Lai tās, kam izdosies atgriezties, paziņotu ģimenēm par bojā gājušo. Mūsu draudzenei Mano ģimenes nebija. Bet es zinu, kam viņa novēlēja savas gleznas. Atceros visus vārdus. Un vietas, kur gleznas paslēptas. Šķiet, tie ir vērtīgi audekli. Jūs saprotat, visam jānotiek klusībā. Nodokļu un mantošanas tiesību dē|. Jums Mano atstājusi lielu Vijāra gleznu. Tanī attēlota sieviete pie vajēja loga.

Aizgājusi saņemt Vijāru no rokām, kurām Mano bija to uzticējusi, Agriesa aizveda gleznu uz Baijū zemesragu un piekāra labākajā vietā, kabinetā pie sienas. Gleznā bija brīnišķīgs interjers. Priekšplānā uz galda porcelāna trauki, līdz pusei iztukšotas karafes, augji, atlocītas servjetes — nupat ir ieturēts azaids. Un tālāk stāv sieviete ar sirmiem matiem pie atvērta loga, aiz kura paveras zeltainas pēcpusdienas saules apspīdēts dārzs. Agnesa pārvietoja rakstāmgaldu, lai, pacejot galvu, skatiens vienmēr sastaptu Vijāra gleznu un arī no dīvāna varētu to redzēt. Viņu neizsīkstoši valdzināja šī nedzīvā daba, sievietes stāvs un dārza nostūris. Drīz vien Agnesai Šķita, ka viņa izstudējusi gleznu līdz pamatiem, un tomēr Vijāram piemita dīvaina burvība, kas ik dienu lika atklāt gleznā vēl kādu detaju, atšifrēt vēl vienu mīklu, kas atklājās skatienam.

Agnesa vēl nebija izsmēlusi pirmās tuvības tīksmi, kurai, allaž piejaucās sūri smeldzīga atmiņa par nomocīto draudzeni, te pēkšņi kādā dienā, kad viņa ar Rokī atgriezās no Pormanas līča, kur abi bija peldējušies, Viktorine viņai pasniedza aploksni ar tiesu izpildītāja zīmogu.

— Kas to atnesa? Rīta pastā šīs vēstules nebija.

— Kundze nebija projām vēl ne pusstundu, kad atnāca viens vīrs. Ģērbies parastā uzvalkā. Viņš jautāja pēc kundzes vai kādas kalpotājas. Tad viņš kaut ko vēl pierakstīja uz sagatavotā papīra un pēc tam ielika to aploksnē, uz kuras uzspieda zīmogu, — te nu ir tas raksts.

— Rokī, uzmeklē Irmu, — Agnesa teica, pati ieiedama istabā.

Aploksnē atradās pāris plānu zila papīra lapiņu, uz kurām ar mašīnu abās pusēs bija uzrakstīts šāds teksts:

«PATERNITĀTES NOLIEGUMS.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada desmitajā

jūnijā.

Pēc rakstiskā iesnieguma, ko Marija Morpēna kundze, Ferdinanda Busardela laulātā draudzene, dzīvojoša Parīzē, Vandeika avēnijā numurs pieci, bez nodarbošanās,

adresējusi Sēnas departamenta civiltiesas pilnvarniekam metram Plišonam viņa kantorī Parīzē, Osmana bulvārī 170.

Es, apakšā parakstījies metrs Karasons, Tulonas civillietu tiesas izpildītājs, dzīvojošs Hiērā, Ildora avēnijā 64,

paziņoju Agnesai Busardela kundzei, Ksavjē Busardela atraitnei, mazgadīgā Reno Edgara Olivjē Busardela likumīgajai aizbildnei, dzīvojošai tā sauktajā Baijū zemesragā, Porkro (Vāras departamentā), viņās mājās, kur biju ieradies un šo paziņojumu nodevu:

personai, kas uzdevās par viņas kalpotāju,

ka augšminētā prasītāja nodomājusi tiesas ceļā pieprasīt, lai atzīst par nelikumīgi dzimušu vīriešu kārtas bērnu, ko Agnesa Busardela dzemdējusi 1938. gada 28. oktobrī Porkro, augšminētajā Baijū zemesragā, un kas reģistrēts šīs pilsētas dzimtsarakstu nodaļā kā likumīgs Ksavjē Busardela dēls Reno Edgars Olivjē Busar-dels.

Paziņoju arī, ka jau minētā prasītāja nolēmusi likumā paredzētajā laikā ierosināt lietu par paternitātes noliegumu,

jo Ksavjē Busardels, kura laulība ar Agnešu Busar-delu tika noslēgta 1938. gada 14. martā Parīzes VIII iecirkņa dzimtsarakstu nodaļā, ir miris Porkro 1938. gada 23. jūnijā, pirms bērna piedzimšanas, un tāpēc nav paguvis noliegt ^avu paternitāti, bet saskaņā ar likumā fiksētajiem termiņiem vēl būtu varējis to izdarīt.

Prasītāja, nelaiķa radiniece sestajā pakāpē, ir viņa mantiniece, kas seko tieši aiz šī bērna, kurš ir šeit minētās sūdzības objekts, un viņa ir acīm redzami ieinteresēta šīs lietas ierosināšanā,

jo Marijas Busardelas notārs metrs Tevenēns vēstulē no 1945. gada 29. maija viņu informējis, ka Parīzes notārs metrs Zarno, kas pārzina nelaiķa mantojuma lietas, paziņojis, ka pieprasīs sadalīt zemesgabalu, kas atrodas pie mājas dārza Malzerba laukumā numurs divpadsmit un piederējis nedalīts prasītājai un Ksavjē Busardelam.

Tā kā prasītājai minētā nedalītā īpašuma pārņemšanā par šķērsli ir augstāk minētais bērns, kas nelikumīgi skaitās Ksavjē Busardela dēls un kā tāds mantotu viņa daļu, tad prasītājai ir tiesības apstrīdēt šī bērna likumību, dibinoties uz civilkodeksa 317. pantu, divu mēnešu laikā no tās dienas, kad viņa faktiski sadūrusies ar šķērsli minētā īpašuma nedalītā pārņemšanā.

Uz. civilkodeksa 312. panta pamata prasītāja paredz ierosināt sūdzību un pierādīt: ka īstenībā Ksavjē Busardels nav varējis būt tēvs, jo bērna ieņemšanas laikā nebija spējīgs radīt pēcnācējus;

ka jau pirms laulībām, kā arī pirms likumīgā ieņemšanas perioda sākuma nelaiķis Ksavjē Busardels bija kļuvis neauglīgs nelaimes gadījumā, kaš notika sakarā ar dzimumorgānu operāciju, kura viņam tika izdarīta.

Vairākas medicīniskas izziņas neapstrīdami apliecina, ka nelaiķis Ksavjē Busardels 1932. gadā bija saslimis ar orhiepididimitu, no kā atveseļojās, bet pārciestā ķirurģiskā operācija atstāja sekas, kuru rezultāts bija sterilitāte.

Saskaņā ar juridisko terminoloģiju izteiciens «nelaimes gadījums» attiecas ne tikai uz traumām, bet plašāk uz katru nejaušu miesas bojājumu, un par fiziskas kopdzīves nespēju pēc civilkodeksa 312. panta paragrāfiem uzlūkojama nespēja uzturēt seksuālas attiecības, kas noved pie apaugļošanās, turklāt šī nespēja var būt cēlusies kā no slimībām, tā arī no ievainojumiem vai ķirurģiskas iejaukšanās, kura skārusi dzimumorgānus.

Par visu augšminēto sastādītā akta kopiju uz likumā paredzētā formāta zīmogpapīra divdesmit franku vērtībā nogādāju adresātam.

Maksa: divsimt trīsdesmit viens franks.

Darīts zināms atbildētājai, neuzņemoties ne mazāko atbildību par aktā minēto faktu pareizību,

Derīgs iesniegšanai

tiesā,

paraksts:

Marija Busardela

paraksts: Karasons»

Sī dokumenta lasīšana nomāca Agnešu. Ar lielu pieliešanos viņa sāka to pārlasīt, bet, cenšoties iedziļināties tiesu izpildītāja aktā, pēkšņi izslējās. Gandrīz automātiski pašaizsardzības instinkts uztrenca viņu kājās. Agnesa atvēra logu.

— Irma! — viņa uzsauca. — Kur ir Rokī?

— Pie manis, mēs sauļojamies! Viiņš man uzsaka stundas.

Irmas balss plūda no lapenes, kas atradās zemāk par terasi, un starojošajā jūnija saulē Agnesa varēja saredzēt tikai krūmājus, kuri aizsedza bērnu un meiteni.

— Vai viņam galva nav saulē? Nedrīkst turēt galvu saulē, kad strādā!

Negaidīdama atbildi, viņa steigšus atgriezās-ēnainajā kabinetā pie zilajām lapiņām. Izlasot tās otrreiz, Agnesai atklājās ne tikai tieslietas akta materiālā puse, prāvas iespējamās sekas, izredzes uz panākumiem un šo izredžu izejpunkti, bet arī dzinuļi, kas bija ierosinājuši māti uzsākt tiesāšanos pret meitu. Agnesa tagad drošāk pārgāja no sekām uz cēloņiem, prāta slēdzieni virknējās cits aiz cita. Agnesai bija maz jēgas par šiem jautājumiem, kaut gan Vandeika avēnijā bieži bija dzirdējusi tos apspriežam, un tomēr viņa saprata, ka Marijai Busardelai bija vajadzējis konsultēties ar savu advokātu vismaz pirms pāris mēnešiem, lai varētu atsūtīt ar desmito jūniju datētu tiesu izpildītāja aktu. Tātad šādi rīkoties pret meitu un mazdēlu māte bija nolēmusi abu tantes Emmas triekas lēkmju starplaikā. Vēl precīzāk: pēc tam kad bija redzējusi, cik mīļi vecā tante uzņēma bērnu, bet pirms slimniece zaudēja domāšanas un kustēšanās spējas. Tātad skaidrs: Marija, kurai bija pilnīgi vienaldzīgi kaut kādi iekšējas tuvības vai ārēji šķērš|i, bija baidījusies vienīgi no tantes Emmas pretošanās šai akcijai par Ksavjē paternitātes neatzīšanu; māte bija gaidījusi, kamēr izies no ierindas vienīgā autoritatīvā persona ģimenē, kura būtu spējīga sacelties pret šo nodomu un izjaukt tā īstenošanu. Kas zina, varbūt nedēļām, varbūt jau mēnešiem ilgi ir rūpīgi vākti materiāli sūdzības safabricēšanai un glabāti rezervē, cerot, ka vienīgais nepārvaramais šķērslis — tante Emma — pazudīs un tos varēs izlietot? Kas zina, varbūt jau tad, kad Agnesa pirmo reizi bija aizbraukusi uz Parīzi un māte izvairījās no piedalīšanās ģimenes padomē, viņa bija tā izturējusies ar nodomu, lai vēlāk varētu pret bērnu rīkoties tā, kā rīkojās šodien?

Sis sen izstrādātais plāns pilnīgi atbilda Marijas Bu-sardelas agrākajām veiklajām mahinācijām. Pat tās pārspēja. Sī modrā pacietība atsauca Agnesā atmiņu uzplūdus, kļuva skaidrs, kāpēc Marija Busardela’ pēdējos mēnešos allaž bija novērsusi acis. Meita pazina māti, kas nebija mainījusies, par spīti vecumam, karam, Simona nāvei, par spīti dziļajām ciešanām un pat sirds slimībai.

Agnesa tagad saprata visu. It visu, izņemot to, kāda interese bija Marijai Busardelai tā rīkoties. Viņa nevilcinājās uzpūst liesmās ienaidu, ko Busardelu ģimenē visi bija uzskatījuši par izdzisušu; viņa nekautrējās neaiz-plīvurotos, rupjos izteicienos atklāt svešu acīm kāda radinieka fizisku kaiti un tanī pašā laikā citu radinieku divkosību, kuri, neraugoties uz šo kaiti, bija pieļāvuši viņa laulības; un, beidzot, Marija nebaidījās no skandāla, un tas bija pilnīgi pretrunā ar ģimenes tradīcijām, turklāt skandāls paredzams liels, jo tiesāšanās laikā Busardelu vārds, kas tiesnešu aprindās plaši pazīstams, noteikti tiks pamanīts, un ķengu lapeles gūs vielu — un kālab tas viss? Ko Marija Busardela ar to iegūs?

Nelielo zemesgabaliņu? Tas ir tikai iegansts! Agnesa neskaidri atcerējās, ka šie nedaudzie kvadrātmetri bija palikuši jau nedalīti starp Marijas māti Noēmiju un Ksavjē vecvectēvu Edgaru. Sarežģītais mantošanas mehānisms bija attālinājis vienu no otra šīs zemes strēmeles līdzīpašniekus, kura bija atlikusi pirms simt gadiem pēc kādas nekustamu īpašumu operācijas, pārdošanas, maiņas vai atdošanas pilsētai. Sī zemes strēmele bija viens no Busardelu dinastijas tapšanas laiku nogulsnējumiem, kādi šur tur atklājās tagad jau vairāk nekā nobriedušajā milzīgās ģimenes organismā. Simona savrupmājas dārzā iekļautais, ar granti nokaisītais zemes ķīlis nevienam nebija derīgs nedz vajadzīgs. Bet uz šī šaurā un neauglīgā laukumiņa Marija devās pretī kaut kādam mērķim. Kādam? Skaidrs: viņa grib laupīt Agnesas puisēnam visu Ksavjē mantojumu. Ierosināt lietu Marija Busardela varēja tikai tādā gadījumā, ja bija skartas viņas pašas materiālās intereses — tās viņa bija atradusi nevērtīgajā zemesgabaliņā, kas bija palicis nedalīts starp viņu un Ksavjē. Tiklīdz tiks atzīts, ka Rokī nav Ksavjē likumīgais dēls, viņam atņems visu, ko bija atstājis Ksavjē, kas līdz šim skaitījās viņa likumīgais tēvs.

Visu, ko bija atstājis Ksavjē? Bet viņa mantojums taču bija pavisam nenozīmīgs! Vismaz salīdzinājumā ar

Busardelu ģimenes bagātībām. Tieši tāpēc Agnesa vēl līdz šim laikam nebija formāli nokārtojusi dēla mantošanas tiesības. Jo vairāk tāpēc, ka viņa pati, būdama māte un aizbildne, saņēma ienākumus no atstātajiem īpašumiem. Lielākais no tiem bija Baijū zemesrags,,.kura pārdošanas vērtība bija diezgan zema. Tātad?

Agnesa nespēja aptvert, kāda interese bijusi Marijai Busardelai nobīdīt pie malas Rokī un padarīt citus attālus radiniekus par Ksavjē mantiniekiem; nelaiķim brā|u vai māsu nebija, un viņa māte, apprecējusies no jauna, dzīvoja kolonijās, Busardeli ar šo sievieti neuzturēja sakarus.

Atkal un atkal pārlasot tiesas izpildītāja aktu, atklājās arvien jaunas dīvainības, piemēram, Agnesa redzēja, ka ar šo attālo mantinieku uzpeldēšanu viņa pati nekā nezaudēja, tāpēc ka bija un palika likumīga Ksavjē atraitne un viņas daļu atņemt neviens nevarēja. Tātad Marija nav gribējusi aplaupīt meitu. Kas attiecās uz Rokī, tad viņš, būdams Agnesas dēls, galu galā no savas mātes saņems mantojuma atlikumu, ko vecmāmiņa grasījās formāli viņam atņemt.

Agnesa lauzīja galvu un netika īsti skaidrībā. Ar elkoņiem atbalstījusies uz galda, abās plaukstās iekļāvusi deniņus,‘viņa nemitīgi pētīja zilās aprakstītās lapiņas. Kad Viktorine aicināja .brokastīs, Agnesa lika pabarot Rokī vienu: viņai nav laika, viņu lai vairs netraucē. Agnesa jutās kā iemaldījusies tunelī, kurā neredz gala; viņa klīda uz priekšu taustīdamās, uzdurdamās šķēršļiem. Uz brīdi pavīdēja gaisma: Agnesa atcerējās, ka pirms septiņiem gadiem, kad viņa bija grūta, Busardeli jau bija mēģinājuši aizsprostot šim vēl nedzimušajam bērnam ceļu uz ģimeni. Toreiz viņi bija vadījušies ne no iedzīvošanās kāres, bet no kastas gara, gribēdami atstumt svešu atvasi, kas nebija cēlusies no Busardelu celma. «Nē, tomēr tas nevar būt! Jo Rokī tik un tā paturēs Busardelu vārdu. Zaudēdams tēva, viņš paturēs manu vārdu. Oficiāli viņš joprojām būs Reno Busardels!»

Nē. Marijas rīcībai bija tikai viens izskaidrojums. Ļaunprātība. Brīva no jebkādas ieinteresētības un pat no kaut kādiem principu jautājumiem. Ar šo acīm redzamo patiesību Agnesai vajadzēja samierināties. Mātei un pārējiem tuviniekiem — jo Marija nebija varējusi tā rīkoties bez mājinieku ziņas, un nabaga tante Emma, neatguvusi apziņu, vairs neietilpa viņu pulkā — Agnesas radiem ļaunums bija valdonīga kaislība, organiska prasība, nepieciešama sugas saglabāšanai. Tāpat kā citās ģimenēs mīlestība. Marija Busardela bija atgriezusies savā sfērā. Citi konflikti, smagie pārbaudījumi, sēras par mīļoto dēlu uz laiku bija šo sievieti novērsuši no ienaida stihijas — tagad viņa tanī atgriezās. Karš bija beidzies.

Dažas dienas Agnesa izjuta neuzveicamu riebumu. Viņa noslēdzās sevī, iecirtās nicīgā spītā. Viņa nekā neatbildēs. Māte, ģimene, likumu zinātāji to nepiedzīvos, ka Agnesa ies kaut ko iebilst, skaidrot, strīdēties. Starp citu, viņa apzinājās, ka pretiniekiem ir ļoti stipra pozīcija. Ksavjē nespēja kļūt par tēvu bija patiesība, ko viņi, acīm redzot, varēja pierādīt. Jā, par to jau bija minēts tiesas izpildītāja aktā. Ko Agnesa varēja pretstatīt šai patiesībai? Ksavjē gribu? Tā neko nemainīs, — turklāt vai tagad būtu iespējams to pierādīt? Agnesa nepazemosies līdz vēstuļu un dienasgrāmatas klāstīšanai, liekot runāt uz mūžu apklusušajām lūpām. Tā būtu necienīga rīcība pašai pret sevi, pret Ksavjē piemiņu un pat pret Rokī. Paldies dievam, tie laiki ir pagājuši, kad ārlaulības bērni dzīvoja kā pāriji; Rokī uzvārds nemainīsies, Agnesai tikai jānogaida, kad pienāks izdevība vai nepieciešamība viņam visu izstāstīt, jo vienīgi dēlam Agnesai jāsniedz paskaidrojumi. Gan Agnesa pratīs atklāt viņam patiesību, nesagādājot triecienu. Marijas Busardelas ievadītās netīrās spēles smieklīgi niecīgā likme, kas nesīs Rokī pavisam maz zaudējuma, ļāva Agnesai ar mierīgu sirdsapziņu šoreiz atteikties no cīņas viņa labā. Agnesai paliks viņas īpašums, kaut arī apcirpts. Un, galvenais, viņai paliks stiprās rokas un enerģija, ko varēs likt lietā, ja vēlāk apstākļi spiedīs mainīt dzīves veidu, — laikmeta virzība vedināja to paredzēt. Viņa nosprieda, ka arī tad, ja Marija Busardela tiesā gūs panākumus, Baijū zemesrags paliks Ksavjē mantinieku nedalāms īpašums un Agnešu ar dēlu nevarēs no šejienes izraidīt, vispirms tāpēc, ka viņa saglabās savu daļu, un arī tāpēc, ka pati īpašumu pārvalda.

Nomierināšanās labad Agnesa gribēja tomēr pārliecināties pilnīgi par šo punktu, kas viņai bija ļoti pie sirds, un tādēļ, par spīti nepatikai pret likumu zinātājiem, viņa kādu dienu aizbrauca uz Tulonu un konsultējās pie jurista, neatklājot tam jautājuma iemeslu, un saņēma pilnīgi nomierinošu atbildi.

Atgriezusies mājās, Agnesa ieslēdza atvilktnē tiesas izpildītājā aktu un arī otrreizējo atgādinājumu, kurš sekoja l»rc trim nedēļām un kurā bija atkārtots tas pats saturs, tikai paplašinātā veidā. «Es nekā neatbildēšu,» Agnesa palīgi nolēma. «Nekā nereaģēšu. Nerakstīšu par to pat ik* tantei Luizai.»

«Kad godīgu cilvēku piekrāpj, viņš novēršas, nekā nemīcīdams,» Agnesa domās daudzkārt atkārtoja šajās nedēļās, izjuzdama dziļu riebumu, kas viņai mazliet sagandēja pirmo pēckara pavasari. Agnesa apzinājās, ka, lai arī ko bija nodarījusi, lai arī ko varētu pārmest viņas rīcībā, tomēr šajā lietā viņa bija godīgais cilvēks.

Ar gauso tiesāšanās kārtību spriedums tika pasludināts tikai pēc trim gadiem un par ļaunu Agnesai.

Pa šiem gadiem Baijū zemesrags bija atguvis miera laiku burvību. Lefkojas un kumelītes bija atkarojušas citu pēc citas plašās terases, kuras pēc 1940. gada tika ziedotas saknēm un dārzeņiem. Jau trīs pavasari bija nomainījuši gan saulainās, tomēr saltās ziemas. Rokī kļuva desmit gadus vecs. Agnesa bija pārtraukusi visus sakarus ar Vandeika avēniju un tikai no Luīzas Zantī retajām vēstulēm dabūja zināt, ka tante Emma vēl elpo — trula un nekustīga.

Uz tiesas spriedumu par paternitātes noliegumu Agnesa nebija nekādā veidā atsaukusies, un nākamā gada decembrī šis spriedums stājās spēkā galīgi.

Vēl aizritēja kāds laika sprīdis, un tante Emma beidzot izdzisa. Uz šo iznākumu Zantī vēstulē jau bija sagatavojuši Agnešu, un pēc pāris dienām Luīza piezvanīja pa telefonu.

— Bērns, nabaga Emmu apbedīs pirmdien. Vai tu atbrauksi? — Luīza jautāja.

— Vai man braukt uz bērēm? — sacīja Agnesa, kas pēc satraucošās vēstules saņemšanas bija par to pārdomājusi. — Lai satiktos ar māti? Lai stāvētu blakus māsīcām un svainēm, visiem šiem ļaudīm, kuri pieļāva, ka māte mani iesūdzēja tiesā?… Es, protams, nedomāju tevi, tu taču saproti, tante Luīza.

— Jā, bērns. Varu tev pat uzticēt… Tu negribēji, ka vēstulēs tev par to ieminos, bet pa telefonu pāris vārdos varam tam pieskarties — tavs tēvocis ir man līdzās… Bērniņ, mēs jau trīs gadus vairs nesperam kāju Vandeika avēnijā. Nē. Pēdējo reizi bijām uz Maniela laulībām

ar jaunāko Mofrelānu. Vai atceries? Es tev par to rakstīju.

Patiešām, Agnesa tikai no Luīzas Zanti bija dabūjusi zināt par šīm kāzām. Paziņojums vai ielūgums viņai nebija sūtīts.

— Redzi, arī šīs laulības Emmai nebūtu patikušas, — Luīza turpināja. — Mofrelānu ģimene viņai likās nepiedienīga. Turklāt divdesmit gadus veca zēna laulāšanās ar divdesmit vienu gadu vecu meiteni! Gadu atšķirībai jābūt lielākai, turklāt apgrieztā kārtībā — no tā es neatkāpjos! Bet ko tur varēja sacīt? Maniels jau arī bija atbrīvots no aizbildniecības. Redzi, kur tas noved… Tavs tēvocis met ar roku, lai es nepļāpājot. Bet es tik sen neesmu dzirdējusi tavu balsi, Agnesa, bērniņ!… J'ad tu domā nebraukt? Ak, es jutīšos vēl vientuļāka bērēs. Manos gados pašas ģimenē justies svešai ir bēdīgi, |oti bēdīgi. Es pie tā neesmu vainīga. Kad iedomājos, kā pie mums bija agrāk…

Sastingusi ar klausuli pie auss, Agnesa izjuta smeldzīgas skumjas. Tantes vecīgajās žēlabās viņa šķita sadzirdam irstošās ģimenes vaidus. Agnesa bija savdabīgi mīlējusi savu ģimeni. Nesaderīgas laulības tanī sekoja citas citām, vienota ģimene saskaldījās, tiesāšanās atrāva vienu no otra ar radniecības saitēm vēl šķietami saistītus cilvēkus, vecās paaudzes pārstāvji, tradīciju glabātāji, viens pēc otra aizgāja kapā, un dzīvie izšķīrās. Tante Emma, gadiem ilgi nīkusi gara aptumsumā, tagad bija iegrimusi nāves miegā; tantei Luīzai drīz būs septiņdesmit pieci gadi, un no viņas valodas tas bija manāms. Agnesai arī jau bija trīsdesmit pieci…

— Nē, tante Luīza, es nebraukšu. Vēl pirms dažiem gadiem šinīs pašos apstākļos es būtu braukusi. Un ne tikai tādēļ, lai pavadītu tanti Emmu pēdējā gaitā, kaut gan tas, kas no viņas vēl bija atlicis, jau sen vairs nebija viņa pati… Es būtu aizbraukusi pa'r spīti, lai viņus izaicinātu. Tagad tas mani vairs nevaldzina. Es kļūstu veca.

Agnesa lūdza, lai Luīza pasūta divus vainagus, vienu lielu, otru mazu:

— No manis un no Rokī. Tikai nepievieno vizītkartīti ar manu vārdu. Viņi Vandeika avēnijā ir spējīgi noraidīt manus ziedus.

— O! Tavi vainagi tiks vesti aiz zārka. Par to es galvoju. Es pati to uzraudzīšu. Lai nu vai kā — viņa tomēr

*

bija mana māsa. Un baznīcā, pieņemot līdzjūtības apliecinājumus, es stāvēšu man pienācīgajā vietā: visām dāmām priekšgalā.

«Viņa vēl ir palikusi īsta Busardela,» Agnesa nodomāja, pakārdama klausuli.

Nakamajā nedēja tantes Emmas notārs paziņoja Ag-ncsai kā Reno Busardela likumīgajai aizbildnei, ka aizgājēja testamentā iecēlusi Reno par savu vienīgo mantinieku.

Sis testaments, ar kuru tika anulēti visi iepriekšējie novēlējumi, bija datēts 1944. gada maijā. Citiem vārdiem sakot, tanī pavasarī, kad Rokī, kopā ar Agnešu uzturēdamies Brazīlijas laukumā, diezgan bieži bija apmeklējis veco tanti un bez pūlēm iemantojis viņas mīlestību.

Agnesa vienmēr bija zinājusi, ka tante ir ļoti bagāta. Viņu dziji saviļņoja nelaiķes devība, lielā neatkarība un vēlēšanās reabilitēt mazo nelikumīgi dzimušo puisēnu. Arī mātes sirdij bija prieks, redzot dēlu tik labi nodrošinātu. Tas viss tomēr nekavēja Agnešu izjust arī mazāk nevainīgu pacilātību, ko viņa nemaz nepūlējās apslāpēt: kāds likteņa pavērsiens! Kāda atmaksa! Agnesa bija sakāvusi Busardelus viņu pašu cietoksnī, turklāt nemaz necenzdamās to izdarīt. Jo nekad ne mirkli, ne tad, kad Reno bija pirmās reizes apciemojis vēl pie atzveltnes krēsla saistīto slimnieci, ne vēlāk, kad Agnesa bija ievērojusi Emmas sirsnību pret bērnu, ne starplaikā līdz otrajai lēkmei, īsi sakot, it nekad Agnesai nebija ienācis prātā, ka šī pieķeršanās varētu izpausties tik lielā dāvinājumā. Emma no laika gala bija likusi saprast, ka savu īpašumu atstās brāja Ferdinanda trim bērniem, proti, Simonām, Valentīnam un Agnesai. Vēlāk Agnesa bija nodomājusi, ka tante attiecībā uz viņu droši vien būs lēmumu grozījusi pēc ģimenes skandāla sakarā ar viņas grūtniecību un drāmu, kas tai bija sekojusi. Vai tad tolaik tante Emma, uzzinājusi, ka Agnesa gaidīja bērnu, kura tēvs nevarēja būt Ksavjē, nebija sacījusi, ka viņa gribējusi «piešmaukt» lētticīgo brālēnu? Un pēc tam vecā jaunkundze bij*a tik sirsnīgi pieķērusies šim pašam bērnam, ka novēlējusi viņam vienam visu savu īpašumu! Nav šaubu, ka tanti Emmu bija lenkuši ar ieinteresētu modrību gan Simona atzarojuma radinieki, gan ar rūpīgu gādību Valentīna mājinieki, un tomēr Emma galu galā pati no sevis bija pievērsusies atturīgajai Agnesai un ļāvusies mazā Reno nevainīgajai burvībai, kas tik maz

atgādināja Busardelus. Ja tantes žests Agnešu nebūtu pārsteidzis, aizkustinājis un iedvesis cieņu, tad viņa, domādama par Busardeliem, kas bija zaudējuši bagāto mantojumu, jautu vāju īstām uzvaras gavilēm.

Prieki tomēr nevilkās ilgi. Drīz vien pienāca rupja papīra aploksne, tāda pati kā pirms trim gadiem, ar tādu pašu tiesas izpildītāja zīmogu. Aploksnē atkal bija pa- i ziņojums par tieslietas ierosināšanu, šoreiz prasītāji bija četri Simona bērni, proti: Zilberta Siksū-Herca, jaunās 1 Mofrelānas vīrs Maniels un divu mazgadīgo bērnu vārdā viņu aizbildne Simona 2anna. Sis bars apstrīdēja tantes Emmas testamentu.

Balstīdamies uz Ksavjē paternitātes noliegumu, ko viņu vecmāmiņa bija panākusi pirms četriem gadiem ierosinātajā prāvā, viņi atsaucās arī uz vēstuli, ko Emma bija atstājusi savam brālim biržas māklerim, uz vēstuli, kas bija pievienota testamentam. Testatore tanī paskaidroja, ka izvēlējusies Reno par mantinieku, pastāvīgi atcerēdamās «savu krustdēlu Ksavjē, Reno tēvu», kura nāve sagādājusi viņai neremdināmas sāpes. Ar novēlējuma grozīšanu vecā krustmāte bija cerējusi, apdāvinot bērnu, izpirkt viņa tēvam nodarīto jaunumu, kas bija Ksavjē ievedis nāvē, bet iznāca pretēji. Tieši vārdus «krustdēlu Ksavjē, Reno tēvu», ar kuriem Emma bija domājusi attaisnot un nostiprināt novēlējumu, sūdzētāji izmantoja testamenta apstrīdēšanai. Ja nebūtu bijis šo četru vārdu, tad viņi būtu atbruņoti. Tagad viņi apgalvoja, ka testaments, kas uzrakstīts par labu Reno kā Ksavjē dēlam, nav spēkā, jo ar tiesas spriedumu atzīts, ka Reno nav Ksavjē likumīgais dēls.

Tātad bija pilnīgs pamats anulēt tantes Emmas jauno testamentu un atgriezties pie iepriekšējā, kurā viņa savu īpašumu bija novēlējusi diviem citiem mantiniekiem. Diviem un ne trim, jo pēc Ksavjē nāves tante, kā Agnesa jau paredzēja, bija ar īpašu punktu viņu izslēgusi no mantojuma. Divi vienīgie pilntiesīgie mantinieki palika Ferdinanda un Marijas abi dēli, un pēc Simona Busar-dela nāves viņa tiesības bija pārgājušas uz četriem prasītājiem.

Lūk, to nu Agnesa izlasīja šoreiz. Ja arī daži punkti viņas pretinieku vai to uzkurinātājas gājienā līdz testamenta apstrīdēšanai Agnesai šobrīd vēl palika neskaidri, toties noskaidrojās pagātnes notikumi. Agnesa bija nodomājusi, ka atkal atradusi māti pirms četriem gadiem,

Ilrsii izpildītāja pirmā paziņojuma it kā bezmērķīgajā ļaunprātībā. Izrādījās, ka viņa ir maldījusies, — tas bija l.ijis labi apsvērts solis. Marija Busardela gaidīja meitu .rit, strupce|ā, kurā bija viņu ievilinājusi.

XVII

Agnesa klīst pa Tiesu pili. Te staigā daudzi cilvēki, kas nezināšanā steidzīgi solo pa galerijām, iejož kādā koridorā, iejūk ļaužu pūlī, izlaužas tam cauri un pēkšņi nokļūst tukšā vestibilā, griežas atpakaļ, meklē kādu sargu, aptur mantijā ģērbtu advokātu, izjautā pretimnācējus, kuri izskatās labāk informēti.

— Kur man jāgriežas? — Agnesa taujā, neveikli izskaidrodamās, jo viņai derdzas uzrādīt paziņojumu ar viņas intīmās dzīves, bērna un miruša cilvēka noslēpumu izklāstījumu, kas atgādina līķa uzšķēršanu morgā.

— Jautājiet sargam!

— Nevaru viņu atrast.

— Tur viņš sēž uz ķebļa.

Agnesa dodas norādītajā virzienā.

— Kur man jāgriežas?

Viņa atloca paziņojumu, parādot sargam tikai vienu rindu: «Jāierodas noliktajā termiņā, ne vēlāk kā nedēļas laikā.»

— Ejiet uz pirmo palātu. Jautājiet tiesas sekretāram.

— Kur tas ir?

— Cauri uzgaidāmajai zālei.

Agnesa iet tālāk, apmaldās.

— Kur ir uzgaidāmā zāle?

— Galā pa kreisi ir stiklotas durvis, aiz tām pāris kāpienu uz augšu.

Viņa sasniedza tādu kā stacijas halli, nē, drīzāk dievnamu, pie sienām te ir statujas, viena, līdzīgi kapu piemineklim, izgreznota ar ziediem. Pavasara saules gaisma, ieplūzdama pa tālajām logu spraugām, zaudē krāsu šajā noslēgtajā telpā.

— Kur ir pirmā palāta?

— Taisni pretī.

Agnesa iet iekšā. Tur patlaban notiek tiesas sēde. Jāgaida beigas. Vai tas vilksies ilgi? Buržuā pils gaumē dekorētās zāles augstie logi veras uz šauru pagalmu. Agnesa redz ļaudis, kas, aizlavīdamies gar solu rindām, pie-

iet pie tiesnešiem, cits pa labi, cits pa kreisi, un čukst viņiem kaut ko pie auss. Pa to laiku aizstāvis teic runu.

— Man jārunā ar tiesas sekretāru.

Agnesai atbild ar mājienu.

Viņa uzdrošinās doties norādītajā virzienā. Tur nav tiesas sekretāra. Viņa būs nepareizi sapratusi. Atvainojusies viņa iet atpakaļ un uz pretējo pusi, kur apstājas pie monumentāla rakstāmgalda ar leti. Atbalstījies pret leti, kāds sačukstas ar tiesas sekretāru un, nobeidzis sarunu, izslējās taisni.

— Jūs esat tiesas sekretārs?

— Jā.

Agnesa griežas pie viņa ar jautājumu.

— Kādā lietā esat uzaicināta? — viņš atbild savukārt ar jautājumu.

Agnesa nosauc savu vārdu. Viņš pārbauda kādu sarakstu, garu uzvārdu rindu.

— Sī lieta šodien netiek izskatīta.

— Bet kad tā tiks izskatīta? Kā es to varētu uzzināt?

— Vai jums ir klāt uzaicinājums?

Viņš pastiepj roku. Pietvīkusi Agnesa pasniedz zilās papīra lapiņas. Viņš vienaldzīgi pārlaiž tām skatienu.

— Nav steidzami. Termiņš nav garām. Aprunājieties ar advokātu.

— Ar advokātu?

— Ja jums nav advokāta, griezieties Advokātu kamerā.

— Pateicos.

Agnesa atgriežas uzgaidāmajā zālē, atkal sameklē sargu.

— Kur atrodas Advokātu kamera?

— Advokātu kamera ir tepat. Galā pa labi, aiz pieminekļa kritušajiem.

Agnesa iet turp. Viņa pārkāpj slieksni. Pie senlaicīgas rakstāmpults pavecs ierēdnis šķiro vēstules.

— Trešā stāvā. Tur jūs dabūsiet sarakstu.

Agnesa kāpj augšā pa šaurām dzīvojamās mājas kāpnēm. Ja Tiesu pils apakšējā stāvā viņa jutās kā pazudusi, kā apmaldījusies, tad šeit jūtas kā nepiederīga persona, kas ielaužas svešā dzīvoklī. Viņa pārskatās, apstājas otrā stāvā, ieiet kādā ģērbtuvē. Trešajā stāvā atkal pārskatās, attopas bibliotēkā. Galu galā viņa atrod aizstiklotu lodziņu.

— Mums nav tiesību jums norādīt advokātu. Šeit varat ieskatīties Parīzes advokātu sarakstā.

Lasīdama uzvārdus, kuriem pievienotas pa visiem Parīzes kvartāliem izkaisītas adreses un kuru vidū noteikti ir vairāki viņas ģimenes locekļi, Agnesa aptver, ka gluži veltīgi tik neprātīgi uztraucas. Vienkārši jāizvēlas kāds advokāts un tam vaļsirdīgi viss jāizstāsta. Agnesai ir savs, ne Busardelu pilnvarotais — tas viņai norādīs, pie kura advokāta griezties. Viņa pateicas un kāpj lejā. Atkal nokļūst nejēdzīgajā uzgaidāmajā zālē.

Tagad Agnesa drošākā gaitā meklē izeju. Taču visas šīs polsterētās durvis un aizstiklotie tamburi, apsargātās istabas, melnās mantijās ģērbtie cilvēki, kas svinīgi pastaigājas pa zāli un reizēm apstājas, sarunādamies savā starpā par profāniem nesaprotamām lietām, šie līkloču gaiteņi un kāpnes, šis cilvēku mēroga skudru pūznis, tiesu procedūru labirints — itin viss šeit šķiet paužam par labi aizsargātu sabiedrisko kārtību, kas Agnesai ir un paliks vienmēr sveša.

Agnesas pilnvarotais, manīdams viņas satraukumu, atbrīvojās no dažām iepriekš norunātām saistībām un pēcpusdienā aizveda viņu pie advokāta. No viņa kabineta Agnesa iznāca, kad jau satumsa vakars; beidzot viņas uzbudinājums bija rimis, tā vietā stājies dīvains miers — bezvējš pēc vētras. Advokāts bija Agnesai pierādījis, — un viņa to labi saprata, — ka viņai nav gandrīz nekādu izredžu uzvarēt prāvā, ko pretinieki tik veikli sagatavojuši.

Taksometrā viņa aizbrauca uz Brazīlijas laukumu, atslēdza dzīvokļa durvis un ieslēgusies neatvēra nevienu logu, neizvēdināja istabas, atgūlās neapklātā gultā, ieņēma pāris tablešu miega zāļu, kuras vienmēr nēsāja līdzi rokassomiņā, un drīz vien aizmiga.

Nākamajā rītā pēc telefoniskas sarunas ar advokātu Agnesa aizsūtīja pa pneimatisko pastu Valentīnam šādu vēstuli:

«Mans advokāts, kas nupat ievācis izziņas, pastāstīja, ka Tu nepieprasot savu daļu no tantes Emmas mantojuma. Starp citu, es jau pati biju ievērojusi, ka tieslieta pret mani ierosināta tikai pēc četru Simona bērnu pieprasījuma. Domāju, no tā varu secināt, ka Tu nesolidarizējies ar viņiem un Tev derdzas apstrīdēt testamentu, kas uzrakstīts manam dēlam par labu. Ja tā būtu, tad lūdzu Tevi, dārgais Valentīn, pieprasi arī Tu savu daļu. Ar atturēšanos Tu mana dēla stāvokli ne par matu neuzlabosi, bet mantojumu visā pilnībā dabūs Simona bērni. Tava rī-

čība, šķiet, liecina, ka Tu nopel citu radu ļauno izturēšanos pret mani, — tas mani aizkustina, un ar to pietiek. Ja Tu neesi gribējis piedalīties mātes mahinācijās un esi liedzies ņemt dalību mana dēla aplaupīšanā, tad tas nenozīmē, ka Tev jāļauj sevi aplaupīt. Sirsnīgi lūdzu Tevi: izmēģini laimi tāpat kā viņi.»

Valentīns pēcpusdienā piezvanīja māsai un pēc tam ieradās pie viņas Brazīlijas laukumā. Viņš savukārt apliecināja, ka Agnesas nostāja viņu patiesi saviļņojusi, bet viņš vēl padomāšot. «Atbraucis tādēļ, lai es viņu lūgtos,» Agnesa nodomāja.

Nē, Valentīns bija atbraucis, lai aizstāvētu māti. Viņu māti, ko Agnesa apsūdzēja par mahinācijām.

— Nevaino vienmēr mammu, kad ģimene nostājas pret tevi, — Valentīns sacīja.

— Valentīn, es viņu nevainoju, bet tikai konstatēju faktus. Zilberta un Maniels varēja tā rīkoties, tikai mātes uzkūdīti. Viņa visu ir vadījusi. Pierādījumu tam vari atrast katrā tiesas izpildītāja paziņojuma rindā. Testamentu apstrīdot, viņi atsaucas uz paternitātes noliegumu. So noliegumu māte pieprasīja pirms četriem gadiem pilnīgi nenozīmīgas zemes strēmeles dēļ. Spriedums, kas stājās spēkā pirms trim mēnešiem, viņiem dod iespēju atsaukties uz autoritatīvu tiesas lēmumu. Sakars starp abarn prāvām pārāk duras acīs.

— Nē, es to saku un atkārtoju: šo jauno lietu ierosināja ne tikai mamma. Tev vajadzētu man ticēt.

Agnesa vēroja brāli, kas četrdesmit piecu gadu vecumā vēl izskatījās patīkami, sejā bija pat jauneklīga maiguma pēdas. Viņa atcerējās pēdējo sarunu ar Valentīnu Van-deika avēnijā pirms desmit galdiem, kad bija slepus aizvedusi mirstošo Ksavjē. Jau toreiz Valentīns bija centies attaisnot māti, un Agnesa vēl lieku reizi pabrīnījās, ka Buoardelu ģimenē pēc zināmiem starplaikiem viss atkārtojās gandrīz tāpat, kā bijis iepriekš, — gan naida, gan vienotības izpaudumi, gatavošanās cīņai un pati cīņa, nebeidzamā ritumā.

— Kaut ko es te tomēr nesaprotu, — Agnesa atkal ierunājās. — Skaidri redzams, ka māte pirms četriem gadiem ierosināja tiesā prasību par paternitātes noliegumu, vēlēdamās spriedumu, ja tas būs viņai labvēlīgs, izmantot tā, kā patlaban to dara. Bet kā viņa varēja paredzēt tik tālu uz priekšu, ka tas būs derīgi? Nav brīnums, ka viņa zināja par testamenta grozījumu, ko tante izdarīja

trīsdesmit astotajā gadā, izslēdzot mani no mantojuma un līdz ar to palielinot Simona un tavu da|u. Bet četrdesmit ceturtajā gadā, kad Emma uzrakstīja jaunu testamentu par labu manam dēlam, — nav domājams, ka viņa būtu par to stāstījusi mātei. Pat es to nezināju! Šķiet, ka arī jūs to dabūjāt zināt tikai pēc viņas nāves, vai ne? Kāpēc tu man neatbildi?

— Vai ir vairs vērts par to runāt? — teica Valentīns, kas vienmēr bija no visiem Busardeliem visvājāk pratis izlikties.

Agnesā modās kādas aizdomas.

— Valentīn, pasaki: kad jūs dabūjāt zināt, ka tante Emma nolēmusi visu atstāt manam dēlam? Dodu tev goda vārdu, ka tavu atbildi neizmantošu. Un tu taču zini, ka es vienmēr spēlēju godīgi, — mana šīrīta vēstule tev to pierāda.

— Mēs to dabūjām zināt pirms četriem gadiem. Jā, pēc tam, kad tanti Emmu otrreiz ķēra trieka. Ārsti apgalvoja, ka nabaga tante vairs neatgūs saprātu, un mums taču vajadzēja sakārtot dokumentus, kas atradās viņas guļamistabā. To izdarījām tēvs un es. Mēs atradām aizzīmogotu aploksni ar uzrakstu «Testaments». Klāt bija arī datums: 1944. gada maijs. Tieši tad tante Emma pēc pirmās lēkmes bija saistīta pie guļamkrēsla, bet apziņa viņai bija skaidra, un tavs puisēns viņu bieži apmeklēja, ļoti iepriecinot slimnieci. Bet mamma nebija klāt pie dokumentu kārtošanas un aploksni neredzēja.

— Valentīn, viņa būs izvaicājusi tēvu. Tas viņai būs izstāstījis. Jaunais testaments, datumu sakrišana — māte ir labs psihologs, viņa būs sapratusi. Jūs testamentu ielikāt seifā….

— Protams!

— …Mātei atlika tikai gaidīt. Un sagatavoties uzbrukumam. Tādē| nāca ierosinājums par paternitātes noliegumu. Tagad man šis savirknējums ir skaidrs. Padarīt bagātus Simona bērnus — vienīgi šī doma vēl varēja ieinteresēt māti un modināt aprimušo tieksmi uz intrigām.

Valentīnu šie vārdi aizskāra.

— Ko tad tu galu galā gribil Mammas acīs Zilbertā un Manielā turpina dzīvot Simons! — iesaucās jaunākais brālis, kuram kopš bērna dienām bija vajadzējis samierināties ar mātes mīlestības mazāko daļu un kurš par to dusmoja mazāk mātei nekā nelaiķim brālim. — Kopš Si-

mona nāves mamma domā vienīgi par viņu. Pat ne kopš nāves, — jau kopš viņš krita gūstā. Vispirms, ja gribi znāt: Simons no gūstekņu nometnes mammai iedvesa domu panākt, lai tu lūdz viņu par otru aizbildni savam dēlam… Lai nu tas paliekl Simons bija Simons. Bet es atsakos saskatīt savu brāli abos slaistos, ko viņš atstājis. Ja tu zinātu, cik nožēlojami viņi mācījās, turpretī mani bērni skolā guva spožas sekmesi Tici man, ar to var' daudz ko izskaidrot. Ja mammai aiz muguras nebūtu šo divu dīkdieņu, tad…

— Tu taču nemēģināsi man iestāstīt, ka viņi uzvedinājuši māti uz tik veiklām mahinācijām? Vai Zilbcrta un Maniels tik jaunos gados var būt tādi prāvnieki?

— Tu aizmirsti viņu laulības! — Valentīns iekaisdams turpināja. — Zilberta ir pilnīgi nokļuvusi Siksū-Hercu un Maniels Mofrelānu ietekmē. Agrāk bija citādi: Busardeli pakļāva sev no citas vides ieprecētos. Pat znoti pārvērtās par Busardeliem.

Agnesa ar interesi klausījās brālī, mazliet piemirsusi izskaidrošanās cēloni un apbrīnodama šī simtprocentīgā buržuā dusmas un šķiru ienaidu, kas Busardelu ģimenē bija patiešām jauns un varbūt vēstīja jaunus laikus vai arī tos jau atspoguļoja.

— Tu gan vari iedomāties, — brālis turpināja, — ka Zilberta un Maniels steidzās izstāstīt jaunajiem radiem tavu laulību vēsturi. Tā netika teikta kurliem. Tādi ļaudis kā Siksū-Herci un Mofrelāni ir krietni ievingrinājušies šādās ģimenes afērās. Paternitātes noliegumi, prāvošanās mantojuma dēļ, aizbildņu norēķini, vērtslietu dalīšana pēc laulību šķiršanas, nekautrīga netīrās veļas pārcilā-šana — kur tā visvairāk notiek? Viņu sabiedrībā. Tur nepazīst ne kauna, ne goda, kad var kaut ko ieraust, — viņi atļaujas viszemiskākos līdzekļus.

— Es domāju, ka Siksū-Herciem naudas ir atliku likām.

— Tā arī ir, bet pēc viņu domām naudas nekad nav diezgan. Kas attiecas uz Mofrelāniem, tad viņi dzīvo no dažādām mahinācijām. Esmu ievācis izziņas. Viņi dzīvo plaši, bet no mahinācijām. Un viņi tanīs aprindās nav vienīgie, kas tā dzīvo. Agnes, tu to nevari iedomāties, jo esi noslēgusies savā nomaļajā nostūrī, bet tev jāzin: kopš atbrīvošanas viss ir mainījies. Arī mūsu ģimene mainās: šīs abas laulības to pierāda. Mainās augstākās aprindas… tās, ko sauca par augstākajām aprindām. Agrāk

nugstāko aprindu ļaudis bija sabiedrības izlase. Inteliģences un kultūras izlase, godīguma un tikumu iemiesojums, labi audzināti cilvēki ar atbildīgu sabiedrisku vai privātu nodarbošanos un pat… jā, ar nevainojamu izcelšanos, Tagad viss ir otrādi. Kaut cik redzamākiem augstāko aprindu cilvēkiem katram pagātnē ir kaut kas netīrs, kas iaaizplīvuro. Kas tagad atrodas sabiedrības virsotnē? Veca izvirtule, kura uztur jaunus puišus, izgreznojusies ar vienu no cildenākajiem uzvārdiem Francijā, okupācijas laikā uzdzīvojusi ar vāciešiem, tā ka ģimene bijusi spiesta tiesas ceļā iecelt viņai aizbildniecību; iznirelis, kas iedzīvojies bagātībā, tirgojoties ar nezin kādiem eksotiskiem mēslojumiem, un pirms kara nav ticis pieņemts nekur, bet tagad nopircis Goda Leģiona ordenī, ziedojot divdesmit miljonus Versaļas atjaunošanai; prostitūtas meita, kas pāris mēnešos izsitusies augstākajā sabiedrībā, apprecot savas mātes mīļāko, kad šis večuks jau bijis pie pēdējiem elpas vilcieniem; valūtas spekulants, vislielākais snobs, kas uzdāvina ūdeļādas kažoku kāda sūtņa sievai, lai tā izgādā viņam iespēju uzlūgt uz vienu deju karaļ-nama princesi; visi viņi ir diezin no kurienes uzradušies jaukteņi un parvēniji. Tagad tādi Parīzē spēlē pirmo vijoli! Katrs jūtas pagodināts, saņemot no viņiem ielūgumu… Turklāt viņi visi pārkāpj laulību! — Valentīns beidzot minēja pašu smagāko apsūdzību, jo pats skaitījās par uzticīgu vīru, vismaz prata ievērot pieklājību.

Piecēlies, jau posdamies aiziet, viņš nostājās pretī māsai un vēl ieprasījās:

— Kas ar mums notiks?

v Es, Valentīn, zaudēšu prāvu. Mans pilnvarotais to gandrīz garantēja. Tāpēc apsver manu padomu: pieprasi savu daļu. Tev ir tiesības to darīt. Puse no tantes Emmas mantojuma nav zemē metama. Tagadējos laikos…

— Tu nemaz nevari iedomāties, cik pareizi tu trāpīji: es vairs nestrādāju kantorī. Jā, mūsu tur bija par daudz. Iestājos darbā kādā lielā nekustamu īpašumu tirdzniecības firmā. Par nodaļas vadītāju.

— Tā? Apsveicu, Valentīn. Un sveicini no manis Helēnu. Ja tu viņai teiksi, ka esi bijis pie manis.

Agnesas pilnvarnieks paskaidroja, ka testamenta apstrīdēšanas lietu izskatīs tiesā tikai pēc pāris mēnešiem, tā ka viņai bija laika diezgan savākt vajadzīgos dokumentus. Viņa vēl apspriedās ar advokātu, un, kaut gan arī tas tāpat kā pilnvarnieks pateica, ka ir maz izredžu

gūt panākumus, Agnesa tomēr, lai prāts būtu mierīgs, sadabūja visu, kas aizstāvim varētu noderēt. Taču sirds dzijumos viņa bija pārliecināta, ka procesu zaudēs.

Agnesa apmeklēja ari 2antī pāri, tikai iepriekš pa telefonu cieši piekodinājusi, lai viņi neieminas ne vārda par testamenta apstrīdēšanas lietu. Sevišķu uzmundrinājumu Agnesa Renkēna ielā neatrada. Un neatrada arī vairs agrāko tēvoci un tanti. Lulza Zanti nemitīgi sūdzējās. Viņa sūdzējās par sāpēm, par dzīves dārdzību, par to, ka nevarot paaugstināt īres maksu, kā būtu taisnīgi, sūdzējās par visu jauno dzīvi, kurai neparko nespējot «pielāgoties» — šis vārds viņai bieži plūda pār lūpām. Tante Luīza atminējās pirmskara laikus un vēl tālākus — pirms pirmā pasaules kara un pat senākus.

— Redzi, bērns, cik es esmu veca! — viņa sacīja. — Es skaidri atceros astoņdesmit devītā gada izstādi.

Tante Luīza ieslīga pagātnē, tālā pagājībā.

Grūti būtu pateikt, kur patvērās tēvocis Aleksandrs. Dziji iegrimis atzveltnes krēslā, gandrīz astoņdesmit gadu nastas saliektais sirmgalvis vēl arvien smaidīja, taču bija kjuvis laisks un mazrunīgs, gandrīz nekas viņā vairs neatgādināja arhīvistu, kas Busardelu ģimenē pastāvīgi tika uzskatīts par dumpinieku un nekad nebija varējis Vandeika avēnijā justies kā tuvinieku vidū; nekādas līdzības viņam vairs nebija arī ar vīru, kas piedalījās pagrīdes organizācijā, kura grupējās ap Cilvēka Muzeju, kaut gan kopš tā laika bija pagājuši tikai nedaudzi gadi. Agnesa ievēroja arī, ka tēvocis Aleksandrs vairs nevalkāja lentīti no medaļas par līdzdalību Pretošanās kustībā, kaut gan Zilbertas saderināšanās vakarā viņš bija ar to izgreznojies. Tas viss aizgājis pagātnē.

Zantī pāris tomēr izstāstīja Agnesai dažus jaunumus, kas attiecās uz ģimenes locekļiem. Vispirms viņa dabūja zināt, ka Alēns, Pola Busardela jaunākais dēls, brīvprātīgi pieteicies ekspedīcijas karaspēkā un aizsūtīts uz Indoķīnu, kur jau vairākus mēnešus karojot. Ne aiz paša gribas vai aiz patriotiskām jūtām, bet pēc tēva vēlēšanās un aiz tīra busardelisma. Tante Luīza atstāstīja visu notikumu. Alēns Zansona licejā mācījies vienā klasē ar Režī Vakrelu, skandalozā kriminālnozieguma varoni. Viņš neesot draudzējies ar Vakrelu, neesot sagājies ar tā bandu, bet pazinis tāpat kā visus savas klases audzēkņus; par nelaimi sagadījies tā, ka Vakrels viņu pāris reižu ar mašīnu aizvedis uz Monso. Mašīna bijusi zagta, pārkrāsota, un nākamā gada decembrī tā atrasta Fontenblo mežā kādā gravā un tai līdzās jaunas meitenes līķis. Izmeklēšanā konstatēts, ka nelaimes gadījums inscenēts, meitene mirusi no aborta sekām jau pirms mašīnas iegāšanās gravā. Izmeklētāji sadzinuši pēdas līdz licejistam Vakre-lam, kas visu noliedzis, un tad tie klases biedri, kuri pazinuši viņa mašīnu, uzaicināti par lieciniekiem. Alēns Busardels vairāk nekur neesot iejaukts, bet jau ar to bijis diezgan, pat par daudz. Viņa liecības protokolēšana izmeklēšanas materiālos sacēlusi dziļu sašutumu vecākos.

«Es prasu, lai tu divdesmit četru stundu laikā brīvprātīgi pieteicies ekspedīcijas karaspēkā!» tēvs sacījis. «Tūkstoš deviņsimt piecpadsmitajā mani piespieda iet karā daudz mazāka pārkāpuma dēļ: klases uzraugs bija atradis manā solā bulvārromānu, direktors grāmatu aizsūtīja tēvam, un tēvs jokus nepazina.»

«Es lai braucu uz Indoķīnu?» Alēns teicis. «Un ja nu mani tur nošauj?»

«Tā būtu cildena nāve!» atcirtis Pols, Teodora otrs dēls, kas nelaiķa tēva toņa atdarināšanā neatpalika no brāļa.

Pola 2anna, kas bijusi klāt pie šis scēnas un vēlāk to atstāstījusi visai ģimenei kā pamācīgu piemēru, šī paraug-māte, kurai turklāt bija nelokāms raksturs un ļoti plašas zināšanas, redzēdama, ka dēlu nemaz nevilina perspektīva braukt uz Austrumiem karot, iesaukusies:

«Nabaga bērns, ko lai dara? Jūs vēlējāties, lai jums ļauj brīvi rīkoties, un jums to ļāva, un tagad nu jūs esat kā Sandomingo nēģeri, kurus beidzot atbrīvoja, un tad izrādījās, ka viņi nav spējīgi paši pār sevi valdīt.»

Luīza Zantī, kuras dvēselē ilgas pēc Vandeika avēnijas, acīm redzot, cīnījās ar sarūgtinājumu pret ģimeni, uzskatīja šīs mātes vārdus par ievērības cienīgiem.

— Bērns, ko tu par to saki?

Agnesa neteica nekā. Viss, ko viņa bija varējusi dzirdēt no Busardeliem un par Busardeliem, visas pārdomas par tuviniekiem bija sasniegušas kopš testamenta apstrīdēšanas tādu līmeni, ko pārsniegt vairs nebūs iespējams. Viņa klusēja.

Tāpat klusēdama Agnesa noklausījās pēc tam, ka vēl viena brālēna dēls, Bernārs, nesen noslēdzis trešās, ja tā var sacīt, centrifugālās laulības ģimenē. Nekad nekas nebija devis iemeslu sagaidīt no viņa šādu pārgalvību. Bernārs vēl nebija dabūjis tiesības brīvi rīkoties ar savu īpa-

šumu, viņš nebija bārenis; bet ar pūlēm un starpgadījumiem studēdams tieslietas, viņš pagājušajā vasarā, pavadīdams brīvdienas Pilā pie radiem, bija iepazinies ar jaunu meiteni, kura katru dienu jūrmalā peldējās, atbraukusi ar autobusu no Arkašonas, kur pavadīja atvaļinājumu. Viņas tēvs bija gāzes inkasents, pati — mašīnrakstītāja, un Bernārs apsolīja viņai pagādāt darbu pie kāda advokāta. Atgriezies Parīzē, viņš paziņojis vecākiem, ka nolēmis apprecēties ar šo meiteni; pusgadu vecāki pretojušies, bet galu galā devuši piekrišanu.

— Es viņus apciemoju jaunajā mājoklī, — Luīza stāstīja. — Mazs divistabu dzīvoklītis vienā no jaunajām, lētajām īres kazarmām, kas sabūvētas pašā pilsētas malā pie Bransjona vārtiem. Rādās, ka nevienā no Busar-delu mājām viņiem nav atradies ne mazākais kaktiņš. Var arī būt, ka tā ir, jo tagad nav iespējams īrniekus izlikt no dzīvokļiem. Katrā ziņā varu tev atzīties, ka no šīm trim nevienlīdzīgajām laulībām Busardelu ģimenē pēdējās man patīk vislabāk un, manuprāt, ir vislaimīgākās. Kad redzēju, cik ļoti Bernārs mīl savu mazo sieviņu, es atcerējos jaunību, tos laikus, kad apprecējos ar tavu tēvoci.

Agnesa paskatījās uz tēvoci Aleksandru: svētlaimīgi smaidīdams, sirmgalvis pacilāja rokas.

— Turpretī Manuēla Busardela kundze, dzimusi Mofre-lāna! — Luīza patētiski iesaucās. — Esmu dzirdējusi, ka viņa jau septiņpadsmit gadu vecumā sākusi kolekcionēt dēkas. Tāda nelabosiesl… Un, ja runāsim par trešo, tad šis elegantais 2ofruā Siksū-Hercs pārsniedz visusl Viņš pat nav bijis karā! — Luīza turpināja. — Agnesai taču var pastāstīt, Aleksandr, — vai ne? — jo tu to dabūji zināt no labi informētiem cilvēkiem! Sis frants nav ne kāju spēris Ziemeļāfrikā. Tikai pašās kara beigās viņš sasparojās un ieradās Londonā, gribēdams izmēģināt spēkus kā diktors Bibisi. Panākumi kolosāli: pie mikrofona pārbijies, viņš sācis stostīties!

Tēvocis Aleksandrs, neizkustēdamies no atzveltnes krēsla, atkal nenoteikti noplātīja rokas.

Agnesa noklausījās vēl dažas tenkas par ģimeni un tad cēlās, lai ietu projām. Viņa ilgi skūpstīja tēvoci un tanti, sirdī atvadīdamās no abiem vecīšiem uz mūžu.

Pametusi pavasarīgo Parīzi, Agnesa devās uz Baijū zemesragu, kur jau valdīja vasara. «Tagad es tik drīz no šejienes neizkustēšos,» viņa nodomāja pirmajā dienā,

pastaigādamās pa terasēm un kāpelēdama pa klinti Izcirstajām kāpnītēm.

Ar pilnvarnieku un advokātu viņai pietika sazināties pa pastu. RokI mācības Agnesa bija izkārtojusi jau pirms vairāk nekā gada, pieaicinādama trīs Hiēras liceja skolotājus, kuri katrs pavadīja uz salas vienu dienu nedēļā. Zēns, kam jau bija pilni desmit gadi, mācījās ar vienu skolotāju svešvalodās, ar otru — matemātiku un dabaszinātnes, ar trešo — franču un latīņu valodas, kā arī vēsturi. Pārējās nedēļas dienās ar Rokī mazliet nodarbojās māte. Zēns tādā veidā sekoja sestās klases programmai, kas viņa vecumā bija normāli.

Šāda mācīšanās sistēma, kas, starp citu, izmaksāja diezgan dārgi, uz ilgāku laiku nebija derīga. Aprobežojoties ar Irmas un dažu Porkro zēnu sabiedrību, kuri reizēm atnāca parotaļāties un peldēties līcī, Rokī paliktu bērnišķīgs mežonēns. Taču doma nodot dēlu Hiēras liceja pansionātā Agnesai bija mokoša.

Grūtības viņai sagādāja arī ienākumu samazināšanās. Agnesai bija palicis kapitāls, kas viņai piederēja apprecoties, bet tas sastāvēja galvenokārt no mazienesīgiem nekustamiem īpašumiem, un uz savām akcijām viņa daudz zaudēja. Agnesas dēlam nākotnē piederēs tikai tas, kas būs atlicis no viņas mantas. Agnesa vēl jutās jauna un spēkpilna, tomēr viņa bija vientuļa māte. Ja ar viņu atgadītos kaut kas ļauns, dēls paliktu bez atbalsta. Desmit gadu laikā pārdzīvotās likstas, arī sievietes dzīvē, bija Agnešu sagatavojušas uz visļaunāko. Par spīti stingrajam raksturam un drosmei, viņa tagad paredzēja visādas nedienas.

Togad kādi atbraucēji no Lionas nopirka vecu māju, kas atradās loti jaukā vietā Porkro līča krastā. Dabūjusi zināt, ka viņi nevar sameklēt cilvēku, kas uzņemtos vadīt mājas remontēšanu un iekārtošanu, Agnesa piedāvāja savus pakalpojumus. Sis darbs viņu izklaidēs no pēdējā laikā piedzīvotajiem sarūgtinājumiem, kurus bija grūti izmest no galvas, un viņa neatteicās arī no atalgojuma. Ziema pagāja, uzraugot pārbūves darbus, uzmudinot kūtros amatniekus un beidzot iekārtojot māju ar mēbelēm, aizkariem un dažādiem piederumiem, kurus viņa sameklēja Hiēras un Tulonas antikvariātos. Kad māja bija gatava un Agnesa to nodeva īpašniekiem, kuri ļoti priecājās, ka jau var tanī pavadīt lieldienu brīvlaiku, viņa sa-

skaitīja pirmo naudu, ko bija nopelnījusi ar darbu, un viņu pārņēma savāda līksmība, kuru sākumā pati nevarēja izskaidrot. Cauri Vientulības ielejai Agnesa devās atpakaļ uz Baijū zemesragu pa tik bieži staigāto ce|u, taču vēl nekad nebija pa to soļojusi, juzdamās tik brīva.

Lionieši nebija vienīgie, kas iedomājās izbaudīt Porkro burvīgumu lieldienās. Izbraucēji pārplūdināja visu Kot-dazīru, un sala jo sevišķi pievilka dabas mīlētājus.

— Uzraugi, lai uz mūsu zemes neviens neapmestos, — Agnesa piekodināja Irmai. — Sētas mums nav, bet tu jau zini robežu. Es tev uzdodu būt par to nomodā.

Agnešu vēl joprojām vajāja senais murgs: viņas mājā ielauzies bars svešu cilvēku, no kuriem viņa nevar tikt vaļā, — pārāk rūgtas mieles dvēselē bija atstājusi jaunība ar ģimenes pastāvīgo iejaukšanos.

Kādu rītu, kad Agnesa vēl mazgājās, Irma uzsauca pa durvīm:

— Vai tad tu viņiem nepateici, ka šis ir privāts īpa-

— Kundze, kundze, ātrāki Izbraucēji apmetušies tepat aiz mājas! Uzcēluši trīs teltis pašā virsāja vidū.

šums? Nāc iekšā, — Agnesa sacīja, uzvilkdama mugurā

ritasvārkus.

— Kā tad neteicu, bet viņi negrib iet prom.

— Vieta viņiem patīk. Apsoli, ka tu viņiem parādīsi citu tikpat jauku. Pormanas priedulājā.

— Pasvilpot viņiem par Pormanu! Viņi grib apmesties Šeit, apgalvo, ka te esot savās mājās.

— Savās mājās?

Agnesa izsteidzās ārā. Pusducis zēnu un meiteņu viņu gaidīja, šķietami rosīdamies ap'teltīm, bet paslepus vērodami Agnešu, kas tuvojās,

— Labdien, tante Agnesi — uzsauca viena no meitenēm, izsliedamās taisni.

Agnesa pazina runātāju: tā bija Raula vecākā meita Nikola. Mirkli valdīja klusums. Pretinieki saskatījās. Jaunie iebrucēji visi nebija Busardeli; četri tomēr bija Agne-sas radinieki, turklāt viens pat izrādījās Valentīna dēls, un tas Agnešu sevišķi apbēdināja: tātad arī Valentīns pārgājis naidnieku pusē.

— Tu brīnies, ka mēs te iekārtojamies? — jautāja Nikola, kas, acīm redzot, bija uzņēmusies šīs operācijas vadītājas lomu, kura viņai iedvesa pašapziņu un tieksmi spīdēt.

Agnesa noskatīja no galvas līdz kājām puskailo meiteni, kuras parīziski balto ādu aizsedza tikai krūšturis un mazas biksītes. Tāpat izģērbušies līdzgaitnieki sastājās ap Nikolu.

— Tante Marija gan laikam nebūs maldījusies, — Ni-kola atkal ierunājās. — Viņa sacīja, ka tagad tēvoča Ksavjē muiža pieder ne tikai tev, bet arī daudziem citiem no mūsu ģimenes. Un ka mums ir tiesības te uzturēties. Mums ir līdzi dokuments.

Viņa pamāja vienam no zēniem, kas dzīrās ieiet teltī kaut kam paka].

— Nav vajadzīgs, — Agnesa teica.

Viņa bija kļuvusi pavisam mierīga. Dusmas norima, sirdī iegūla skumjas. Dziļas skumjas ne par sevi, bet par šiem ļoti jaunajiem ļaudīm, kuri bija uzvedināti uz šo uzmācību vai kuriem bija vismaz atļauts izdarīt apgrūtinošo iebrukumu. Agnesa iedomājās, ka lēmums droši vien pieņemts Vandeika avēnijā, mazajā ģimenes padomē.

— Man tikai šķiet, — viņa mierīgi sacīja, — ka jūsu vietā es nevarētu justies patīkami, apzinoties, ka es kādu traucēju.

Tūlīt pat viņa saprata, cik veltīgas ir šādas pārdomas. Tik ilgu laiku bijusi sirdī un prātā pati jaunākā, pati dumpīgākā visā ģimenē, Agnesa tagad redzēja, ka šie jaunieši ir kaut kā viņai aizsteigušies priekšā. Busardelu visjaunākajai paaudzei iespēja traucēt un pazemot Agnešu tikai palielināja gaidāmos brīvdienu priekus. Un kur nu vēl milzīgi glaimojošā palepošanās visas ģimenes priekšā, atstāstot pēc atgriešanās mājās savus varoņdarbus!

— Nu tad palieciet, — Agnesa turpināja. — Ja jums būs vajadzīgs ūdens — krāns ir aiz mājas, pie veļas mazgātavas. Tā kā jūs Parīzē esat saņēmuši norādījumus, tad jums būs zināms, ka māja, kurā es dzīvoju, ir mana, unjums nav tiesību tanī ieiet.

— Ieiet pie tevis? Kas tad to gribēs! — Nikola, nicīgi saraukusi degunu, atcirta, un pārējie iespurdzās.

Agnesa apgriezās un devās projām, ņirdzīgu smieklu pavadīta.

Veselas divas nedēļas, skaitīdama dienas, jo saprata, ka iebrukums izdarīts pa lieldienu brīvlaiku, Agnesa pacieta viņu klātbūtni, sauļošanos uz terašu kāpnēm, skaļo

mazgāšanos pagalmā, portatīvo radiouztvērēja un skaņu plašu atskaņotāju, ko viņi visur vazāja līdzi un līdz vēlai naktij skandināja gaudulīgas havajiešu melodijas. Reizēm gadījās arī vēl citas neērtības — smakas, netīri papīri, ko vējš nēsāja apkārt. Agnesa ar pūlēm savaldīja niknumā iekaisušo Viktorini, ko šīs nejēdzības aizvainoja tā, it kā būtu nolaupīta viņas manta. Viņa neparko nevarēja saprast, ka tiesas process, kura būtību Agnesa viņai, protams, nebija izstāstījusi, varētu atļaut svešiem cilvēkiem ielauzties kundzes īpašumā. Agnesa neizkustējās no mājas, lai novērstu iespējamos starpgadījumus, un Irmu ar Rokī sūtīja uz Pormanu. Taču pēc dažām dienām uzstājīgie jaunieši okupēja arī šo pludmali, tā ka Rokī un Irmai vajadzēja meklēt patvērumu vēl nomaļākā līcītī.

— Maininī, kāpēc tu viņiem ļauj palikt pie mums? Kāpēc tu nepasauc žandarmus? Bet, ja viņi ir no mūsu ģimenes, kāpēc tad tu ar viņiem nesarunājies un arī man neļauj sarunāties?

— Es tev to izskaidrošu vēlāk, kad viņi būs aizbraukuši.

— Tu apsolies, ka izskaidrosi?

— Apsolos.

Galu galā «viņi» aizbrauca. Agnesa un Irma nostrādāja veselu dienu, izdzēsdamas viņu pēdas, savākdamas un samezdamas izraktā bedrē tukšās konservu kārbas, sauļošanās eļļu flakonus, stiklu drumstalas, augļu mizas, sagumzītus papīrus, ekskrementus. Kad beidzot visur atkal valdīja spodrība, abas sievietes nokāpa lejā uz terases brīdi paelpot svaigu gaisu un papriecāties par vientuļo, rieta saules staru zeltīto ainavu.

— Rādās, ka nav vairs nekas atlicis no tiem vandaļiem, — Irma sacīja.

— Diemžēl viņi var atgriezties, — teica Agnesa.

Nākamās dienas rītā viņa aizgāja ar dēlu uz Pormanu.

— Rokī, atsēdies man līdzās. Drīz iesim peldēties, kad saule būs siltāka. Es tev apsolīju paskaidrot, kāpēc atbraucējiem bija tiesības palikt pie mums, bet, tā kā tu tagad jau esi liels zēns, tad pie viena izskaidrošu tev vēl daudz ko citu.

Agnesa uz mirkli apstājās, dziļi ievilka elpu. Rokī klausījās, vērīgi lūkodamies uz māti, no viņas balss noskaņas, no sejas izteiksmes nojauzdams, ka runa būs par nopietnām lietām. «Tas brīdis ir pienācis,» nodomāja Agnesa, raudzīdamās dēla vērīgajās acīs. «2ēl, ka tik agri,

Jo viņš vēl ir bērns. Ja es patiesi kādreiz esmu rīkojusies nepareizi, ja esmu izdarījusi pārkāpumu, tad atmaksas brīdis ir klāt.»

Zēns klusēdams gaidīja. Agnesa drosmīgi sāka stāstīt. Vajadzēja izdarīt atkāpi, vispirms izskaidrot, kas tas ir: tēvs. Taču liktenis bija viņai žēlīgs. Droši vien aiz tuvības ar dabu un dzīvnieku pasauli vai arī no sarunām ar rotaļu biedriem — zēniem no ostas Rokī zināja, kā rodas bērni. Un, kad Agnesa viņam jautāja: «Vai tu zini* kas pirms tam notiek starp tēvu un māti?» — viņš pamāja ar galvu. Tā stāstījums iesākās. Tā bija Agnesas grēksūdze. Viņa pieminēja Normanu, Ksavjē, pēc tam runāja par Busarde-liem un, cenzdamās pārāk nevainot māti, kas bija Rokī vecmāmiņa, un tuviniekus, kuri bija arī Rokī tuvinieki, tomēr izteica visu: par viņu tieksmēm, izlietotajiem līdzekļiem, gūtajiem panākumiem.

Galu galā nobeigusi un pūlēdamās savaldīties, Agnesa paslepus ielūkojās dēla sejā, cenzdamās uzminēt, ko viņš izjūt. Agnešu sagrāba neprātīgas bailes, ka Rokī viņu nosodīs un vairs tā nemīlēs. Viņš klusēja, ar pirkstu vilka smiltīs kaut kādas švīkas un vairs neskatījās uz māti. Agnesa tikko spēja apslāpēt dedzīgo vēlēšanos apkampt zēnu, noklāt viņa seju skūpstiem un uzsaukt: «Tu taču man nedusmo?»

Rokī pacēla galvu.

— Mammī, vai bieži ģimenēs atgadās tādas lietas?

Agnesa atelpoja, no sirds novēlās smagums: «Viņš prāto, viss ir kārtībā.»

— Ne pārāk bieži, dārgais. Ne pārāk bieži, bet tomēr biežāk, nekā varētu sagaidīt mūsu laikos.

Izmantodama šo aplinku ceļu, kas Agnesai deva iespēju mēģināt labāk izskaidrot dēlam viņu stāvokli, māte minēja piemērus, nosaukdama arī vārdus. Cik vien jocīgi iespējams, Agnesa izstāstīja par astoņdesmit gadus vecu sirmgalvi, kas atzinis par savu bērnu, kurš piedzimis divpadsmit gadus pirms viņa iepazīšanās ar māti. Un par sirdēstiem, kas nemitīgi tirdījuši kādu dāmu un viņas daudzos bērnus, no kuriem daži piedzimuši pirms, citi pēc laulībām ar viņu tēvu; lai «nelikumīgi» dzimušos nodrošinātu, vecāki viņiefn piešķīruši dāvinājumus, kuri bijuši pretrunā ar pārējo bērīiu likumīgajām

tiesībām; un tad vēl par kādu cēlsirdīgu vecu vīru, kas uzdevies par tēvu kādas sievietes ārlaulības bērniem, kaut gan viņam nav bijis ar šo sievieti nekādu sakaru. Ag-nesa izstāstīja arī, kā viens no desmit visbagātākajiem cilvēkiem pasaulē, saķildojies ar sievu, pieprasījis atpakaļ miljonu dolāru, kurus viņš tai izmaksājis pa nelielām dalām, ikreiz izpirkdamies piedošanu par laulības pārkāpumiem. Pēc tam sekoja vēl viens skandalozs notikums un vēl kāds cits. Tas viss ticis skaļi izklāstīts, izvazāts pa tiesām un iespiests laikrakstos pirmajā lappusē, turklāt visam izskaidrojums ir vienīgi savtīgas intereses, nauda, milzīgas summas. «Ak dievs, kas man viņam jāstāsta!» māte šausminājās, cenzdamās smaidīt, taču sviedri viņai izspiedās uz pieres, pūloties vārdu plūsmā noslīcināt pirmo tieslietu, Busardelu ierosināto tieslietu. «Jā, dēls, visādas lietas atgadās ģimenēs, bet tādās kā Busardelu ģimene vēl līdz šim nebija atgadījušās.»

Kad Agnesa nobeidza, Rokī piecēlās un klusēdams viens pats aizgāja peldēties. Visu dienu viņš vairs nekā nerunāja ar māti. Viņa baidījās, ka zēns vienatnē nemēģina atritināt netīro samudžinājumu, kura centrā viņš atrodas, taču izjautāt viņu Agnesa negribēja. «Nedrīkstu iejaukties. Jāļauj viņam pašam izprast un tikt galā ar pārdomām.» Agnesa tomēr bažījās, ka dēla smadzenēs nesāk briest ārlaulības bērnu komplekss, tepat viņas acu priekšā, viņai nekādi nespējot to aizkavēt.

Nākamajā rītā no guļamistabas Agnesa izdzirdēja, ka Rokī laukā dziedāja, gaidīdams aritmētikas skolotāja ierašanos. Klusītēm viņa izgāja no mājas. Zēns lēkāja pa rīta saules apspīdētajām terašu kāpnēm uz augšu un uz leju, dungodams paša sacerētu skaitāmo pantiņu jocīgā meldijā, kas bija līdzīga pa daļai «Lampioniem», pa daļai «Aviņjonas tiltam»:

Met man saujā … naudiņu,

Bērniņš mans tad … būsi tu,

Iemetīsi… oli vien,

Vīrs tev nebūšu … nudien,

Bet par… Busardelu būt Nepavisam… netīk man.

Agnesa atmuguriski uz pirkstu galiem atgriezās mājā, neklausīdamās turpinājumu, jo Rokī turpināja dziesmu.

XVIII

— Kazellī kungs, — sacīja Agnesa, ieiedama Lavandu aģentūras grāmatnīcā, — esmu ieradusies pie jums kā kliente.

— Kundze, kaut arī jūs nāktu savtīgos nolūkos, vienmēr būsiet mīji gaidīta. Lūdzu, atsēdieties.

Kazellī pakalpīgi apgāja apkārt rakstāmgaldam, un abi atsēdās apmeklētājiem domātajos atzveltnes krēslos.

— Traucēju jūs sakarā ar to, ka man drīz būs jāatstāj Baijū zemesrags, — Agnesa paskaidroja.

— Jūs taisāties pamest paradīzisko kaktiņu? Esmu sa- . triekts.

— O, ne tāpēc, ka sala man būtu apnikusi. Kazellī kungs, ir pavisam otrādi. Jo ilgāk dzīvoju, jo mazāk jūtu vēlēšanos saieties ar līdzcilvēkiem. Bet man ir dēls. Jādomā par viņa izglītošanu. Rokī drīz būs divpadsmit gadu. Šinī vecumā ir jāiet licejā. Ne tikai sekmīgas mācību apgūšanas dēļ, bet arī tādēļ, lai viņš kļūtu sabiedrisks, nāktu saskarē ar citiem zēniem. Ziniet, viņš man aug kā mazs mežonēns. Tātad mums jāpārceļas uz cietzemi. Un, reiz jau tas jādara, tad es negribētu palikt Moru kalnāja apvidū. Ja es sūtītu dēlu Hiēras licejā un dzīvotu šeit, man pastāvīgi sāpētu sirds, redzot tālumā jauko Porkro. Esmu dzirdējusi, ka ļoti labi nostādīts licejs esot Kannās.

— Jā, es arī tā esmu dzirdējis, — apstiprināja Kazellī kungs, mazliet plašāk pakavēdamies pa šī temata, un Agnesa, kas jau kopš ienākšanas aģentūrā tikai ar pūlēm bija runājusi nepiespiestā tonī, varēja mazliet atpūsties.

Tad viņa paskaidroja apmēram, kur vēlētos apmesties. Protams, ne Kannās. Kaut kur tuvāk pie dabas, ne pārāk trokšņainā, vasarnieku mazāk sagandētā apvidū. Tomēr viegli pieejamā vietā, jo licejistam diendienā būs jābrauc uz skolu, tātad ne tālāk par trīsdesmit kilometriem no pilsētas. Pagājušajā ziemā, strādājot pie lioniešu mājas iekārtošanas, Agnesa bija nopirkusi mazu automašīnu, džipu, braucieniem uz antikvariātiem un veikaliem. Mašīnu viņa turēja garāžā Salēndhiērā, paredzēdama, ka arī turpmāk auto būs noderīgs, jo cerēja vēl saņemt pasūtījumus uz telpu iekārtošanu. Agnesa nolēma pagaidam nerunāt ar Kazellī kungu par šo nodarbošanos, kurā viņi abi varētu būt viens otram noderīgi. Kotdazīrā cēla aizvien vairāk villu un pārbūvēja vecas mājas. Snobisms jo-

projām pievilināja šeit daudz laužu, un Agnesa bez sirdsapziņas pārmetumiem nolēma to izmantot.

Viņa pastāstīja, kādu māju sev gribētu.

— Es saprotu, es saprotu, — KazellI kungs apgalvoja, lūkodamies tālē, it kā meklējot kādu atskaņu. — īstenībā jums vajadzētu kaut ko tādu kā mājiņa Kanjas vecpilsētā, kur dzīvoja jūsu draudzene.

— Jā? — Agnesa apjukusi ieteicās. — Ak, kāpēc es to neparedzēju agrāk? Pirms pieciem gadiem es to būtu varējusi nopirkt. Bet es toreiz aizrakstīju par māju paziņām, kuri droši vien nav tur nekad spēruši kāju pār slieksni.

Bezgalīgi iepriecināti par iespēju atgriezties no Via-redžo Francijā, Siksū-Herci, kuriem jau piederēja villa Antibā, toreiz bija atcerējušies, ka Mano bija viņiem palīdzējusi. Viņi bija panākuši, ka no Kanjas vecpilsētas mājas izlika ļaudis, kas tur bija ievākušies apakšējā stāvā pēc Mano arestēšanas. Kad oficiāli tika paziņots, ka Mano Rāvensbrikā mirusi, Siksū-Herci bija nopirkuši gleznotāja māju kā bezīpašnieka mantu par nieka naudu.

— Tātad padomājiet, — Agnesa beidzot sacīja. — Sameklējiet man kaut ko. Es labāk gribētu pirkt nekā nomāt, ja nebūtu pārāk dārgi. Laika man vēl diezgan, — viņa piebilda, redzēdama, ka aģents Kazellī piecēlies un šķirsta kartotēku. — Tagad ir aprīlis, dēls sāks iet licejā oktobrī, mācību sākumā.

Maijā un jūnijā Kazellī kungs vēl nekā nebija atradis. Viņš šad tad piezvanīja, teica, ka neesot Agnešu aizmirsis, bet īsti traucēšot tikai tad, ja izdevība būšot tiešām interesanta. Jūlija sākumā trauksmainais aģents atkal kādu dienu piezvanīja uz Baijū zemesragu.

— Dārgā Busardela kundze, rādās, ka būšu atradis jums vajadzīgo. Jūs droši vien zināt, ka ļaužu prātus ir satraucis karš Korejā. Pēc pirmajām amerikāņu neveiksmēm un pat pēc Padomju Savienības brīdinājumiem, kurus es sauktu drīzāk par draudiem, dažu labu pie mums sāka kratīt baiļu drudzis, — Kazellī teica, kā vienmēr plaši analizēdams visu, par ko runāja, un tad viņa dicnvidnicciskais akcents izpaudās sevišķi spilgti. — Bet, kopš karā iejaucies ķīniešu komunistu karaspēks [20] ,

daudzus sagrābusi īsta panika. Esmu dabūjis dzirdēt, ka ar bai]u psihozi aplipuši ari Siksū-Herci un tāpēc vēlas atbrīvoties no skaistās villas, ka viņiem pieder Antibā.

— Kazellī kungs, tas ir pāri maniem līdzekļiem. Es meklēju kaut ko daudz lētāku, un, pat ja cena man būtu pieejama, es nevēlos tik milzīgu māju.

— Zinu, zinul Bet, ja viņi grib pārdot «Paladianu», tad es nodomāju, ka droši vien pārdos arī māju Kanjā.», Nu, ko jūs uz to sakāt?

Agnesa klusēja, iespējamā likteņa labvēlība viņu dziļi saviļņoja.

— Varu par to pārliecināties, piezvanot uz «Paladi-anu», — KazellI kungs turpināja. — īpašnieki šajā gadalaikā mēdz tur uzturēties. Gribēju tikai papriekš apspriesties ar jums.

Kazellī kungs, es jums atstāju pilnīgu rīcības brīvību. Centieties pakaulēties, ja māja ir pārdodama. Jums es pateikšu vaļsirdīgi: es būtu laimīga, ja dabūtu Mano māju. Pagaidiet! Uzreiz neatklājiet, kas vēlas to pirkt. Siksū-Hercu dēls ir apprecējis manu radinieci..,

— Jo lielāks pamats jums vienoties.

— Nē! Viņi ar mani tiesājas. Materiālu pretenziju dēļ.

Saruna norisinājās pēcpusdienā. Tās pašas dienas vakarā atkal atskanēja telefona zvans. Pie aparāta bija pati Siksū-Herca no Viaredžo. Nervozais tonis liecināja, ka šāda satraukuma mirklī ģimenes nesaskaņas viņai bija vienaldzīgas. Viņa izskaidrojās bez aplinkiem:

— Mēs pārdodam! Pārdodam visu, ko varam! Jūs ne, cik varu secināt no aģenta izteicieniem, kurš nupat bija ieradies pie manis «Paladianā». Jūs negatavojaties?

— Uz ko?

— Uz bēgšanu, protamsl Atkal vajadzēs pamest šo zemi… Jūs klusējat, tātad nepiekrītat?

— Nē.

— Ta ir jūsu darīšana. Tātad es dabūju zināt, ka jūs interesējaties par manu Kanjas māju. Par četriem miljoniem varat to dabūt. Māju un atlikušo iekārtu. Bet rīkojieties ātri. Divu dienu laikā. Man vajadzīga skaidra nauda.

— Kundze, jūs gribat, lai es divu dienu laikā savācu tik lielu summu skaidrā naudā?

— Dārgā, es nekā negribu. Jūs gribat manu māju. Es jums pasaku, kā to var dabūt, tas ir viss. Divu dienu laikā, skaidrs? Nākamajā nedēļā es ar vīru būšu jau tālu

projām. Manīgs notārs pāris dienās ļoti labi var sastādīt pārdošanas līgumu. Bet nauda par māju man vajadzīga skaidrā, lai varētu to paņemt līdzi.

Sie vārdi Agnesai lika atcerēties, ko Mano pirms astoņiem gadiem bija stāstījusi par daiļās Siksū-Hercas bēgšanu uz Itāliju. Agnesai šķita, ka ausīs vēl skan draudzenes balss.

— Siksū-Herca kundze, rīt es jūs apmeklēšu.

Nākamajā dienā Agnesa lūdza, lai Kazellī kungs viņu

pavada uz Antibām. Džipā braucot pa ļoti krāšņo «Pa-ladianas» dārzu, kurā Agnesa nekad nebija bijusi, viņa nodomāja, ka ir pārskatījusies, taču Kazellī kungs apgalvoja, ka ne. Alejā stāvēja vairāki luksusautomobiļi, no plašās dzīvojamās telpas, kuras logi un durvis vērās uz puķēm apaugušu terasi, plūda daudzbalsu čala. Apstājusies uz sliekšņa, Agnesa ieraudzīja pāris desmit cilvēku; ne laipnā seju izteiksme, ne graciozi nevērīgās pozas, ne bezrūpīgais sarunu tonis neliecināja par situācijas dramatismu, it nekas, vienīgi atsevišķu vārdu jēga, ko varēja uztvert, vērīgāk ieklausoties.

— …Nav šaubu, ka sākas vispārējs ugunsgrēks.

— … Mans vīrs telefonēja trīs reizes uz Parīzi, uz avīzes redakciju: šorīt stāvoklis bija slikts, pusdienas laikā it kā iestājās atslābums, bet patlaban iet vēl ļaunāk nekā no rīta.

— …Kad Neru aizrakstīja Trumenam un Staļinam, man personīgi radās labs iespaids.

— …Un sakiet lūdzu, — kas šādā mirklī ir kara ministrs? Sociālists!

— …Šoreiz jau no pirmās dienas jāuzmanās: ir taču atomieroči!

— …Ar vārdu sakot: jābūt gataviem!

Ar skatienu meklēdama Patriciju Siksū-Hercu, ko beidzot ieraudzīja pie telpas galā iekārtotā bāra, Agnesa atkal dzirdēja tikpat* pavirša satraukuma un dziļas vienaldzības pilnas frāzes, kādas bija skanējušas pirms desmit gadiem. Bet, tāpat kā četrdesmitā gada jūnijā, pietiktu pavisam niecīga sīkuma, kādas nepareizas ziņas, lai šie seklie tenkotāji pa galvu pa kaklu laistos lapās kur kurais.

Daiļā Siksū-Herca ieveda Agnešu un Kazellī kungu mazā salonā un aizvēra durvis.

— Es jūs ne ar vienu neiepazīstināju, — viņa griezīgi sacīja, — zinu, ka jūs nemīlat sabiedrību.

Ejot cauri plašajai dzīvojamai telpai, it nemaz nevēlēdamās pēkšņi sastapties ar Zilbertu vai Zofruā, Agnesa bija pārlaidusi skatienu pār klātesošajiem un pazinusi tikai Telmu Leonmartēnu, kuras klātbūtne viņu nepārsteidza, jo šī sieviete bija no tām, kas tiek piemirstas labklājības laikos un atkal uzpeld kā alkatīgi un skaļi ķērcoši plēsīgi putni, kad stāvoklis pasliktinās.

— Mēs aizbraucam, vēlākais, nedēļas beigās, — mājasmāte sacīja. — Viss atkarīgs no Air-France: viņi ir pārplūdināti ar biļešu pieprasījumiem. Palikt Francijā — pateicos! Neuzticos krieviem vairāk nekā pirms desmit gadiem vāciešiem.

— Cienītā kundze, — iebilda Kazellī, cenzdamies nomierināt uzbudināto dāmu, — krievi taču vēl nav šeit…

— Nē? Man ir drošas ziņasl — atcirta Patricija, pikti smēķēdama un pēc pāris dūmiem salauzīdama pelnu traukā tikko aizkūpināto cigareti, vienu pēc otras; atlaidusies dīvānā, kas bija pārvilkts ar raibu kretonu, viņa neuzticīgi vēroja abus apmeklētājus, kurus bija atsēdinājusi sev pretī kā divus apsūdzētos.

— Tātad? — viņa pievērsās Agnesai. — Vai esat izšķīrusies?

— Jā, kundze.

— Jūs māju pazīstat? Neprasiet, lai jums to parādu: man nav ne laika, ne attiecīgas omas.

— Es māju pazīstu.

— Jauki. Jūs zināt arī manus noteikumus. Vai naudu esat savākusi?

Patricijas acis pievērsās ādas portfelim, ko turēja rokā Kazellī kungs, bet Agnesa atvēra savu rokassomiņu.

— Piedāvāju, kundze, jums šo, — viņa sacīja, pasniegdama nelielu rotaslietu kārbiņu.

Siksū-Herca kundze to atvēra un sarauca uzacis.

— Divi briljanti, katrs piecu karātu, — Agnesa pārtrauca klusumu.

— Jā, bet slīpējums ir vecmodīgs. Man nāksies zaudēt, tos modernizējot. Spīdums tiem ir ļoti skaidrs, nenoliedzami, tomēr to vērtība ir, augstākais, trīs miljoni, un es prasu četrus.

— Kundze, man ir neērti pašai lielīt šo gredzenu, bet, ja mēs aizbrauktu tepat Antibās vai Kannās pie kāda juveliera, uz ko jūs paļaujaties, tad viņš briljantus novērtēs.

Patricija Siksū-Herca, pieri savilkusi tik nopietni, it kā no šī mirkļa un briljantu apskatīšanas būtu atkarīgas Korejas kara izplatīšanās briesmas, pacēla starp īkšķi un rādītāja pirkstu satverto gredzenu acu augstumā un pārbaudīja dārgakmeņu caurspīdīgumu.

— Vai atļausiet iebilst kādus vārdus? — Kazellī kungs lēnīgi ierunājās. — Siksū-Herca kundze, arī es zinu veco māju Kanjā. Un man jāsaka, ņemot vērā jumta stāvokli, remontu, kas jāizdara apakšējā stāvā, un telpu trūcīgo iekārtu, četri miljoni, ko jūs prasāt…

Ar nepacietīgu rokas mājienu Patricija pārtrauca aģenta iejaukšanos.

— Atļaujiet, kundze, vismaz aizrādīt, — Agnesa teica, — ka personai, kas nodomājusi ceļot, pārbraukt pāri robežām, šie briljanti ir izdevīgi: neliels apjoms un samērā liela vērtība. Tos varētu viegli pārvadāt, piemēram, iešūtus miesas veļā.

— Vai jums būtu laiks tūlīt pat atbraukt man līdzi pie juveliera? Tas aizņems ne vairāk par ceturtdaļstundu.

Visi trīs piecēlās. Patricija neatdeva gredzena kārbiņu un izveda apmeklētājus cauri citām telpām.

Pie juveliera Siksū-Herca bez mazākās kautrēšanās ieslēdzās ar viņu kabinetā. Agnesa zīmīgi paskatījās Kazellī kungam acīs, lai aizkavētu viņu aiz letes stāvošā pārdevēja klātbūtnē izteikt kādu piezīmi par šo nekorekto rīcību. Viņa atsēdās. Nemaz ne ar vieglu sirdi Agnesa pārdeva šos briljantus, ko viņai uz kāzām bija dāvinājusi vecmāmiņa, ietvertus kā auskarus, un Ksavjē bija licis iestrādāt gredzenā. Agnesa atkal bija atradusi saites ar ģimeni, kas vēl nebija pārrautas un ko vajadzēja pārraut. Viņa atcerējās Busardelu valdonīgo vecmāmuļu, kas bija viņai ielikusi plaukstā abus smagos auskarus; sevišķi spilgti atmiņā atdzīvojās aina, kā viņa ar Ksavjē bija aizbraukuši pie slavena Parīzes juveliera, kuram Ksavjē uzdeva briljantus ietvert gredzenā, pats uzvilkdams uz papīra lapas atturīgās stīpas aprises un ar slaidajiem pirkstiem izlabodams vaska veidnīti.

Kabineta durvis atvērās. Patricija Siksū-Herca piegāja pie Agnesas.

— Esmu ar mieru, — viņa paziņoja. — Bet pie tā es palieku, ka uz vecmodīgā slīpējuma zaudēju. Bez. tam vēl jāliek izņemt briljantus.

— To es apņemos izdarīt! — Agnesa strauji iesaucās.

— Gredzena veidojums ir man piemiņa. Es fasējumu paturēšu. Briljantu vietā ielikšu berilus vai topāzus un gredzenu valkāšu.

Redzēdama Patricijas neapmierināto seju, Agnesa turpat uz vietas lūdza juvelieri līdz rītdienai izņemt abus briljantus.

Mājas pirkšanas formalitātes diezgan viegli nokārtoja nākamajā dienā pie Agnesas notāra Hiērā. Starp citu, Siksū-Herci tik drīz neaizbrauca, kā Patricija bija paziņojusi. Viņi mazliet paildzināja uzturēšanos komfortablajā «Paladianā», posdamies aizceļošanai un sēdami paniku ari paziņās.

Saņēmusi nākamā mājokļa atslēgu, Agnesa aizbrauca uz Kanju viena pati un iegāja mājā. Kāpnes zem kājām čīkstēja, durvis skrapstēja atveroties un arī slēģi, kurus bija grūti atbīdīt vaļā. Istabā ielauzās spilgta dienas gaisma. Te vēl daudz kas atgādināja Mano. Mēbeles gan lielāko tiesu bija aizvāktas, arī gultas veļa un drānas, kas droši vien bija izdāļātas bēgļiem vai labdarības iestādēm, bet kas zina — kādā laikā? Varbūt aizvazāšana bija sākusies jau tūlīt pēc Mano arestēšanas, kad viņa Rāvensbrikā vēl elpoja, mocīdamās smagajā zemes rakšanas darbā? Kas dalīja nobendētās atstāto mantu — iestādes vai biedri no Pretošanās kustības? Varbūt Višī policija?

Agnesa! tomēr bija tāda sajūta, ka mājoklis, kura agrākās saimnieces vairs nebija, laipni uzņēma jauno iemītnieci. Ar sarkanām plātnītēm izliktajā vannas istabā, ko Mano bija ierīkojusi kādreizējā virtuvē, jo šajā divstāvu mājā savā laikā bijuši vairāki dzīvokļi, bija pazuduši spoguļi un kristāla piederumi un izrautā vannas krāsns atstājusi sienā caurumu. Agnesai iesmeldzās sirds, ieraugot aiz ūdensvada aizkritušo zobu suku, — viņa to pacēla un uzglabāja kā relikviju.

Uzkāpusi bēniņstāvā, Agnesa jutās pārsteigta, ka darbnīca ir tik liela. Viņai šķita, ka ar gadiem zem baltās līmes krāsas, ar ko Mano bija nomaskējusi noņemto gleznu laukumus, atkal iezīmējušās agrākās ietvaru pēdas. Agnesa piekārs Vijāra gleznu «Pie atvērtā loga» vecajā vietā, noliks šajā plašajā telpā ar augstajiem griestiem zīmēšanas galdu, etažeres gatavajiem maketiem un dzīvei atmodinātajā darbnīcā nodosies savam jaunajam amatam.

Kāpjot lejā, Agnesa apsvēra, vai ir visu apskatījusi. Nē! Viņa nebija iegājusi draugiem paredzētajā istabā. Tā bija tukša. Arī kabinetā, kas atradās blakus galvenajai istabai, mēbeļu vairs nebija. Aizvākts bija olīvkoka grāmatskapis. Taču grāmatas, kas mājas izlaupītājus,' acīm redzot, nebija interesējušas, kaudzēs sagāztas uz grīdas, gaidīja Agnešu. Viņa pieliecās, ieraudzīja pazīstamus cejojumu aprakstus un kādreiz īslaicīgus panākumus guvušus romānus, kuru piemirstie virsraksti vairāk nekā viss pārējais atgādināja, cik ilgs laiks jau aizritējis. Tagad bija tūkstoš deviņi simti piecdesmitais gads, Mano tika arestēta četrdesmit ceturtajā. Agnesa bija ar viņu tikusies pēdējo reizi vēl gadu agrāk. Karu pārdzīvojusī notrīsēja, atcerēdamās aprīļa mistrālu, kas bija brāzmo-jis pār Kornišdoru Senrafaēlā, un drosmīgās draudzenes siluetu, kurš, spītējot vējam, attālinādamies bija sarucis aizvien mazāks, bezbailīgi ejot pretī nāvei.

Pietupusies Agnesa izvilka no brošēto grāmatu kaudzes palielāka formāta senlaicīgi kartonētu sējumu: «De Sevinjē kundzes vēstules». Viņa meklēja arī citus sējumus, atrada pavisam piecus. Krājums bija gandrīz pilnīgs. Trūka tikai ceturtā sējuma. To Agnesa bija ar 1 istrīna apvākā paslēpto zelta naudu aizvedusi uz Baronī. Par spīti nepatikai, Agnesa tomēr aizrakstīja Patricijai un lūdza pameklēt šo sējumu, apvaicāties vecajai Siksū-Herca kundzei, vai viņa nav uzglabājusi grāmatu un neatdotu to Agnesai par atmiņu no draudzenes. Vēstule palika bez atbildes.

Vasara Agnesai aizritēja, rūpējoties par Kanjas mājas remontēšanu. Ap septembra vidu viņa sāka pārkravāšanos. Mākslotā līksmība, ar kādu Agnesa dēla dēļ, viņa atbalstīta, veica pēdējos sagatavošanās darbus, mazliet paglāba no skumjām par šķiršanos no vientuļā mājok|a. Starp citu, šķiršanās sāpes nebija tik asas, kā Agnesa bija baidījusies; viņa pati par to brīnījās un vienmēr alkdama skaidrības, sāka meklēt tam cēloņus. Baijū zemesrags, kur ģimenes locekļi šovasar, par laimi, uzkavējās tikai īsu brīdi, joprojām bija pasakains nostūris un sala burvīga, taču Agnesa šeit bija daudz cietusi Busardelu vainas dēļ; šeit viņa bija patvērusies pēc pārdzīvotās drāmas, un viņai šķita, ka, izbeidzot ilgo atrautību vientulībā, viņa saraus vēl vienas važas. Dzīves vietas izvēlēšanās Kanjā nāks par labu viņas jaunajam amatam; iekārtodamās Mano mājā, Agnesa to iemīļoja arvien vairāk,

un pie tās viņu jau saistīja tik daudzas atmiņa., kurām nebija nekā kopīga ar Busardeliem. Agnesas dēlu ļoti pievilka viss jaunais, izredzes dzīvot Kotdazīrā, iet licejā, iemantot tur draugus, braukāt ar džipu pa ceļiem, pa kuriem trauc daudzas automašīnas, — zēns dega aiz nepacietības un ziņkārības. Viņu sajūsmināja pat Krode-kanja, zvejnieku ciems, kas stiepās starp ceļu un jūru un kur Agnesa noīrēja uz visu gadu nelielu būdu peldlietu atstāšanai; te pludmalē bija nevis maiga smilts kā Por-manā, bet akmentiņi, kas sāpīgi griezās kāju pēdās; malu malās zvejnieku sievas lāpīja tīklus, un apkārt bariem skraidelēja puikas. «Lielā pārmaiņa Rokī mūžā notiek īstajā mirklī, piemērotā vecumā,» nopriecājās Agnesa.

Vissāpīgākā atvadīšanās iznāca no elsojošās Viktorines, kas negribēja pamest ne Porkro, ne vīru, tomēr sirds dziļumos apskauda kundzi un Irmu, ka viņas turpmāk dzīvos uz cietzemes. Divdesmit vienu gadu vecā Irma bija stingri un noteikti nolēmusi sekot Agnesai un it īpaši Rokī; domājams, ka meiča sagaidīja ne mazumu prieka no dzīves Kotdazīrā.

Dažas dienas pirms mācību gada sākuma, kad trīs jaunie Kanjas iemītnieki jau bija mazliet apraduši ar pilsētu, Agnesa saņēma vēstulīti no Patricijas Siksū-Hercas, kas paziņoja, ka, nodzīvojusi pusotra mēneša pie svaiņa Portugālē, esot atgriezusies Antibā. «Sameklēju grāmatu, kuru Jūs atprasāt no manas vīramātes. Ja Jums iespējams atbraukt pie manis uz «Paladianu», Jūs minēto grāmatu saņemsiet no manis personīgi. Tikai paziņojiet dienu un stundu.»

Pabrīnījusies par zīmītes toni un par to, ka grāmatu neatsūtīja pa pastu, Agnesa tomēr ļoti gribēja saņemt atpakaļ «De Sevinjē kundzes vēstules».

Viņai diezgan ilgi lika gaidīt mazajā salonā ar raibu kretonu pārvilktajām mēbelēm. «Paladianā» bija kluss, skaļie putni tagad čivināja citur, jo karš Korejā vairs nebija nekas jauns, turklāt Apvienoto Nāciju Organizācija bija turp aizsūtījusi savus spēkus.

— Labdien, Busardela kundze. Vai šī ir jūsu meklētā grāmata? — jautāja Patricija, pasniegdama Agnesai «Vēstules».

— Jā. Kundze, esmu jums ļoti pateicīga…

Patricija ar rokas mājienu viņu apstādināja: laipnības

te ir nevietā. Agnesa saprata, ka tūlīt dabūs zināt, kādēļ

šurp aicināta. Viņa ievēroja ari, ka, neraugoties uz svelmi, viņai nepiedāvāja nekādu atspirdzinājumu.

— Tā kā mēs vēlreiz tiekamies, — sacīja Patricija, nervozi gumzīdama pērļu virkni, kas rotāja viņas kaklu, — tad gribu izmantot šo izdevību, lai izkliedētu maldīgu priekšstatu, kas jums varbūt radies.

Viņa mirkli nogaidīja, taču Agnesa nekā neiebilda, tikai vēroja viņu, pieklājīgi smaidīdama.

— Kad biju ar mieru jums pārdot savu māju Kanjā, es nekā nezināju par jūsu tiesāšanos ar manu dēlu un vedeklu. Ja man būtu bijusi zināma šī prāva, tās apstākļi un priekšvēsture, — Patricija turpināja, savilkusi sejā riebuma grimasi, — es būtu atteikusies parakstīties blakus jūsu parakstam. Tagad tas ir izdarīts un to nevar atsaukt, bet jūs nebūsiet pārsteigta, ka mūsu attiecības ar to izbeidzas. Bēdīgi, ka man jums jāsaka…

— Kundze, nebēdājiet! Ja domājat, ka spējat mani aizvainot, tad jūs maldāties. Man bija patīkami to dzirdēt. Sie sīkie dūrieni aiztaupa nožēlu, kāda varbūt varētu rasties. Vai jums vēl kaut kas man jāsaka?

— Jāsaka? — Patricija augstprātīgi atkārtoja.

— Jā. Par lietu, kas ierosināta pret mani, jūs ļoti labi zinājāt jau jūlijā, kad pārdevāt man māju, bet pēc tam..,

— Tas nu ir par daudz. Es taču jums teicu, ka…

— Kundze, jūs toreiz izturējāties pret mani tik rupji, ka jūsu rupjību var izskaidrot tikai šādi. Jūs taču nemēģināsiet mani pārliecināt, ka esat tik slikti audzināta. Un pēc tam kāds no manas ģimenes, vienalga, kas, dabūjis zināt, par mājas pārdošanas-pirkšanas līgumu, ir jūs uzvedinājis uz šo izlēcienu, par kuru, es atkārtoju, esmu jums pateicīga. Tagad nu būs viss? — Agnesa pieceldamās sacīja.

— Nē, vēl nav viss. Man, mīļā, jums vēl kaut kas sakāms. Un proti: «Posts tam, kas krīt negodā!»

Daiļā Siksū-Herca, ari piecēlusies kājās, uz mirkli sastinga, rādītāja pirkstu pamācīgi izslējusi. Agnesa nespēja savaldīt smieklus, skatoties uz šo Edenroka tikumības sludinātāju, kuras netikumība nevienam nebija noslēpums.

— Kundze, jūs mani atbruņojat, Vēlreiz pateicos par grāmatu.

Agnesa devās projām.

Atgriezusies Kanjā, viņa nolika sējumu plauktā, uz kura bija sakārtojusi Mano iemīļotās grāmatas. Pēc

dažām dienām viņai ienāca prātā, ka aģents Kazellī pirms gadiem bija kaut ko teicis par šo sējumu. Agnesa pūlējās atcerēties. Par ko bija runa? Vai Mano nebija kaut ko atzīmējusi vai pasvītrojusi, liekot nodot draudzenei grāmatu ar nomaskēto sūtījumu?.,,

Reiz vakarā Agnesa atsēdās pie lampas un sāka šķirstīt lappusi pēc lappuses šo ceturto sējumu. Kādā Sevinjē kundzes vēstulē no tūkstoš sešsimt astoņdesmitā gada Agnesa beidzot atrada, ko meklēja un kas tik ilgus gadus bija uz viņu gaidījis un tikko nebija pagājis secen uz visiem laikiem. Iespiests teikums, pasvītrots ar jau padzi-sušu švīku: «Es redzu dvēseles, kas ir taisnākas nekā šīs rindas un mīl tikumu tikpat dabiski, kā kumeļš rikšo.» Un malā viens vienīgs vārds, ko uzrakstījusi draudzenes roka: «Agnesa».

Viņa aizvēra sējumu, nepārlasīdama šīs rindas, kas vienā mirklī bija iespiedušās atmiņā uz mūžu. Agnesa likās gulēt. Viņa tūlīt pat izdzēsa gaismu, taču izlasītais teikums ilgi virmoja galvā, aijādams viņas bezmiegu. Papriekš Agnesā modās neticība. Vai tad viņa ir tikumīga sieviete? Kaut vai Mano izpratnē. Nakts stundām aizritot, Agnesā tomēr aizvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka viņa patiesi ir krietna, viena no tām būtnēm, kuras bez reliģijas, bez priekšrakstiem, bez aizliegumiem instinktīvi kļūst un paliek par skaidriem cilvēkiem un galu galā iztiek bez morāles kodeksiem, jo viņiem tie nav vajadzīgi. Piecpadsmit gadu laikā Agnesa bija vienmēr visu darījusi tā, kā pienākuma apziņa un prāts bija licis darīt, taču viņas rīcība allaž bija nopelta. Bet nopelta pēc kādām mērauklām? Negods bija visapkārt. Tas valdīja tanī pasaulē, kurā dzīvoja tie, kas Agnešu nosodīja. Tanī pasaulē, no kuras Agnesa beidzot bija izbēgusi. Tur ļaudis vadījās pēc dogmām, likumiem, līgumiem. Tur pastāvīgi skandināja svētos rakstus, taču it nekur citur baušļi netika tik zemiski pārkāpti. Tos izmantoja par uzbrukšanas ieročiem. To cirtieni bija situši brūces Agnesas prātā, sirdī un pat miesā no viņas miesas. Agnesas ģimene, balstīdamās uz sabiedrisko kārtību, ar likumu spēku bija viņu sakāvusi.

Agnesa piecēlās no rīta, visu nakti neaizmigusi. Taču licejā sākās mācības un vajadzēja aizvest dēlu džipā uz Kannām. Izlaidusi Rokī pie liceja durvīm, Agnesa atgriezās mājās un atkal likās gultā. Galva viņai reiba. Irma, kurai Agnesa bija iemācījusi vadīt mašīnu, aizbrauca

brokastlaikā pakaļ RokI un pēc tam aizveda viņu atkal uz liceju. Pa to laiku Agnesa, ieslēgusies guļamistabā, brīžam iegrima dziļā miegā, brīžam uztrūkās un snauda. Mano atstātās atzīmes atklāšana bija satricinājusi Agnešu. Četrpadsmit piecpadsmit stundās, bezmiega naktī un tai sekojošajā saraustītajā dienas miegā, Agnesa pārdzīvoja veselu izjūtu gammu, veikdama ceļojumu laikā un telpā. Viņa sastapās ar daudziem rēgiem, kas parādījās un atkal izgaisa; gan sapnī, gan nomodā viņai garām aizslīdēja Busardeli, mazais Rokī-Reno dažādos vecumos un Ksavjē, Emiljēns, Mano, un čigāns pārlieca pār viņu zīdaini maigās bārdas ieskauto seju ar tramīgajām stirnas acīm.

Pēcpusdienā piecēlusies, Agnesa jutās gurda un arī atpūtusies, dvēselē bija iegūlis gaišs miers, kā pēc dzemdībām. Viņa rūpīgi saposās, uzvilka mugurā džemperi un garās bikses, kas viņai ļoti labi piestāvēja, un, krāsodama lūpas pie spoguļa, atzina, ka ir skaista. Kāpdama lejā, Agnesa atskārta, ka jau ir iemīļojusi savu jauno māju, kurā bija atradusi mirušās draudzenes atbalstu un kura, pateicoties darbam, varbūt kļūs par laimes mājokli.

īsi pirms puspieciem Agnesa piebrauca Kannās pie liceja. Apturējusi džipu platānas ēnā, viņa pacietīgi gaidīja. Pulkstenis nosita pusstundu. Vēl mirkli uz bulvāra valdīja miers un kusums, un tad pa liceja durvīm trokšņainā barā izspurdza licejisti.

Agnesa nesaredzēja ņirbošajā drūzmā Rokī, kas pēkšņi atdalījās no pārējiem un metās uz mātes pusi. Ģērbies īsās biksēs un gaišā kreklā, viņš skrēja, strauji cilādams kājas un vēzēdamies ar rokām, galvu purinādams kā kumeļš, un pieskrējis nometa skolēnā somu uz aizmugures sēdekļa mašīnā.

— Mammī, vai tev ir mazliet laika? Man klasē blakus sēž viens fantastisks puisis. Viņš man pastāstīs par šejieni. Saproti, es taču te esmu jauns.

Agnesa smaidīja, taču nenoskūpstīja dēlu, jo pārējiem zēniem mātes nebija atnākušas pretī.

— Ej.

— Paldies.

Viņš jau joza prom. Agnesa nosauca pakaļ:

— Vari nesteigtiesl

Neatskatīdamies Rokī pamāja ar roku, ka ir dzirdējis.

Agnesa vēroja dēlu. Viņš aizrāvās dedzīgā sarunā ar vairākiem zēniem, droši vien klases biedriem, un mazais bariņš turpināja spraigo tērzēšanu pie liceja durvīm vēl tad, kad tās aizvēra. Māte neskubināja dēlu. Redzēdama, ka Rokī ir mazliet lielāks un spēcīgāks nekā viņa biedri, Agnesa jutās lepna. Dzīve svaigajā gaisā, kāpelēšana pa klintīm, darbošanās dārzā, acīm redzot, bija augošajam bērnam gājusi labumā. Un salas vientulība nebija viņu padarījusi biklu. Citādi viņš nespētu vienā dienā apgūt pārējo skolēnu izturēšanos un toni. Viņš sirsnīgi piedalījās vispārējā domu apmaiņā un jokos. Brīdi viens no zēniem, ieklausīdamies sparīgākajā runātājā, atslējās pret Rokī plecu, un māte redzēja, ka dēls nostājās no vienas kājas uz otru, lai stingrāk atbalstītu biedru. Redzot Rokī citu zēnu sabiedrībā, Agnesa atklāja viņā vēl nepazītas īpašības. Mātes sirdī ierunājās vīrišķīgs biedriskums, viņa saprata, ka dēls kopš gada vai diviem, kopš sāka tuvoties jaunekļa gadiem, interesē viņu vairāk. Agnesa nebūs no tām mātēm, kurām dēli vismīļāki mazotnē un kuras, cenzdamās neievērot, ka tie jau paaugušies, vēl ilgi izturas kā pret maziem. «Es viņu neturēšu pavadā, un viņš varēs man visu uzticēt,» Agnesa nodomāja. Rokī dēļ viņa centīsies nenovecot. Jau vairākkārt grūtos brīžos bērns bija Agnesai sniedzis mierinājumu un glābiņu — tagad viņa galīgi dibināsies uz pieaugošo dēlu. Varbūt caur viņu Agnesa iepazīs lielāko mierinājumu sievietes dzīvē. Caur Rokī Agnesa atgriezīsie uz īstā ceļa un apmierinās karstākās dvēseles alkas — alkas pēc skaidrības. Agnesa atcerējās Normanu, skaisto jaunekli, kura dzīslās ritēja arī indiāņu asinis un kuram Rokī bija līdzīgs, viņam bija vismaz tās pašas spožās, melnās acis, izliektās, tumšās koraļļu lūpas un žilbinoši baltie zobi, kas šķita mazliet zvērīgi, tāpēc ka pašus priekšējos šķīra neliela sprauga, — tie skaitījās laimes zobi. Līdzās dēlam Agnesa atgūs šķīsto, rāmo patiku pret jauniešiem.

Zēnu bars izšķīrās. Rokī pieskrēja un ielēca džipā.

— Mammī, vari būt lepna: tu viņiem iepatikies! Viņi man sacīja: «Vai zini, tava māte izskatās lieliski!»

Abi reizē sirsnīgi iesmējās.

— Es lieku priekšā apmest krietnu līkumu, — Agnesa teica. — Atgriezīsimies mājās caur Valbonu un Vilnēv-lubē, nevis pa Septīto šoseju, kas vienmēr ir pārslogota. Norunāts?

— Skaidrs!

Džips aiztrauca pa slīpo saules staru apspīdēto piekrasti.

— Stāsti — kā tev patika pirmā diena licejā?

— Puiši ir simpātiski.

— Un skolotāji?

— Kā jau skolotāji.

Rokī pastāstīja sīkāk. Sad tad Agnesa paskatījās uz dēlu, priecādamās par viņa sajūsmu un ātrās iejušanās spēju.

— Mammī, esi mīla un ļauj man vadīt.

— Tālāk, aiz Valboņas. Tur būs mazāk mašīnu.

Tuvojoties Valbonai, pretī vēdīja rudens rožu smarža.

Apvidus nebija līdzīgs Baijū zemesragam. Mūžīgi saules pielietajos laukos un druvās, niedrājos un dārzos valdīja Krāšņa pārpilnība. Raža bija nopļauta un vīnogas novāktas, bet puķes ziedēja visur, pat šosejas nogāzēs. Pēc vasaras svelmes daba atpūtās. Laimīgā zeme vēl plauka atvasarā.

Aiz nogāzes pie Bio ceļš vairs nebija tik līkumains, mašīnu kļuva arvien mazāk. Iespraucies starp māti un stūri, zēns to satvēra. Agnesa nenoņēma kājas no pedāļiem un ar abām rokām ieskāva dēlu, gatava pie vajadzības iejaukties.

— Mammī, atsēdies blakus, — Rokī pēc pāris simt metriem ieteicās, «— ļauj man vadīt pašam.

— Nē, tev nav braukšanas atļaujas, tu esi pārāk jauns. Šitā būs likumīgāk.

— Cik milzīgi tev bail no žandarmiem!

— Tāpēc ka tev nemaz nav bail.

— Tā tik vēl trūka!

Agnesa paturēja starp ceļiem jauno dzīvību, sargādama to. Zēns vadīja diezgan labi. Viņš veda māti. Rokī aizveda Agnešu tālu projām no viņas agrākās dzīves, no Monso parka režģu vārtiem, kuri bija atvērušies un pa kuriem viņa vairs neieies. Viņa bija izlauzusies no ģimenes gūsta un tanī nekad neatgriezīsies. Aplaupītā Agnesa bija ieguvusi brīvību.

Viņa juta pret dēlu dziļu pateicību, gandrīz kā iemīlējusies.

— Mammī, tu man spied ar ceļgaliem. Nudien, šādā veidā es nevaru vadīt.

— Labi, turi stūri stingri.,, Atsēdies.,, Tagad uzliec kājas uz pedāļiem.,, Un brauc lēnām.

Agnesa bija vingri pārsēdusies blakus, pa labi.

— Vai gribi kaut ko zem dibena, lai būtu augstāk?

— Kas tev nāk prātā! Esmu diezgan liels.

Patiesi, Rokī iedegušās kājas, uzliktas uz pedā|iem,ceļgalos veidoja taisnu leņķi, un plaukstas turēja stūri stingri, kaut arī pleci vēl bija zēniski kalsni.

Tā viņi brauca. Ceļš kļuva kalnaināks, džips trauca augšā un lejā; no augstienēm uzvēdīja dzestrums. Zēns sāka dziedāt.

— Ja dziedāsi, izdarīsi muļķības.

Viņš paraustīja plecus, nenovērsdams skatienu no ceļa, kas aizvijās tālē.

— Vai tu nekad nedziedi, kad vadi?

Rokī turpināja dziesmu. Agnesa ļāva sevi vest un viņam dziedāt. Tagad viņš ceļu zināja. Pēc brīža ari viņa pati sāka dziedāt līdzi, ielūkodamās vakara zilgmē, kas spīdēja pretī.

1

Lielajā Parīzē. (Vāc.)

2

Saīsinājumi no Offizierlager — virsnieku nometne un Statnm-lager —. ierindas kareivju nometne. (Vāc.)

3

Dārgais. (Angl.)

4

Ļoti pateicos. (Angl.)

5

Oficiant! (Angl.)

6

Mēs. dcgollieši, mēs zinām, ar ko tas viss beigsies. (Angl.)

7

* Vicloire — uzvara. (Fr.)

8

Esmu nevesela. Man jāiet uz tualeti. (Vāc.)

9

Nevienam nepiederošā zeme. (Angl.)

10

Nesaprotu. (Vāc.)

11

Nav nevienas. (Vāc.)

12

1 Oficiera kungs. (Vāc.)

13

Neviena cilvēka uz perona! (Vāc.)

14

- 1397

15

Montuārā 1940. gada 24. oktobri Petēns satikās ar Hitleru. (Tulk. piez.)

16

Godīga spēle. (Angl.)

17

Nimfa, kura pēc romiešu leģendas sniegusi padomus karalim Numam. Ar Egerijas vārdu apzīmē slepenu padomdevēju. (Tulk. piez.)

18

1 Es esmu. (Provansiešu dialektā.)

19

Satiku inspektoru. Es viņu nogalināju. (Provansiešu dialektā.]

20

Ķīniešu brīvprātīgo nodaļas devās palīgā korejiešu tautas armijai 1950. gada novembrī, pēc tam kad ASV un viņu sabiedroto karaspēks zem ANO karoga iebruka Korejas Tautas Demokrātiskajā Republikā. (Tulk. piez.)

Filips Eriā. Busardeli-4 Laiks mīlēt

«Busardeli-4 Laiks mīlēt»: Zvaigzne; 1988

1

Viss sākās tanī dienā, kad mans dēls atgriezās no pilsētas ar ļoti sliktu atzīmi matemātikā. šīs nepatikšanas es jau gan varēju gaidīt: matemātika un viņš… Taču es nemaz nevarēju paredzēt, cik tam būs ilgstošas sekas, kuras jūtu vēl tagad.

Parastajā laikā dzirdēju, ka Reno, nekur neapstādamies, izgāja cauri visai mājai, varbūt tikai mazliet lēnākā gaitā, un iedams garām virtuvei, iejautājās:

— Vai māmiņa mājās?

Kopš gada vai diviem viņš vairs neteica «inammī», es viņu vairs nesaucu par «Rokī».

— Dārzā! — atbildēja Irma savā Vāras izrunā.

Pagriezu galvu. Ieraudzīju savu dēlu. No istabas brūnganās tumsas viņš ienāca za|ajā pustumsā zīdkoku ēnā, kur biju atlaidusies, un viņa seja mani tūlīt brīdināja, ka ir atgadījies kaut kas nelāgs. Izlikos nekā nemanām.

— Jau mājās? Atsēdies.

Pievilku sev klāt pīto zvilni dēlam. Izstiepusies uz gu-|amkrēsla zem zaru velves, kur katru vakaru no ielejas uzstrāvo neizskaidrojams vēsuma uzplūds, nejutu ne mazāko vēlēšanos kustēties. Iesāku ar visbanālākajām frāzēm, kas iedrošina sarunas biedru.

— Pievakarē kļūst vieglāk. Pēcpusdienā bija īsta pekles svelme. Tagad ir tikai maijs, bet jau tik karsti kā jūnijā. Laikam gan rīt aizvedīšu tevi pie jūras.

Reno neuzķērās uz šī piedāvājuma, kas man likās vilinošs.

— Pat nebija dūšas aiziet un paskatīties, kas notiek manā jaunajā pārbūvē — tur darbi nekust no vietas. Bet ir taču sestdiena, pietiek strādāt!

Rāmajā stundā, kad pat putni jau bija apklusuši, teiktais skanēja sevišķi spalgi. Vieglā atbalss, kas radās austrumiem pievērstajā fasādē, kura vakaros mēdza atdzist pirmā, pasvītroja katru manu vārdu. Vēlāk es atcerējos šo atbalsi, tā ilgi skanēja manā atmiņā un šķita kā brīdinājums. Kā es toreiz to nepamanīju? Tobrīd es

biju akla un kurla, mani iemidzināja ikdienišķā laime pievakarē atkal būt kopā ar savu dēlu.

Reno, lūpas sakniebis, zodu mazliet izslējis, vēl nekā neteica; viņa acis, melnas kā ahāts, bija zaudējušas parasto spriganumu, un tas norādīja, ka viņš ir ļoti noraizējies. Taču dēla mīklainais un svinīgais izskats, kāds viņam bija gluži dabisks, mantots no īstā tēva, nemaz nenozīmēja, ka Reno domās kavējas pie viņa vecumam pāri stāvošām lietām. Es nešaubījos, ka viņa noslēpumā ir kaut kas skolniecisks. *

— Vai tu klasē biji formā un šādā karstumā spēji iekalt gudrības?

Reno atsēdās, tūlīt es dabūšu zināt, beidzot viņš atvēra muti.

— Padomā, es matemātikā esmu pēdējais visā klasē.

Tātad tik vien tās bēdāsi

— Tā mēdz gadīties. Piemēram, ar mani bija tāpat. Pēdējā no trīsdesmit astoņiem skolēniem. Tikai es biju jaunāka, tikko pāri divpadsmit gadiem.

— To nevar salīdzināt. Turklāt meitene…

Reno balss jau kļuva priecīgāka. Vai viņš bija baidījies no mātes svētajām dusmām? Es, agrāk tik daudz cietusi no savas mātes un arī no tēva dusmām, vienmēr atcerē-* dāmās tās, nekad nebūšu tāda muļķe! Mans zēns atvilga.

— Saproti, pēc trim mēnešiem gala eksāmeni. Ja tā turpināsies, tad matemātikas dēļ mani nepielaidīs.

— Vajag rīkoties! Man kaut kas ir padomā. Un tev?

— Tu arī par to raizējies? Bet nekad nekā man neteici.

— Gaidīju, kad tu pats sāksi runāt.

Viņš klusēja. Viņa redzokļi, atkal sastingušie melnie punkti, ieurbjas man sejā. Ar rokas mājienu pārrauju pavedienu, kas mūs saista. Nevaru liegt savam zēnam tā skatīties, bet man netīk, ka viņš tā skatās uz mani. Viņš ieslēdzas šajā stingumā un, tik tuvs manai sirdij un miesai, vienā mirklī, kaut uz mirkli, gūst pār mani vīriešu savrupības bīstamo varu, kas piemīt pat pusaudžiem.

— Zini, tu neizturies pret mani tā, kā parasti izturas mātes.

Es notrīsēju. Kaut arī biju pa daļai pieradusi pie viņa domu negaidītajiem pagriezieniem, tomēr tie mani arvien no jauna pārsteidza.

— Es zinu, ko saku. Puiši bieži stāsta par savām mātēm. Es redzu starpību.

Pieņēmu šo pagodinājumu, priecājos, ka īslaicīgais saspīlējums izgaisis. Neesmu pret viņu tāda kā citas matēs… Ne mazumu esmu pūlējusies! Aiz cieņas pret dēlu un viņa vaļsirdību es apvaldīju smaidu. Pēc brīža ierunājos:

— Aizej un pasaki Irmai, lai viņa mums sataisa divas lielas glāzes auksta mandeļu dzēriena. Būsim īsti provan-sieši, apreibināsimies ar mandelēml Un nāc atpakaļ patērzēti — es uzsaucu, viņam attālinoties.

Reno atgriezās sporta biksītēs, sandalēm kājās un itin drīz atzinās, ka jau sen sācis klibot matemātikā.

— Tagad ir beigas, nevaru vairs panākt. Lai es tiktu līdzi, būtu jānotiek brīnumam. Un brīnumi…

— Arī es neticu brīnumiem. Drīzāk es paļautos uz kāda mirstīga cilvēka iejaukšanos. Uz kādu, kurš prastu palīdzēt.

— Tad tas tev bija padomā?

Jā, bija. Jau labu laiku. Reno sekmīgi mācījās latīņu, grieķu un īpaši franču valodu, un pa daļai tāpēc mēs apmetāmies uz dzīvi pie pilsētas, kuras universitātē ir labi nostādīta filoloģijas fakultāte. Bet matemātika… Būdams mazs puisēns mūsu salā, viņš neparko nevarēja iemācīties rēķināt. Un es taču nevarēju pārmest savam dēlam anti-matemātisku gara ievirzi, kurā varēju saskatīt atdarināšanu, varbūt pat iedzimtību. Arī ^s savos mācību gados, un Reno to zināja, biju pastāvīgi ienīdusi matemātiku, biju tanī pavisam neapdāvināta, turklāt nekad necentos to izprast, spītēdama savai ģimenei, kas nemitīgi cildināja rēķināšanu, cildināja skaitļus, taupīšanas augļus. Pēc divdesmit gadiem, kad nejauši kļuvu par dekoratori un pēc tam specializējos senatnīgu vietējo ēku restaurēšanā, es atskārtu, ka vienpusīgas izglītošanās robi man rada grūtības strīdos ar būvuzņēmējiem; šīs grūtības izjutu vēl arvien.

— Saproti, — ierunājās Reno, kas bija paradis tā iesākt gandrīz katru teikumu, un es manīju, ka ar šo vārdu viņš centās nodibināt starp sevi un mani ciešāku tuvību. — Saproti, es veltīgi visu gadu esmu guvis labas atzīmes franču, latīņu, grieķu un angļu valodā, pat vēsturē, jo galu galā eksāmenu dienā algebra un ģeometrija mani nogremdēs.

— To nevajag pieļaut!

Reno pasmaidīja pirmo reizi, kopš bija atgriezies no liceja, taču viņu pārņēma jaunas raizes, viņš pakratīja galvu.

— Vienalga, privātstundas pie matemātikas skolotāja — tā ir baigākā garlaicība.

— Kādē] pie skolotāja?

— Pie kā tad?

— Pie vienas vai divas klases augstāka skolnieka.

— Matemātiķa?

— Domāju gan. Licejā droši vien atradīsies kāds audzēknis, kas pasniedz stundas, lai uzlabotu savu materiālo stāvokli.

— Kāds jau ir, — Reno piekrita. — Bet es tevi brīdinu: katrs matemātiķis sevi uzskata par visgudrāko cilvēku pasaulē.

— Centīsimies pa abiem izvēlēties labu, tas būs uzjautrinoši. Vai tu neuzskati, ka ar septiņpadsmit astoņpadsmit gadus vecu biedru tev mācīties nebūs tik garlaicīgi kā ar trīsdesmitgadīgu veci?

Reno pagrieza galvu, pavērās manī, pēc tam pievērsa skatienu priedulājam paugurā; beidzot, ar nopietnu seju norijis malku aukstā dzēriena un apsvēris visus par un pret, izlēma:

— To der apsvērt.

Vienalga, vai Reno runāja vai klusēja, viņā pastāvīgi izpaudās vientuļās bērnības pēdas. Kopš mana zēna dzimšanas mēs abi bijām dzīvojuši divvientulībā, un es bieži baidījos, ka tas varētu vājināt viņa raksturu. Tomēr viņš bija īsts puika, un es redzēju, ka augdams viņš pakāpeniski kļuva aizvien vīrišķīgāks. Tagad pusaudža gadi kāpināja patstāvības iekarošanas tieksmi. Mans dēls nebija ne sevišķi apdāvināts, ne godkārīgs, toties viņam piemita kaut kāds noli me tangerekas izpaudās pret mani tāpat kā pret citiem. Mūsu divvientulīgās dzīves vislielākais un varbūt vispastāvīgākais jaukums bija mana zēna instinkts nemeklēt pie manis paviršu, bezrūpīgu maigumu un nenozīmīgu vaļsirdību, kas ļoti daudziem vienīgajiem dēliem, kurus audzina māte, izvēršas par raksturīgāko noslieci. Viņš nebija pieķēries bērnībai, un es nebiju centusies viņam to paildzināt. Reno bija izbēdzis no briesmām kļūt pprāk atkarīgam, es — no briesmām viņu pārāk pakļaut, kaut gan man piemīt šāda tieksme. No manis tas viss prasīja diezgan lielu piespiešanos, taču, vēlēdamās cienīt viņa raksturu, es mazliet atkāpos no savējā un tādā veidā, tāpat kā ikviena sieviete, atradu apmierinājumu: es piemirsu sevi.

Kopš bijām ierunājušies par liceju, es redzēju, ka Reno skatiens izklaidīgi vērās priedulājā; varbūt viņš centās

1 Neaizskar mani (latiņ.).

iztēloties nepazīstamo repetitoru vai arī domāja par kontroldarbu, kurš viņam bija visas klases priekšā atdots atpakaj un kurā atradās ar sarkanu tinti uzšņāpta atzīme, kas viņu norindoja pēdējā vietā. Es piecēlos.

— Vai zini ko? Vajadzētu mums labi agri paēst vakariņas un abiem aiziet uz kino. Tas mūs novirzīs uz citām domām.

— Tu nu gan esil — Reno, uz kura lūpām man nebija izdevies izvilināt ne smaida, pēkšņi sirsnīgi iesmējās. — Nudien, tiem ir taisnība, kas apgalvo, ka darījumos tu katru iebāžot maisā. Bet es esmu sporta biksītēs, iešu uzvilkt garās.

— Paliec, kāds esi, tu nebūsi vienīgais, kas rādīs plikus stilbus. Vai zini, man šķiet, ka tie pēdējā laikā tev sāk labi veidoties.

— Man ari tā šķiet, — viņš apmierināts piekrita. — Tas no basketbola.

Reno salieca ceļgalus, mēs abi nopētījām viņa kājas, tad viņš tās izstiepa, iepleta, sasprindzināja muskuļus un ar gandarījumu tos aptaustīja.

Vēl pēc visai ilga laika es atceros filmu, ko izrādīja mūsu iecienītākajā kino. Galveno lomu tēloja amerikāņu jaunākās skolas aktieris, un, spriežot pēc lielā skatītāju pieplūduma, šejienes jaunieši daudz gaidīja no šīs filmas. Es būtu nožēlojusi, ka nodomāju turp aiziet, ja galvenais man nebūtu bijis izklaidēt manu zēnu; jo nenozīmīgāku es vērtīšu atgadījumu, ka viņš nokļuvis matemātikā pēdējā vietā, jo vieglāk man būs piedabūt viņu samierināties ar ieteikto stāvokļa glābšanas iespēju. Turklāt man nebija nekas pretī reizi pavērot kinematogrāfiskā atainojumā mūsdienu jaunatnes trakās dzīve alkas, kad man blakus bija dēls un es apzinājos, ka viņu esmu pratusi no no tām pasargāt.

Atsēdāmies savās vietās, un, tiklīdz zālē izdzisa gaisma, Reno cieši satvēra manu roku. Tā viņš nemēdza darīt. Manī uzbangoja saviļņojums un reizē arī lepnums, ka spēju vadīt dēlu, kurp vēlos. Tomēr jāpiesargājasl Viņš ir tramīgs kā kumeļš, un es nedrīkstu ļaut viņam saskatīt manus ieročus, vēl mazāk prieku par panākumiem. Kad pēc hronikas zālē iedegās gaisma, es gribēju atraut savu roku; Reno saspieda to vēl ciešāk. Ar skatienu, ar zoda mājienu smaidīdama norādīju viņam uz apkārtējiem ļaudīm. Viņš paraustīja plecus.

— Es par viņiem pasvilpoju.

— Viņi nodomās, ka esi mani iemīlējies.

— Vai tad tā nav?

Filmas laikā, kas tveicīgajā zālē man likās ļoti gara, Reno beidzot bija atlaidis vaļā manu roku, — bet kurā mirklī? Atcerēdamās to vakaru, es tomēr vēl arvien jutu uz savas rokas šo maigo pieskārienu, kas tumšā zālē ir tik pierasts, bet starp mums abiem vairs nekad neatkārtojās. Filmas izraisīto saspringtību bija kāpinājis telpas smacīgums, pie kino izejas uz ietves un šosejas izšļāca trokšņains pūlis, kas virda, izplūda, sadalījās, jau ietark-šķējās motorolleri, bez šaubām, par godu motocikliem, kas bija šaudījušies pa ekrānu.

— Atsēdīsimies uz kādas terases un pasūtīsim saldējumu. Šādā jūklī negribu ķerties pie stūres.

Zem apgaismotajām platānām visā bulvārī izdaudzinātā glītā, zaļi zeltainā kafejnīca šajā sezonā tika slēgta vēlāk. Šeit varēja paelpot nakts un studējošās jaunatnes gaisu, jo jaunieši jau kopš vairākiem gadiem bija no šejienes padzinuši buržuāzisko aprindu apmeklētājus. Brāzieniem uzpūta vējiņš, purināja man matus. Reno jau vairs nerunāja par filmu, kas bija pagājusi garām, nesatraucot viņu. Viņš nolūkojās šurp un turp slīdošajos gājējos, brīžam sasveicinājās ar kādu biedru, un es jutos laimīga. Kā gan lai es nejustos apmierināta? Es jau tik labi biju pielāgojusies apstāklim, ka man nav tā sauktās «sievietes dzīves», turklāt mani nevaldzināja neviens mana vecuma vai vecāks vīrietis, sasniegusi četrdesmit gadu slieksni, biju iemantojusi patiesu saprašanos ar jaunekli, kurš man piederēja, ar zēnu, kas bija mans bērns.

Jutu vēlēšanos skatīties uz viņu, atpūsties, nolūkojoties . viņa mīļajā sejā, un te pēkšņi viņš sacīja:

~ Kustība uz bulvāra norimst. Vai tu man ļausi vadīt mašīnu?

Mūsu vaļējā mašīna vienā rāvienā aiztrauca pa sānielu, un jau uz priekšpilsētas bulvāra mums pretī nesās lauku plašums. Pilsētas dzīve atkāpās, mēs atgriezāmies savā valstībā. Braucot ārā no pilsētas pa īsāko ceļu, cauri nomalei, es vienmēr, gan dienu, gan nakti, asi izjutu, ka nokļūstu citā pasaulē. Sīs izjūtas gaidas mani nekad nepievīla, un tanīs es guvu atmaksu par garo darba dienu, kad vakarā atgriezos mājup pie sava dēla. Tiklīdz biju garām akveduktam, gaisa pūsma, kura mani apdvesa, aizskaloja no prāta apnicīgās pārrunas ar nekustamo īpašumu pārdošanas aģentiem, ar uzņēmējiem, piegādātājiem

un ar pasūtītājiem, kas bija vēl pļāpīgāki. Es aizmirsu dīkstāvi būvdarbos, laiskos vai neieradušos būvstrādniekus, viņu uztraucošo patiku atlikt visu uz rītdienu: tā bija Provansas medaļas otrā puse. Mājās ierados ar skaidru galvu, ar priecīgu smaidu uz lūpām, neliekot savam dēlam atcerēties, ka man, izņemot viņu, ir arī citas rūpes, neatrisināti jautājumi un nogurdinošs darbs, ko viņš gan nojauta un bija man par visu pateicīgs. Mans zelta likums Reno audzināšanā bija aiztaupīt viņam visu to, no kā es cietu savā jaunībā un kas izkropļoja manu dzīvi. Šāds nodoms ir daudziem vecākiem, taču tikai nedaudzi to godprātīgi izpilda. Dažkārt viņi novirzās pa vieglāko ceļu — atļauj darīt visu.

Tonakt mēness spīdēja tik spoži, ka veidoja uz ceļa tumsas tuneļus, un pār,eja citā pasaulē man šķita ātrāka un spējāka nekā jebkad agrāk. Mašīnu vadīja mans zēns, man atlika tikai baudīt šī mirkļa burvību. Pa pauguraino, juceklīgi saaugušo priežu mežu, ko vietumis šķērsoja pelēcīgas klintis, kas mēnesnīcā likās baltas, mēs braucām pa pazīstamo ceļu un klusējām. Es grimu pārdomās. No dzimšanas es biju īsta parīziete, bet ģimene un dzīve mani pārvērta par lāceni, un nu es ar savu lācēnu galu galā biju atradusi šajā nomaļajā apvidū mājas. Pēc šī patvēruma biju ilgojusies, biju to meklējusi un uzreiz nebiju atradusi. Patiesībā es ilgi biju klaiņojusi, kopš pametu savu salu. Salu, kurā nomira mans vīrs, kurā man piedzima dēls, kurā mēs dzīvojām vairāk nekā desmit gadus, salu, kurā es biju dziļi iesakņojusies. Pēc manas mātes ierosinātās tiesāšanās, padzīta no turienes, biju patvērusies senatnīgā pilsētiņā, kura pacēlās kalnā augstu jūras krastā un kurā biju cerējusi rast sev miera ostu, taču jau pēc trim gadiem no šīs senatnīgās pilsētiņas mani savukārt sāka izspiest arvien pieaugošais gleznu galeriju, antikvariātu un naktslokālu skaits un kinoļaužu apmešanās vistuvākajā apkaimē padzina mani galīgi.

Jāņem vērā bija arī tas, lai tuvumā atrastos kāds labs licejs, kurp Reno varētu aizbraukt ar mopēdu viens, jo mani darījumi arvien paplašinājās un es vairs nevarēju katru dienu aizvest viņu uz skolu un pēc stundām viņu sagaidīt. Tāpēc es vairījos no slepkavīgi pārblīvētajām šosejām. Tā bija neparasta meklēšana, jauna mājokļa pēdu dzīšana, ko es, no salas atrautā sieviete, uzsāku, vadādama līdzi savu bērnu, kalponi un mēbeles. Reizēm es sev sacīju: «Tā, mīļā, ir atmaksa par tavu izcelšanos!

Nevajadzēja dezertēt no dzimtā lēņa.» Taču tur atgriezties es nedomāju. Baidījos, ka Parīzes gaiss un klimats var kaitēt manam dēlam, uzaugušam mistrāla maigajā paspārnē, turklāt šajā apvidū apgūtā amata prasme galvaspilsētā nekam nederētu. Nemaz nerunājot par to, ka man derdzās dzīvot savas ģimenes tuvumā, pat ja es izvairītos satikties ar radiem. Vajadzēja meklēt.

Ostu pilsētas mani atbaidīja, ‘tās bija sagandētas, izkropļotas, katru no tām ieskāva aizvien augoši kvartāli, kas pamazām aprija krastmalu. Es būtu varējusi domāt par kādu man labi zināmu līdzenumu, kurš atradās iepretim manai salai un kurā kopš senseniem laikiem audzēja augļu kokus un vāca sāli, taču tagad arī tas bija saindēts ar dzīvojamo namu celtniecību. Jūras krasta banali-zēšana, skudru pūžņiem līdzīgās augstceltnes, kas nemitīgi vairojās, ielauzdamās priedulājos un noslīdēdamas līdz pašam liedagam, pārveidojot ostas un līčus par mazām Brasilia, Šis milzu uzbrukums, kas, jo tuvāk Rivjērai, jo kļuva lielāks, mani atspieda no austrumiem uz rietumiem. Nicas, Esterelas un Moru apkaime man vairs nederēja. Mani savaldzināja neliels ciemats stāvā kalnā, netālu no jūras, — man vienmēr ir patikušas kraujas; tur varēja nopirkt dažu labu jauku, šauru Renesanses stila mājiņu. Taču dabūju zināt, ka lejā, kalna pakājē paredzēts izbūvēt nolaišanās laukumu helikopteriem. Tad es apstājos pie nelielas fermas paugura nogāzē, no kurienes varēja redzēt jūru un vairākus peldēm piemērotus līcīšus. Tagad, jau kļuvusi piesardzīga, aprunājos ar vietējiem vīnkopjiem un zvejniekiem un uzzināju par viņu bažām. Bagāta ķīmisko preparātu ražošanas sabiedrība bija nodomājusi izgāzt atkritumus no savām'rūpnīcām tieši jūrā, netālu no krasta. Cīņai pret šiem rūsganajiem dubļiem veidojās vesela pretošanās fronte, kas sacēla trauksmi un vāca parakstus petīcijām, kurās sūdzējās par ūdeņu piesārņošanu, planktona un faunas sabeigšanu: lūdza, lai arī es parakstos. To es izdarīju un atsacījos no mazās fermas.

Laiks tomēr ritēja strauji. Tuvojās brīvdienas, un, ja gribēju, lai Reno atsāk mācīties citā licejā, tad vajadzēja viņu pieteikt, bet, lai pieteiktu, bija jāzina, kur. Nolēmu nostāties notikuša fakta priekšā. Atraudamās no jūras krasta, devos zemes iekšienē uz provinces galveno pilsētu, kura jau sensenis bija izslavēta ar savu universitāti, un tur pieteicu Reno licejā. Oktobrī noīrēju pilsētā dzīvokli un nodomāju: «Gan jau es atradīšu māju, jo vajag atrast.»

Reno ar savām spējām, varbūt ar pieradumu samierināties ikdienas dzīvē ar savu vientulību jau bija aklimatizē-jies jaunajā licejā, un man pat sāka rasties klientūra pēc ilgās šaudīšanās no vienas vietas uz citu, bet māja vēl nebija atrasta. Es joprojām braukāju apkārt pa apkaimi. Pārmetu sev, ka mana iecirtīgā iedoma un varbūt profesijas izraisītā vērība dara mani pārāk izvēlīgu. Taču es no pieredzes zināju, ka mājas var restaurēt, bet ainavu ne. Izlūkoju ciemu pēc ciema un visos atklāju to pašu trūkumu. Kaut kāds milzīgs rūpniecības komplekss ar savu citas planētas peizāžu tagad visur aizēnoja šo zemi, kurā jautās sena kultūra un vēsture; rezervuāri, naftas vadi, domnas, terikoni, netīra okera mutuļi sadangoja apvārsni, un, kad aiz kādas lauku mājas stūra vai ciprešu aizsega es tos neredzēju, tad tos iztēlojos. Indīgā elpa, sagandējot vakara skaistumu, atklāja, ka tuvumā ir rūpnīca, kuru nebiju pamanījusi. Visur redzēju tikai draudus un rupju ielaušanos apgānītajā dabā. Visur uzdūros uz utilitārisma kultu.

— Kundze, es skaidri zinu, kas jūs būtu apmierinājis, — sacīja galvenās vietējās nekustamo īpašumu pārdošanas aģentūras direktors, ar kuru man reizēm iznāca darīšanas manu klientu uzdevumā un kuram es jau biju pamatīgi apnikusi ar savām raizēm. — Jums būtu vajadzīgs tas, kas pirms gadiem četrdesmit bija Fonverta. Es to redzēju bērnībā, bet tagad šī dārza namiņa vairs nav.

— Fonverta?

— Jā. Un es jau teicu: dārza namiņš, nevis lauku māja. Jums starpība ir skaidra.

— Vai tam bija kāds izteikts raksturs?

— Vairāk nekā raksturs: stils,

— Kāds laikmets?

— Astoņpadsmitā gadsimta vidus. Tikai neiekairiniet savu iztēli! No šī namiņa vairs nekas nevar būt atlicis.

— Rikāra kungs, jūs darāt visu iespējamo, lai mana iztēle uzliesmotu. Parādiet man uz kartes, kur tas atrodas.

— Kur tas atradās, — viņš izlaboja, atlocīdams karti. — Skatieties šeit! E, ne vairāk kā divpadsmit kilometru pa šoseju. Un vēl divi trīs kilometri pa zemes ceļu, kas nogriežas pa kreisi un ved kalnā… redziet, te!

Pirmo reizi uz Fonvertu es devos viena un, sēdēdama pie stūres, sev sacīju: «Neaizraujies, skaties reālistiski!» Es cīnījos pret šo mīlestību no pirmā acu uzmetiena, kura mani modās jau tuvojoties tai vietai. Mani sajūsmināja apkaime, tuksnesīgums un ainava, pēc tam sienu drupas, kuras atklāju zem sakuplojušajiem vīteņaugiem un kurās tūlīt pat tiecos saskatīt līniju daiļumu. Es pat izjutu kaistošu atjaunošanas dziņu, kuras man tik bieži trūka klientu uzmāktajos, nepievilcīgajos pasākumos. Pilsētā ievācu izziņas, izrakņāju arhīvus un atradu divus vecus anonīmus zīmējumus, kuros mans dārza namiņš bija redzams jau pussagruvis, ar vietumis nobirušu apmetumu, pārvērties par nabadzīgu fermu, tomēr vēl četru stūrainu tornīšu atbalstīts, nosegts ar ieapaļiem dakstiņiem, ar daudzām jau aizmūrētām durvīm un logiem, kuri tomēr vēl arvien bija samanāmi fasādē kā slikti aizšūtas brūces: ar to visu pilnīgi pietika, lai manā iztēlē drupas atdzīvinātu ar sapņa precizitāti. Grūtākais bija nevis nopirkt, bet vispirms noskaidrot, kam pieder zeme un drupas, saskaņot ļaudis un lietas. Taču šeit manī pēkšņi atklājās pieredzējuša notāra uzmanība.

Ar manu gādību manu acu priekšā atdzima nelielā māja, kuras augšāmcelšanās no zemes un no pagātnes man pašai Šķita kā teiksma. Notika pat tā, ka saskaņā ar zīmējumiem atjaunotā ēka pēkšņi ieguva gluži negaidītu izskatu un modināja manī apslēptas vēlmes. Neapšaubāmi sievietes rokas uzvilktie zīmuļa uzmetumi, kas nesa deviņpadsmitā gadsimta zīmogu, kurš tiecās buržuā-zēt pat būdiņas, — vai tie bija pārvērtuši modeli, saglabājot tomēr neskartas tā proporcijas un līnijas? Tagad, kad celtne bija atjaunota visā savu akmens sienu skarbumā un tās no jauna atvērtie logi raudzījās tālumā, Fon-verta man atklājās kā ļoti neparasta ārpilsētas mājiņa, kas restaurēšanas gaitā un šejienes nemitīgi mainīgajā gaismā diendienā izskatījās citāda — te jauka, te ērmīga, un reizēm, krēslas stundā, tā sasniedza fantāzijas slieksni. Tad ģimenes muzeja gravīra atgādināja Ledū darbu. Biju cerējusi, ka uzcelšu sev patīkamu mitekli, taču dabūju īstu, mazu, ļoti dīvainu pili, kuru, protams, iekārtoju ar visām ērtībām.

Galu galā tanī dienā, kad viss bija pabeigts, sastatnes novāktas, namdari aizgājuši un kad vedu savu ģenerālštābu, proti, dēlu un jauniņo Irmu, aplūkot manas pacietības un pūļu augli, es nodomāju, ka varbūt esam garām kādam ceļa posmam un sākas cita ēra. Spīdēja saule, vējš šūpoja platānas, zīdkokus un gobas, kuras biju atstājusi kā bijušās fermas laikabiedrus vai vēl tālākas pagātnes lieciniekus; pa labi debesīs dūrās kalna smaile, aiz muguras pletās ieleja, kurā tuvīnais ciems, it neviena māja nebija redzama, un es atceros, ka tobrīd, kamēr mans zēns un jaunā kalponīte skraidīja apkārt mājai un es nekustīgi stāvēju pie neapdzīvotās, bet jau dzīvās Fonvertas, man atmiņā modās kādi tagad jau mirušas draudzenes vārdi, kas bija trāpīgi kā aforisms. Es viņai biju pateikusi, ka man vienmēr ir patikušas mājas, taču jūtu neuzticību pret tām, kuras no pirmā acu uzmetiena mani atbaida. Un īpaši neuzticos |audīm, kas izvēlas tieši tādas mājas — bez dvēseles vai arī tās manto un, apmetušies tanīs, it nekā nemaina, tā ka pat pēc divdesmit gadiem viņu mājoklis vēl liekas neapdzīvots. Un mana draudzene sacīja: «Agnes, tur nav nekā noslēpumaina: katram ir tāda māja, kādu viņš ir pelnījis.»

Tātad es biju pelnījusi Fonvertu? Bez liekuļotas pieticības varēju atbildēt apstiprinoši. Katrā ziņā šī māja mani pieņēma. Pāris dienu nodzīvojusi starp tās sienām, es jau manīju, iedama no istabas istabā, ka durvju rokturi vēlīgi iegulst man plaukstā. Šķita, ka mēs viena otru bijām meklējušas.

Kad tovakar atgriezāmies no kino, māja platānu alejas galā mani sagaidīja kā vienmēr — ar untumainu un noslēpumainu, mēnesnīcā zilganu vaigu.

— Jutu, ka labi gulēšu, — es sacīju Reno, novietojusi mašīnu zem nojumes, kurai viņš aizvēra vārtus, un paredzēju, ka pēc mūsu pieņemtā lēmuma arī dēlu nemocīs matemātiskie murgi.

Pirmdienas rītā pavadīju Reno uz liceju, uzmeklēju vecāko uzraugu un tam pastāstīju par savu nodomu. Protams, šis ierēdnis centās man ieteikt kādu no saviem padotajiem darbiniekiem, internāta uzraugu, taču es tam noteikti pretojos, un viņš apsolīja apjautāties par kādu no skolniekiem. Norunājām, ka es atgriezīšos pēcpusdienā, lielajā starpbrīdī. Tad vecākais uzraugs man norādīja pūlī uz diviem trim matemātikas noda|as skolniekiem, kuri, pēc viņa ievāktās izziņas, varētu būt man piemēroti, un lika tos pasaukt. Jaunieši izturējās daudz drošāk nekā es, stādījās man priekšā un bez mazākā apmulsuma atbildēja uz jautājumiem, turpretī es jutos kā suņu kūtī ienākusi pircēja, kura neko nejēdz no suņiem. Baidījos kļūdīties un tomēr steidzos ātrāk tikt galā. Viens no zēniem man šķita simpātiskāks nekā pārējie, es to liku manīt uzraugam un ar skatienu meklēju Reno. Viņš pa gabalu vēroja sacensību, kuras apbalvojums bija viņš pats. Mazliet sašķobījis seju un paraustījis plecus, Reno skaidri parādīja, ka ir gluži vienalga — tas vai cits… Manam dēlam bija taisnība: šāda izvēlēšanās bija gluži ikdienišķa skolas dzīvē; un tikai es to uzskatīju par ļoti nozīmīgu. Ar mājienu pieaicināju Reno.

Zēni sasveicinājās, paspieda viens otram roku un cieši saskatījās, viens ziņkārīgi, otrs piesardzīgi. Vecākais uzraugs aizgāja, es paliku viena ar abiem jauniešiem, starp kuriem vēl nebija saskaņas, un man Šķita, ka diezin vai no mums trim neesmu pati biklākā. Es zināju, ka norūpējušās mātes loma ir ļoti nepateicīga — pārējo skolēnu acīs vēl vairāk nekā skolotāju acīs.

Blakus abiem zēniem es jutos šausmīgi pieaugusi. Un šausmīgi neaicināti ielauzusies šajā skolas pagalmā. Līdz šim es liceju pazinu tikai no veco vārtu puses, kuri izgāja uz senatnīgu savrupmāju kluso kvartālu. Tur, ēnu bārkstīs pie šauras ietves, es reizēm pārsteidzu savu puisēnu, ieradusies viņu sagaidīt pēc stundu beigām, ja man darīšanas to atjāva. Aiz šī iegansta Reno, kas necieta drūzmu, vienmēr gāja ārā pa šo izeju, ko skolēni izmantoja daudz mazāk nekā lielā pagalma vārtus pretējā pusē. Un šo lielo pagalmu, kurā mēs atradāmies, es pirmo reizi redzēju visā tā plašumā, bez mazākās paēnas pēcpusdienas svelmē, skolēnu skrēju un klaigu piestrāvotu, pa bulvāri garām braucošo autobusu un mašīnu troksnī. Šeit vajadzētu ar manu līdzdalību rasties tuvībai starp abiem zēniem, un es nojautu, ka esmu slikti iesākusi. Devos uzbrukumā ļoti laipnā tonī:

— Jūs varētu sākt tuvākajās dienās. Vispirms līdz mēneša beigām, un tālāk redzēsim. Kā jūs domājat, cik stundu nedēļā vajadzēs?

Man neatbildējis, jaunais matemātiķis pievērsās Reno: Vai tu tikai atpaliec, vai nekā nejēdz?

— Pajautājiet manam skolotājam.

Bumbiņa bija atsista, un Reno tūlīt piebilda:

— Māmiņ, man jāatgriežas klasē.

Cienīgā gaitā viņš jau devās projām. Vēl nosaucu viņam pakaļ:

— Šovakar tiksimies mājās!

Tiklīdz dēls bija aizgājis, es — nesaprotami, kāpēc, — jutos brīvāk. Man vajadzēja uzkavēties divatā ar svešo zēnu, lai pamudinātu viņu mazliet pastāstīt par sevi, vienotos par atlīdzību, un tas viss norisinājās bez pūlēm. Jānorunā bija arī, kur viņš noturēs stundas vai, pareizāk sakot, kur abi atkārtos kursu labi tālu atpakaļ, — par to mēs visi bijām vienis prātis.

— Kur? — viņš pārvaicāja. —. Par to galva nav jālauza. Šeit pat kādā klasē pēc mācību beigām. Man tikai būs jāpalūdz atļauja.

Tagad mani pārsteidza viņa provansiešu akcents. Pro-vansiešu un vēl kāda tikko uztverama intonācija, ko es tobrīd nevarēju saistīt ar noteiktu apkaimi. Daudz braukādama pa šo apvidu, kurā ik uz soļa ir savs mikroklimats, biju apjautusi, ka arī izruna kalnos ir citāda nekā līdzenumā, ka gandrīz katrā ciematā runā citādi, un vairāk vai mazāk droši pazinu šīs īpatnības. Taču šī zēna balsī dziedāja kaut kāda man sveša atbalss.

— Ja es nedzīvotu ārpus pilsētas, — es sacīju, — tad lūgtu jūs nākt pie mums mājās pasniegt stundas, bet ceļš kāpj kalnā visu laiku.

— Ar velosipēdu tas nebūtu nekas, bet es dzīvoju internātā un nevaru iziet. Turklāt man nav velosipēda, — viņš jautri piebilda.

Internāts. Izdzirdusi šo vārdu, kuru nemaz nebiju gaidījusi un kurš uzreiz manās acīs pārvērta sarunas biedru, es centos atcerēties, vai mans dēls vai arī es pati nebiju pateikusi kaut ko tādu, kas šo zēnu būtu varējis aizvainot. Reno bija eksternis, es biju eksterņa māte: mēs piederējām pie citas, bez šaubām, antipātiskas sugas. Tomēr mans sarunas biedrs, izmetis vārdu «internāts», pie tā nepakavējās. Viņš pastāstīja, ka viņa ģimene dzīvo nevis pilsētā, bet uz ziemeļiem no šejienes, ciematā, kas uzmeties uz neliela pakalna. Pie tuviniekiem viņš aizbraucot svētdienās ar autobusu; viņš šo to pateica par savējiem, uzsvērdams, ka tie ir pavisam vienkārši ļaudis. Zēna vaļsirdība un saprātīgie paskaidrojumi galīgi savaldzināja mani, un es jo vairāk nožēloju, ka Reno bija izturējies diezgan nelaipni.

— Mans dēls pats no sevis sāks jūs uzrunāt ar «tu», jā, noteikti. Viņš man ir mazs mežonēns.

— To es redzēju.

Zēns atkal pasmaidīja.

— Viņš ir jūsu vienīgais dēls?

— Vai arī to jūs redzējāt?

—&gt; Tas uzreiz manāms.

— Es viena viņu audzināju. Tēvs nomira pirms viņa dzimšanas.

Zēna kustīgā seja uzreiz kļuva nopietna.

— Neraizējieties, viss būs kārtībā! Tūlīt pat sāksim.

Viņš centās mani mierināt, kad es jau biju nomierinājusies. Viņš varēja būt divus, varbūt pusotra gada vecāks nekā Reno, — bet cik liela atšķirība starp abiem! Sis zēns jau bija pāri zināmam dzīves slieksnim. Pēkšņi es pamanīju, ka pagalms kļuvis tukšs.

— Ak dievs! Visi jau sagājuši klasēs, jums Iznāks nepatikšanas.

— Nē jel, kaut kā izgrozīšos.

Viņš atkāpās trīs soļus.

— Tad arlabvakar! Satikšu jūsu dēlu pēc mācībām.

Pagriezis man muguru, viņš vingrā gaitā aizskrēja uz

skolas ēku.

Viņa uzvārds bija Peirols.

Kauliņi bija mesti. Dienas virknējās cita aiz citas. Stundas abi noturēja liceja telpās, es paliku malā, turklāt es vienmēr centos izturēties tā, lai dēls mani pārāk nejustu sev uz kakla. Sī sistēma gan matemātikas jomā nebija vainagojusies ar panākumiem; bet vai ar uzraudzīšanu iepriekšējos mēnešos būtu sasniegts vairāk? Un vai nebija labāk, ka Reno pats nāca pie apziņas par savu vājo pusi un draudošajām briesmām? Arī es neizbēgu no zināmām vājībām, kas mēdz piemist vecākiem, kuri vienmēr atviegloti uzelpo, kad pieņēmuši kādu principiālu lēmumu un viņiem tur vairs nav jāiejaucas. Un pat nav par to jādomā. Es biju izdarījusi nepieciešamo. īsu mirkli, no sestdienas līdz pirmdienai, bija ilgušas raizes, un pēc tam atkal turpinājās jaukā tuvība ar dēlu.

Kādu dienu, rīta cēlienu pavadījusi pilsētā, kārtodama darba lietas, atrados netālu no liceja īsi pirms pusdienu pārtraukuma; apstājos ar mašīnu parastajā vietā sānielā. Reno nebija mani gaidījis, un man vajadzēja viņu klusi brīdināt, redzot, ka viņš jau sēžas uz mopēda.

— Paskat, tu esi atbraukusi!

— Kā redzi. Un es pat domāju, vai nebūtu laipni no manas puses, ja es ieietu sasveicināties ar Peirolu.

— Kālab to darīt?

— Aiz pieklājības, jo viņš ne mazumu nopūlas ar tevi.

Ne iebilduma, ne atbildes. Pacietīgi gaidīju. Ne ilgi.

— Saproti, māmiņ, Ja tu gribi, lai man ar matemātiķi viss iet gludi, tad tev nevajag iejaukties.

Vairāk no Reno toņa nekā no vārdiem es sarāvos. Viņš stāvēja pie mašīnas durtiņām, un es tikai pieliecos pie stūres, lai labāk viņu nopētītu. Ar to viņam laikam pietika, jo viņš klusākā balsī piebilda:

— Atvaino.

Ar rokas mājienu atvairīju viņa atvainošanos. Atvainošanās un piedošanas neietilpa mūsu paradumos. Kad Reno vēl bija pavisam mazs, ja viņš izdarīja kādu nopietnāku pārkāpumu: dusmojās, tīšām kaut ko saplēsa vai niķojās — kas, starp citu, bija ātri pagājušajā periodā gluži dabiski, — es viņu nesodīju, tikai klusēdama aizgāju, atstājot viņu vienu apdomāties, un viņš pats atnāca pie manis, «Mammī, lūdzu, piedod.» «Tas man nav vajadzīgs. Man nav svarīgi, ka tu lūdz piedošanu. Svarīgi ir, lai tu tā vairs nedari. Un galvenais — nekā neapsolies! Nozīme tam būs tikai tad, ja tevi uz to nekas nespiedīs.» Šāds slēdziens viņu vienmēr bija samulsinājis, sagādājis vilšanos. Reiz viņš skaidri pateica: «Saproti, ja es izlūgšos no tevis piedošanu, tad man par to vairs nebūs jādomā.» Redzi, kā, tomēr aptvēris! Todien es ar pūlēm savaldīju smieklus, redzēdama viņa savilktās lūpiņas. Viņam toreiz bija sestais gads.

Reno, iebīdījis mopēdu mašīnas aizmugurē, atsēdās man blakus. Iedarbināju motoru. Sirds dziļumos es arī domāju, ka man nevajag raizēties par šīm stundām.

— Un vēl, māmiņ, ja tev nebūtu nekas pretī…

Šoreiz viņš prātīgi nogaidīja.

— Jā?

— Kad tu atbrauc tā man pakaļ… kas man ļoti pa-tik, liec to vērā! Nu, tad neapstājies pie pašiem vārtiem. It kā es būtu jaunākās klases eksternis!

— I&lt;ā pavēlat, Busardela kungs! Jūsu šoferis jūs gaidīs… piemēram, šeit, šajā patīkamajā, klusajā laukuma; nekā darīt, ja pa ceļam samainīsimies… E, jūs tur, lielais lempi, uzmanīgāk, jūsu dēļ man jātaisa tāds pagrieziens!

Pie vārdiem «jūsu šoferis» Reno atslāba, iespurdzās un izpauda savas jūtas, diezgan stipri iebelzdams ar elkoni man pa sāniem.

Pēcpusdienā viņam bija sporta nodarbības, man vajadzēja braukt uz būvi. Tur darbs ieilga. Kad vakarā atgriezos mājās, mans zēns rosījās pa dārzu tornīšu pa-

kājē. Tuvojās dēstīšanas laiks, un dārzu nevarēja tik ātri nobeigt kā māju, mums bija vēl daudz kas jāizlemj. Reno arī te ņēma dalību. Es bieži apspriedos ar viņu, tāpēc ka viņam bija laba gaume un vēlējos izveidot to vēl vairāk. # No gada gadā es nemanot biju pārgājusi no dialoga ar sevi pašu uz dialogu ar savu dēlu. Todien bija jāizlemj * jautājums par vīteņaugiem, jo es uzskatīju, ka daži labi izkārtoti vīteņi veiksmīgi atdzīvinās ēkas stingrās līnijas. Ar savu diezgan izteikto arhitektūru un mazajiem izmēriem svaigi atjaunotajai Fonvertai draudēja briesmas izskatīties kā dekorācijai, kā maketam. Mans zēns ieteica stādīt tīteņus par piemiņu mūsu salai, kurā tie auga malu malās; es sliecos uz parastajām efejām. Jautājumu apspriedām rūpīgi, pēc tam atlikušās pāris stundas līdz vakariņām strādājām divatā.

Kopš apmešanās Fonvertā Reno bija pasācis ienākt . manā istabā un apsēsties pie mazā galdiņa, tiklīdz redzēja, ka es pievakarē ķeros pie sava darba. Dēla istaba, tieši tāda pati kā manējā, atradās blakus un būtu viņam pilnīgi pietikusi, turklāt viņš varēja izmantot arī apakšstāva velvēto zāli, kuras galā mēs ieturējām maltītes. Taču Reno apgalvoja, ka, redzot mani strādājam, arī viņam mostoties darba spars, un mēs, pagriezuši viens otram muguru, lai netraucētu, strādājām katrs pie savas lampas, es iebāzu degunu tāmēs,.viņš kala latīņu valodu. Kad ienāca Irma, nesdama uz paplātes mūsu aperitīvu — tomātu sulu ar citronu, viņa arvien sacīja to pašu, tikai reizēm mazliet mainīdama pa vārdam:

— Veil Paskat, cik jauki viņi abi sapas! īsts jauns pārītis!

Manu zēnu šis joks sajūsmināja, man tas likās vulgārs, tomēr patika itin labi. Irma, pati vēl būdama meitene, bija audzinājusi Reno no divu gadu vecuma. Viņa zināja visas manas nelaimes un tik ļoti ņēma tās pie sirds, ka devās man līdzi, pamezdama savu māti uz salas, no kuras es tiku izdzīta.

Tanī efeju vakarā, tiklīdz Irma ap apsvīdušajām glāzēm parādījās uz sliekšņa, es noliku pie malas brilles, piecēlos no galda, izstaipīdamās piegājti pie dēla un atsēdos viņam līdzās.

— Tā, esmu beigusi.

— O, es jau sen. Bija uzdots Tacits. Man patīk Tacits. Kad esi īsti iemanījies, tad vairs nav grūti, teksts kļūst kā rēbuss. Kas tas?

— Aploksne Peirolam. Ir mēneša beigas. Tev nebūs neērti nodot viņam? Uz veselību!

— Uz veselību! Nē, man nebūs neērti! Drīzāk viņš Jutīsies neērti. Vienkārši smieklīgi, kā viņš man liek izjust savu pārākumu.

— Tu mani pārsteidz. Viņš man nelikās godkārīgs.

Stāstīja man par saviem vecākiem.

— Vecākiem tur nav nekāda da|a.

— Tā vis nav. Peirols neslēpa, ka viņi ir loti vienkārši cilvēki. Ģimenē vairāki mūrnieki. Vai tev viņš nav stāstījis?

— Tu domā, ka mēs par tādām lietām runājam?

— Viņa brāļi jau strādā tanī amatā, masa nobeigusi tikai pirmskolu. Viņam, kā viņš pats teica,, esot bijis nags uz mācīšanos, un uz skolotāja ieteikumu vecāki sūtījuši mācīties tālāk. Jauki — vai ne?

— Ko visu tu par viņu nezini 1

— Tava vaina: tu mūs pameti divatā.

Reno paņēma aploksni. Nākamajā dienā viņš man sacīja:

— Peirols tev pateicas.

— Vai viņš izskatījās apmulsis?

— Nemaz ne! Viņš iebāza kabatā aploksni, pat to neattaisījis.

Iestājās klusums. Tad pēkšņi es izdzirdēju savu balsi:

— Kāpēc tev neuzaicināt viņu uz brokastīm kādu svētdienu? Šeit, tavā mājā. Var būt, ka pēc tam viņš pret tevi vairs neizturēsies tik augstprātīgi.

Reno paskatījās uz mani. Šādu priekšlikumu viņš nebija gaidījis un, patiesību sakot, es pati arī ne. Bet pateikts tas bija, un viņš jau atbildēja:

— Vai šosvētdien?

— Nē, svētdiena ir parīt: viņš nepagūs brīdināt savu ģimeni. Bet nākamajā svētdienā — kāpēc ne?

Un tagad es viņus abus vēroju, viens bija novietojies man pa labi, otrs pa kreisi pie galdiņa dārzā, kur dzērām kafiju. Gluži nejauši bijām atsēdušies cits pret citu pilnīgi simetriski — it kā kādai spēlei, iznāca īsta āboliņa lapa. Taču spēlei trūka spraiguma. Pusdienu laikā valodas vēl šā tā vedās, un šoreiz es biju atbalstījusi Irmas tieksmi iejaukties sarunā, apkalpojot pie galda. Tagad žokļi atpūtās un klusumu kaut kā vajadzēja aizpildīt. Iepretim viņiem abiem es atkal biju nonākusi tādā pašā neskaidrībā, kādu bija izjutusi liceja pagalmā, un es pat par to brīnī-

jos. Es mulsu. Redzēju mūs it kā no malas, visus trīs ieslēgtus Fonvertā, zem biezās zīdkoku velves.

Kad kafija bija padzerta, mirkļi vilkās kā mūžība. Redzēju tikai jau klasisko izeju, kuru var lietot katrā vietā un jebkuros apstākļos.

— Vai nepaklausīsimies kādas skaņu plates? Peirol, kādu mūziku jūs mīlat?

— Bel kanto.

Atbilde izšāvās uzreiz, tāpat kā, uzzibsnījot zobiem un acīm, uzplauka vaļsirdīgs smaids. Visu maltītes laiku man acu priekšā bija Peirola seja. Pirms mēneša liceja pagalmā nebiju tanī ieskatījusies: tagad es redzēju Pei-rolu. Viņš bija īsts, simtprocentīgs provansietis ar apaļu galvu, noteiktiem un reizē maigiem vaibstiem. Varēja manīt, ka viņš pēc dabas ir nopietns, tomēr ari bieži smaidīja, un, tiklīdz parādījās — tā kā patlaban — šis smaids, viņa ļoti tipiskā un diezgan parastā provansiskā seja ieguva asu noteiktību. Smaidā izpaudās viņa raksturs, tāpat kā citas sejas asarās atklāj cilvēka raksturu. Mani tas pārsteidza. Man šķita, ka Peirolam nav parasta jaunieša seja. Reno smaidīja reti. It īpaši šodien.

Abi zēni stāvēja pie galda, atstiepuši no mājas viens atskaņotāju, otrs veselu kaudzi ilgspēlējošās plates, un nu meklēja, ko izvēlēties. Peirol^ bija pusgalvu mazāks par manu dēlu, toties man likās labāk veidots. Reno bija diezgan tievs («Nē, jel,» viņš vienmēr izlaboja, «es esmu nevis tievs, bet garš»), viņš ātri auga, viņam vajadzēja kļūt vīrišķīgākam. Peirols jau tāds bija.

Beidzot plates bija izmeklētas, mēs klausījāmies un pat sākām sarunāties, salīdzināt. Pamazām iesila arī Reno. Mans dēls bija no bērnības saņēmis zināmu muzikālu izglītību. Peirols vadījās no sava dienvidnieciskās intuīcijas, abi strīdējās pilnīgi Jeunesses musicales diskusiju garā un būtībā bija vienās domās. Taču es ievēroju, ka reizēm Reno neviļus apstiprināja savus uzskatus pārāk pašapzinīgi un nopietni apgalvoja diezgan nodrāztas patiesības, un tad Peirola kastaņbrūnajās acīs iedegās jauns spīdums, kas mani pārliecināja par viņa humora izjūtu, bet aizvainoja manī mātes lepnumu. Es baidījos no izzobojuma. Vairs neatceros, uz kādu mana dēla piezīmi, ar kuru viņš pārāk lauzās vaļējās durvīs, Peirols pavīpsnāja, jau pavēra muti, gatavs izteikt kādu iebildumu, bet pēkšņi mūsu skatieni krustojās, viņš uzreiz pamanīja manas bailes. Uzraucis uzacis, viņš vērīgi ielūkojās manī, tad

plāt! pasmaidīja un nodūra plakstus, it kā sacīdams: «Labi, saprotu, neraizējieties!» Nekas neapturēja manu pļāpātāju, un viņš pļāpāja tālāk. Taču aiz dēla muguras tik ātri nodibinātā saprašanās ar Peirolu mani pārsteidza, es jutos gan nomierināta, gan arī mazliet vainīga.

Sapratu tomēr, ka galu galā šis ielūgums, maltīte un pēcpusdienas tērzēšana trijatā darīja labu manam zēnam. Viņš izrāvās no vientulības. Ne mūsu salā, gluži dabiski, ne iepriekšējā licejā, ne šajā, ne brīvdienās, īsi sakot, it nekur Reno nenoslēdza draudzības saites. Es būtu to vēlējusies; tiklīdz redzēju, ka viņam ar kādu mostas biedriskas attiecības, es centos tās nostiprināt, taču veltīgas cerības: biedrs nekad nepārvērtās par draugu.

Reiz ziemā kūrortā — pēc ārstu ieteikuma es cik iespējams bieži vedu Reno kalnos — viņš ārkārtīgi pieķērās kādam sava vecuma zēnam, kas pēc kritiena ar slēpēm bija saistīts pie guļamkrēsla. Viņiem toreiz bija trīspadsmit vai četrpadsmit gadu. Par spīti saulaino slēpošanas taku vilinājumam, Reno visas trīs nedēļas neatkāpās no slima zēna un, palīdzēdams viņam pārvietoties pa hoteļa terasi, sniedza atbalstam plecu un aplika roku viņam ap vidukli. Kad pirmo reizi ieraudzīju Šo kustību, sirds man sažņaudzās. Es pazinu pati sevi. Atmiņā man uzplaiksnīja nepastāvīgais pāris, kādu es arvien savas tālās mīlestības vai piedzīvojumu mirkļos uz īsu laiku'bija veidojusi ar jaunekli, kas bija vājāks par mani vai ievainots un balstījās uz manis. Abi zēni sniegotajos kalnos bija vairāk viens otram piemēroti, kaut vai pēc saviem gadiem.

Pēc tam viņi sarakstījās, un es piedāvāju Reno nākamajā lieldienu brīvlaikā pavadīt pāris nedēļu kādā jūrmalas kūrortā, kur, kā mēs zinājām, uzturēsies viņa draugs. Reno sejā savilkās parastā grimase.

— Vai tad tu negribi atkal satikties ar Zaņu Remī?

Reno paraustīja plecus, it kā pats īsti nezinātu. Es ne-

atlaidos.

— Vai tevi tas nevaldzina? Kāpēc?

— Viņš ir atveseļojies.

So vārdu dziļā jēga manam dēlam, protams, nebija uztverama; man gan. Viņā atkārtojās mana tieksme atbalstīt vājāku, mana patika uz nevienlīdzīgām vienībām. Varbūt arī mana skaidri neapzinātā tieksme nepieķerties nevienam. Sā vai tā mans piemērs un liktenis pārāk smagi gūlās uz Reno; šī iedzimtība, ko viņš bija pārņēmis no manis, izrādījās ļoti nomācoša. Līdz desmitajam mūža

gadam viņš bija pārāk dzīvojis manī, pēc tam sevī tin manī: tā bija visa starpība. Viņš pierada pie vientulības, bet ne aiz tiem iemesliem, kādi man savā laikā bija. Mani bija vadījusi griba meklēt palīdzību un aizsardzību pret ģimenes tirāniju, kura, pateicoties liktenim un manai gādībai, viņam bija aiztaupīta. Mani vientulība bija apbruņojusi pret dzīvi, viņu atbruņoja. Mani nespēja maldināt vārdi, kurus, es zinu, viņš diezgan bieži izteica manā prombūtnē paziņām, kas brīnījās, ka tos izsaka tik jauns zēns: «Vientulība? Esmu tāds pats kā mana māte, es dievinu vientulību.» Tomēr nē. Lai kā es viņu mīlēju un lai cik saskanīgi mēs divatā dzīvojām, viņš tomēr piederēja savai paaudzei, un es zināju, cik ļoti mūsdienu jaunatne baidās no vientulības, cik ļoti tai nepieciešama sabiedrība un bieži pat vienalga kāda. Vai tur neslēpās jauniešu nemiera un daudzo pārpratumu cēlonis? Vajadzēja lēnīgi izvest dēlu no manām pēdām, pasargāt viņu no manis atdarināšanas un manu kļūdu atkārtošanas. Vai vienīgā iespēja, kā to panākt, nebija nodibināt kopīgu draudzību ar vienu vai vairākiem cilvēkiem? Protams, es nedrīkstēju apgrūtināt Reno ar sava vecuma draugiem, kuru, starp citu, man nemaz nebija, — un vai tāpēc nebija vērts papūlēties ar Peirolu?

Ap sešiem pēc pusdienas mēs iesēdāmies mašīnā, lai aizvestu mūsu viesi līdz viņa ciematam. Tā bija norunāts, Peirols varēja svētdienas vakaru pavadīt savā ģimenē. Es reti nokļuvu šajā apkaimē, un brauciens mani iepriecināja. Tiklīdz bijām garām pirmajai pauguru virknei un tuvojāmies augstienei, mums pretī trauca salts vējš. Līdzenumā, pilsētā un mūsu Fonvertā pavasaris jau atgādināja vasaru, bet kalnos tas vēl pieturējās gluži dzestrs. Pirmās ciemata mājas vēl sārtoja saulriets, šaurās ieliņas, kas vijās kalnup, jau tinās mijkrēslī, tomēr saredzēt vēl varēja pietiekami, lai iekvēlinātu manī nemainīgo patiku uz šādiem stāvos kalnos it kā pielipušiem ciematiem, kuros es tik ilgi biju dzinusies pakaļ sapnim par klusu patvērumu, par glābšanās šķirstu. Peirols lūdza, lai viņam ļauj izkāpt mērijas laukumā, kas pletās uz kalna izciļņa, un atvadoties es pateicu viņam, it kā šī doma tikai nupat būtu man iešāvusies prātā, ka nākamo svētdienu mēs varētu aizbraukt uz jūrmalu.

— Tur man ir būdiņa tikai dažus metrus no krasta un ūdens uzreiz ir dziļš, var nirt. Ja laiks būs tāds kā šodien, tad izpeldēsimies.

Reno izteica piekrišanu. Viņš bija uzaudzis ūdenī kā amfībija un peldēšanā nebaidījās no sāncenšiem, es to zināju. Peirols bija ar mieru.

— Lieliskil — viņš sacīja. — Norunāts. Paņemšu līdzi peldbiksītes. Un paldies par jauko dienu.

Kamēr es apgriezu mašīnu, viņš mums veltīja savu sirsnīgo smaidu, ko apgaismoja laukuma laterna. Pēc mirkļa, izbraukusi uz Šosejas, es sacīju Reno:

— Zini ko, es vēl nepazīstu Peirola ģimeni, bet varu saderēt, ka viņa vecāki, vecvecāki un vēl tālāki senči visi ir šejienieši. Viņš ir īsts jauns ligūrietis.

— Nesāc nu tu arīl

— Ko lai nesāku?

— Nudien, visi pasniedzēji mūsu cildenajā mācību iestādē nemitīgi kladzina par šejienes pirmiedzīvotājiem ligūriešiem, par ligūriešu rasi, kas ir saglabājusies, par ligūriešu asinīm, kuras iejaukušās šejieniešu asinīs. To viņi skandina vietā un nevietā. Izgudro kaut ko citul

— Par ko tu man uzbrūc? Es taču tev nelasu nekādu etnogrāfijas lekciju, runāju par Peirola vaibstiem, par viņa seju.

Pēc tam man šķita, ka labāk ir klusēt. Vai nu Peirols bija vai nebija ligūrietis, viņš man atstāja vislabāko iespaidu, un tas bija galvenais. Es ļoti paļāvos uz nākamo svētdienu.

Nedēļa man bija veiksmīga. Man uzreiz piedāvāja divus nozīmīgus pasūtījumus, kas pievienojās jau pasāktajiem darbiem. Pavasarī pārbūvju piedāvājumi aizvien pieaug, tā ka savu otro sezonu es nobeidzu diezgan labi. Tagad gan visos iedzīvotāju slāņos visos apvidos izpaudās tieksme atrauties no pilsētām, atrast klusu patvērumu, kur atpūsties vai mierīgi strādāt. Tās pašas paniskās bailes, kas bija man likušas bēgt no mehanizācijas un biznesa uzbrukuma, pārņēma arī citus cilvēkus un sagādāja man ienesīgu nodarbošanos, kaut gan agrāk pat nebiju domājusi, ka varētu būt piemērota šai profesijai. Es guvu tanī diezgan labus panākumus, tāpēc ka pratu nodot citu kalpībā savu egoistisko vientulības mīlestību un spējas apvienot vajadzīgos nosacījumus atrautībai no burzmas. Mana vairīšanās no cilvēkiem sagādāja klientūru un deva man un dēlam eksistences līdzekļus. Taisnīga atmaksa!

Teikšu bez lieJīšanās, es pamazām iemācījos uzveikt dažādas grūtības savā darbā un zināju, ar kādiem līdzekļiem atsvērt speciālas izglītības trūkumu. Es nebiju ieguvusi praktiskas zināšanas no kāda patrona, vadījos tikai no nojautas. Taču pūles netaupīju, gaume man nebija slikta, un es vienmēr pierunāju klientus neatkāpties no vietējās zemnieku celtniecības likumiem, arī man pašai tā bija vislabākais ce|a rādītājs; un galvenais — uzņemdamās pārbūves un citus pasākumus, es pratu nezaudēt galvu, saduroties ar provansiešu īpatnējo, gadsimtiem iesakņojušos, «es par to tikai nospļaujos», kas reizēm varēja uzjautrināt, reizēm dzīt izmisumā.

— Strādājot savā amatā, — apgalvoja valodīgais Ri-kāra kungs, — jūs protat likt lietā gan šarmu, gan autoritāti, īsi sakot; jūs netēlojat diezin kādu veikalnieku, bet izmantojat sievišķīgos ieročus.

Rūpīgi kopts, atturīgi ģērbies atraitnis, klasisks provinces skaistulis — siržu lauzējs, Rikāra kungs, kas kura katra apmeklētāja dēļ vis nenāca ārā no sava kabineta, bija pasācis man izrādīt īpašu uzmanību. Es to nenoraidīju, jo tā veicināja mūsu labās attiecības.

— Jūsu personā, Agnesas kundze, klientiem un uzņēmējiem matu piesaka sieviete, jā, un tieši sieviete viņus uzveic.

Tāpat kā agrāk savā salā saskarē ar kaimiņiem, zemniekiem un zvejniekiem, arī šeit es itin ātri panācu, ka mani vairs nesauca par Busardela kundzi. Uz manas firmas blankas bija iespiests: «Agnesa, dekorētāja; telpu iekārtošana, restaurācija.» Tālāk — mana adrese, telefons un numurs, ar kādu biju ierakstīta komerciālajā reģistrā. Nesarkstu, atzīdamās, ka reizēm, pārlasīdama pastu vai manas mašīnrakstītājas nupat pārrakstīto tāmi, es izklaidīgi — varbūt pat ne sevišķi izklaidīgi — pārvilku ar pirkstu lappuses augšmalā, kreisajā pusē, pa savas firmas, pa sava pašas radītā vārda reljefajiem burtiem.

Viens no darba piedāvājumiem, ko nedaudzu dienu laikā saņēmu, man nāca tieši ar Rikāra kunga starpniecību. Tā bija parasta vecas lauku mājas restaurācija tepat apkaimē, un to pasūtīja plaši pazīstama rūpniecības kompleksa inženieris. Mana nepatika pret rūpniecisku ainavu nesniedzās tik tālu, lai es liegtu palīdzību cilvēkiem, kuri ik vakaru tiecās paglābties no tās.

Otram darbam mani bija ieteicis kāds no agrākajiem klientiem: viņa draugi bija nesen nopirkuši kādā Korsikas ciematā vairākas vecas mājas, kuras gribēja pārvērst vienā lielā mājoklī. Biju ar mieru ievadīt šo pārbūvi, bet ar noteikumu, ka līdzi strādās arī kāds turienes arhitekts, jo citādi tiktu aizvainota korsikāņu patmīlība, turklāt es arī nevarēju bieži braukt uz turieni. Pasūtītāji piekrita maniem noteikumiem, prasot tomēr, lai pārbūve tiktu izdarīta «Agnesas stilā», — apzīmējums, kuru Rikāra kungs aiz laipnības bija izgudrojis un kurš bija iegājies, izraisot smaidu vienīgi man pašai.

Parakstījusi abus līgumus, kuri man atjāva vismaz dažus mēnešus būt ļoti izvēlīgai pret citiem piedāvājumiem, es gaišā noskaņā sagaidīju sestdienu. Tā kā laiks netraucēja mana nodoma īstenošanu, puspiecos, kad abiem zēniem beidzās mācības, es iesēdināju viņus mašīnā un aizvedu uz jūrmalu.

Tur cilvēku bija maz. Tos piecpadsmit kilometrus liedaga, kurā varēja makšķerēt un peldēties, ļaudis pārplūdināja lielāko tiesu brīvlaikos, tad katrs līcītis tika pārvērsts par drūzmainu atpūtnieku ostu. Kad atvaļinājumu sezona beidzās, priedulājā un starp klintīm izkaisīto vasarnīcu un laivu šķūņu īpašnieki palika vieni.

Arī es pirms gada biju tur nopirkusi laivas šķūni ar divām istabiņām — kabīnēm pažobelē un šauru dārziņu starp divām niedru rindām šķūņa priekšā. No ūdens malas pie mums varēja piekļūt tikai peldus. Mašīna bija jāatstāj diezgan tālu aizmugurē, kur cauri priedulājam vijās taciņa, kas beidzās strupceļā pie šķūņa; manus pieticīgos simt’ divdesmit kvadrātmetrus ieskāva citu gruntsgabalu žogi. Pusstundu pavadījām ceļā, tad atslēdzām šķūni, kurā snauda laiva, paspērām desmit soļus tumsā, atgrūdām vaļā abus durvju spārnus jūras pusē, un uzreiz mūs apspīdēja debesu saule, ūdens atspulgi, pie kājām pret klintīm šļakstēja sīki vilnīši, smaržoja priedes, un kaut kur tuvumā kāds cepa zivis diļļu mērcē.

Vasaru jūrā pat piecdesmit asu no krasta varēja dzirdēt cikādes. Vajadzēja gan aizstāvēties pret tranzistoriem, bet Reno un es bijām sagudrojuši pretuzbrukuma paņēmienu. No Fonvertas atvedām krietni nolietotu skaņu plašu atskaņotāju, lai tas pavadītu šķūnī vecumdienas, un, tiklīdz sāka darboties radiomaniaki, mēs bez uzaicinājuma ļāvām vaļu visizteiksmīgākajai primadonnai Do-niceti operas ārijā, kuru viņa skandināja bravūrīgi un uz visskaļāko. Panākumi neizpalika: drīz vien atkal varējām klausīties jūru un cikādes. Uz šiem vārdos neizpaustiem, bet ātri saprastiem noteikumiem tika noslēgts miers ar kaimiņu teritorijām.

Šinī pēdējā maija sestdienā, tiklīdz mēs visi trīs bijām ienākuši šķūnī, kura atgrūstās durvju puses atklāja liesmainas debesis un jūru, abi zēni kā uz pavēli norāva nost apģērbu. Peirols uzreiz bija pilnīgā gatavībā: viņam zem biksēm biia peldkostīms, un, lai vienā mirklī pārģērbtos, viņam nebija vajadzējis paiet nomaļus. Nebiju gaidījusi šo pēkšņo un tuvo pārvērtību; mēs stāvējām cits citam pilnīgi blakus, un laiva nejāva man aizvirzīties projām. Neapturēdama skatienu pie Peirola, es tomēr paguvu viņu redzēt. Nekad nebūtu domājusi, ka tik jauns septiņpadsmit gadus vecs puisis var būt tik vīrišķīgs. Viņa augums bija kā metālā izliets, tam vairs nebija nekā zēniska, un man iešāvās prātā, ka ciematā Peirolam droši vien jau ir kāda «saiešanās». Es piederu pie tās paaudzes, kurai kailums ir nevis kaut kas neitrāls un nenozīmīgs, bet Joti daiļrunīgs. Novērsu galvu sānis. Un ko es ieraudzīju? Pilnīgi kailo Reno, ka šaudījās pa šķūni, kāpdams pāri laivai, meklējot peldbiksītes, kuras iepriekšējā reizē te bija atstājis. Uz šo skatu es, smagnējā, apģērbtā sieviete starp abiem ambras un ziloņkaula dvīņiem, kuri pustumsā mani grūstīja, asi atsaucos:

— Nemaz nekautrējies! Cilvēku jau tuvumā nav, bet mēs te esam.

Reno pārsteigts paskatījās uz mani, un es nodomāju: vienalga, vai viņš ir tievs vai garš, viņam noteikti jā-kjūst muskuļainākam. Viņš nekā neatbildēja, tikai izbrīnā nolūkojās uz mani un nemaz necentās apslēpt savu kailumu, un viņa mierīgā nekautrēšanās un klusēšana kāpināja manu apjukumu. Kopš kāda laika es pārāk bieži izjutu, ka reizēm izturos neveikli pret dēlu; šī neērtība man bija kaut kas jauns, tā traucēja mūsu draudzīgo saskaņu. Kā? Reno taču nevar ne no šī, ne no tā tēlot šķīsto Diānu mātes klātbūtnē tikai tāpēc vien, ka tepat ir biedrs, ar kuru viņš, gluži dabiski, ietu kopā zem dušas.

Vērodams manu dēlu un varbūt arī mani, Peirols nekustējās no vietas, un es viņam sacīju:

— Nebrīnieties: mūsu salā Reno visu bērnību skraidīja, apkārt plikiņš.

Jaunais ligūrietis nepalaida garām izdevību man plati uzsmaidīt un atbildēja:

— Nebaidietiesl Es netērpšos tāpat kā viņš, ja jūs raizējaties par to.

Es mazliet aizelsos un vairs nezināju, ko teikt, bet Reno vēl arvien tādā pašā izskatā turpināja meklēšanu un augstprātīgi uzsauca, ka Perikla laikos palestrā visi atlēti staigājuši pilnīgi kaili. Redzēju, ka Peirols gaida, lai kopā ar Reno mestos ūdenī. Peirols un es stāvējām viens otram blakus un klusējām. Pēcpusdienas saules at-spīdumi, ielauzdamies pa šķūņa durvīm, zeltīja viņa ādu puskrēslā, pie kuras manas acis jau bija pieradušas. No viņa izstaroja svelme.

Gribēju pārtraukt klusēšanu, izgāju uz mazās laivu pieturas un paskatījos uz jūru.

— Negaidiet viņu, — es sacīju, nepagriezdama galvu. — Saule jau riet.

Nebiju vēl līdz galam izteikusi šo pieaugušas personas prātīgo padomu, kad man garām viens pēc otra aizjoza, pieklājīgi ietērpušies peldbiksītēs, abi zēni, un desmit metru attālumā viņu dubultā niršana uzšļāca gaismas un ūdens šaltis.

īpašos termosos biju paņēmusi līdzi Irmas sagatavotos ēdienus: vakariņas un rītdienai brokastis. Man vajadzēja tikai uzklāt galdu, un nolēmu to darīt ārā, zem niedrāju nojumes, kurā karājās «sikspārnis»; laiks joprojām bija silts. Taču pēc izpeldēšanās vēl bija diezgan agrs, un katram vajadzēja ar kaut ko nodarboties. Reno ņēmās sakārtot laivu. Viņš bija nokristījis to par «Agnešu», un, kad es tam pretojos, viņš izteica priekšlikumu nosaukt laivu par «Jūras ērgli», un es no diviem ļaunumiem izvēlējos mazāko.

— Vai gribi, lai tev palīdzu? — Peirols jautāja.

— Nē, paldies, esmu pieradis*

Peirols neuzplijās, paņēma žurnālu un sāka lasīt. Redzēju, ka draudzība viņu vidū nerodas, un, kaut gan centos neiejaukties viņu biedriskajās attiecībās, man tomēr vajadzēja aprunāties ar viņiem par naktsguļu.

— Paklausieties, zēnil Kā jūs iekārtosieties uz nakti?

Reno cītīgi spodrināja laivas hromētās daļas un likās

nedzirdam jautājumu, un es paskaidroju:

— Jautāju tāpēc, Peirol, ka mums augšā ir divas istabiņas un Reno pažobelē atrodas izvelkamā gulta. Bet var arī laivā ielikt matraci ar palagiem un visu, kas vajadzīgs: tur ir ērti, esmu pati tā gulējusi.

Nesaņēmusi atbildi ne no vienas puses, es paskatījos uz Peirolu, kas, pārtraucis lasīšanu, uzraucis uzacis stāvā izliekumā, ar mājienu, kurš mums jau bija izvērties par saprašanās zīmi, norādīja uz biedru, it kā sacīdams: «Tas

jāizlemj viņam.» Reno, sažņaudzis dūrē zamšādas gabalu, turpināja savu darbošanos.

— Reno, ko tu par to domā? — es jautāju. — Man ir vienalga, gribu tikai zināt, kur klāt jums gultas.

— Kā viņš gribēs, — Reno neatskatīdamies noburkšķēja. — Bet es tevi, Peirol, brīdinu, ka šī divguļamā gulta ir tikpat kā viena. Un es naktīs spārdos. Varu tev iebelzt ar kāju.

— Ja tik vien būtu tās bēdas, tad es spertu tev pretī, — Peirols labsirdīgi sacīja un tūlīt turpināja: — Kundze, es labprāt gulēšu laivā.

— Jauki.

Pēc tam mēs paēdām vakariņas un drīz devāmies pie miera. Sarunas, tāpat kā Fonvertā, nebija raisījušās. Reno nemaz neatkusa, un Peirola klātbūtne nebija sevišķi ierosinoša. Vai es atkal lieku reizi būtu pārāk paļāvusies uz apstākļiem? Gulēdama savā pažobelē, ieklausīdamās jūras elpā, kas mani gremdēja pārdomās, es skatījos uz gaidāmo dienu diezgan bezcerīgi.

Rīts pienāca ar parasto gaišo noskaņu. Jaukais laiks, pāragrais karstums, uz kuru tātad nebiju veltīgi paļāvusies, vairākkārtēja peldēšanās, laiva «Agnesa», kas sniedza visu, ko no tās varēja sagaidīt, un it īpaši saule — jā, saule! — veica pilnīgu pārvērtību. Tāpat kā pilsētnieki uz laukiem pēkšņi atklāj stundu un parastajā dzīvē pārāk īso dienu brīnumaino ilgumu, es arvien no saules peldes esmu guvusi mierinājumu un jaunus spēkus un ikreiz par to brīnījos. Svelmainajā bezdarbībā zem tumšām brillēm aizsargātajās acīs rēgi izgaisa, bažīgā iztēle norima, mirkļi virknējās tukši un reizē bagāti un tos nevajadzēja piepildīt ar vārdiem. Es zināju, ka šādā stingumā nomierinās uzbudinātie un vairs nemeklē atbalstu svārstīgie. Reiz kāda sveša dāma pludmalē man teica: «Man visu laiku vajag kaut ko darīt, citādi es kļūstu vai traka.» Sim mazajam sievišķītim bija tik straujas kustības, ka viņā uzreiz varēja uzminēt īstu rosīšanās gara apsēsto, taču itin drīz ievēroju, ka debesu uguns viņu uzveica un viņa rāmā mierā stundām ilgi gulšņāja atpūtas krēslā… Esmu rīkojusies pareizi, atvezdama šurp «Reno ar Peirolu. Diena ritēja uz priekšu, saule arī, un, spriežot pēc manis, abiem zēniem vajadzēja justies labi. Viņi nesarunājās, taču klusēšana vairs nenomāca. Biju iecerējusi šo izbraukumu viņu labā, lai viņi sadraudzētos, es to ļoti vēlējos, tāpēc ka Peirols bija simpātisks. Es slīgu labsajūtā. Un tā radās neviļus — no manas gremdēšanās ūdeņos, no manas gremdēšanās saules svelmē. Es peldēju gandrīz dzīvnieciskā aizmirstībā, kas atgriezās pie manis no tālās jaunības, no sen iesīkstējušās vientulības.

Vienu brīdi, varbūt mazliet pēc divpadsmitiem, es piecēlos sēdus, redzēju blakus abus jauneklīgos augumus, katrs, tāpat kā es, sauļodamies bija izstiepies uz sava pludmales matrača, un es no jauna atgūlos. Mēs visi trīs bijām ieslēgti ne vairs Fonvertā, bet izkausēta zelta sfērā. Kas man ko raizēties? Mana divvientulība ar dēlu jau bija pārāk ieilgusi, un šis svešais jauneklis ieradās īstajā laikā, viņš bija lielisks un gaidīts trešais ar savu gaišo smaidu, ar uzticību modinošo seju. Es biju divdesmit gadu vecāka nekā Reno, un Peirols, pievienodamies viņam, atjaunoja līdzsvaru.

— Cik te labil — es izdvesu zem salmu platmales, ko biju uzvilkusi uz deguna, un dzirdēju, ka divas pilnīgi līdzīgas, savu īpatnējo pieskaņu zaudējušas balsis reizē atbildēja it kā pavisam tuvu un arī ļoti tālu: «Jā.»

Es izstaipījos, atvēru plaukstas pretī saulei, lai to vairāk saņemtu, lai to vairāk uzsūktu; uz šaurā matracīša centos pilnīgi atslābināt musku|us, gremdējos, ielaidos fiziskā nekustīgumā, mans saprāts aizplīvurojās zeltainā dūmakā, un, kad mirk|iem apziņa manī pamodās, es jutos tanī svētlaimes un' ilūziju stadijā, kad sievietes aizmirst savu nogurumu un gadus. Es sev sacīju: «Tagad tu esi sasniegusi tādu dzīvi, kādu pati izvēlējies un izveidoji; agrākā Agnesa ar saviem nebeidzamajiem uzbudinājumiem, tā Agnesa, ko vienmēr vilka atpakaļ viņas bērnības un ģimenes nedzīvais smagums, Agnesa, kas cieta neveiksmi pēc neveiksmes, uzveica pārbaudījumus, bet tos neaizmirsa, apslāpēja, bet nespēja izdzēst dusmas par viņai nodarītajām pārestībām, šī Agnesa, tu pati redzi, ir tālu projām; tu esi devusies atklātā jūrā, un dzimtais krasts jau ir izgaisis.»

— Kas mums būs brokastīs?

— Ko?

Es strauji izslēju galvu, cepure nokrita man uz krūtīm, un es attapos.

— Piedod, māmiņl Vai tu gulēji?

— Gandrīz.

Brauciens līdz Pcirola ciematam, pat nogriežoties pa taisno ceļu, bija ilgāks nekā pirmo reizi. Mani pasažieri nesarunājās, tas bieži ir labi pavadītas dienas turpinājums un apliecinājums. Viņi, tāpat kā es, bija uzņēmuši krietnu svaiga gaisa un spilgtas saules devu, no tās mums vēl tagad klauvēja deniņos, taču vakars bija dzestrs, vajadzēja uzvilkt stiklus, un mūsu mašīna, kļuvusi vēl skanīgāka, bija vienīgā, kas klusumā dūca, dzenoties pakaļ krēslai. Jutu, ka Reno aizvien ļenganāk atspiedās pret manu plecu, un secināju, ka viņš snauž. Sadales dēļa atspīdumā ar ātru skatienu pārliecinājos, ka Peirols arī ir aizsnaudies, un mirkļos, kad dēls ne tik smagi uzgūla manam plecam, es nojautu, ka zēni atbalstās viens pret otru. Taču abu miegainība kā strāva, kas pāriet no pleca uz plecu, pielipa arī man, un es ieslēdzu radio, jo viņus klusinātās mūzikas čuksti netraucēja. Redzēdama, ka viņi ir noguruši vairāk nekā es un nokausējušies kā jauni kucēni, kas pārāk daudz draiskuļojušies, es atvilgu un izjutu lepnumu par viņiem abiem.

Kad Peirols izkāpa sava ciemata laukumā, Reno atmodās pilnīgi. Taču viņš neteica man ne vārda, līdz pavīdēja pilsētas pirmās ugunis; nolēmu to apbraukt. Es samazināju ātrumu, jo mašīnu plūsma pieauga, un tad pēkšņi ne no šī, ne no tā Reno ar savdabīgo nojautu, kas mani allaž samulsināja, ar viņam piemītošu it kā iekšēju dzirdi, kura tādās reizēs izpaudās, man īsi pateica:

— Saproti, es nekad nemetos ap kaklu nevienam, iekams viņu ilgi nepazīstu.

Esmu notvertai Es savaldījos un vienaldzīgi atbildēju dēlam, ka viņam pilnīgi taisnība.

Tad pēc pāris dienām mani jaunie klienti mani steidzami izsauca uz Korsiku. Tiklīdz biju piekritusi vadīt pārbūvi, viņi tūlīt bija aizbraukuši turp un aicināja arī mani. Saņēmusi viņu telegrammu, es mazliet sapīku, jo nebiju domājusi, ka tas ies tik ātri, un man negribējās tagad atstāt manus abus zēnus. Tomēr amats jau sen bija mani pieradinājis neņemt vērā, vai man kaut kas ir vai nav patīkami, — jo kur gan es citādi būtu nonākusi? Vai, pareizāk sakot, kur palikusi? Turklāt es zināju no pieredzes, ka gadījumos, kad klienti ir ļoti nepacietīgi, viņi vieglāk ļauj man rīkoties pēc maniem ieteikumiem un ari neskopojas ar līdzekļiem. Veikalnieciskā sieviete, par kādu man bija tik grūti kļūt, nedrīkstēja kaut kādas nepatikas dēļ zaudēt honorāru.

Pa telefonu pasūtīju vietu lidmašīnā un pēc vakariņām noturēju zem zīdkokiem nelielu apspriedi ar Reno un

Irīnu. Tā nebija pirmā reize, kad atstāju abus vienus, taču šoreiz mūsu dzīvē bija ienācis kaut kas jauns.

— Es vēlos, lai viss noritētu kā parasti, it kā es nemaz nebūtu projām. Gan šeit ar Irmu, gan licejā ar Pei-rolu. Ceru atgriezties pirms sestdienas, bet, ja es tiktu aizkavēta un zēni gribētu aizbraukt uz jūrmalu, tad brauciet bez manis: atslēgas es jums atstāšu. Es taču nelaupīšu jums iespēju izpeldēties tikai tāpēc, ka man jānīkst Korsikā.

— Vai mašīnu tu mums atstāsi?

— Noteikti ne: kā tad es rīt tikšu lidostā?

— Es nevaru aizkulties no šejienes līdz jūrmalai ar mopēdu, turklāt ar Peirolu uz bagāžnieka.

— Un ko tad Irma? Mazauto, ar kuru viņa brauc iepirkties produktus?

— Man nepatīk vadīt to ķerru.

— Es pat negribu, ka tu vadi, kad es neesmu tev blakus. Tev ir tikai piecpadsmit gadu.

— Es izskatos vecāks, tu pati to apgalvo.

— Un pārbaudes? Nē: Irma jūs aizvedīs. Vai esat ar mieru, Irma?

— Labprāt. Un es viņiem uzvārīšu zivju zupu pēc zvejnieku modes.

— Vai tu Irmu nekaitināsi?

Reno paraustīja plecus.

— Tu skaidri zini, ka ne. Ja tevis nav klāt, tad tur nav nekāda prieka.

— Kāpēc tu uzmet lūpu?

— Es tev jau sacīju: man nepatīk, ka tu aizbrauc.

— Kāpēc?

— Jokil — viņš izmeta, paceldams acis uz mani, izbrīnījies, ka es nesaprotu tik vienkāršu patiesību. — Es visu laiku domāju, ka tev var kaut kas notikt.

— Man notikt? Es taču jau esmu lidojusi. Un reizi pat kopā ar tevi.

— Kopā, tad tev nekas nevar notikt. Vai ari es par to tad nedomāju, jo arī lidoju.

Reno zināja tādus vārdus, kuriem piemita noslēpumainas spējas mani saviļņot un pēc tam nodarbināt man prātu. Reizēm manī pat modās aizdomas, vai Reno drusciņ neizliekas un mēs abi netēlojam kaut kādu nosacītu spēli, kurā viņam ir valdzinošā dēla loma. Tomēr nē. Reno vadījās tikai no instinkta, un reti sastopamā īpatnība, ar kuru viņš atšķīrās no citiem sava vecuma zēniem un kura pie katra cita būtu likusies tīša, viņam nāca tieši no aprēķina un savaldības trūkuma, bieži vien arī no kautrības trūkuma.

Protams, viņš nebija muļķis, tomēr intuīcija viņam tālu pārsniedza saprātu. Ka māte es to apzinājos. Un par to uztraucos.

Reno mani savaldzināja ar saviem vārdiem. To varā es dzīvoju līdz aizbraukšanai un arī vēlāk. Visu lidojuma laiku es domāju par viņu, mes tik reti šķīrāmies. Augstu gaisos virs dzirkstošās jūras man acu priekšā bija tikai mans dēls: viņš pusguļus atlaidies pītajā krēslā, izstiepis garās, kailās kājas, uz kurām caur biezo lapotni krīt elektriskā gaisma, un turpat tuvumā, uz virtuves durvju sliekšņa, stāv Irīna un vērīgi ieklausās mūsu sarunā.

Nedaudzajās dienās, kuras pavadīju prombūtnē, jo man vajadzēja tur visu izlemt, saskaņot, uzmest plānus un beidzot dot zaļo uguni, atšķirtība no Reno man likās bezgalīgi ilga. Katrā atelpas brīdī manas domas traucās pie viņa. Pārbraucienos pa salu no vienas vietas uz citu es gremdējos ainavas aplūkošanā vai arī izlikos nogurusi un aizvēru acis, lai nebūtu jāsarunājas un jāskatās. Iztēlojos savu dēlu, sapņoju par viņu. Te es redzēju Rcno ar Peirolu noslēgušos tukšā klasē, paslēpušos no citiem, tāpat kā viņi bija paslēpušies no manis, jo, palikdama uzticīga dotajam solījumam, es nekad neiejaucos abu darbā. Te atkal es redzēju, kā Irma savā mazlitrāžas auto ved viņus uz jūrmalu vai arī kā zēni viens pēc otra lec ūdenī no steķiem, vai abi kārīgi mielojas ar zivju zupu. īsi sakot, viņu man ļoti trūka.

Sīs ainas aptumšoja tikai viena ēna: Reno iecirtība pret biedru, liegšanās noslēgt draudzību. Tāpēc es, pasteidzinādama atgriešanos, otrajā sestdienā pēc apspriedes ar saviem ļaudīm, kurā pēkšņi izdevās atrisināt visus sasāpējušos jautājumus, nolēmu paspēt uz vakara lidmašīnu, nezaudēdama laiku, pieprasīju telefonisku sarunu ar kontinentu, jo parasti ilgi uz to jāgaida, un traucu atpakaļ pie saviem zēniem.

Kad nakti ierados Fonvertā, aizslēgtais nams grima tumsā un dzīvoja savu noslēpumaino dzīvi. Es maz gulēju, biju satraukta kā bērns pirmās skolas brīvdienas priekšvakarā. Nevarēju vien sagaidīt, kad pārsteigšu abus zēnus jūrmalā.

Naktis raucās arvien īsākas. Devos ce|ā rītausmā, lai izvairītos no svētdienīgās drūzmas uz šosejas, kas ved uz jūru, un viegli sasniedzu mērķi. Šķūnis vēl snauda, es piesardzīgi atvēru durvis un ieraudzīju, ka laivā gultu sev uzklājusi Irmā. Nodomāju, ka Reno guļ manā istabā un Peirols otrajā, taču nē: mana pažobele bija tukša un atstāta man, abi zēni gulēja izvelkamajā gultā blakus. Redzēju viņus atmostamies, līksmi sasveicināmies ar mani, un no viņu izsaucieniem, ko pavadīja abpusīgas dunkas, no grūstīšanās, drāžoties lejā uz dušu svaigā gaisā, no tā, kā abi aizskrēja uz laipām un ar kāju pirkstgaliem aptaustīja ūdeni, es sapratu, ka beidzot viņi ir pāri saspīlētības slieksnim: Reno bija piekāpies, draudzība ir nodibinājusies.

— Zistēn! — iekliedzās mans dēls, un tā es dabūju zināt, ka Peirola vārds ir 2istēns.

— Jā, Reno? — atsaucās Peirols, kas aiz pieklājības bija atgriezies pie manis.

— Peldēsim, kurš ātrāk tiks līdz bojai un atpakaļ. Es tev dodu divdesmit metrus priekšā.

— GudrinieksI Tu skaidri zini, ka uzvarēsi: es taču peldu tikai brasā.

— Es arī peldēšu brasā.

— Ejiet, Peirol! — es viņu mudināju. — Ejiet vien!

Galu galā abi, viens otru stumdīdami un raustīdami,

ievēlās jūrā, krietni sarijās ūdeni un skaļi klaigāja. Saule jau bija uzlēkusi. «Jauki!» es, krastā palikusi, nodomāju. «Ledus ir pilnīgi izkusis; pietika ar to, ka es uz bridi pagriezu muguru.»

Visu rīta cēlienu es biju gurda, lika sevi manīt desmit spraigā darba dienas un īsā nakts atpūta. Peldēties nemaz negribējās. Tūlīt pēc brokastīm uzkāpu savā istabiņā atpūsties un domās svētīju priedes, kas pleta zarus pāri jumtam, jo diena bija karsta. Atkal nokāpusi lejā, atradu abus zēnus gulšņājam uz pludmales matračiem, kurus viņi bija atvilkuši ēnā zem nojumes, un tērzējam. Mani ieraudzījuši, viņi aprāvās.

— Vai es jūs traucēju?

— Mēs runājām par matemātiku.

— Tad jau es traucēju.

Paspēru soli atkāpdamās.

— Nē jel, paliec pie mums.

Es atsēdos guļamkrēslā. Mirkli valdīja klusums. Zēni skatījās uz mani.

— Dzi, Žistēn, vai pateiksim viņai?

— Kā tu vēlies.

— Tad pasaki tu.

— Saki pats: tas jau attiecas uz tevi.

— Nu tad tā.

Reno nenoteikti klusēja, it kā tikai patlaban, kad jau grasījās to izteikt, būtu atskārtis sakāmā nozīmīgumu.

— Jā, nudien! Tu neticēsi.

— Kas tad ir galu galā? Runāl

— Nu tā: mums bija kontroldarbs matemātikā. Uzmini, kādu vietu es ieņēmu!

'— Ko es varu zināt. Droši vien priekšpēdējo, nevis pēdējo, tāpēc ka tu izskaties kā uzvarētājs.

— Nu, 2istēn! Vai dzirdi? Nav ne uz to pusi! Māmiņ, divdesmit trešo no četrdesmit.

— Patiesi? Tas taču ir panākums! Tas ir neaptverami!

— Nu kad es tev saku! Skolotājs apstulba aiz brīnumiem.

— Peirol, tas ir pateicoties jums.

— Galvenais, pateicoties viņam pašam, — Peirols atbildēja.— Jūs jau zināt, kā tas ir: vajag tikai īsti saņemties. ..

— Tas taču ir īsts notikums! Esmu ļoti apmierināta, Reno; ja tu tā turpināsi, tad varam cerēt uz apmierinošu atzīmi?

— Eksāmenā? — Peirols sacīja. — Tas ir iespējams.

— Cik nedēļu vēl atlicis līdz pārbaudījumiem?

— Sešas vai septiņas, — mans dēls atbildēja. — Vēl nav pilnīgi noteikts.

— Vēl septiņas nedēļas! Vai tu domā, ka varēsi izturēt?

— Klausies, — Reno centās izskaidrot. — Varu tev pateikt, ka pēkšņi es sāku saprast. Tas nav sen: pirms kādas nedēļas. Viņš man atvēra acis. Un tagad man ir skaidrs. Zini, 2istēnam matemātikā ir nags.

— Tomēr es neesmu pirmais savā klasē, — Peirols sacīja. — Arī es ne. Un man arī pēc sešām nedēļām ir eksāmeni.

— Kā to var salīdzināt! Jums ir tāda programma! Nesaprotu, kas jums vēl atliks ko mācīties augstākajā matemātikā! Par viņu, māmiņ, neraizējies, viņš ir pārpāri sagatavojies. Un tas nav tik vienkārši. Jo internātā koncentrēties… Mācību istaba, guļamistaba… padomā tikai!

Tas tiesa, — Peirols piekrita. — Internātā tu nekad neesi viens un vienmēr esi vientuļš.

Vai mans dēls to pateica tādēļ, lai Peirolu padarītu man vēl simpātiskāku? Es nekad nebiju īpaši domājusi par šī zēna dzīvi internātā. Pazinu Peirolu tikai ārpus liceja, tādu, kāds viņš bija Fonvertā, laivu šķūnī vai atvadu mirkļos viņa ciematā, no kura biju redzējusi vienīgi mazo, naksnīgo laukumiņu. Piepeši priekškars atvērās — un es ieraudzīju Peirolu aiz liceja sienām, vientuļu gūstekni, kas sapņo, sēdēdams skolas solā pārpildītā mācību istabā, vai naktī, pieslējies pie atvērtā loga, vēro snaudā iegrimušo pilsētu. Sīs ainas vērta Peirolu man spilgtāku, piesātinātāku, un viņa vārdi par vientulību daudzo līdzskolnieku vidū šķita nākam no viņa otrā «es», kurš man bija svešs. Cik nabadzīga reizēm ir mana iztēlei

Atspiedies uz elkoņa, Peirols domīgi klusēja, un es uz viņu skatījos. Viņš likās kā gleznotāja modelis, kurš sastindzis sadrūmuša jaunekļa pozā, un rūpes, kas nodarbināja viņa prātu, atslābināja auguma muskuļus. Kaut gan viņš saviem gadiem jau bija ļoti vīrišķīgs, tomēr viņā vēl varēja jaust pusaudža burvīgumu, jo vairāk tāpēc, ka redzēju viņu puskailu. Neviļus piedēvēdama Peirolam pārdomas, kas šinī mirklī raisījās manī, es prātoju, ka viņš patlaban iztēlē mērī ceļu, kas vēl jāveic, lai iegūtu diplomus, kuri ir tik tālu no viņa izejas punkta. Viņa izcelsme… buržuāziskā iedoma, dabiskāka man nekā viņam. Un otrs — sociālais attālums, kas viņu atdalīja no Reno, darīja šo jaunekli man vēl tuvāku. Jutos laimīga, ka biju gadījusies viņa ceļā, vēlējos, kaut man rastos izdevība viņu nopietni atbalstīt. Taču tad Peirols, it kā atmodies no apceres, pacēla acis uz savu draugu, un es sekoju viņa skatienam. Reno, iegrimis pats savās domās, ar to pašu apmierināto smaidu uz lūpām meta kauliņus ar oļiem. Viņš vēl arvien nebija atteicies no bērnišķīga paraduma izmakšķerēt smiltīs un vākt mazītiņus daudzkrāsainus akmentiņus, kurus viņš sauca par sāls konfektēm.

— Mīļie bērni! — es iesaucos. — Cik žēl, ka šosvētdien mums jāšķiras pirms vakariņām! Citādi mēs šo notikumu apslacītu.

— Māmiņ, tā kā tevis šeit nebija, lai viņu aizvestu uz ciematu, tad viņš jau brīdināja tuviniekus — un tie viņu negaidīs.

— Tas ir lieliski! Paliksim šeit un brauksim projām tikai rītausmā — vai esat ar mieru? Irma, Irma, riāc šurp! Reno ir dabūjis licejā labas atzīmes. Atved mums vakariņām pudeli šampanieša, pameklē kaut kur apkaimē. Tikai labu mārku, nevis kaut kādu suslu. Es brauktu pati, bet tad nepagūšu kopā ar viņiem izpeldēties, un man ļoti gribas atveldzēties. Tagad žigli ūdenī!

Jau nākamās dienas vakarā, palikusi divatā ar Reno, es viņam atklāju jaunu domu: uzaicināt Peirolu lidz eksāmeniem dzīvot pie mums. Abiem tas darbā nāktu par labu (manu nesabiedriskumu mēs neņēmām vērā), un pirmos panākumus matemātikā vajadzētu nostiprināt. Reno domīgi noklausījās, kaut ko apsvēra, un es piebildu: «Ja tu esi ar mieru, tad piedāvā to viņam pats, jo īstenībā tas nāk no tevis — šī doma man radās vakar vakarā, kad redzēju, ka tu paturēji viņu jūrmalā pa nakti.» Viesmīlīga namatēva loma acīm redzami glaimoja manam zēnam, taču dzīve zem viena jumta ar otru zēnu nebūtu patīkama, ja es nebūtu redzējusi, ka abi ir iedraudzējušies.

Ar licēju un ciematu šo jautājumu nokārtojām nedēļas laikā; es noīrēju uz diviem mēnešiem otru mopēdu, un mazais ligūrietis, ieradies ar nelielu kartona koferīti, iekārtojās Fonvertā apakšējā stāvā, draugiem paredzētajā istabā. Tā atradās tieši zem mana kabineta, ieeja šajā istabā bija caur zāli, un tai blakus bija viens no četrstūrainajiem tornīšiem, pārbūvēts par dušas telpu. Starp cjtu, Peirols bija nevainojami tīrīgs, to es pamanīju jau pirmajā dienā: tas io vairāk vedināja mani uz pārdomām par jaunajiem laikiem, par dzīves apstākļu nevienlīdzību, kuru novērš vienas un tās pašas sporta nodarbības un higiēna, ar ko lauku ļaudis mūs panāk. Vismaz jaunieši.

Trijatā mēs tūlīt neatradām savu modus vivendi vai, kā teica mans reizēm skolnieciski pedantiskais dēls, modus laborandi. Reno sākumā šaudījās starp apakšstāva zāli, kur Peirols ar viņu atkārtoja matemātiku, un manu augšstāva kabinetu, kur viņš man pievienojās strādāšanai divatā. Tomēr tā bija neērti. Un arī nelaipni pret mūsu viesi.

— Iekārtojieties abi apakšstāvā! Velvētā istaba ir vēsākā visā mājā. Es esmu spiesta palikt augšstāvā: te ir visi mani dokumenti, zīmējamais dēlis. Un strādāt šeit visiem trim nav iespējams: mans kabinets ir par mazu.

Es nepiebildu, ka Peirola klātbūtne mani traucētu

darbā.

— Es jums sagādāju tik daudz raižu, — viņš sacīja.

— Aizliedzu jums tā domāti Esmu |oti priecīga, ka atnācāt uz mūsu māju. Pajautājiet Reno, vai es mēdzu aiz* turēt šeit kādu, kas mani apgrūtina.

— Nudien, 2istēn, tu vari viņai ticēti Ja viņa vēlas, lai kāds ātrāk pazūd, viņa tieši to nepasaka, jo ir pieklājīga, bet to uzreiz var manīt. Viņa neprot izlikties. Ne pret vienu viņa nav tā izturējusies kā pret tevi.

Vēl viena pārmaiņa: Peirola klātbūtne Fonvertā ievadīja nopietnu sarunu laikposmu. Es uz to nebiju sagatavojusies. Ar savu zēnu es cauru gadu risināju diezgan nesakarīgas sarunas, kas parasti skāra dienas notikumus, un es arvien piesargājos izsacīties pamācoši. Jādomā, ka viņu neapmierināja šī vienkāršība, un, lai paceltu domu pārmaiņu līmeni, viņš bija gaidījis labāku līdzdalībnieku. Tagad manā klātbūtnē starp abiem draugiem iedegās īsti strīdi. Vairs nebija ne miņas no mūsu pirmo sastapšanos nepatīkamajām, mēmajām scēnām.

Pie galda vai pēc vakariņām, kopīgajos atelpas brīžos pēc darba cēliena es diezgan bažīgi ieklausījos šajos licejistu ķīviņos, kuros juku jukām tika jaukti gan skolotāju izteikumi, gan vāji sagremotas grāmatās smeltās atziņas, ieklausījos daiļrunības vingrinājumos, kuros skolnieki intelektuālās augšanas stadijā izaicina viens otru un apliecina sevi kā divi jauni briedēni, kas sadursmēs asina ragus. Es te jutos kā nepiederoša, nelietpra-tīga, un tas mani nebūtu pārsteidzis, ja viņi strīdētos par savām skolas programmām, bet tur tika skarti visādi jautājumi: par viņu skolotāju profesionālo deformāciju, par džeza aizstājējiem par aicinājumu atpakaļ pie dabas Ruso garā un vienkārši par tuvību dabai, par barbaru iebrukumiem un kibernētikas iebrukumu. Es nekad neesmu spējusi domāt abstrakti, tāpēc abus strīdniekus tikai vēroju no malas, un, tā kā Reno bieži izteica negrozāmus spriedumus, es reizēm mēģināju novest viņu uz pieticīgākiem vērtējumiem, taču mani vārdi viņam sagādāja vilšanos.

— Tu neproti diskutēt! — viņš izmeta ar pārākuma izteiksmi, it kā atsacīdamies turpināt sarunu ar mani.

Diskutēt! Tā ir viņu reliģija. Burvju vārds, kas nepilnus sešpadsmit gadus veca zēna mutē skanēja ļoti svinīgi. Viņa prāts brieda.

Mācībām tas nenāca par |aunu. Man nevajadzēja viņu izvaicāt par panākumiem zināšanās, kuras, par spīti visam, tomēr palika viņa vājā vieta. Viņš pats vēstīja par tiem. Kādu vakaru, kad viņš Peirola klābūtnē pie galda, kā parasti, centās runas plūdos abrīvoties no skolas dienas saspringtības un uzmācīgajām domām par eksāmeniem, kas aizvien tuvojās, es nespēju atturēties, nepasacīdama, ka viss jau būs labi, jo viņš ir sācis aizrauties ar zinātnēm, tomēr žēl, ka nesavaldījos, jo mani vārdi modināja viņā gan pretrunas garu, gan liktenīgo tieksmi uz «diskusijām».

— Es nemaz neaizraujos ar zinātnēm! Savu uzskatu par tām neesmu mainījis. Kad es no tām nekā nesajēdzu, tad tās man derdzās, un instinkts mani nebija maldinājis. Tagad, kad es kaut cik tās izprotu, mani tās joprojām nevaldzina.

— Oho! Kas tad tevi valdzina? Pasaki mums!

— Viss pārējais: literatūra, māksla, jūtas, radoša iztēle.

— Vai tu domā, ka matemātikā nav iztēles? — Pei-rols teica.

— To es nesaucu par iztēli, ta ir abstrakcija.

~ Tu rota|ājies ar vārdiem. Tev vienkārši nepatīk matemātika, un tas ir viss. Protams, tev uz to ir tiesības.

— Piedod, es vienkārši prātoju. Ja es kaut ko nemīlu, tad vienmēr varu pateikt, kāpēc: zinātnes ir kaut kas neauglīgs, tās ir kā Sīzifa akmens. Tās tikai paplašina apziņas robežas, nemitīgi paplašina, virzās no likuma uz likumu, bet nekad neaizsniedz pirmcēloni. Kam tas der? Lūdzu, atbildi!

— Man, — Peirols mierīgi sacīja, un viņa acis iedzirk-stījās, paveroties manī. — Tās man derēs, lai es būtu kas cits, nevis ciema namdaris — kā mans tēvs un brālis. Stāšos darbā pie kāda arhitekta un varbūt kādreiz pats k|ūšu arhitekts.

Reno piekrita, ka praktiskā jomā, protams, tā ir. Taču tūlīt pat piebilda, ka Grāla meklējumi ir daudz spēcīgāk ietekmējusi cilvēku jūtu dzīvi nekā relativitātes teorija un viņš vairāk lepotos, ja būtu bijis Rembo, nevis Anrī Puankarē. Noklausījos to visu bez sevišķa prieka. Reno paradoksos un dedzīgajos vārdos, kas viņu pašu skurbi-nāja, es uztvēru viņa un pa da|ai arī varbūt sava saprāta primitīvismu, taču Peirola klātbūtne mūsu vidū visu pārvērta: Peirols pacietīgi dienu no dienas aizpildīja robus šī sabiedriskā apsūdzētāja zināšanās. Mani kaitināja mana žestikulējošā dēla pašapmierinātība un pretēju uzskatu nicināšana. Taču Peirols smaidīdams ļāva viņam runāt.

— Vienīgais, kas man zinātņu progresā liekas interesants, — turpināja no mana klēpja nākušais orators, — ir jaunie mīti. Mūsdienu zinātniskie mīti. Un tomēr argonautu kuģis bija tikpat vērtīgs kā mākslīgais pavadonis.

Tas nu man bija par daudz.

— Bērni, jūs mani esat pilnīgi nokausējuši. Jūs esat visu dienu strādājuši, es arī, un ir |oti karsti. Mēs sēžam koku paēnā, uz galda mums ir lielisks vēršga|as galerts; baudīsim to visu.

— Māmiņ, mēs taču strīdamiesl Redzi, 2istēn, viņa neprot strīdēties.

— Piekrītu, es neprotu. Esiet žēlīgi pret nabaga tumsoņu!

Peirols skali iesmējās. Pārsteigta paskatījos uz viņu: nekā sevišķi jocīga es nebiju pateikusi. Vai arī viņš nostāsies pret mani? Zobi un acis viņam mirdzēja.

— Piedodiet, ka smejos, — viņš sacīja, un šajos vārdos provansiskā izruna likās vēl dziedošāka. — Tumsoņa? Kad redzu jūs tik zeltaini iedegušu, vieglā kleitiņā, rokā uz dakšiņas uzdurtu marinētu gurķīti, jūs neizskatāties kā sevišķi nelaimīga tumsoņa.

Es patiešām biju kā sastingusi ar pacelto dakšiņu.

— Ja nu tu sāksi viņu aplidot!… — Reno ieteicās un ar plašu rokas vēzienu norādīja, ka tas jau pārsniedz veselīgas diskusijas robežas.

Tad pienāca diena, kuru es nosaucu un atmiņā vēl tagad saucu par jūras ežu dienu.

Mūsu dzīve īsti kopā noritēja tikai laivu šķūnī. Visu nedēļu es biju ļoti nodarbināta, abi zēni ar saviem eksāmeniem arī, un es neņēmu dalību viņu darbos tāpat kā viņi manos. Liedaga šķūnī mēs visi trīs guvām atelpu; laiks uz trīsdesmit sešām stundām apstājās, un mēs aizmirsām visu, kas nebija saule, jūra, sports un mēs paši, pareizāk sakot, mūsu iedegušie ķermeņi.

Uzskatīju par goda lietu pielāgoties zēniem viņu spēlēs. Ūdens man palīdzēja. Es joprojām biju laba peldētāja un, kaut gan ātrumā netiku līdzi dēlam, toties uzveicu Peirolu. Reizēm man vajadzēja dūšīgi sasparoties, lai tiktu līdzi sasniegumiem dažādās sacensībās, ko viņi sagudroja, bet tad es ar prieku aizmirsu savu vecumu un to, ka esmu sieviete. Jūrā mēs spēlējām kukuriņus, cīkstējāmies zem ūdens. Peirols apbrīnoja manu pareizo elpošanu, ko es tātad nebiju zaudējusi kopš jaunības gadiem.

Reno gribēja redzēt, vai viņš vēl varētu tāpat ka bērnībā uzkāpt man uz pleciem, kad es stāvu ūdenī, un tad ar lēcienu ienirt. Viņš izaicināja mani, es izaicināju viņu, un es izturēju, gandrīz pat nezaudēdama līdzsvaru, kaut gan atsitiens, ko viņš varbūt centās mazināt, tomēr bija diezgan spēcīgs. Peirols smaidīdams mani vēroja, man bija patīkami ticēt, ka esmu viņu pārsteigusi. Man atgriezās prieks par skarbām rotaļām, kurās valda sacensības un izrādīšanās gars, kaut arī tās ļoti nogurdina. It īpaši sievieti, kas tanīs piedalās kopā ar zēniem.

— Redzi, Reno, es vēl nemaz neesmu nekāda pensionāre!

— Tu esi pilnīgi graujošai — viņš iesaucās turpat tuvumā, bet kliedzošā balsī, kādā arvien mēdz runāt uz ūdens.

Kāds velns mani dīdīja piebilst:

— Esmu pārliecināta, ka pat Zistēnu varu noturēt uz pleciem.

Te Peirola un mans skatiens krustojās, un tad es dzirdēju viņa saprātīgo atbildi, ka viņš labāk gribētu lēkt no Reno pleciem. Un viņš uzrāpās manam zēnam uz pleciem. Pēc tam abi gan kraulā, gan brasā ievilināja mani atklātā jūrā.

— Paskaties — vai var redzēt dibenu? — uzsauca Reno, kas bija aizpeldējis tālu uz priekšu, un es nezināju, kam viņš to jautāja.

Zem mūsu ķermeņiem, kuru līnijas lūstošie stari izšķobīja, ūdens izskatījās ne īsti zils, ne zaļš, bet pelēcīgi zaļgans, un spilgtā dienvidus gaisma, iespiezdamās tanī, pilnīgi neizkusa. Dibenā, grūti nosakāmā dziļumā, tas varēja būt divus, varbūt piecus metrus, sūnainu ūdens augu haosa vidū vīdēja gaišas smilts laukumiņi, kas izskatījās» gludi un vilinoši. Reno palēcās un ienira kā delfīns.

— Graujoši! — viņš iesaucās, kā svece izšaudamies virspusē. — Kad esi sasniedzis dibenu, apsviedies apkārt, pamatīgi atsperies ar kājām pret zemi un uzsprāgsti taisni augšā, rokas turēdams gar sāniem. Skaties: niršu atkal.

Reno ienira otrreiz. Pielikusi plaukstas pie acīm, mēs raudzījāmies ūdenī un redzējām, kā viņš nolaidās lejā kā lode, augšup skrejošo gaisa burbuļu ieskauts; -aizritēja sekunde vai divas, un viņš strauji uzpeldēja, it kā ūdens spiediens būtu viņu izsviedis gaisā. Viņš mazliet pacēlās saulē un tad nolaidās guļus.

— Brīdinu tevi, ka to vajag prast. Lejup nirstot, tu pilnīgi izelpo gaisu. Lai uzpeldētu kā svece, vajag atsperties ar kāju pret zemi. Pamēģini, 2istēn!

Zistēns pamēģināja, uzreiz viņam nekas neiznāca, bet, kad beidzot izdevās, viņš, izniris no ūdens, sajūsmināts iesaucās:

— Tas ir pašam jāredz, lai ticētu!

Vai man arī riskēt? Kārdinājums bija liels.

— Māmiņ, tu neuzdrošinies? Es niršu tev līdzi, tūlīt būšu klāt.

— Nevajag!

Es ievilku elpu, taču ar pirmo reizi ari nesasniedzu smiltis. Izniru, piepalīdzēdamās ar kājām. Te bija dziļāks, nekā likās. Otrreiz es ar rokām sasniedzu smiltis, apgriežos, divreiz spēcīgi atsperos pret zemi, un te notiek kaut kas šausmīgs: asas, trakas sāpes. Neviļus iekliedzos un sarijos ūdeni.

— Es uzminu jūras ezim!

Izkļuvusi virspusē, esmu gluži bez elpas, atguļos uz muguras.

Zēni strauji metās man klāt, biju novirzījusies sānis. Viņi apskata man kāju pēdas un iepleš acis.

— Tev to ir visās malās! Abās kājās!

— Ai, gluži kā divi adatu spilventiņi! Tur laikam ir bijusi vesela jūras ežu kolonija!

— Tas man bija kā elektriskās strāvas sitiens.

— Atgriezīsimies krastā.

— Jā.

Es peldu, viņi mani pavada. Sāpes man nerimstas, kājas rauj krampji.

— Kā es tikšu ārā no ūdens, ko man darīt? Nevaru nolikt kāju pie zemes, visi dzeloņi iespiestos pilnīgi… tad tos vairs nevarētu izvilkt.

— Nerunā, tu aizelsies.

— Spējo triecienu jūs izjutāt tāpēc, ka uzdūrāties tiem ar pēdas izliekumu.

— Es jau stāvu, — Reno sacīja. — Peldi uz muguras. Mēs tevi uz rokām iznesīsim.

Viņi nostājas man katrs savā pusē, saņem krustiski kopā viens otra plaukstas pamatus, izveidojot sēdekli; es apķeros viņiem ap kaklu un .., jau sēžu,

Viņi iet sīkiem solīšiem, ar kāju taustīdamies pa stāvā krasta slīdošajiem oļiem. Viņi klūp, mēs tikko nepakrītam visi trīs. Es krampjaini ar pirkstiem cieši ieķeros viņiem plecos.

— Cik tas ir muļķīgi…

To esmu pateikusi es. Man reibst galva. Neviens vairs nesmejas.

Beidzot sasniedzam smilšaino liedagu. Viņi nenolaiž mani zemē; mazliet atvilkdami elpu, abi mirkli pastāv uz vietas, saistīti pie manis.

— Reno, — ierunājas Peirols, — es aiznesīšu viņu viens. Tu atstiep pīto guļamkrēslu, uz tā būs ērtāk nekā uz audekla krēsla.

Es pretojos, saku, ka esmu smaga un Peirols nevarēs mani panest, bet, tā kā viņš nekā neatbild, tad sakrustoju rokas viņam ap kaklu. Viņš mazliet izliecas atpakaļ, veikli atbrīvojas no Reno plaukstām un satver ar vienu roku mani ap vidukli, ar otru zem ceļgaliem; stingras rokas sažņaudz manu augumu. Zistēns bija mazliet sa-kņupis. Tad viņš izslējās — un es manu viņa spēku. Centos pieskaņoties viņa kustībām, ar visu stāvu pieplaku pie viņa. Vai ūdens tik ātri bija nosusējis no mums? Jutu viņa miesas karstumu; pavisam tuvu redzēju viņa sviedriem aprasojušo seju. Viņš skatījās uz mani, mazliet iepletis acis, taču šoreiz smaids neatplauka uz viņa lūpām. Sīki pilieni, jūras ūdens vai sviedri, bija ieķērušies viņa torsa pūciņās. Laiks pagāja, un Reno nenāca ar guļam-krēslu; man šķita, ka mirkļi stiepjas aizvien garāki, apstājas pavisam. Tad mani pārņēma vājums, piere man liecās zemāk un zemāk un beidzot atdūrās pret kaut ko maigu, miklu un siltu, pret viņa miesu, pret ādas maigumu.

Kad attapos, biju izstiepusies guļamkrēslā, zem ikriem man bija palikts spilvens. Enā, zem nojumes.

— Tu esi pavisam balta, — Reno sacīja. — Vai tev ir nelabi?*

Viņš noliecās pār mani.

— Jā, jā! Peirolam taisnība: pēdas izliekums ir ļoti jutīgs. Nē, cik tas muļķīgi iznāca!

Peirols nelūgts ielēja man mazliet viskija. Es paņēmu glāzi, Kamēr es dzēru, viņš visu laiku skatījās uz mani.

Reno atnesa mājas aptieciņu.

— Paņēmu arī divas pincetes no tava nesesera.

Es zināju, ka viņam ir vieglas rokas, dabaszinātņu kabinetā viņš vienmēr bija pirmais vai otrais. Ļāvu viņam rīkoties ar manām kājām.

— Tas ies ilgi, — viņš sacīja, iekams ķērās pie darba. — Tur ir milzums adatu. Sākšu ar visvieglākajām, tikai neskaties uz mani.

Atlaidu galvu uz atzveltni. Es nekā nejutu. Reizēm Reno, kas bija nometies uz ceļiem, klusu nolamājās: kāds dzelonis bija nolūzis vai pilnīgi iedūries miesā. Taču pamazām viņa pirksti kļūst mazāk veikli, es saprotu, ka viņš uztraucas, un, kad es reiz ievaidos, viņš noliek pinceti un pieceļas. Ar elkonī saliekto roku viņš ar tādu kā dzīvniecisku kustību noslauka sasvīdušo seju; viņš smagi elpo.

— Es nevaru turpināt, man dreb rokas, es baidos viņai sagādāt sāpes.

Reno stāv manā priekšā bezspēcīgs, nelaimīgs.

— Nabaga bērni! Es jums samaitāju visu svētdienu. Jums patlaban tik ļoti vajadzīga atpūta.

— Kā būtu ar sveķiem? — Reno klusākā balsī jautā Peirolam,

— No šejienes priežu sveķiem nevar savelt pietiekami stingru bumbiņu, lai adatas izvilktu.

Tie bija pirmie vārdi, kurus Peirols izteica, kopš bija mani šurp atnesis.

— Tad vedīsim viņu pie ārsta, ~ bet kur? — Reno turpināja.

Peirols noliek zemē glāzi, ko bija man atņēmis un visu laiku turējis rokā, apiet apkārt guļamkrēslam, pietupstas pie manām kājām un, dziļi pieliecies, tās nopētī.

— Vai tev ir plāns tērauda nazītis? — viņš jautā Reno.

— 0! — iestenas Reno.

Peirols ar mani neapspriedās. Klausījos, kā viņi lēma par mani. Es pateicu, ka aptieciņas instrumentu komplektā ir nazītis iegriezumu izdarīšanai un viss vajadzī-gais tā sterilizēšanai. Peirols sameklē komplektā vajadzīgo instrumentu.

— Pielūko, lai viņai nesāp, — saka mans dēls.

— Nejauj viņai kustēties, tas būs labāk nekā dot man tādus padomus. Tu tačil redzi, ka viņa nebaidās.

Gribu viņiem palīdzēt.

— Reno, uzsēdies man uz kājām. Stingrāk! Es varu neviļus- sarauties un viņam traucēt. Tā ir labi. Un nerunā ar viņu, tas viņu izklaidētu.

Tad es iepazinu Peirola rokas. Tās nebija tik vieglas kā mana dēla rokas, toties tās bija noteiktākas, stingrākas. Tas mani nepārsteidza. Nezinu, kad jau biju šīs rokas ievērojusi, pamanījusi to acīm redzamo, paskarbo spēku; tās droši vien bija vingrinājušās smagākos darbos nekā kukaiņu preparēšana dabaszinātņu stundās. Man sākās skaudrs pārbaudījums. Reno bija izvilcis tikai virspusējās adatas; tagad vajadzēja meklēt dziļāk. Peirols apstrādā pēdas izliekumu. Man krampjaini jāieķeras krēsla rokturos, jāsakož zobi. Ne tik daudz aiz sāpēm, cik aiz dusmām, aiz izmisuma. Es varētu vai iekliegties — kā nupat jūras dzelmē. Mani atkal pārņem tāds pats atslābums, it kā notirptu viss ķermenis, mokoša kutināšana, īsti ķīniska spīdzināšana; jūtos kā izpērta. Gribu nekliegt, raudu, aizspiežu plakstus, lai Reno, kas vēro manu satraukumu, neredzētu asaras.

Tad notika kaut kas neizprotams. Biju tikusi kaut kam pāri, man vairs nesāpēja nekādā noteiktā punktā, es vispār nekā nesajutu. Nē, tomēr: es vēl sajutu rokas, Peirola rokas. Vismaz tā man likās. Es tām uzticējos. Viņš būtu varējis likt man asiņot, uzšķērst pēdu līdz kaulam: es nebūtu vaidējusi. Starp viņu un mani bija nodibinājusies kaut kāda saskaņa. Nezinu, kā viņš bija pamanījis manu padevību: dzirdēju viņu sakām, ka es esmu dūšīga, cita jau būtu bļāvusi, cik jaudas.

Par spīti šim daļējam sajūtas zaudējumam, es tomēr sāku apjaust pēcpusdienas burvīgumu. Sīkiem vilnīšiem čaloja jūra; motorlaivu tarkšķi te tuvojās, te attālinājās; gaisā virmoja visas vasarīgās jūras smaržas; kaut kur ieraudājās bērns; man bija atgriezusies apziņa. Atvēru acis, taču ieraudzīju nevis Reno satraukto seju, bet kailo muguru. Pārliecinājies, ka izturos mierīgi, viņš vēroja Peirola rīcību; abu atšķirīgie iedegumi — varš un bronza — noliecās viens pār otru. No viņu stāvokļa nojautu, ka ir jau pagājis labs laika sprīdis.

Šķita, ka man kājas aptin ar mitru, vēsu apsēju.

— Vai ir cauri?

Es biju atbrīvota.

— Vai jums tas likās |oti ilgi? — Peirols jautāja un tālāk paskaidroja, kā bija rīkojies, cik dzelkšņu izvilcis, turklāt izvilcis visus, un kā jāārstējas tālāk, bet es neklau-sījos viņā uzmanīgi.

Nepakustēdamās pateicos viņam, domas man bija miglainas, pakausī jutu stingumu. Plaksti man vērās ciet. Pa spraugu es izšķīru abus zēnus, kas stāvēja man blakus, un Peirols skatījās uz mani. Abi klusēja. Reno mūs vēroja, aplūkoja vienu, tad otru; viņa acis slīdēja no manis uz Peirolu, no Peirola uz mani, un viņš gaidīja — gaidīja ko? Pēkšņi viņš nometās uz ceļiem, noskūpstīja man potīti un piecēlās, uzmetis 2istēnam drūmu skatienu. Es jau atkal aizvēru acis.

Viņi ļāva man nosnausties, un tikai vēlāk es atskārtu, ka abi bija pavisam klusu paēduši brokastis. Pēc tam viņi atpūtās, atlaidušies uz pludmales matračiem netālu no manis, un cauri nojumes plaisām pēcpusdienas saule viņus aplēja ar oranžāku gaismu. No Peirola elpas es skaidri redzēju, ka viņš ir aizmidzis, taču par savu dēlu es nebiju tik droši pārliecināta.

Ne jau ievainotās kājas aizturēja mani nākamajās dienās sirgstošu Fonvertā. Otrā rītā pēc muļķīgā negadījuma aizbraucu uz pilsētu pie sava ārsta, kas, aplūkojis brūces, tikai ieteica turpmāko ārstēšanu. Nodevu Peirolam šī speciālista uzslavas, bet īsi, pāris vārdos, kamēr Reno bija mums pagriezis muguru.

Es padevos vispārējam atslābumam. Aizbildinādamās ar to, ka man labāk būs neapaut kājas, es atliku visas satikšanās un gulšņāju atpūtas krēslā. Eksāmenu laiks tuvojās, karstums arvien pieauga, es saviem abiem zēniem biju vajadzīga. Dienvidū un vakaros viņi pārbrauca mājās noguruši un satraukti. Peirolam tas izpaudās savādāk nekā Reno, un es tagad jau pratu uzminēt, kā kurš jūtas. Vēlu pēc vakariņām es dārzā, atlaidusies guļamkrēslā, baudīju vakara dzestrumu un reizēm pretēji savam paradumam izmetu: «Zēni, vai jums labi veicas? Nekas nav vajadzīgs?» — un pagriezu galvu uz viņu apgaismotajiem vaļējiem logiem, uz Reno logu otrajā stāvā un Peirola — pirmajā. Pēdējā sagatavošanās posmā viņi bija nodalījušies, mācījās un pūlējās katrs atsevišķi, noslēgušies no ārpasaules savās četrās sienās. Viņu nodarbību ilgumu es mērīju pēc lielā sienas pulksteņa sitieniem, tas bija Peirola biedrs velvētajā zālē, un tā dziļā balss stundās un pusstundās viņu netraucēja un atplūda līdz manīm zem zīdkoku zariem.

Bieži vien man vajadzēja viņiem aizrādīt, ka ir jau vēls. Kad atskanēja mans atgādinājums, zēni manīja, ka pietiek mācīties, es dzirdēju atbīdīto krēslu troksni, un abi parādījās gandrīz vienlaicīgi, aiz noguruma mulsām acīm pienāca pie manis un lieliem malkiem izdzēra vēso dzērienu, kas viņus bija gaidījis. Tādos brīžos es jutos starp viņiem kā starp diviem lieliem, dzīviem augļiem, kas pilni ar gandrīz līdzīgām sulām, tikai viens ir no manas miesas, otrs no kādas citas, un tā ir visa atšķirība. Pēc tam viņi atgriezās mājā, atkal izšķīrās un katrs iekrita savā gultā. Gaisma logos nodzisa. Es vēl pakavējos dārzā, un man šķita, ka mājas klusumā saklausu viņu vienmērīgo, miegaino elpu.

Rītos pie manis atbrauca no pilsētas mašīnrakstītāja, pēc tam arvien noteiktajā laikā no liceja ieradās uz pusdienām zēni, un no viņu otrreizējās aizbraukšanas līdz vakaram es slinkoju, gaidīju viņus, sapņoju tā, kā vēl nekad mūžā nebiju sapņojusi.

Tā es kādu dienu ļāvu sevi pārsteigt telefona zvanam, bez kura es labprāt būtu iztikusi. Mea culpa*: ja es būtu strādājusi un, kā pienākas, atradusies pie kaut kāda piegādātāja vai kaut kur būvlaukumā, tad saprātīgā Irma būtu mani pasargājusi no šī zvana, jo ļoti labi prata to izdarīt, instinktīvi nojauzdama, kas man ir nevēlami ļaudis; viņa būtu atbildējusi, ka nezina, kad es būšu mājās, un es būtu varējusi likt viņai vēlāk pateikt, ka atgriezīšos tikai pēc dažām dienām. Taču tagad es pati noņēmu klausuli, jo telefons bija blakus dīvānam, uz kura es atpūtos, un man atlika tikai saņemt* triecienu.

Trieciens, patiesību sakot, bija viegls. Mazāk jūtams, nekā iedomājās tā, kura nosauca aparātā savu vārdu. Katrā ziņā mazāk jūtams, nekā tas būtu bijis, ja es to būtu saņēmusi pirms vairākām nedēļām. Jūras ežu diena mani sākumā bija novedusi šoka stāvoklī, bet pēc tam bezdarbība Fonvertā bija uz mani iedarbojusies gluži kā nomierinošs līdzeklis. Sī nedēļa, kurā laiks likās apstājies, kad es pavisam atrāvos no sava darba un visā pilnībā nodevos saviem abiem zēniem, man atmiņā atgriežas kā viens no labākajiem brīžiem šajā diezgan grumbuļainajā mana mūža posmā. Viena no atelpām manā dzīvē, kad

1 Mana vaina (latin.).

prātu ielīksmo sasniegts rezultāts, Iemantota harmonija, laimes jausma un cilvēks sev saka: «Lai nāk kas nākdams, es visu sūtīšu pie velna!» Un nepadomā, ka bezvējš ir īslaicīgs un rītdiena jau gaida.

Turklāt bija pārāk liela nesaskanība starp manu tagadējo pasauli un to pasauli, no kuras cauri tālumiem un dzīlēm pie manis bija atnākusi tā, kura mani sauca. Jo tā bija mana agrākā ģimene, saskaņā ar oficiālajiem dokumentiem vēl arvien mana ģimene, kas mani uzrunāja ar Anrietas balsi.

Izdzirdējusi viņas vārdu, lūdzu uz mirkli mani atvainot, aizbildinādamās ar ieganstu, ka man jāaizver durvis, jo pa tām nāk troksnis. Nepieceldamās iespiedu klausuli dīvāna spilvenā un pavēros apkārt, lai smeltu spēkus, ar tīksmi pārlaizdama skatienu pār savu velvēto, tukšo, ēnaino un no karstuma pasargāto istabu. Bet tā otrā droši vien jau uztraucās, un es atkal pieliku klausuli pie auss.

Anrieta telefonēja man nevis no Parīzes, bet no mūsu pilsētas viesnīcas, kur viņa atradās jau stundu, kopš bija atbraukusi ar rīta ātrvilcienu un ieradusies tieši, lai mani satiktu, un svaine Zanna viņu pavadīja. Anrieta, Zanna?… Tās bija sievietes, kuras tur, manā agrākajā dzīvē, dēvēja — un droši vien dēvē arī tagad — par Gastona Anrietu un Pola Zannu, pēc veca Busardelu paraduma pievienojot katrai viņas vīra vārdu. Manu brālēnu laulātās draudzenes. Manas māsīcas. Nevarēju vien attapties.

Sākumā es noteikti atsacījos viņas pieņemt, taču viņas to jau bija gaidījušas, un es manīju, ka mana pretošanās viņām bija tikai pēdējais un vērā neņemamais šķērslis pēc nogurdinošā, vienmuļā brauciena un, galvenais, pēc vētrainajiem strīdiem, pēc smagās apņemšanās, uzveicot savu patmīlību, griezties pie manis, — tas viss viņām droši vien bija grūti nācies, viņām un varbūt visai ģimenei. Anrieta izteica arvien jaunus argumentus, un es jutu, ka tie bija iepriekš sagatavoti: viņas nebraukšot projām, iekams nebūšot ar mani satikušās, un man taču esot ja-saprot, ka viņas nav ieradušās bez ļoti nopietna iemesla, un viņas pašas arī neesot aizmirsušas, ka es esmu sarāvusi visas saites ar ģimeni jau kopš desmit gadiem, un viņu apmeklējuma mērķim neesot nekāda sakara ar «agrākās juridiskās procedūras turpināšanu», kā es varbūt iedomājoties, — Anrieta izsacījās ar_notariālu precizitāti, ko es uzreiz uztvēru, kaut gan aizritējis jau tik ilgs laiks;

viņa tik tikko nenosodīja «tanti Mariju», proti, manu māti, kas vienīgā esot atbildīga par naidīgo rīcību, kurai par upuri kļuvis mans dēls un es. Kad es ieteicu, lai viņas griežas pie mana advokāta, Anrieta pretojās, apgalvodama, ka nebūtu pareizi iejaukt advokātus šādā lietā, un tas man likās mīklaini.

īsi sakot, es jutu, ka Anrieta ir pilnīgi iestudējusi savu lomu un ir apņēmības pilna, taču arī es apzinājos, ka esmu ne mazāk noteikti apņēmusies nesamierināties ar viņiem, nejaukties viņu darīšanās, nedarīt to, ko viņi ieradušies no manis lūgt, un man galvā bija tikai viena doma: ātrāk jāatbrīvojas no uzbāzīgajām radiniecēm. Baidīdamās, ka pilsētā varbūt ieradusies arī mana māte, kuru es vēl vairāk nevēlējos sastapt, es aplēsu, ka man vēl pietiks laika abas atbraucējas pieņemt, iekams atgriežas zēni: šodien ir ļoti karsti, un Reno ar Peirolu droši vien pēc stundām ies izpeldēties baseinā.

Kad beidzot noliku klausuli, es saņēmos. Uzkāpu augšstāvā; man bija vienaldzīgi, ka nelūgtās viešņas var mani pārsteigt tādu, kāda patlaban biju — gandrīz kaila zem pludmales halātiņa, kurā kopš sava mazā negadījuma tagad staigāju no rīta līdz vakaram. Es atsvaidzinājos zem dušas, pamasēju pakausi — mutē bija rūgtena garša.

— Uznes man viskijul — atvērusi logu, es uzsaucu Irmai. — Tikai labi aukstu.

Man steigšus vajadzēja modināt sevi pretinieci, gribot negribot atkal pārvērsties par Busardelu, ko šīs radinieces ieradušās apmeklēt un ko vajadzēja viņām stādīt pretī. Izvēles man nebija. Taču atgriezties pie šīs tālu aizmugurē atstātās Agnesas, atkal paņemt viņu aiz rokas un pieskaņoties viņai laikam gan man nebūtu iespējams, ja mani neatbalstītu doma par jauko brīdi, kas pienāks pēc tam, uz vakara pusi, kad atkal būšu kopā ar savas īstās dzīves līdzgaitniekiem.

Taču es biju uzbudinājusies par daudz — kā vienmēr, kad manī modās aizdomas, ka tiek apdraudētas mana dēla intereses, un šoreiz tā nebija. Rīcība, kuru manas radinieces no manis gaidīja, nevarēja kaitēt Reno, gluži pretēji, kā viņas ļāva man saprast, varēja vērsties manam dēlam par labu — ar pretsitienu. Taču šī rīcība man bija pilnīgi nepieņemama, no manas puses tā būtu pat nepieklājīga, gluži pretēja manam raksturam un izturēšanās līnijai, es uzreiz to sapratu un noteikti atsacījos. Kā viņi bija varējuši cerēt?… Šādas domas varēja rasties vienīgi Busardeliem.

Tomēr tas pierādīja, ka ģimenē radusies plaisa. Es jau biju pamanījusi, ka Busardelu slavas laiks ir pagājis; bet vai viņi reizē zaudējuši arī veselo saprātu? Un pašcieņu? Agrākos laikos viņi drīzāk būtu bijuši gatavi uz upuriem, pārbaudījumiem, uz personiskām un kopīgām ciešanām, pat uz izputēšanu nekā pieļautu krist kaut mazākai ēnai uz sava vārda. Labāk iešaut sev lodi pierē, kā tolaik runāja mans tēvs un tēvocis, biržas mākleri, izteikdamies par kādu bankrotējušu cilvēku, nekā izklāstīt ļaudīm savus nekrietnos noslēpumus.

Tagad viņi tieši to gribēja un gribēja no manis. Viens no jaunajiem Busardeliem, vārdā Patriks, mana brāļa Simona jaunākais dēls, ko māte bez tēva, kurš nomira gūsta, bija pavisam vaļīgi audzinājusi, bija iekūlies ļoti nepatīkamā atgadījumā. Viņš bija nozadzis auto, kuram naktī dzinusies pakaļ policija, un iznākumā sabraucis cilvēku. Nožēlojamajam jaunajam varonim, kas jau pirms tiesas tika ieslodzīts cietumā, draudēja visļaunākais, un visa ģimene bruņojās, lai viņu glābtu, gatava šaut ar katru ieroci, kas varētu mazināt viņa atbildību. Visiedarbīgākais līdzeklis šādās lietās bija atsaukšanās uz samaitātas vides ietekmi, uz kaitīgiem piemēriem.

Kas man tur būtu darāms? Ļoti vienkārši. Neviens labāk par mani nevarētu uzstāties kā visu Busardelu sabiedriskā apsūdzētāja. Neviens skaidrāk par mani nevarētu atklāt, uz ko viņi aiz pašlabuma tieksmes ir spējīgi. Man vajadzētu tikai pastāstīt par sadursmi ar viņiem, pateikt, cik zemiski viņi aiz iedzīvošanās kāres rīkojušies pret trim no viņu vidus un pilnīgi guvuši panākumus, turklāt viņu labā slava no tā nemaz nebija cietusi, un tas viss bija norisinājies Patrika acu priekšā, kad viņš vel bija bērns.

Kad es pēc sava mīlestības sapņa Kalifornijā, nēsādama klēpī to, kas tagad ir Reno, biju ar mieru salaulāties ar savu brālēnu un uzticamu.draugu Ksavjē, mūsu radinieki, kas zināja, ka viņš pēc bērnībā izslimotas dzimumorgānu tuberkulozes ir neauglīgs, slēpa to no mums, tāpēc ka laulības starp abiem ģimenes «baltajiem zvirbuļiem» bija pa prātam Busardeliem. Saņēmuši negaidīto ziņu par manu grūtniecību, tuvinieki atklāja manam vīram viņa kaiti, lai viņš atstumtu šo nelikumīgo bērnu. Pārmērīgi jūtīgajam Ksavjē tas bija tāds trieciens, ka viņš tīši vai netīši izkrita pa logu. Kritiens bija nāvīgs. Mirstošu es viņu aizvedu no Vandeika avēnijas savrupmājas. Pēc vairākiem gadiem kāda veca radiniece, kas zināja par visu notikušo, iecēla tomēr par savu vienīgo mantinieku Reno, «Ksavjē dēlu», kā viņa testamentā izteicās, bet mana māte panāca tiesas ceļā, ka Reno neatzina par likumīgu dēlu, un līdz ar to laupīja viņam mantojumu. Tāds bija tas jaukais stāsts, ar kuru varēju iepazīstināt tiesnešus, un to darīt man tagad lūdza. Turklāt es visu vēl varētu papildināt ar dramatiskām detaļām, pierādījumiem un neapstrīdamām liecībām, un sensācija būtu milzīga. Es vienīgā spēju savu vareno ģimeni gremdēt negodā pietiekami dziļi, lai jaunā apsūdzētā stāvoklis uzreiz uzlabotos un viņš tiktu atbrīvots no smagākās atbildības daļas par savu rīcību. Mana uzstāšanās būtu galvenā Patrika vainas mazināšanas un viņa attaisnošanas iespēja.

Ar Zannas palīdzību Anrieta kā liels lietpratējs iedzīvināja manu acu priekšā savas mašinērijas mehānismu, un abas sabiedrotās sievietes, kopīgiem spēkiem to demonstrējot, man atgādināja ļaundarus, kas izstrādājuši kādu hold-upx plānu un kritizē un apsver to tik ilgi, kamēr pārliecina sevi, ka tas izdosies, un galu galā notic, ka šis sarežģītais pasākums ir pati vienkāršība. Kad es aizrādīju uz šīs mahinācijas bezjēdzību, jo tā satriektu tieši to, ko viņa vēlas saglabāt, proti, ģimeni, Anrieta ar pārākumu pasmaidīja un nolēma atklāt man, ka to visu izstrādājis Patrika aizstāvis, viens no advokatūras spīdekļiem. Viņš zināja daudzus precedentus un paļāvās uz tiesnešu pašreizējo tendenci vienmēr vainu uzvelt vecākiem, beidzot, viņš tik ļoti paļāvās uz savu izvēlēto aizstāvēšanas veidu, ka bija no Parīzes devies līdzi abām savām pilnvarotajām personām, un patlaban gaida pilsētas viesnīcā pārrunu iznākumu.

— Saprotiet, Agnesa, viņš nevarēja atbraukt pie jums, neizdarot smagu profesionālu pārkāpumu. Advokāts nedrīkst meklēt satikšanos ar kādu liecinieku. Un mēs negribam pielaist ne mazāko kļūdu.

— Tomēr jūs, — šinī mirklī ierunājās Zanna, pastiepusi roku uz blakus stāvošo telefonu, — jūs nekas netraucē viņam piezvanīt.

— Bet,.. — es ieteicos. — Un māte?

1 Uzbrukums aplaupīšanas nolūkā. (Angl.)

— Nē. Tante Marija nav ieradusies. Jūs, bez Šaubām, nezināt, bet mēs jums pateiksim: viņas veselība ir pasliktinājusies. Kolibaciloze.

— Jūs pārpratāt manu jautājumu. Es domāju,., vai viņa ir ar mieru?

— Ka jūs iejaucaties tiesas prāvā? Agnesa! Citādi taču mēs nebūtu ieradušās ar jums runāt. Mēs šeit nebūtu. Viņa ir pilnīgi ar mieru. Jūs taču zināt, cik pašaizliedzīgi viņa mīl savus mazbērnus.

Jā. Mana māte bija pārnesusi uz Simona bērniem pārmērīgo mīlestību, kurā bija kvēlojusi pret šo dēlu. Iespējams pat, ka mātei, pret kuru visvairāk es tiesā varētu izteikties, kura ar manu iejaukšanos tiktu vissmagāk apsūdzēta, pirmai bija iešāvies prātā šis plāns.

— Mēģiniet saprast! — Anrieta turpināja. — Iedomājoties, ka viņas mazdēls, kurā viņa redz atdzimušu savu dārgo Simonu. .. jūs zināt, ka Patriks ir ļoti līdzīgs tēvam… aptverot, ka nabaga zēnam mēnešiem ilgi būs jāatrodas iepriekšējā apcietinājumā un ka pēc tam viņam draud daudzu gadu ieslodzījums, nabaga tante Marija vairs negu|, viņa nomokās un jūtas arvien sliktāk. Gluži vienkārši — kopš dramatiskā notikuma viņa atsakās ārstēties.

— Nedrīkst aizmirst arī, — iebilda Zanna, — ka mazgadīgā Patrika vai par viņu civilprasībās atbildīgās mātes īpašumus krietni apcirps summa, kas būs jāizmaksā sabrauktā policista bāreņiem. Pievienojiet vēl tur klāt zaudējumu atlīdzības, kas būs jāizdā]ā pa labi un pa kreisi, kad pie lietas ķersies eksperti!… Tas var sasniegt kolosālu kopsummu, spriežot pēc atlīdzības, kas jau ir pieprasīta. Un samaksāta.

Svaine Anrieta uzmeta Zannai zīmīgu skatienu, un viņa apklusa, bet es jau biju visu aptvērusi. Tātad arī šeit iejauktas naudas intereses. Atkal biju nokļuvusi savējo vidū.

Jutos kā apdullusi, mulsu, zaudēju sparu. It kā mazākā Busardelu atmosfēras plūsma man, tik ilgi no tās šķirtai, būtu kļuvusi indīga. Galva man noslīga uz krūtīm. Sienas pulksteņa tikšķi koka ietvarā skanēja skaļi jo skaļi. Man pie kājām, starp mani un abām radiniecēm, istabas grīda attālinājās, strauji slīdēja, dubultojās, plaknes bīdījās cita citai virsū…

— Irmai

Es nebiju pacēlusi balsi, bet Fonvertā va|ēja arka savieno zāli ar priekštelpu, no kuras durvis ved arī uz virtuvi, un varbūt Irma, kam biju pastāstījusi, kādas apmeklētājas es gaidu, būs turpat līdzās stāvējusi, jo viņa tūlīt ienāca.

— Irma, viskijul

— Nepūlieties, — sacīja Anrieta, kas jebkuros apstākļos bija un palika augstāko aprindu dāma, — mums nekā nevajag.

— Man gan.

Un es pacēlu galvu. No radinieču sejas izteiksmes sapratu, ka droši vien izskatos dīvaini. Aptvēru, kādu viņas ieraudzīja mani. Es pirmā brīnījos par savu reakciju vai drīzāk reakcijas trūkumu, par nelabuma lēkmes dabisko vienkāršību.

Irma atnesa viskiju, un tanī pašā mirklī man šķita, ka dzirdu ārā pazīstamu troksni. Asinis atkal sāka ritēt strauji. Abi mazie motori sūtīja man savu draudzīgo tarkšķēšanu, likās: nupat, nupat mopēdi ielauzīsies zālē, bet tad tie apklusa un atskanēja divas jauneklīgas, tercā harmonizētas balsis, kas no āra uzsauca: «Te nu mēs esam!»

Es atelpoju.

Kad abi zēni parādījās priekštelpā un ar plecu atbalstījās pret arkas spriesli, es pastiepu rokas viņiem pretī.

— Jūs jau klāt!… Nē, — es pamāju, lai viņi nenāk tuvāk. — Es drīz aiziešu pie jums… Bet kā jūs tik agri? Domāju, ka iesiet uz baseinu.

— Mums ienāca prātā izpeldēties lejā pie aizsprosta.

— Kāpēc? — es ieprasījos un jau izjutu ledainā ūdens glāstu, trīsas un atslābumu.

— Kāpēc? Kāds jautājumsl Lai ietu turp visi trīs.

Es vairs nepūlējos apslāpēt smaidu.

— Jūs taču zināt, ka pie aizsprosta ir aizliegts peldēties.

— Ja tas vecis redzēs mūs kopa ar tevi, tad neuzdrošināsies nekā sacīt.

— Jūs tā domājat? Labi, tad pārģērbieties.

Es smējos skaļi. Biju sarunājusies ar viņiem pa gabalu, nemaz netaisīdamās viņus stādīt priekšā. Apmulsuši viņi pazuda. Es neatvainojos savām apmeklētājām. Biju neapzināti izturējusies pret viņām nelaipni, bet viņas droši vien nodomāja, ka esmu tā rīkojusies tīši. Visvairāk viņas pārsteidza tas, ka viņu priekšlikums neatstāja uz mani nekāda iespaida. 2anna tomēr negribēja palaist garām nevienu iespēju un pieliekusies sacīja:

— Tas gaišmatis — vai ne?

— Kā?

— Es viņu uzreiz pazinu, — 2anna piebilda, runādama kā māte ar māti; viņa bija zaudējusi savu dēlu Indoķīnas karā, un es zināju, ka kopš tā laika viņa tēloja neremdināmas sāpes. — Nu … tas šatēns?

— Jā, gaišākais no abiem un garākais.

Es nepaskaidroju, kas bija otrs. Steigdamās ātrāk tikt va|ā no apmeklētājām, es pateicu, ka man vajag apdomāties.

— Kā? Apdomāties?… A, protams!

Uzacis saraukušas, viņas jautājoši saskatījās. Acīm redzami viņas bija gatavojušās uz diezgan ilgu dramatisku pārrunu, kas būtu noslēgusies ar noteiktu lēmumu, uz šķēpu laušanu, kurā viņas abas — katra savā lomā — stātos man pretī, viena otru nomainot un katra savas pašapziņas atbalstīta. Taču ar savu pusnemaņu es gluži ne-vi|us biju atradusi — daba man bija likusi atrast — visdrošāko gājienu, un viss pārliecināšanas līdzekļu un kaulēšanās krājums izkrita viņām no rokām — man pie kājām.

Grasījos piecelties, cerēdama, ka viņas attapsies iet projām.

— Labi, lai nu viņa apdomājasl — Anrieta sacīja piekāpīgā tonī, kas jau vēstīja par atkāpšanos, bet viņa necēlās no krēsla.

— Jā, — piekrita 2anna, kas izskatījās nedaudz mundrāka, jo bija mazāk runājusi. — Jums vajag labi izprast …

— Esmu visu lieliski izpratusi. Bet saprotiet arī jūs, ka esat mani pārsteigušas negaidīti. Tāpēc man vajag to apdomāt, — jūs taču man piekritīsiet?

Nepacietīgi klausījos savus pacietīgos vārdus. Vēlējos tikai vienu: kaut viņas aizietu, kaut ātrāk pazustu un vairs nebūtu šajā mājā!… Es piecēlos. Arī viņām atlika tikai sekot manam piemēram. Taču pēdējā mirklī viņas sasparojās, izteica iebildumus, runāja abas reizē un tad pēkšņi apklusa. Pagriezu galvu, sekodama viņu skatieniem. Tanī pašā vietā, zem arkas velves, atkal stāvēja abi zēni, bet blakus pusplikajam Reno, kas bija īsās bikšelēs, Pei-rols nebija pārģērbies.

— Viņš mēģināja iekāpt istabā pa logu, — Reno paskaidroja, — bet nevar, tas ir ciet.

— Lai viņš nāk pa šejieni, viņš taču ir savās mājās.

Es pamāju Peirolam. Viņš juta, ka abas svešinieces viņu

vēro, un izgāja cauri zālei, acis nepaceldams. Durvis aiz viņa aizvērās. Reno bija pazudis. Ar visu izturēšanos un klusēšanu es atkal neatlaidīgi vedināju radinieces iet pro-jām. Viņas vēl nopurpināja pāris teikumu, kurus es pārtraucu ar dažiem vārdiem: «Es padomāšu, Jaujiet man apsvērt,» — tomēr manīju, ka viņu pašpaļāvība ir saplakusi, un tad rekorda laikā atkal parādījās Peirols, ko es nebiju veltīgi uzaicinājusi justies kā savās mājās, jo zēns —* tagad īsajās biksītēs tikpat kails kā Reno — devās cauri zālei pretējā virzienā.

Mēs pašķīrāmies, tumšās kleitās tērptās pilsētnieces un es, lai palaistu Peirolu garām, un mazais ligūrietis gāja. Jauzdams, ka tiek nopētīts, palicis bez uzvalka, kurš bija viņa vienīgā sociālā pazīme, viņš izskatījās patlaban neizsakāmi dīvaini, kā jauns čempions stadionā, mazliet nekautrīgs un diezgan bikls. Viņš aizsoļoja, plecus nekustinādams, un kailās kāju pēdas mīksti plaukšķēja uz grīdas plāksnēm.

Beidzot mēs visas trīs atradāmies mājas priekšā uz upes o|iem izliktās nogāzes, un Anrieta, uzskatīdama, ka jāmaina sarunas temats, uzslavēja šo «mozaīku». Zanna pamāja uz sola sēdošajam šoferim. Anrieta paskatījās uz mani.

— Agnesa, izskatā jūs nemaz neesat mainījusies. Patiesi, neesat k|uvusi nemaz vecākai

Es par viņām to nevarēju sacīt. Tagad, kad manu uzmanību vairs nenovērsa nedz viņu runu plūdi, nedz mans satraukums, ieraudzīju abas gaišā dienas laikā un nodomāju, ka pa šiem desmit gadiem viņas bija kļuvušas vecākas par veseliem divdesmit. Vai viņas pašas bija divkārt novecojušas, vai arī atpalikušas no sava laika? Tērpušās melnās un blāvās drānās, viņas valkāja garākus svārkus, nekā bija modē, ar pagājušās sezonas cepuri galvā, nekrāsojušās, ar netīri pelēcīgu sejas krāsu, kāda rodas, liekulīgi nicinot losj.onus. Viņas nebija greznojušās ne ar vienu dārglietu, kaut gan zināju, ka abas bija mantojušas daudz rotu.

Atbildei uz atturīgo, bet glaimojošo māsīcas uzslavu es izslēju galvu, atliecu plecus, izstiepu kājas, kas man bija garas, tā ka droši varēju nēsāt sandales bez papēža, Padižojos ar saviem spriganajiem četrdesmit gadiem. Pirms ceturtdaļstundas es biju izbeigusi cīniņu starp trim pretiniecēm: palika vienkārši trīs sievietes. Mēs atgriezāmies ikdienas dzīvē.

— Toties raksturā jūs esat mainījusies, — Anrieta sacīja, — Ļaujiet to man jums pateikt. Mēs jums piedāvājam spožu revanšu. Bet es nebūšu tik netaktiska un neprecizēšu, cik lielu labumu jūs varētu ar to iegūt.

Ar rokas mājienu es viņu apturēju.

—- Jā. Jūs esat pārvērtusies. Un… vai drīkst zināt šīs lielās pārvērtības cēloni?

— Anrieta, jūs taču redzējāt, — es atbildēju, cik vientiesīgi vien spēju, un ar galvu norādīju uz māju, kur abi zēni mani gaidīja.

Zanna jau bija iekāpusi taksometrā.

— Viņa vēl padomās, jo apsolīja mums to. Sēdieties, Anrietal Rīt mēs piezvanīsim, šovakar vēl nebrauksim atpakaļ.

Noskatījos, kā mašīna attālinājās, saruka aizvien mazāka, izšāvās cauri te ēnas, te gaismas svītrām platānu alejā un pēc tam, aizbraukusi garām abiem resnajiem robežstabiem, nogriezās uz zemes ceļu. Cik daudz reižu savā mūžā pēc aizskarošas satikšanās vai veltīgiem samierināšanās mēģinājumiem ar ģimeni es jau biju tā mirkli nolūkojusies, kā pazūd auto vai vilciens, izdziest laivas ugunis naktī vai attālinās mājoklis, no kura es pati bēgu …

Pagriezusies uz mājas pusi, pēkšņi ieraudzīju pie labās puses tornīša pakājes iznirstam divus kailus krūšutēlus un divas sejas ar plaši atplestām acīm, viena galva rēgojās virs otras gluži kā itāliešu komēdijas ainā.

Kamēr kāpām lejā pa ļoti stāvo kazu taku uz aizsprostu, kurp varējām iet tikai zosu gājienā, es nekā neteicu par šo apmeklējumu.

— Kā gāja? — Reno tikai paslepen man noprasīja.

— Viss kārtībā. Vēlāk tev izstāstīšu.

Taču viņš instinktīvi bija bažījies par mani un varbūt Peirols arī. Šaurā mākslīgā ezera krastā, par spīti priekam, ka mums izdevās pievilt modro sargu, kurš tiešām mūs redzēja un nekā nesacīja, par spīti ļoti aukstajam ūdenim, no kura mums* aizrāvās elpa, — un tāpēc mēs skaļi smējāmies cits par citu, — kaut kas nepatīkams nomāca mūsu mazo pastaigu svaigā gaisā, kaut gan mani abi kavalieri bija to izdomājuši, lai mēs kopā uzjautrinātos.

Tiklīdz atgriezāmies Fonvertā, Peirols apmetās strādāt zālē, ko Irma bija sakārtojusi: vairs it nekas neatgādināja nesenās nelūgtās viešņas; un Reno nāca man līdzi uz otro stāvu. Kad pārģērbusies izgāju no savas guļamistabas, atradu viņu kabinetā. Viņš mani gaidīja — tāpat slapjajā peldkostīmā — un vērīgi sekoja man ar skatienu.

— Labi. Tūlīt es pāris vārdos tev visu izskaidrošu, — es sacīju atsēzdamās. — Vai tu viņas pazini?

Jā, viņš bija tās pazinis, jo spriežot «pēc stila», Reno sacīja, maldīties nebija iespējams: tās bija radinieces. Dēls zināja par manu konfliktu ar ģimeni un arī to, ka viņš nevi|us bija kļuvis par konflikta cēloni un likmi šajā spēlē. Jau agrā bērnībā Reno uzzināja par savu piedzimšanu ārlaulībā un savas vecmāmiņas naidīgo rīcību, ko es nespēju viņam noslēpt; viņš zināja, ka mana māte un citi radinieki nolaupīja viņam manas tantes novēlēto mantojumu; beidzot, viņš taču bija man līdzās pārdzīvojis izdzīšanu no Baijū zemesraga pirms pieciem gadiem, un visa tiesāšanās viņam bija pilnīgi konkrēta epizode. Atmiņas par to viņam smeldza. Reno desmit gadus bija dievinājis savu dzimto salu, un man šķiet, ka viņš par to sapņo vēl tagad, kaut gan mēs par to nekad nerunājām. Tāpat kā es biju uzskatījusi par saprātīgu jau ļoti agri iepazīstināt dēlu ar visjaunāko, proti, ar viņa dzimšanu ārlaulībā, tā savukārt, cik vien iespējams, izvairījos no šī apstāk|a izrietošo seku apspriešanas. Reno ar nemaldīgu instinktu imitēja šo atturību, un no viņa mutes nekad neizspruka neviens pārsteidzīgs vārds par mūsu ģimeni. Tikai retumis, runādams par to, Reno sacīja «Bu-sardeli», bet tas bija gluži dabiski, jo domās es arī viņus tā saucu un tāpēc neuzdrošinājos dēlam liegt viņus tā saukt.

Par uzdevumu, kādā bija ieradušās Reno tantes, pastāstīju viņam tikai vispārējos vilcienos. Sīs radinieces atbraukušas lūgt, lai es liecinu pret ģimeni un tā mazinu kāda jauna Busardela atbildību tiesas prāvā: šķita, ka Reno ar to pietika. Mani pārsteidza, ka viņš saprata šo paņēmienu, kas viņam likās skaidrs un loģisks. «Kā tad, pie visa vainīgi vecāki, tas ir parasts gājiens, to izmanto vienmēr.» Reno sašuta vienīgi tāpēc, ka viņiem ienācis prātā griezties pie manis.

— Tās nu gan ir slīpētas! It kā tev jau nebūtu līdz kaklam šie Busardelil Ja viņiem ir nepatikšanas ar

policiju, lai izkuļas paši! Vai arī lai meklē kādu citu, kas niedz palīdzību: ģimenē viņu ir diezgan daudz.

— Labāku par mani šai lomai viņi neatradīs. Tas, ko viņi nodarījuši pāri cits citam, ir nieks salīdzinājumā ar to, ko es varētu pastāstīt.

Runādama, uzklausīdama dēla atbildes, es vēroju viņa seju un centos izsekot viņa domai; biju sagaidījusi jautājumus, ziņkārību. Taču Reno prātā bija tikai viens: «Es tevi pazīstu, tas tev būtu smagi.» Viņš raizējās par to un ar vēl neskaidru aizgādnības tieksmi, kurā varēja nojaust nākamo mājas galvu, gribēja mani pasargāt no šīs saskares.

— Tu nepateici «jā» un labi darīji. Paliec mierīgi šeit ar mani! Izlīgt ar viņiem… jo galu galā tas pie tā novestu, un es viņu blēdīgajās kombinācijās saskatu… nemaz nevar zināt, kā tas beigtos.

— Viņas jāva man saprast, ka es varētu gūt atmaksu.

— Tev taču tā ir vienaldzīga! Tu pati man esi teikusi.

— Atmaksa tikai atmaksas dē] man tiešām ir vienaldzīga. Bet šeit es varētu gūt kādu labumu. Atkārtoju tev viņu apgalvojumu.

— Un tu viņām tici! — Reno iesaucās, strauji izsliedams rokas gaisā. —- Viņas atkal atradīs iespēju pavērst šo triku pret tevi. Ak, tu esi nelabojama!

— Man ienāca prātā, ka, to sacīdamas, viņas domāja par. testamenta lietas pārskatīšanas iespēju.

— Tavas tantes testamenta? Manā labā? Tad es varu pateikt, ka tas savukārt man ir vienaldzīgi.

— Padomā, tur bija daudz naudas.

— Sī nauda mani neinteresē.

— Tevi tā uz visu mūžu nodrošinātu. Ir vērts par to padomāt.

— Esmu jau padomājis: es neesmu kapitālists.

— Ko tu ar to gribi sacīt? — es pasmaidīju.

— Ka es esmu pret. Tu pazīsti manus uzskatus: esmu pret privātu kapitālu. Ne pret īpašumu, — vai tu uztver starpību?… Galu galā te nav ko strīdēties. Tagad es skaidri redzu šo situāciju. Tā kā runa ir par manām interesēm, tad man te savs vārds būtu sakāms, — tu |ausi? Labi. Tātad es negribu, ka tu tur ej, — skaidrs? Ja tu esi mana māte, tad tur neiesi!

Redzu dēla acīs dedzību, kas iesvilusies vairāk aiz tieksmes noteikt pār mani nekā aiiz dusmām pret «slīpētajām» tantēm.

— Noskūpsti mani! — es pēkšņi saku.

Vienā mirklī pārsviezdamies no vienas lomas otrā, Reno uzlec man uz ceļiem un strauji apskauj mani, kā bērns iespiezdams zodu man plecā.

— Saproti, Reno: ja es viņām teicu «es apdomāšos», tad tikai tādēļ, lai apspriestos ar tevi… Turklāt gribēju, cik ātri iespējams, aizsūtīt viņas pie velna, — es piebildu, sirsnīgi iesmiedamās un ar to izkliedēdama gandrīz neatvairāmu aizkustinājumu, vismaz sevī. — Bet man bija ļoti svarīgi zināt tavu spriedumu.

— Tas pierāda, ka tu esi fair play [21] — reno iesaucās, uzlēkdams kājās. — Un es arī tāds esmu. Vai pusdienas būs drīz?

Izlikdamās, ka tiešām esmu gribējusi apdomāties, apstiprināju radiniecēm savu atteikšanos tikai nākamajā dienā. Viņu apmeklējums man bija bijis kā pātagas cirtiens, galu galā es atmodos no nedēļu ilgušās dīkdienības, kas bija saistīta ar atveseļošanos. Tiklīdz zēni rīta agrumā pusastoņos bija aizlaiduši uz liceju — viņiem ritēja pēdējās mācību dienas —, es saposos, lai apbraukātu pārbūvju laukumus, taču, iekams izvedu mašīnu, es pasaucu Irmu.

— Pirms brauksi iepirkties, aizved šo zīmīti abām vakardienas dāmām. Pilsētā, viņu viesnīcā. Pasaki, ka tev viņas jāsatiek personiski, nodod viņām aploksni un joz projām. Ja viņas vēlāk te piezvanīs, tad vari teikt, ka manis nav mājās… un es nebūšu, cik ilgi tev ienāks prātā. Tagad uzgaidi mani, brauksim prom reizē, pagaidām paliec pie telefona!

«Nopietni apsvēru jautājumu no visiem viedokļiem,» biju uzrakstījusi savā vēstījumā. «Uzskatu par neiespējamu iejaukties jums vēlamajā virzienā. Tas man ir nepieņemami. Patiesii nevaru nekā darīt jūsu labā — ne šādā, ne citādā veidā. Savu atteikšanos es neatsaukšu un vēlreiz izsaku nožēlu, ka esat atbraukušas veltīgi.»

Aizslēdzu māju un, Irmas mazauto ripojot pa priekšu, laidos lapās. «Tagad, manas dāmas, zvaniet pa telefonu, cik tīk, pieprasiet, vai aparāts nav bojāts, — Fon-verta vairs neatbild.»

Visu priekšpusdienu veltīju darbam, apmeklēju četras pārbūves un, jāatzīstas, biju apmierināta ar paveikto; pēc tam iegriezos pie Rikāra kunga un pateicu, ka esmu ar mieru pieņemt viņa piedāvājumu vēl vienam telpu iekārtošanas pasūtījumam.

Tas turklāt bija interesants uzdevums — ferma vai, pareizāk sakot, liela aitu kūts ar vairākām velvētām telpām jāpārbūvē, jāpadara apdzīvojama, jāapjumj, jāieliek grīdas un pat jāmēbelē, un es varēju rīkoties pilnīgi brīvi — šāds pasūtījuma veids man patika vislabāk. Jaunais īpašnieks bija ievērojams kino darbinieks, ceļotājs un lektors, kura darbus šad tad biju pavirši lasījusi un kurš gribēja šo vientuļo mājokli izveidot sev par pieturas punktu. Taču viņš ieradīsies tikai pēc vairākiem mēnešiem, jo patlaban klejoja kaut kur pa Okeāniju. Es gan jau biju šai sezonai noslēgusi pilnu līgumu normu, tomēr šo darbu pieņēmu papildus uz jau minētajiem noteikumiem: pietiekami ilgs laiks, pilnīga rīcības brīvība un paša pasūtītāja prombūtne.

Izskaidroju to visu saviem zēniem pie brokastīm.

— Tu centies attaisnotiesl — Reno zoboja mani. — So darījumu tu esi pieņēmusi tāpēc, ka nekā nevari atteikt savam iemīļotajam.

— Zistēn, neticiet viņam! Rikāra tētiņš man nav nekāds iemīļotais. Ja jūs viņu būtu redzējis! Viņš izskatās, kā no pirmskara modes zīmējuma izkāpis, iesmaržojas ar lavandu, un viņam ir pāri par piecdesmit gadiem: es vēl tik tālu neesmu. Lūdzu, ticiet, ja man būtu kāds iemīļotais.,.

— Paklau, — Reno mani pārtrauca, ar elkoni piebikstīdams Zistēnam, — viņa jau neiet, bet joņo!

Zistēns arī piedalījās rotaļā.

— Jā, jā, es droši zinu, ka kundze pilsētā ne ar vienu neflirte. Viņai mājās ir divi kavalieri: mēs abi. Ja ar to viņai nepietiek, tad gan kundze ir pārāk prasīga.

^ Māmiņ, kā viņš tevi apceļ! Ja tu redzētu, kāda tev patlaban ir seja!…

Reno smiedamies aizrijās ar kumosu. Zistēns, pats apjucis par izteiktajiem vārdiem, mulsi smaidīdams, mani vēroja. Es atsacījos no vārdu kaujas ar viņiem.

Padzērusi kafiju, tūlīt aizbraucu darba darīšanās. Kad vēlā pēcpusdienā mēs visi trīs atkal pārradāmies mājās, tveices un pārpūles izmocīti, dienas bilancē kā ieguvumu varēja ieskaitīt arī to, ka abas sūtnes no citas pasaules nebija zvanījušas. Viņas bija pazudušas,

Līdz vakariņām bija vēl vairāk nekā stunda laika. Zēni atkal metās uz mācībām, bet viņu dedzība mani'neaiz-rāva. Rosmes pilnā darba diena, pirmā pēc patīkamās slinkošanas nedēļas, neviļus aizveda mani līdz gultai, un es mazliet nosnaudos. Vēlāk, sēdēdami pie vakariņām augsti zīdkoka zarā pakarinātas lampas gaismā, kurai no lejas plūda pretī uz galda uzlikto sveču spīdums, Pei-rols, Reno un es nemaz nesarunājāmies, tikai dūšīgi mielojāmies. Maltītes mēs vienmēr ieturējām, sasēdušies tanī pašā kārtībā — viesis man pa labi, dēls pa kreisi, veidodami āboliņa trejlapi, tāpat kā pirmajā dienā, kad mazais ligūrietis bija ieradies Fonvertā. Šovakar gaismu mijas atspulgos abi raudzījās uz mani — un es nesapratu, kāpēc.

— Bērni, jūs izskatāties noguruši. Kaut drīzāk beigtos šī dzīšanās uz mērķil

—- Bet es patlaban grasījos sacīt, — Reno atbildēja, — ka tu izskaties labi atpūtusies. Vai ne, Zistēn?

— Jā. Es arī to ievēroju. Agnesas kundze, jūs noturaties lieliskā formā.

Dēls ķērās pie sakņu pastētes, bet Peirola vērīgais skatiens kavējas pie manis.

— Man te nav nekāda nopelna. Es pirms vakariņām nosnaudos.

— Beauty sleep?1 — Reno jautāja.

— Jā, beauty sleep.

— Vai biji nogurusi?

— Un es negribēju uztiept jums pārāk sagurušu galda biedreni. Jo es taču ar jums flirtēju.

— Ohol — novilka Reno, rijīgi kā kucēns noliecies pār savu šķīvi. — Tas vēl var iet, tu turies dūšīgi. Zistēn, ko tu par to domā?

— Tu jau zini, ko es par to domāju.

Zēns pateica to nopietnākā tonī, un es negribēju pārtraukt sekojošo klusēšanu, lai nenokļūtu neērtā stāvoklī. Pirmais ierunājās mans dēls.

— Ja gribi zināt, viņš pat domā, ka tu esi skaista. Tā kā viņš dzird, ka tev to saka…

— Kāda aplamība! Neviens man nekad nesaka, ka es esmu skaista.

— Un es? Vai es tev to neesmu atkārtojis simtiem reižu?

Viņš paskatījās uz mani izbrīnījies, neapmierināts, it kā sacīdams: «Tātad manas domas nav jāņem vēra?»

* Miegs skaistuma atgūšanai. (Angl.)

Zistčns joprojām klusēja. Es raudzījos tikai uz dēlu, kas ;itka 1 bija pārliecies pār šķīvi, un atbildēju vienīgi ar smaidu.

— Kādu dienu, — Reno ar pilnu muti ierunājās, — mūs veda ekskursijā uz muzeju. Skolotājs mums apnika līdz kaklam ar savu tarkšķēšanu, it kā pūlēdamies par varītēm ieteikt sliktu preci par lētu naudu.

— Peirol, vai jūs arī tur bijāt?

— Nē. Matemātiķus neved uz muzeju. Pie kādas Engra gleznas skolotājs atkal laiž vaļā: «Kungi, šeit jūs redzat sieviešu skaistuma tipu, kāds mūsu dienās vairs nav sastopams.» Es skaļi pateicu: «Lūdzu, piedodiet, skolotāja kungs, viņa ir līdzīga manai mātei.»

— Ak dievs! Vai tiešām tu tā pateici?

— Jā, es tā pateicu. Citi sāka smieties un tarkšķēt kā negudri. Es viņiem pat neatbildēju.

— Tu man nekad nebiji stāstījis par šo gadījumu.

— Viņam es to izstāstīju. Vai ne, 2istēn?… 2istēn, es tev jautāju.

— Jā, — Peirols atbildēja.

— Tad jau jāizskaidro tev viss, māmiņ: nākamajā dienā grāmatveikalā ieraudzīju uz grozīkļa pastkarti ar tās gleznas reprodukciju. Parādīju to 2istēnam.

— Un kā tad ir galu galā? — es jautāju, negriezdamās ne pie viena, ne pie otra. — Vai esmu vai neesmu līdzīga šai Engra sievietei?

Reno cītīgi tina uz dakšiņas makaronus, it kā draugam Jaudams atbildēt, bet, tā kā tas nenotika, tad turpināja pats:

— Zistēns man sacīja…

Viņš apklusa, norīdams kumosu, un tad, atdarinot Pei-rola akcentu, nobeidza:

— Paklau, Reno, — vai tu neesi mazliet jucis? Tava māte esot līdzīga šai emmai?

Smējāmies visi trīs — katrs aiz cita iemesla. Manīju, ka Peirols jūtas neērti. Mans dēls uzskatīja par derīgu vēl paskaidrot, ka emma esot vārds, kas šeit nozīmējot memmīti. Es pārsteidzīgi piebildu:

— Labi, tu man kādreiz parādīsi savu reprodukciju. Tad es pati varēšu spriest.

Makaronu rijējs atbīdīja iztukšoto šķīvi.

— Tā jāprasa viņam. Viņš pastkarti neatlika atpakaļ. Atļāvās to prieku.

— Neatceros, kur esmu to nolicis, — Peirols sacīja.

— Melis! Tu to iebāzi logaritmu tabulā. Es pats redzēju.

Šoreiz neviens no mums trim nesmējās.

Pienāca pusnakts, bet es vēl nevarēju aizmigt. Pēcpusdienas atdusa bija laupījusi man miegu. Reno, no pārpūlēšanās un pieēšanās pagalam noguris, gandrīz tūlīt pēc vakariņām gāja gulēt, un tad es arī Peirolam novēlēju labu nakti. Taču savā darbistabā, kur pārlasīju Parīzes avīzes, es pa atvērto logu dzirdēju, ka viņš vēl pāris stundu mācījās. Es tiešām dzirdēju Peirolu: viņš skaļi atkārtoja kaut ko no galvas, kala savas formulas; un šī bērnišķīgā metode man parādīja, ka šajā kursu beidzošajā matemātiķī vēl joprojām dzīvo mazais ciema skolnieks. Sājā zēnā gandrīz visvairāk mani valdzināja viņa pieticīgā izcelšanās un vīrišķīgā uzvara pār to. Es neparko negribēju, lai viņš pamana, ka esmu viņu dzirdējusi. Uz pirkstgaliem iegāju guļamistabā un klusītēm atgūlos.

Kopš naktis bija kļuvušas siltas, es gulēju kaila zem palaga. Bezmiegs bija ielavījies manā istabā, pats ļaunākais bezmiegs: stingums, kas ir pārāk smags, lai varētu atsviest tā plīvurus un pilnīgi atmosties, un arī ne pietiekami blīvs, lai tas aizsegtu aizritējušās dienas raizes, kas vajā un pārvēršas par fantastiskiem, ērmīgiem tēliem, kuri kustas un runā. Un todien, kopš biju aizsūtījusi savām radiniecēm vēstuli ar atteikumu, tik daudz kas gan ārpus mājas, gan mājās, gan manī pašā bija saviļņojies.., Biju satraukta, uzbudināta, baidījos piedzīvot vēl kādu pārsteigumu. Parastajā ikdienas plūsmā dažkārt gadās, ka dzīves mašīna pasteidzina savu gaitu un nedaudzās stundās panāk šķietamā nekustīgumā nokavēto.

Desmitiem reižu grozījos no vieniem sāniem uz otriem, ar plecu vilkdama līdzi palagu, un atkarībā no tā, vai gulēju uz kreisajiem vaī labajiem sāniem, es, acis pavērusi, redzēju mēness gaismas piestrāvoto logu vai uz naktsgaldiņa modinātāju, kura fosforizētais rādītājs kustējās tik lēni, ka man likās apstājies. Jau sen es vairs nedzirdēju sava apakšstāva kaimiņa mācīšanos, kluso murmināšanu, ko reizēm bija pavadījusi kailo kāju staigāšana pa grīdas plāksnēm. Mājā viss gulēja. Iededzināju gaismu, neraizēdamās par naktstauriņiem, jo vienīgi no tiem vajadzēja baidīties, tāpēc ka Fonvertas relatīvais augstums mūs pasargā no odiem. Atvēru grāmatu un uzcītīgi izlasīju vārdu pēc vārda veselu lappusi, bet domas nebeidza klīst pa citām tekām. Atkal nodzēsu lampu. Beidzot es piecēlos. Mirkli pastāvēju kaila istabas tumsā, tad uzrāvu mugurā rītasvārkus. Attapos lejā pie dārza sliekšņa.

Zīdkoku velve, kurā lampa bija nodzēsta, iegriezās violetajā naktī vēl tumšāka. Gāju uz priekšu pa za|ojošo grotu. Kāja caur plāno salmu sandales zoli sajuta un samina ovālās zīdkoku ogas — tās bira no zariem un tika slaucītas projām tikai ap galdu. Devos dziļāk dārzā, kur mēness dīķis pletās līdz priedulāja malai. Tur stāvēja akmens sols, uz tā es ieraudzīju Peirolu. Gaišais audekla krekliņš un sporta biksītes blāvoja tumsā; iedegušās rokas, kājas un seju, arī matus varēja tikai nojaust.

Ne ar vienu vārdu vai kustību viņš mani nebrīdināja, kaut gan droši vien bija mani redzējis nākam no mājas, un arī es nebrīnījos par mūsu sastapšanos, par kopīgo bezmiegu un to, ka mums abiem bija ienācis prātā šeit patverties. Neviens no mums nesacīja otram: «Ak tā, jūs arī nevarējāt aizmigti» Atsēdos viņam blakus un atsāku šāvakara sarunu.

—- Nedusmojieties uz Reno par muļķīgo jokul Viņam patīk ķircināt. To atgadījumu ar pastkarti viņš ir nezin kur izracis. Atzīstos, ka es to neparedzēju. Viņam patiesi nebija pret jums ļauna nodoma.

Peirols uzreiz neatbildēja.

« Viņš vienkārši neapzinājās, ko runā, pēc mirkļa Peirols sacīja.

Es savilku ciešāk rītasvārkus ap krūtīm un ceļgaliem.

— Vai jums salst?

r- Nē.

Mēs sarunājāmies mierīgi. Starp mūsu jautājumiem un atbildēm iespraucās nakts elpa. Manas acis bija pieradušas pie tumsas un tagad skaidri saskatīja viņa vaibstus. Redzēju viņa rokas, pa labi un pa kreisi atmestas uz sola atzveltnes. Redzēju arī, ka viņam bija kailas kājas.

— Zināt, — viņš atkal ierunājās, — es domāju, ka galu galā Reno eksāmenus noliks.

— Es ļoti priecātos. Ne jau tāpēc, ka uzskatītu to par diezin cik svarīgu notikumu: es neesmu no tām mātēm. Kad viņš būs garām šīm zemūdens klintīm, patiesību sakot, divām, jo priekšā vēl ir filozofija, bet par to es raizējos mazāk, tā viņu interesē.,, jā, tad viņam prāts būs atslogots. Varēsim padomāt par viņa dzīvi.

Peirols pakratīja galvu.

— Priekš dzīves viņam ir labas kārtis rokā.

— Hm… Un arī briesmīgs handikaps. Jūs nezināt visu. Ja tikai Reno jums jau nav pastāstījis. Tas būtu dabiski, jūs esat viņa draugs. Pirmais viņa mūžā.

— Tomēr pirms trim mēnešiem mēs vēl nebijām pazīstami.

— Vēl nav pilni trīs mēneši… Taisnība. Cik ātri viss norisinās!…Viņš ļoti uzticas jums. Es arī, jūs jau zināt… Nu, mans mazais Reno ir nelikumīgs bērns. Jūs iebildīsiet: mūsu laikos… Tomēr nē, tas ir svarīgi. Bērnam. Arī vīrietim, kāds viņš vēlāk kļūs un saskaņā ar to veidos sayu pasauli: tas viņam sekos visu mūžu; es zinu tādus piemērus. Protams, citi, kas nav tādā stāvoklī, tam nepievērš nekādu uzmanību. Ak, ja Reno un manas nelaimes aprobežotos tikai ar to!…

Un es sāku runāt. Neatvairāms kārdinājums būt vaļsirdīgai, nogāze, pa kuru slīdi, skumjš prieks. Dažos teikumos — es pati brīnījos, ka tik ātri domās var pārcilāt tik daudz lietu un tik daudz ļaužu, — es atklāju šim svešajam zēnam, zemnieka dēlam, savu buržuāzisko sāgu, sākot no mīlestības Kalifornijā uz Reno īsto tēvu līdz manas mātes ierosinātajai tiesas prāvai par paternitātes noliegšanu manam dēlam un testamenta atcelšanu: mirušo gribas pārkāpšana, īpašuma nolaupīšana, bagātības zaņķis. Visa šī pagātne, šīs ēnas un rēgi, no kuriem vēl nesen šķitu pilnīgi atbrīvojusies un kuri kopš vakardienas bija no jauna atdzīvojušies manā atmiņā, izplūda vārdos,-kā negaisa mākonis izplūst lietū. Zistēns klausījās. Jutu vairāk nekā atvieglojumu: jutu nepieciešamību parādīt sevi tādu, kāda es esmu — vāja un ievainojama, vainīga, spējīga kļūdīties, mīlēt un ienīst. Starp Zistēnu un aplamo priekšstatu par mani — biju pārliecināta, ka viņam tāds aiz nezināšanas bija radies, — es nostādīju citu Agnešu, īsto, un pēc tam atelpoju, it kā līdz šim būtu bijusi negodprātīga. Tagad viņš mani pazina. Es vairs nevarētu atdot viņam atpakaļ ilūzijas par mani, pat ja gribētu.

Kad beidzot viss bija pateikts un es viņam jautāju, vai esmu rīkojusies aplam, visu to stāstīdama, — patiesībā es arī pati sev to jautāju, — viņš atbildēja, ka nē, ka līdz šim viņš daudz ko neesot sapratis, bet tagad saprotot.

— Vai zināt, kas ir galvenais, ko es tagad aptveru?

— Nē.

Neuzdrošinājos jautāt, ko.

— Līdz šim es uzskatīju: jaukajam Reno ir laimējies, ka viņam ir tāda māte kā jūs. Viņam ir laimējies vairāk, nekā es domāju līdz šim.

Sie negaidītie vārdi mani aizkustināja. Peirola seja bija tikko saskatāma; acis sedza ēna; mēness stāvēja loti augstu un apspīdēja tikai matus. Viņš sēdēja pilnīgi nekustīgi. Taču visa viņa būtne izstaroja viņā apslēpto dzīvi, un es to uzsūcu sevī kā svētīgu strāvojumu.

Atkal jutu vilinājumu runāt ar viņu. Vecā jaunība, kas bija manī un ar Reno nekad neizpaudās "visā pilnībā, tāpēc ka viņš bija mans dēls, šī neizravējamā un mānīgā jaunība tagad izstrāvoja pāf Peirolu. Sī bija pirmā reize kopš mūsu pirmās sastapšanās liceja pagalmā, kad atradāmies divatā un sarunājāmies vieni; un kāds ceļš pa šo laiku bija klusējot noiets no viņa līdz manīm, no manis līdz viņam!

— 2istēn, mēs te šovakar tik mierīgi tērzējam, tāpēc uzticēšu jums kādu nodomu. Varbūt ir pāragri par to runāt, bet, tā kā tas attiecas uz jums…

Viņš gaidīja.

— Man nav ne jausmas, ko jūs domājat par manu nodarbošanos. Tā ir mazliet neparasta, varbūt jūs sacīsiet: ne šis, ne tas; tomēr man un Reno šī nodarbošanās dod lielu labumu. Varbūt arī viņam tā iepatiksies, sekojot manam piemēram. Un, tā kā jūs sapņojat kļūt par arhitektu… Tad mēs varētu, — un es turpināju, jo Peirols vēl arvien nekā neteica, — kādreiz strādāt kopā visi trīs. Mēs varētu apvienotes. Tas būtu labi.

Beidzot Peirols atdzīvojās.

— Kur nu! — viņš skeptiski ieteicās, dziļi nopūzdamies, un pacēla rokas, un es pēkšņi jutos mazāk pieaugusi nekā viņš. — Jūs pārāk steidzaties!… Kamēr es vel dabūšu diplomu… ja man vispār tas izdosies… paies gadi, daudz kas var notikt. Un jūs pa to laiku… Kas to var zināt? Nē, — viņš turpināja klusākā balsī, — apmierināsimies ar pašreizējo mirkli. Ar šiem trim mēnešiem, ko būsim pavadījuši šeit kopīgā dzīvē. Un kurus es nekad neaizmirsīšu, lai arī cik vecs es kļūšu.

— Es arī tos neaizmirsīšu, — sacīju ne tik pārliecināti.

Viņš piebilda vēl lēnāk:

— Apmierināsimies ar šo skaisto nakti.

Pie šiem vārdiem es jutu, ka viņa roka pastiepās U2 manu pusi. Viņš satvēra manu roku. Mēs sēdējām nekustīgi. Viņa otrā roka bija atmesta uz sola atzveltnes — un mana kreisā gulēja man klēpī. Strāva plūda tikai no viņa plaukstas uz manu Tabo roku. Es grimu stingā nemierā, klusēju tāpat kā Peirols, un galvā man šaudījās nesakarīgas domas, ka bērnībā es biju baidījusies mēness gaismas, ka Peirols brīvdienās droši vien savā ciematā atkal k|ūst namdara dēls un mūrē ar savām rokām, ka man vajag te iestādīt vairāk nakts skaistuļu, jo tās vakaros sāk brīnišķīgi smaržot. Mēs sēdējām, nepārmīdami ne vārda, un mūs vienoja šīs rokas, nekustīgas, apmierinātas.

— Kas tur dārzā sarunājas? Vai tie esat jūs?

Reno balss atskanēja pavisam tuvu, un mēs nodomājām, ka viņš stāv dažu metru attālumā. Tomēr nē, dārzs bija tukšs. Arī pati māja mēnesnīcā mums likās pēkšņi tuvāka. Es ievilku elpu un ska|i atsaucos:

— Jā, mēs. Nevarējām aizmigt ne viens, ne otrs.

Sirds man krūtīs dauzījās. Reno logā nebija gaismas.

Apakšstāvā arī ne.

— Nāciet taču beidzot iekšāl

Vārdi plūda no augšstāva, no Reno guļamistabas, es biju par to pārliecināta.

— Ejiet uz savām istabām, — viņš vēl piebilda.

Peirolam vajadzēja palīdzēt man piecelties kājās.

— Tev taisnība, — Peirols sacīja, un es priecājos, ka viņam izdevās pieņemt vajadzīgo toni. — Mēness pēc pusnakts nedara miegainu. Vismaz es eju iekšā, un piedod, ja esmu tevi uzmodinājis.

Es līdz rītausmai neaizvēru acis, satraukumā drebēdama. Tiklīdz abi zēni bija aizbraukuši uz skolu, es iegāju Reno guļamistabā. No tās loga cauri zariem akmens solu nevarēja skaidri saredzēt. Aizsūtīju Irmu uz turieni, teikdama, ka esmu tur kaut ko aizmirsusi. Sacīju, lai viņa atsēžas uz sola, jo tā labāk var saskatīt sev pie kājām: es gandrīz nevarēju izsekot viņas kustībām; tad jautāju pa logu, vai viņa nav nekā atradusi; uzreiz nesapratu viņas atbildi, vajadzēja likt to atkārtot.

Tiesa gan, Irmai ir spalga balss, kas pa gabalu grūti sadzirdama.

Nākamajās dienās es vēroju, ka Reno nervozē, taču to varēja izskaidrot ar licejista raizēm. Mācības viņam bija beigušās. Peirolam arī. Bija pienācis laiks, kas biedē skolēnus un viņu vecākus, pārtraukums starp klases nodarbību beigām un eksāmenu sākumu, sākušās skolas kaujas no man’s land*.

— Ak,- kaut jēl ātrāk izdarītu bakalaureāta reformu! — Reno iesaucās. — Kur tas laiks, kad mums to sola, un visj taču ir ar mieru. It īpaši mēs, skolnieki. Kam tas viss vajadzīgs! Žistēn, vai tu man piekrīti?

Nē, Zistēns vis īsti nepiekrita. Viņš atbildēja izvairīgi, un es sapratu, ka viņam bakalaura nosaukums nav zaudējis valdzinājumu. Tas bija caurlaide uz apsolīto zemi. Peirols atcerējās un pastāstīja bez aplamas kaunēšanos — tieši šī viņa īpašība man ļoti patika —, viņš atcerējās, ar kādu godbijību viņa vectēvs bija runājis par šo «pergamentu» kā par augšupejas simbolu, par emblēmu, ko viņu kārtas ļaudis nevarēja iegūt, vismaz ne tanī paaudzē. Peirols bija mantojis šo priekšstatu, un tas droši vien ir bijis kā vaduguns viņa mācībās, un viņš, bez Šaubām, nožēlotu, ja izdaudzinātā reforma pienāktu pārāk ātri un laupītu viņam ilgoto dokumentu.

Pēc klases mācību beigām viņš bija palicis pie mums. Viņa grāmatas, burtnīcas un logaritmiskais lineāls, no internāta skapja nodalījuma pārnesti uz mūsu viesu istabas skapi, tagad atradās Fonvertā jau kopš trim mēnešiem. Viņš pats arī. Līdz eksāmeniem bija atlikusi tikai šī smagā nedēļa; to mēs pavadīsim kopā. Es nespēju izvēlēties tieši šo brīdi, lai aizsūtītu Peirolu ar viņa nelielo bagāžu atpakaļ uz liceja internātu. Protams, skata pēc es par to apspriedos ar Reno, un viņam nebija iebildumu:

— Mani Peirols netraucē.

— Kā? Viņš pat var tev palīdzēt. Pirms eksāmena kaut ko atkārtot.

— Zini, eksāmena priekšvakarā piebāzt sev galvu ir pavisam kaitīgi. Un vispār es esmu sagatavojies.

Šāda pašpārliecība modināja manī bažas.

Pārbaudījums rakstos manam zēnam bija pirmajam. Pēc dažām dienām Zistēnam. Reno atgriezās mājās pēc sacerējuma franču valodā ļoti pacilāts un jūsmoja, ka esot izvēlējies tematu, kurš vilinājis ļoti nedaudzus skolniekus, un galvenais — iztirzājis to tā, kā noteikti neviens cits nebūs darījis: «Es tev galvoju!» [22]

— Viņi visi metās uz vieglāko tematu. Es rīkojos gluži pretēji un uzbruku dižo klasiķu Rasina un Moljēra cietsirdībai. Vēl vairāk: uzcepu divas lappuses par Marivo sadismu, — vai saproti?

Sī atskaite, mani mazliet izbiedēja, bet es saņēmu atbildi, ka mana klasiskā teātra koncepcija esot stipri novecojusi un eksaminētāji esot pazīstami kā cilvēki ar plašiem uzskatiem. Mans dēls dižojās ar antikonfor-mismu. «Es cīnos pret konvencionalitātēm, pret jebkuriem vispārpieņemtiem uzskatiem!» Reno pasludināja ar visu dzīves pieredzes trūkuma dedzību. Bet vai eš ar pieredzi, ko biju guvusi savā dzīvē, par kuru viņš gandrīz visu zināja, biju pietiekami sagatavota, lai apstrīdētu viņa nostāju? Gluži pretēji, es priecājos, ka viņa īpašais stāvoklis nebija viņā modinājis ilgas pēc dzīves saskaņā ar vispārējiem paradumiem. Viņa antikonformisins bija tikai zināms veids, kā konformēties man. Pakāpeniski attīstīties Reno personībai, redzot, ka viņš ik pa pusgadam vai, pareizāk, nepārtraukti izlauzās no iepriekšējās čaulas, tāpat kā dzīvnieks met spalvu, pieauga un vairojās arī mana atbildība. Jau bija pagājis laiks, kad tā aprobežojās tikai ar higiēnas jautājumiem, ēdienu, veselību un rītdienas likteni.

Žistēns pēc sava pārbaudījuma rakstos izrādīja apvaldītāku optimismu, un no tā es paredzēju, ka viņam būs labāk veicies. Reno tomēr tika pielaists pie nākamā eksāmena, bet, apzinādamies, ka ir vājš matemātikā, viņš mazliet baidījās no mutvārdu eksāmena un es arī. Jo vairāk tāpēc, ka mēs nezinājām, vai rakstu darba atzīme viņam dos zināmas priekšrocības un kādas tās būs. Es varētu sevi mierināt ar to, kā valodas mutvārdu eksāmenā Reno dabūs lielisku atzīmi, tāpēc ka, palikdama uzticīga viņa amerikāniskajai izcelsmei, biju viņu Jau no mazotnes pieradinājusi runāt ar mani angliski, un viņš brīvi pārvaldīja abas valodas, bet kopš gadiem tas man šķita tik dabiski, ka es to neuzskatīju par kaut kādu trumpi skolā. Viss pārmērīgo bažu mehānisms, ko eksāmeni iedarbina licejistu prātos, pārspīlētā nozīmība un aplamie priekšstati, ko piedēvē pārbaudījumiem, galu galā satrauca arī mani, pastāvīgi redzot abus zēnus, ar kuriem kopā es dzīvoju.

Tanī dienā, kad manam dēlam bija pārbaudījums matemātikā, pēdējais mutvārdu pārbaudījums, es būvlaukumu apskati nobeidzu agrā pēcpusdienā, lai ātrāk uzzinātu galīgo iznākumu. Par 2istēnu dabūs zināt tikai rīt. Nebraucu viņus sagaidīt pie liceja vārtiem, eksāmenu nolikušo un izkritušo drudžainajā pūlī, bet atsēdos platānu alejas galā uz viena no abiem robežstabiem. Izdzir-dusi mopēdu dūkšanu, piecēlos kājās. Viņi parādījās zemes ceļa pēdējā pagriezienā starp augstiem viršiem.

— Kā gāja?

Abi zēni apstājās manā priekšā blakus un ar kājām atspērās pret zemi. Reno nerunīgums man vēstīja par katastrofu, izgāšanos. Runāja 2istēns.

— Eksāmenu rezultātus paziņos tikai rīt, kandidātu bija pārāk daudz.

— Ail — es nopūtos, neapmierināta un reizē atguvusi cerību. — Bet vai tev vismaz gadījās jautājums, ko tu prati? Vai tu domā, ka atbildēji labi?

Viņš nekā neteica. 2istēns uz manu jautājošo skatienu paraustīja plecus: arī viņš nezināja. Pa aleju devāmies uz māju, zēni so|oja man blakus katrs savā pusē, stumdami mopēdus aiz stūres. Manas vērīgās klusēšanas atbruņots, mans tramīgais Reno izšķīrās pārtraukt klusēšanu: to, ko bija liedzies atklāt lietpratīgajam Peirolam, viņš uzticēja man, neprašai, un paziņoja, kādi jautājumi viņam bija uzdoti un kādas atbildes viņš sniedzis.

— Ja tu tā atbildēji, tad ir ļoti labi, — 2istēns pat uz mirkli apstājās.

— Runāsim par kaut ko citu! — Reno iesaucās. —Tur jau mani visu dienu tie maitas diezgan spīdzināja, es vairs negribu, ka te tas turpinās.

Šādu rupjību es no viņa dzirdēju pirmo reizi; es nekā neaizrādīju un pēkšņi attapos, varbūt jau pārāk vēlu, pajautāt:

Un jūs, 2istēn? Kā ir ar jūsu pārbaudījumiem? Vai esat apmierināts?

— Es arī pagaidām nekā īsti nezinu.

Mans satraukums skāra te vienu, te otru. Mēs pienācām pie mājas.

— Bērni, es eju uz savu darbistabu. Visiem pilnīga brīvība. Satiksimies pie vakariņām.

Es strādāju slikti, pastāvīgi skatījos pulkstenī, uzmanīgi ieklausījos. Galu galā man šķita, ka viņi palika, ieslēgušies katrs savā istabā. Šķirta no viņiem ar aizvērtām durvīm, sienām un velvi, es biju kopā ar abiem zēniem viņu trauksmainajās domās; tās mūs vienoja cauri šķērš|iem; es izjutu šo kopību — bet viņi? Trīs stundas pavadīju lielā vientulībā.

Vakariņu stundā mēs sanācām kopā, turklāt labu brīdi pirms zvana. Vakara maltītes galds bija mūsu sapulcēšanās vieta pēc savrup pavadītas dienas. Šeit mēs satikāmies, k|uvām īsta ģimene. Iznākusi no vestibila, pagāju zem zīdkoku zaru velves, domādama, ka būšu ieradusies pirmā, bet ieraudzīju, ka no labās puses gar māju šurp nāk Reno, nesdams rokās, kā man likās, aug|us, un uzradās arī 2istēns — pavisam no citas dārza puses, kur saule vēl apspīdēja priežu pakājes. Katrs bija atstājis savu istabu, neraizēdamies par otru, arī ne par mani.

— Redzi, māmiņ, es biju sakņu dārzā un nogriezu arti-'šokus, ēdīsim tos ar sāli. Vakar un šorīt nevarēju tos ēst, tāpēc ka man bija mutvārdos pārbaudījums un no zaļiem artišokiem cilvēks sāk buldurēt. Bet tagad, kad esmu beidzis …

— Lieliska doma pasniegt tos vakariņās. Aiznes arti-šokus Irmai, lai viņa tos pamatīgi nomazgā. Es nezināju, ka za|iem artišokiem piemīt šāda īpašība, bet vienalga: buldurēsim korī… Ak nē, jūs, 2istēn, tos neēdiet! Jums vēl rītdien ir eksāmens mutvārdos.

— Līdz rītam es pagūšu izbuldurēties. Turklāt mums mutvārdu eksāmens norit drīzāk ar aizvērtu muti, pie melnās tāfeles, ar krītu rokā.

— Nerunāsim vairāk par eksāmeniem, — es viņam izmetu, redzēdama, ka Reno atgriežas no virtuves. — Palūdz Irmai, — es uzsaucu dēlam, — lai viņa mums izspiež tomātu sulu!

Mūsu vārdi saplūda ar pirmajām vakara dvesmām, kas tāpat kā vienmēr ap šo laiku uzvēdīja no ielejas, un es atvieglota manīju, ka Reno saspringtība ir mazliet atslābusi. Es gandrīz nopriecājos, kad viņš apjautājās, vai esmu saņēmusi kādas ziņas no «slīpētajām tantēm», kaut gan man šis temats likās jau nogrimis pagātnē. Taču es pazinu savu zēnu: par šīm sievietēm viņš ierunājās tāpat, kā būtu apvaicājies par manu darbu vai jebkuru citu jautājumu, kas skar mani, lai dzēstu savu dienā izteikto rupjību un mazinātu manu nepatiku, ko noteikti bija manījis. Es satvēru izlīgumam izstiepto roku.

— Nē, no slīpētajām sevietēm nav nekādu ziņu. Pilnīga klusēšana. Gribu tev pateikt, ka pēc manas sarunas ar tevi tanī vakarā liku aiznest viņām uz viesnīcu nākamajā dienā rakstisku kategorisku atteikumu. Pēc tam viņas vairs nevarēja atgriezties pie šī jautājuma… Ak, Zistēns par to nekā nezina! Zistēn, mums nav no jums noslēpumu: runa ir par mūsu radiniecēm.

Par māsīcu pasākumu es pastāstīju īsos vārdos, taču Peirols uzreiz visu saprata, jo šo to jau zināja par mūsu veco strīdu. Viņš brīnījās vairāk nekā mans dēls par radinieču sagudroto nodomu pārnest Patrika atbildību uz vecākiem un, tāpat kā es, it īpaši uzsvēra juridisko paradoksu, un tas mani pārliecināja, ka biju reaģējusi pareizi. Bieži esmu ievērojusi, ka mazais ligūrietis un es spriedām vienādi, par spīti gadu un sociālās vides atšķirībai.

— Tas tik būtu jocīgs, skats tiesā, nudien, nepārspējams! Meita pienaglo pie kauna staba savu ģimeni un rāda ar pirkstu uz māti. Un kad šī meita klāj vaļā!

Peirols iedomājās šo ainu. Viņa jauneklīgā mute savilkās riebuma grimasē, viņš apsvēra šaušalu straumi, kāda varētu plūst pār manām lūpām, un pēkšņi es pamanīju, ka abi esam iekļuvuši lamatās. Reno, nopietns un satraukts, pētīja vecāko draugu, kas no šī skatiena apjuka. Uz mirkli iestājās klusums.

— Kā tu zini, ka tas būtu riebīgs, ko viņa varētu klāt vaļā? Un ka tas visvairāk būtu vērsts pret manu vecmāmiņu?

— Es nezinu sīkumus, — 2istēns atbildēja pēc brīža, kas varbūt tikai man likās ilgs, — bet es tā kaut ko sapratu. Vai tā nav? Vai esmu maldījies?

— Mēs ar māti nekad par to nerunājam. Ne tavā klātbūtnē, ne divatā.

— Pieņemsim, ka esmu to uzminējis. Nevaru tev paskaidrot, no kā, bet esmu uzminējis, ka jums ir nodarītas pārestības un jums ir pamats sūdzēties par ģimeni.

Turpinādams attapības vingrinājumu, mans sabiedrotais piebildai

— Zini, ja kādus cilvēkus mīl un interesējas par viņiem, tad daudz ko var uzminēt, tas ir dabiski.

— Ak tā? — Reno ieteicās, acis nenolaizdams no Pei-rola.

Es nojautu Reno aizdomas, viņa satraukumu par to, ko esmu varējusi atklāt Zistēnam kādreiz -divatā un cik tālu esmu bijusi vaļsirdīga. Atkal sirds man sāka dauzīties, tagad tas vairs nebija pirmo reizi; neuzdrošinādamās strauji mainīt sarunas tematu, es izlavījos pa pirmo sān-celiņu.

— Jā, es taču laikam neesmu tev pateikusi, kā labā viņas lūdza mani spert šo soli?

— Nē.

— Patrika labā.

— Tas ir mans brālēns? Tas, kurš jau bērnībā bija īsts nekrietnelis?

— Jā, — es apstiprināju iesmiedamās, jo mani nomierināja Reno ziņkārības straujais pagrieziens. — Iedomājies, biedri viņu ievilinājuši kādā bandā.

— Tā arvien saka pēc tam, kad izgājis greizi. Tomēr nemaz nav grūti neiestāties bandā. Tādas ir pat licejā, bet, ja grib, tad tās neievēro.

— Patriks nav bijis īsts bandas dalībnieks. Tā vismaz liekas. Bet, kad drauģeļi iekūlās grūtībās, tie lūdza viņam padomu. Vai palīdzību. Tas viņam glaimoja, viņš neprata atteikt.

— Tādus puišus mēs pazīstam. Tāpēc ka viņi saņem pārāk daudz kabatas naudas no mīļajiem vecākiem, viņi apžilbina nabadzīgos. Un iedomājas, ka paši ir diezin kādi dižkungi.

— Kādā klasē viņš ir? — Zistēns jautāja.

— Filozofijas, — es sacīju. — Tikai viņš ir atpalicis. Viņam drīz būs astoņpadsmit gadu. Kad viņa drauģeļiem nebija pie rokas auto, viņš tos aizveda uz turieni, kur tiem bija kādas darīšanas. Tā kā viņu izbraukumi vienmēr nebija nevainīgi..,

— Jā, — Reno iejaucās. — Virāžas, neprātīga traukšanās. Klasiski! Kā? Vai tad vēl kaut kas bija? Tu taču neteiksi, ka viņi arī laupīja?

— Jā. Patrika tantes to neslēpa.

— Fantastiski! Busardelu pēctecis — kramplauzis! Tālāk vairs nevar aiziet. Bet tas nav nekas šausmīgs, ka viņi ir noķerti. No tā jau neviens nav nomiris.

— Pagaidi! Ar to vēl nav galā, man ir viss sīki zināms. Vienu nakti pēc kaut kādām ļaundarībām priekšpilsētā Patriks veda mājās savu bandu kadiljakā.

— Kadiljakā? Pamatīgi!

— Viņu apskurbina greznā mašīna, viņš laiž to pilnā gaitā un tad pārsniedz ātrumu, brauc pie sarkanās gaismas, viņam svilpj, viņš neapstājas, un tad viņam dzenas pakaļ. Vajāšana naktī. Viņš redz, ka policisti aizsprosto ceļu, drāžas tiem virsū: trīs ievainoti, viens nogalināts.

— O!…

Reno paliek mute vaļā un Zistēnam tāpat, viņš jau ir aizmirsis savu neseno pārsteidzību. Patrika dēka tālu pārsniedz visu, ko varēja pieredzēt mūsu nomaļajā pil*

sētiņā.

— Ja nožmiegts kruķis, tad lieta ir draņķīga, — mans dēls beidzot paziņoja.

— Visi pārējie kruķi uzstāsies ar liecībām, — 2istēns papildināja. — Pat tie, kas nekā nebūs redzējuši.

— Turklāt ņemiet vērā, ka nogalinātais bija precējies. Ģimenes tēvs. Tiesā ieradīsies arī atraitne ar bāreņiem. Redzat, kā tas viss sanāk kopā. Cerību nav pat advokātiem. šī apvienība ir spēcīgāka par Busardelu apvienību. Man nav žēl Busardelu, tomēr jāatzīst, ka liktenis viņiem nesmaida.

— Sājā gadījumā visnelaimīgākā tomēr ir policista ģimene, — Zistēns izteica savas domas.

— Noteikti.

— Vienu lietu es nesaprotu, — Reno sacīja.

— Kāda man tur daļa — vai ne?

— To es sagremoju. Tas ir muļķīgi, tomēr vēl pieņemami. Bet kadiljaks? Tu taču man neiestāstīsi, ka Patri-kam bija kadiljaks. Tas nebūtu mūsu ģimenes stilā dāvināt astoņpadsmit gadus vecam puisim kadiljaku.

— Es tev neteicu, ka tā bija viņa mašīna, es teicu, ka viņš to vadīja.

— Tā nebija viņa mašīna?

— Nē jell Tas visu vēl vairāk sarežģī. Viņš to bija nogrābis. Tā ir viņa specialitāte, viņš aizdzen citu mašīnas. Un te viņš ir lietpratējs. Licejā viņš paliek uz otru gadu katrā klasē, bet spēj gari un plaši runāt par visiem motoriem, par visām karosērijām. Viņam ir pilnīgs atslēgu komplekts, un, kad viņa bandai vajag pārvietoties, viņš ar lielāko prieku tai pagādā automobili ad hoc*. Vēlēdamies izcelties, viņš zaga aizvien spēcīgākas mašīnas, un todien viņš izvēlējās kadiljaku.

— AI — iesaucās mans dēls. — Es sāku viņu cienīt, nekad nebūtu domājis, ka viņš ir uz to spējīgs.

— Kā?

— Patiesi! Es uzskatīju viņu par idiotisku snobu, kas ne par ko neinteresējas un visu naudu izdod par kaklasaitēm un lietussargiem. Taisnība gan, es viņu sen neesmu [23] redzējis: viņš droši vien ir pārvērties. Es atvainojos viņa priekšā.

— Vai tāpēc, ka viņš zog kadiljakus? Un nogalina policistus?

— Tāpēc, ka viņš ir ķerts uz automobiļiem. Manās acīs tas viņu padara cilvēcīgu.

Es klusībā sev jautāju, ko par to domā Zistēns, kas tikai skatījās uz Reno un smīnēja.

— Paklausies, manu zēn, es negribu runāt tev pretī, tomēr kaislība uz mašīnām neattaisno slepkavību. Pat ne zādzību.

— Vajag iztēloties to ainu! Iedomājies sevi viņa vietā. Nakts, uz pēdām ir motociklisti, svilpieni, sirēnas, prožektori, un viņš pie stūres luksusa mašīnā, kas trauc ar simt sešdesmit, — te patiešām var aizmirst, visul Viņam ir visi vainu mīkstinošie apstākļi.

Ar tik sajūsminātu seju, kādu viņam reti biju redzējusi, viņš k|uva cits —' mans svešāks Reno. Lai atgūtu līdzsvaru, es atkal pievērsos Zistēnam. Viņš skatījās uz Reno, visai neiecietīgi vīpsnādams. Pamanījis, ka es viņu vēroju, Peirols apvaldīja smīnu. Šoreiz visi mūsu skatieni sastapās un noslēdza trīsstūri. Bija arī pēdējais laiks. Reno pats atskārta mūsu starpā samezgloto nesaprašanos, strauji piecēlās un, atkal savilcis šķelmīgu purniņu, — viņš zināja, ka tādam es nespēju pretoties, — brāzmaini uzspieda skūpstu man uz vaiga, iesaukdamies:

— Tu esi daiļa, kad pukojies uz manil

Pēc tam atkal atsēdās un turpināja tādā pašā garā:

— Māmiņ, tu nevari iedomāties, ko mums nozīmē ķerra, ātrums, tas mirklis, kad tu jūti, ka valdi pār motoru, kas atbild uz katru tavas kājas spiedienu.

— Kāpēc es nevarētu to Iedomāties? Es vadu mašīnu ilgāk nekā tu. Un labāk.

— Tas nav tas pats. Te ir paaudžu jautājums. Tu pie tā nonāci vēlu. Tu pati man stāstīji, ka bērnībā esot redzējusi fiakrus un zirgus. Kad mēs piedzimām, auto jau bija. Visu bērnību esam sapņojuši par mašīnas vadīšanu, tās redzējām visur, sapņojām par milzīgu ātrumu, ilgojāmies kļūt par valdnieku uz ceļa. Atceries mūsu veco vilīti: man bija desmit gadu, un tu jau noliki mani starp ceļiem un iedevi stūri. Es pratu vadīt nemācījies, tāpat kā peldēt. Šādas lietas rada plaisas starp paaudzēm. Pajautā Zistēnam, mēs esam no vienas paaudzes.

— Jā, — novilka par liecinieku pieaicinātais Zistēns, kas bez sevišķas dedzības piedalījās sarunā. — Es neesmu pretī. Man tīri labi patiktu, ja man piederētu mazlitrāžas mašīniņa vai pat dofīna. Bet šīs ārprātīgās virā-žas kā gangsteru filmās …

— Tu esi auksts cilvēks. Un šovakar tu neuzdrošinies nostāties vienā vai otrā pusē. Es palieku pie savas pārliecības. Katram laikmetam ir savs romantisms, un šis, par kuru es runāju, ir mūsu. Māmiņ, esmu tev simtiem reižu izskaidrojis: tagad ir jaunas teikas.

— Lūdzu, nerunā man par teikām un romantismu sakarā ar šo netīro zelta jaunatnes izlēcienu!

— Tas nemaz nav tā. Tu pārproti. Patrikam tas nav netīrs izlēciens. Vai tev ir stāstīts, ka viņš pats laupīja? Ka viņš saņēma daļu no laupījuma? Nē, viņš bija nesavtīgs. Lūdzu, te tev ir pierādījums: viņš varēja tovakar apmierināties ar pietiekami spēcīgu, bet neuzkrītošu mašīnu, un neviens viņu nebūtu ievērojis. Bet nē: viņš aizdzina retas markas mašīnu. Aiz mākslas mīlestības, aiz dziņas pēc dēkas. Tagad visa sabiedrība nostājas pret viņu: redzi, ja es runāju par romantismu… Paklausies, es taču neteicu, ka attaisnoju Patriku.

— Labi, ka vēl tā!

— Es mēģinu viņu saprast. Aplūkoju Patriku kopsakarībā ar visu.

—- Jā… Katrā ziņā man nav nekādas da|as gar viņa atbildību un visu, ar ko viņš šajā lietā riskē. Tam nav nekā kopīga ar mums, tu pats. man aizliedzi tur iejaukties un…

— Atvaino! Es nezināju īstos apstākļus. Tagad es tos pazīstu — un tas visu maina. Tagad man ir skaidra Pat-rika psiholoģija. Viņu nedrīkst pamest ķezā! Tev ir jābrauc uz turieni!

— Tas nu ir kaut kas jauns!

— Ja vajadzīgs, tad es tevi pavadīšu.

— Pie izmeklētāja? Uz pratināšanu?. Laime, ka tavu liecību nepieņemtu: manu zēn, tu esi nepilngadīgs.

— Došos aprunāties ar savu aizbildni, viņš taču ir no Busardelu nometnes. Vai tas tevi pārsteidz? Tu nevarēsi mani aizkavēt!

Sos vārdus Reno izmeta kā izaicinājumu. Viņa tonis bija pārvērties. Mūsu tonis vispār. Mans dusmīgais skatiens neapvaldīja dēlu, bet viņa draugs palūkojās uz mani

tā, ka es sapratu: ja speršu vēl vienu soli, viņš jutīsies manī vīlies.

— Labā-k runāsim par kaut ko citu, — es sacīju mierīgākā balsī. — Zistēn, lūdzu, piedodietl Irmai Ko tu

gaidi, kāpēc neklāj galdu?

Spriežot pēc ātruma, kādā viņa uzreiz parādījās ar galddrānu un traukiem uz bīdāmā galdiņa, es sapratu, ka viņa virtuvē bija gaidījusi un, bez šaubām, visu dzirdējusi. Izvairījos no viņas skatiena: viņa droši vien bija ar mani vienis prātis, bet man derdzās uzstāties kopīgā frontē pret dēlu.

Beidzot maltīte sākās. Mēs vairs nesarunājāmies. Saldētais gaspašo, ko ēda ar dažādām sakņu piedevām, kuras vajadzēja pasniegt no rokas rokā, nodarbināja mūs un atkal it kā saistīja kopā. Dēlam strīds nebija sabojājis ēstgribu, man gan. Man slāpa, taču es pati nepiepildīju glāzi, bet sniedzu to Reno, lai neizskatītos, ka es uz viņu dusmojos; viņš nesteigdamies lēja glāzē vīnu, un šinī mirklī manas acis saistīja viņa kailā roka. Sī roka iezīmēja uz galda tik graciozu un maigu loku, ka sirds man aizkustinājumā sarāvās. Atcerējos visu šo dienu un jutos izmisusi.

— Mēs mazliet nervozējam, — es sacīju. — Tas ir aiz rītdienas gaidām.

Mans dēls, ne tik lunkans kā viņa roka, nekā neatbildēja.

— Saproti, mī|umiņ, nemaz nav pierādīts, ka mana iejaukšanās var nākt par labu Patrikam.

— Mēs taču nolēmām runāt par kaut ko citu…

— Tu ļoti labi zini, ka es nevēlos tev uzmākt klusēšanu. Nedz uzmākt savu viedokli.

Reno pēkšņi paskatījās uz mani ar pilnīgi vīrišķīgas ironijas nokrāsu.

— Māmiņ, uzmākt man savu viedokli — tas nekad nevar notikt. Turklāt, — viņš piebilda, atsacīdamies bozties vai arī juzdamies pārāk pašpārliecināts, — šajā punktā tu nevarētu piespiest mani mainīt savas domas. Man šīs abas sievietes nav simpātiskas, bet viņas nav dumjas: es palieku objektīvs. Viņas nebūtu safabricējušas šo kombināciju kopā ar advokātu, ja tai nebūtu paredzami panākumi. Tante Henrieta laikam gan ir tā, kura visu laiku atkārtoja: «Neaizmirstiet, ka man uz to ir tiesības!»

— Ak tu to atceries? — es sacīju, ar prieku atbalstīdama viņa zobgalību.

— Tu redzi: viņa ir rūdīta. Un otra savukārt arī. Varu saderēt, ka viņa te ieradās un runāja kā Alēna māte?

— Pilnīgi pareizi. Redzu, ka tu viņas pazīsti. Paklausieties, Zistēn, vēl vienu skaistu epizodi. Tagad jūs būsiet līdz kaklam iegrimis Busardelu hronikā.

— Es negribētu būt netaktisks, — viņš sacīja.

Es sapratu, ka viņš it īpaši gribēja palikt neitrāls, tomēr nevarēju neizmantot iespēju sarunas temata mainīšanai.

— Netaktisks? Jūs skaidri zināt, ka tāds neesat. Jūsu objektīvais spriedums šajā lietā var mums noderēt. Reno var jums pateikt, ka es augstāk vērtēju jauniešu nekā mana vecuma laužu domas. Bija tas tā: mana māsīca Pola Zanna, impozantākā no abām dāmām, kuras šeit sastapāt, bija ieradusies pie manis kā ģimenes mater do-lorosa] numur viens. Lai svaru kausā mestu savus sēru plīvurus. So lomu viņa tēlo jau piecus gadus. Kopš viņas dēls devās uz Indoķīnu drošā nāvē tanīs gados, kad viņam vēl būtu vajadzējis deldēt bikšu dibenu Sorbonnā. Tas nebija |auns zēns. Viņa vienīgais grēks: viņam bija… pat ne draugs, tikai kursa biedrs kāds students, kam arī tiesa prasīja norēķinus… Par citāda veida pārkāpumu, — es teicu, sīkāk nepaskaidrodama, ka toreiz runa bija par abortu. — Izmeklētāji bija Alēnu pratinājuši tikai aiz formalitātes, tāpat kā visus viņa biedrus Zansona licejā. Viņa tēvam un mātei ar to pietika. Busardela dēlam tāpat kā Cēzara sievai… īsi sakot, puisi ieaicina tēva darba kabinetā, kur norisinās scēna trijatā: «Dēls, iestājies brīvprātīgi karadienestā, cits nekas tev neatliek!» Nabaga puisim nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt, un viņš tā arī pateica. Bet mājās viņam sagādāja tādu dzīvi, ka viņam labāk likās aiziet dienestā. Pēc četriem mēnešiem viņš kādā rīsa plantācijā krita.

— Jūs man stāstāt šovakar kādus notikumus no pagājušā gadsimta!

— Nē! Tikai no citas pasaules, kuru esmu pametusi. Jau nākamajā dienā mana māsīca sāka mēģināt jaunu lomu, tēlojot māti, kurai tēvija atņēmusi dēlu. Un nesen tepat, klausoties viņā, es nodomāju: varbūt viņa, nemitīgi runādama par sava bērna brīvprātīgo upuri, galu galā pati ir tam noticējusi. Viņa pat uzdrošinājās man sacīt: «Jādara viss, Agnesa, itin viss, lai glābtu mūsu dēlus, [24]

/

kad mums par laimi viņi vēl ir; es būtu ar mieru, ka manējais kļūtu dīkdienis, pat nelietis, kaut tikai viņu man atdotu, kaut tikai viņš būtu dzīvs!»

It kā apvārdodama neviļus uzliku plaukstu uz Reno rokas, un, kad apzinājos šo žestu, es roku neatņēmu atpakaļ. Tanī pašā laikā es domāju par radniecību starp šīm abām — Patrika un Alēna lietām, par likumību, kāda noved pie līdzīgām katastrofām ģimeņu klēpī.

— Attopieties! — Zistēns iesaucās. — Izstāstot tiesnešiem par to, ka puisis ar varu aizsūtīts uz Indoķīnu, tam otrajam zellim nebūs līdzēts. Viņi ir spējīgi aizsūtīt arī to uz slaktiņu!

— Par to es nebūtu stāstījusi. Bet par to, ko viņi nodarījuši man. Turklāt viņi izrīkojās šī paša Patrika acu priekšā, un Patrika vārds figurēja prasītāju vidū visās vēstulēs, ar kurām mūs apbēra. Viņš ir viens no tiem, kuri guva labumu tiesas prāvā, kura mūs izputināja.

—- Tas nav svarīgi, — Reno stūrgalvīgi izmeta.

Bet Zistēns, galvu atbalstījis rokās, sacīja:

— Paklau, tas viss man atgādina keču ar divpadsmit dalībniekiem dubļos, kuru kādreiz pārraidīja pa televizoru no Amerikas. Nevaru iedomāties, ka jūs uzkāpsiet ringā, lai zveltu ar dūri: jūs nonāksiet lejā apvārtīta.

Labāk nemaz nevar pateikt. Vai dzirdēji, Reno?

— Problēmu mēs neesam atrisinājuši.

. Tu redzi, Zistēns spriež ļoti saprātīgi un, nebūdams ne tiesnesis, ne viena no ieinteresētajām pusēm, kā mēs, arī uzskata, ka mana iejaukšanās ir pilnīgi neiedomājama.

— Tā nav pirmā reize, kad viņš, lai tev izpatiktu, pieslejas taviem uzskatiem.

— Ko tu runā! — Zistēns neapmierināts iesaucās.

— Var arī būt, — es teicu, ar mājienu cenzdamās nomierināt Zistēnu, — ka viņš nav paradis aiz principa kultivēt paradoksu un pretīrunāšanu.

— Tas nu tev piedien! Aizrādīt man uz pretīrunāšanu! Kopš kāda laika man vajag tikai atvērt muti, un tu jau uzreiz nostājies pretī visam, ko es saku. Viņš, starp citu, arī,

— Klausies, Reno, — iesāka Zistēns, kas vēl arvien bija mierīgākais no mums trim, — tu tomēr neiedomājies…

— Ko tu iejaucies! Tev te nav nekāda daļa, tāpēc aizbāzies!

— Lūdzu, neesi nepieklājīgs! Zistēns ir mūsu viesis. Ko jūs, Zistēn, gribējāt sācīt? Mani tas interesē.

— Ak, nekā sevišķa! Vienkārši to, ka visas šis nekrietnības, kuras viņi jums nodarījuši un no kurām jūs esat atbrīvojusies, atkal aiz viena vai otra iemesla savākt kopā un mest tās sejā jūsu ģimenei būtu nejēdzīgi.

— Nejēdzīgi būtu, — Reno atcirta, — pamest Patriku ķezā. Vairāk nekā nejēdzīgi, tas būtu gļēvi.

Manīju, ka Reno grib mani izvest no pacietības.

— Tu jau pats vairs nezini, ko tu runā.

— Patiesību, — viņš atbildēja, uz mani neskatīdamies. — Viņai būtu vajadzīga drosme, un viņai tās nav. Viņa tēlo brīvdomātāju un ir tikai sīkpilsone… Skat, esmu pareizi trāpījis: tagad viņa ir noskaitusies.

Es sakratīju Reno roku, lai viņš paskatītos uz mani.

— Tagad pietiek! Jo tu nespēj runāt par šo tematu, neizsacīdams rupjības. Reizi par visām reizēm: es neiešu liecināt šajā lietā, un pie tā es palieku. Sāvakara strīds tikai nostiprināja manu apņemšanos. Zistēns lieliski formulēja šīs apņemšanās iemeslus.

Reno uzmeta Zistēnam savu vistumšāko skatienu, un mēs visi trīs palikām pie saviem ieskatiem.

— Vai varu celties no galda? — Reno jautāja mazliet aizžņaugtā balsī.

— Ja vēlies, lūdzu. Ņem augļus un ej tos ēst, kur tev tīk.

Pagrābis pilnas riekšas, viņš taisnā ceļā devās uz nogāzi, kur auga priedulājs. '

Zistēns palika pie galda.

Kad uzkāpu augšstāvā, lai ietu gulēt, es bez trokšņa atgrūdu dēla istabas durvis un piegāju pie viņa gultas. Viņš bija aizmidzis vai izlikās aizmidzis. Pa logu plūda mēness gaisma un naksnīgais gaiss. Pēc mirkļa es jau saskatīju Reno vaibstus, redzēju kuplās skropstu bārkstis, ko tik daudz reižu jau kopš viņa agrākās bērnības, viņam guļot, tiku pētījusi un kas arī tagad vēl lieku reizi aizsedza plakstu kaktiņus uņ noslēdza viņa noslēpumu. Mans dēls, šis nepazīstamais… Noliecos, neatbalstīdamās pret gultu, jo baidījos viņu uzmodināt, ja viņš būtu aizmidzis, un viegli noskūpstīju viņa pieri. Es nesapratu un vēl tagad nesaprotu, vai viņš bija aizmidzis.

Nākamajā rītā devos uz būvlaukumu tikai pēc tam, kad Reno bija man piezvanījis no pilsētas: viņš bija izturējis pārbaudījumus. Novērtējums diezgan labs. Tāpat kā iepriekšējā dienā es nebiju gribējusi iet dēlu noskūpstīt

visu acu priekšā, un viņš zvanīja man no liceja automāta būdas, no kurienes, bez šaubām, visi apkārtējie dzirdēja katru viņa vārdu, un viņš skopojās ar sīkākām ziņām, kuras gaidīju. Tanī pašā mirklī — vēl ar klausuli rokā — es apņēmos izkliedēt sliktās atminas, kādas viņam būtu varējušas palikt no vakardienas ķildas. Zināms apbalvojums, ko jau agrāk biju sagatavojusi un kas tikai gaidīja īsto brīdi, droši vien izraisīs uz viņa lūpām un sejā neap-ēnotu prieku.

Kad Reno būtībā visu bija pateicis, no viņa uz mani pa vadu plūda īss klusuma mirklis, un tad dēls pats no sevis atbildēja uz jautājumu, ko izvairījos izsacīt.

— Žistēns arī izturējis sekmīgi. Atzīme tāda pati kā man.

— Lieliski!

— Viņš uzdrāzās kalnos pateikt saviem večiem. Mājās atgriezīsies vēlāk.

— Ko tu tagad darīsi?

— Gribētu aiziet uz baseinu. Krauls man nāks par labu.

— Jauki! Es agri nebūšu mājās uz pusdienām. Tu nesteidzies, man ir darīšanas sakarā ar jauno pārbūvi, tur vēl daudz kas kārtojams.

Tā bija taisnība. Runa bija par pussagruvušo māju, ko biju apņēmusies savest kārtībā jau agrāk minētajam ceļotājam — pētniekam — lektoram. Sī aitu kūts, atrazdamās nogāzē uz ziemeļiem no senatnīga ciemata drupām, kas tika ar likumu aizsargātas kā vēsturisks piemineklis, arī ietilpa mākslas valstībai pakļautā zonā: te nedrīkstēja nekā būvēt, vienīgi varēja atjaunot vecos mūrus, nesagan-dējot pirmatnējo arhitektūru. Lai sava klienta mājā ievilktu kanalizāciju un ierīkotu mazuta tvertni, man vajadzēja paplašināt cūku kūti, kas cieši pieslējās galvenajai ēkai, un dabūt tam atļauju. To varēja izsniegt mērs ar skolotāju, kurš bija «Senā ciemata draugu apvienības» priekšsēdētājs, abi kulturāli un valodīgi cilvēki, ar kuriem norunātā satikšanās varēja ieilgt.

Tomēr tas bija pūļu vērts. Eka, uz kuras galvenās ieejas velvētās arkas dižojās datums tūkstoš seši simti un vēl daži gadi, ar trim fasādēm atgādināja pret mistrālu uzceltu blokmāju; ceturtā — dienvidiem pievērstā fasāde pa netēstu akmeņu sienā juceklīgi izkaisītiem logiem ieelpoja glāsmainu siltumu no iekšējā pagalma. Sī vienīgā saglabājusies «kvartāla» daļa kadastrā un ļaužu atmiņā saucās par Laroku, un, kad aitu kūts tika pārvērsta par dzīvojamo māju, tā paturēja to pašu nosaukumu. Visapkārt klajumā lauzās ārā klintis, to baltie un grumbuļainie kūkumi uzplēsa vārgo, plāno augu valsts kārtiņu un apdraudēja gājēju kājas. īsta kaila akmens valstība. Kā nereti šajā apvidū, dibenplānā virknējās zaļi pauguri un klintis, gaisma dzirkstīja, plašuma elpā dvašoja kaut kas neizsakāmi līksms, sprigans un reizē bargs, vērsdams šo apkaimi drīzāk grieķisku nekā latīnisku.

Manī droši vien vairāk nekā dēlā pēc vakardienas vārdu maiņas bija palikušas rūgtas mieles. Es vienmēr esmu bijusi viegli ievainojama, pak|auta pārdomām par to, ko esmu padarījusi, ko esmu pateikusi vai kas pateikts man. Piecos gados, strādādama savā amatā, esmu iemācījusies uzņemties atbildību un guvusi panākumus darbā, un tomēr tas viss nav varējis mani atbrīvot no šiem smagajiem pinek|iem. Visu rīta cēlienu, ko interesanti pavadīju La-rokā un kaimiņu ciematā, es tomēr nemitīgi arvien no jauna dzirdēju Reno vārdus, pārmetumus, ko viņš bija izteicis pie galda. Kaut arī tie bija nepelnīti, tomēr neizgaisa no atmiņas. Mans dēls tos bija izrunājis, varbūt tā domājis.

Patiesība ir tā, ka mana sirds pukstēja pārāk viņam vien. Mana labākā draudzene, kura nomira fašistu nometnē un par kuru es bieži domāju tāpēc, ka viņa — gan pārāk vēlu un pārāk īsu laiku — bija man aizstājusi māti, kuras man īstenībā nav bijis, dažkārt sacīja: «Agnesa, ir ļoti labi, ka jūsu attiecības pret citiem vienmēr ir dedzīgas.» Varbūt tas ir labi, bet arī, turklāt bieži, ļoti slikti. Katrā ziņā visvairāk ļauna tas nodara man pašai.

Iekams atgriezos Fonvertā uz pusdienām, es, kaut gan jau biju aizkavējusies, tomēr iebraucu pilsētā un iztraucēju no maltītes garāžas īpašnieku. Viņš iekrāva manā mašīnā divus motorollerus, kas bija atstāti pie viņa glabāšanā, pavisam jaunus, vēl neizņemtus no iesaiņojuma, un es tos pārsedzu ar brezentu, ko mēdzu lietot, transportējot mēbeles.

Izbraukusi cauri platānu alejai, apstājos pie nogāzes, taču dēlu nekur neredzēju.

— Reno! — es iesaucos skaļi, lai viņš mani. dzirdētu vienalga no kurienes. — Nāc palīdzēt man izkrauti Nē, tu ne, — es teicu Irmai, kas steidzās man pretī.

— Tūlīt atsūtīšu jums viņu, — Irma sacīja un, kaut ko nojauzdama, atgriezās virtuvē paskatīties pa logu.

Reno atskrēja peldbiksītēs, viņš bija sauļojies. Viņš netēloja triumfējošu bakalauru, drīzāk izlikās, ka šī ir tāda pati diena kā citas.

— Izvelc šito, — es sacīju, iekāpusi mašīnas aizmugures nodalījumā, un pacēlu brezentu.

— Kas tur ir?

Viņš izvilka papīros ievīstīto motorolleru.

— Es nezinu. Rādās, ka tas ir tev.

Viņš uzreiz nesaprata. Pēc tam atskanēja mežonīgs rēciens un klaigas lidinājās gaisā reizē ar atrautajiem papīriem.

— Braukšanas gatavībā?

— Domāju gan.

Reno jau uzlēca sēdeklī, iedarbināja sajūga pedāli, lika savam guvumam ietarkšķēties, un pēkšņi mans mazais plikais dievs jau bija divdesmit metru attālumā un trauca pa saules izraibināto aleju. Pie robežstabiem viņš apgriezās, drāzās atpakaļ uz manu pusi, strauji nobremzēja, nostādīja motorolleru, it kā mēnešiem ilgi ne ar ko citu nebūtu nodarbojies, metās man virsū, sažņaudza apskāvienā un, varu zvērēt, pacēla no zemes.

Vēl pietiekami neizrota|ājies ar savu paiju, viņš atkal kāpa seglos, meta skanīgus līkumus apkārt mājai, izbraukāja aug[u dārza aleju labirintus. Jaun^ mehanizēts kentaurs te parādījās, te pazuda starp zaļajiem krūmiem.

— Pamatīgi velk! Iet kā pats nelabais!

Reno aiznesās man garām, kā motorollera tarkšķu dzīts.

— Ko lai tev saku? — viņš ieteicās, beidzot atsēzdamies pie galda, pārģērbies pusdienām, kuras vienmēr ēdām zālē, kur bija vēsi. — Tu esi vienreizēja!

Viņš nevarīgi noplātīja rokas.

— Nē jel…

— Jā jel: tu visu proti lieliski. Tev ir stils. Nudien, es nenožēloju, ka gaidīju tevi uz ēšanu.

Viņš rītin rija. Tiešām, pulksteņa rādītājs jau tuvojās trim. Pēc kafijas man uznāca kārdinājums atpūsties — un, kamēr Reno aiztrauca, kā saaudzis ar savu motorolleru, izmēģināt to uz šosejas, es nolēmu nosnausties zvilnī, jo uz tā nebija tik ērti kā uz dīvāna: man vēl bija darīšanas pilsētā. Iekams aizbraucu uz turieni, ar Irmu izvilkām no auto otru motorolleru. Novietoju to ēnā pie mājas, lai cilvēks, kuram Šī dāvana domāta, uzreiz to atrastu, kad atgriezīsies uz vakariņām. Uz iesaiņojuma es ar lieliem burtiem uzrakstīju: «Zistēnam.»

Es nepaildzināju pārrunas suprefektūras kancelejā, kur man vajadzēja dabūt atļauju būvdarbiem Larokā. Nomierinājusies par Reno, es tagad domās kavējos pie Zistēna. Iztēlojos viņā pārsteigumu, šaubu mirkli, smaidu — vai es to visu sev laupīšu? Un pateicīgo skatienu, ko viņš pacels no jaunā motorollera uz mani! Teikšu bez liekuļotas kautrēšanās: devos atpakaļ uz Fonvertu, agrāk nekā biju paredzējusi.

Braucot pa ieleju, es mazliet pārsniedzu ātrumu: Zis« tēns taču varēja, pavēstījis labo jauno ziņu tuviniekiem, neuzkavēties pie viņiem. Saule vairs tik stipri nesvilina. Sasniedzu zemes ceļu, jau esmu pie abiem resnajiem robežstabiem. Kaut tik viņš nebūtu atbraucis pirms manis! Izdaru pagriezienu, un jau platānu alejas sākumā kaut kas mani pārsteidz, kaut kas neparasts, ko nevaru izpaust vārdos. Sasniegusi māju, atrodu pie sienas metāla lūžņu un eļļainu papīru kaudzi; liela benzīna peļķe apgānījusi laukumiņu, uz kura atdusas ar kājas spērieniem, akmeņiem un vēl nezin ko sabendētais 2istēna motorollers. Es vēl nesaprotu vai, pareizāk sakot, liedzos saprast. Bet no virtuves jau iznāk Irma, viņa mazliet klibo, aptinusi kāju ar dvieli, un uzreiz es pamanu viņas uztūkušo vaigu un nekā nejautāju: skaidri redzu šeit norisinājušos ainu.

— Jūs sakāvāties, tu gribēji viņu aizkavēt…

— Kā tad! Viņu aizkavēt! Viņš plosījās kā traks.

Irma pieliek roku pie vaiga un stāv kā maza meitene.

Viņa runā bērnišķīgi raudulīgā balsī.

— Kur viņš ir?

— Ej nu sazini! Pastrādājis nelietību, viņš pazuda.

Uz mirkli tas man sniedz atvieglojumu. Man nebūtu paticis patlaban viņu redzēt, es baidītos viņa dusmu un arī savu dusmu, kuras jau dzirdu trīsam savā balsī.

— Vai tev sāp?

— Kas vēl nebūs! Tīrie nieki! Pāris reižu iespēra pa kāju, ar dūri iegāza pa seju: ko viņš iedomājies? Nē, mani tas aizvaino, ka viņš man sita. Sāpes jūtu tikai patlaban, kad ar jums runāju. Un šitā smukā mašīna, pavisam jauniņa — ekur nelaime!

Sekoju viņas skatienam un atkal ieraugu pie mūsu kājām paliekas, un tanī pašā laikā uz šīs nekustīgās ainas no jauna veidojas vesela uzskatāmības pasaule: viss, ko

esmu aizstāvējusi, mana bezrūpība, pārsteidzības, briesmas… Pie šīs domas es metos uz savu mašīnu un to iedarbinu: «2istēnsU Man iešāvās prātā, ka Reno varbūt aizdrāzies pie Zistēna, es jau redzu abus, saķērušos matos, plēšamies kā kucēnus. Apgriezusi mašīnu, es nobremzēju un pa lodziņu uzsaucu:

— Cik ilgi viņš ir prom?

— Kādu pusstundu.

Pusstundul… Es jau esmu tālu.

Ātrums, vējš, kas ielaužas pa mašīnas vaļējiem logiem, kaut cik mazina manu drudžaino satraukumu. Vēl nekad neesmu jutusies tik gaišredzīga. Divas domas galvā saplūst kopā, tad atraujas viena no otras un trauc kā kontra-punkts uz motora neatlaidīgā basa. Vai tikai divas domas? Nē, trīs, četras: raizes par mašīnu un ceļu — tas jau tīri automātiski, bet arī dzīšanās pakaļ, dēla meklēšana, vērīgi ielūkojoties katrā man pa priekšu braucošā siluetā. Un trauksmaina atskatīšanās uz pēdējām nedēļām. Un mani pastāvīgie kompleksi, kas noveduši mani tur, kur patlaban esmu. Slieksme, kas manī jau vairāk nekā divdesmit gadus modinājusi nevienlīdzīgas, nepiemērotas mīlestības, kurām jau iepriekš lemts bēdīgs gals. Slieksme, kas viļ jo vairāk tāpēc, ka mana dzīve ir tikla. Tad tik tālu es esmu nonākusil Bet par to es vēl pagūšu pārdomāt. Patlaban man jānotver mans bērns, mans dēls, kas bēg, greizsirdības uzliesmojuma dzīts. Dēls, kam esmu sagādājusi ciešanas. Beidzot manī ierunājās sirdsapziņa.

No visas sirds vēlos, kaut drīzāk gadītos kāds ciems.ar pasta nodaļu. Un te nu tas ir. Trīs cilvēki pirms manis gaida pie telefona būdas, gaida ar tīri provansisku pacietību, kuras man nav. Aizsteidzos uz pirmo kafejnīcu, ko ieraugu, ieeju zālē, kurā dūc skaļas vīriešu balsis un aparāts stāv letes galā. Uzlikusi uz ausīm klausules, galu galā sadzirdu Irmu.

— Ar ko viņš aizbrauca? Vai ar jauno motorolleru?

— Nē, tas stāv šķūnī. Viņš to novietoja tur, pirms ieraudzīja to otro.

— Tātad ar mopēdu?

— Nē, tas ari ir tepat.

— Ar ko tad viņš aizbrauca?

— Viņš neaizbrauca, viņš vienkārši pazuda, es jau teicu. Pazuda.

Atkal iekāpusi mašīnā, es brīdi domīga palieku uz vietas. Kāds reflekss viņu atturēja no savas jaunās mašīnas

un arī no vecās? Vai tas, ka abas viņš saņēmis no manis? Es tomēr zinu, es jūtu, ka viņš ir pametis māju, aizbēdzis. Irma ļoti labi pateica: viņš ir pazudis.

Vienalga, es braucu tālāk: esmu pusceļā no Peirola; un viņš noteikti ir kaut kur priekšā. Runādama kafejnīcā pa telefonu, es biju vērojusi caur koka pērlīšu aizkaru, vai viņš neaizbrauc garām, nekā nezinādams un atgriezdamies uz Fonvertu. Ciematā es lūdzu parādīt Peirola vecāku māju, kas atradās nomaļus. Uz mašīnas motora troksni iznāk viens no mūrnieka dēliem. Tas ir Zistēns, es uzreiz viņu nepazinu. Mana ierašanās viņu pārsteidz, viņš izskatās apmierināts, redzu, ka viņš nekā nezina. Pāris vārdos, neizkāpdama no mašīnas, es izstāstu par notikušo. Viņa seja pārvēršas.

— Nabadziņš! Nabaga puisēns…

Ar vienu vārdu viņš ir palielinājis starpību starp abu gadiem. Ilga klusēšana, viena un tā pati doma tuvina mūs, saista, šķir mūs. Nepaceldama acis uz Peirolu, es jūtu, ka arī viņš vairās mani uzlūkot. Beidzot es ļoti klusu pasaku:

— Nevajag vairs atgriezties pie mums.

— Paļaujieties uz mani!

Apgriezu mašīnu, lai dotos atceļā. Dzirdu lūdzošu, jautājošu balsi:

— Jūs taču neatstāsiet mani nezināšanā? Par viņu un par jums.

Es atbildu, neviļus atkārtodama viņa vārdus:

— Paļaujieties uz mani!

Tas ir viss. Es saprotu, ka pametu Peirolu vientuļu viņa mūža lielajā dienā, kurā vainagojas tik daudz vēlmju, negulētu nakšu un sapņu un kura tagad ir sagandēta. Arī viņu esmu padarījusi nelaimīgu. Atkal braucu, bet vairs ne tik ātri. Pūlos sevi pārliecināt, ka Rerio vairs nemēģinās sastapt Peirolu, lai ar viņu izskaidrotos, ja nav darījis to pirmajā dusmu uzplūdā.

Izskaidrošanās būs ar mani, es skaidri jūtu, un tā būs barga. Atgriezusies mājās pēc simts kilometru ātra brauciena, es pat nejautāju Irmai, vai viņš ir atnācis atpakaļ. Es zināju, ka nav. Un, kad Irma vaicāja, kur klāt vakariņu galdu, es atbildēju:

— Neklāj nemaz. Tu jau zini, ka viņš neatgriezīsies uz vakariņām. Un gulēt arī nenāks. Ielej tikai tasi tējas.

Viņa man atnes zem zīdkokiem tēju ar grauzdētām maizītēm un citronu ievārījumu — tā izgatavošanas noslēpumu viņa iemācījusies no mātes un nemaz nav ar to sevišķi devīga. Atnākusi pēc brītiņa paņemt paplāti, Irma redz, ka esmu tikai izdzērusi tēju tin pārējam neesmu pieskārusies. Viņa vairs neklibo.

— Edietl Lūdzu, ēdietl Mēs ne viena, ne otr*a naktī neaizvērsim acis: kaut kas jāieēd. Es sev uzsildīju zupu.

Viņa atsēžas uz sola mājas pakājē, pāris metru no manis: tik familiāri viņa nemēdz izturēties. Viņai par prieku apēdu grauzdētu maizīti, karoti ievārījuma. Mēs klusējam. Ir pienācis vakars.

Ne tonakt, ne nākamajā dienā es neziņoju žandarmērijai. Ja es būtu paklausījusi sirdsbalsij, tad arī turpmākajās dienās nebūtu brīdinājusi žandarmus. Sirdsapziņas nomierināšanai beidzot aizgāju uz žandarmēriju un, pateicoties tās darbinieku optimismam, ko šajā apvidū bieži biju novērojusi, es bez sevišķām pūlēm pārliecināju apakšvirsnieku, ka nevajag sākt kaut kādu meklēšanu. Nenokāpu arī lejā pie aizsprosta vaicāt caurspīdīgos ūdeņus. Brīdināt liceju būtu veltīgi: tas jau bija slēgts uz brīvdienām. Mana gaišredzība paasinājās, tā mani apveltīja ar otro redzi. Mēs ar Reno pārāk labi viens otru pazīstam, tāpēc es, kaut gan dvēseles mieru neatgūdama, skaidri atskārtu, ka viņš ir gribējis tikai vienu: bēgt no manis. Saraut saites. Un turklāt sodīt mani. Motorollera sadauzīšana bija tikai pirmo dusmu uzliesmojums, viņš cieta arī pēc tam. Ar iedzimto lepnumu, kas bija viens no viņa darbību ierosinātājiem, viņš iepinās prombūtnē, no kuras dienu dienā k|uva aizvien grūtāk izkulties, stūrgalvīgā bēgšanā. Veltīgi lauzīju galvu, kā viņu atvest atpakaļ, atbruņot. Biju apņēmusies saņemt viņu ar atplestām rokām, nekā viņam nepārmest ne par nodarījumu, ne par bēgšanu, taču viņš nevarēja to uzminēt, un es ilgojos, kaut jel kāds brīnums viņam darītu to zināmu.

Pie šīs domas es rūgti pavīpsnāju. Cik smieklīgil Man vajadzēja viscaur atzīt savu vainu, atklāt, ka jau no pirmās dienas neesmu pelnījusi ne mazāko iecietību, bet es iztēlojos, ka izrādīšu mātes žēlsirdību, nomierināšu dēlu. Pat ja es atrastu iespēju sazināties ar Reno, sarunāties ar viņu, kaut vai pa telefonu, vienalga, man neizdotos viņu atsaukt atpakaļ. Viņam vajadzēja pārvarēt savu sarūgtinājumu pret mani. Būšu laimīga, ja viņš neprātos par tā iemeslu! Ja viņš nenosauks īstajā vārdā savu māti un savas mātes jūtas pret septiņpadsmit gadus vecu liceja audzēkni.

Mēs atradāmies, es biju novedusi Reno un nostājusies pati uz vislīganākā pamata. Pirmo reizi es, kas pie katra gadījuma biju mudinājusi dēlu neslēpt no manis pat savas domas, es, kas biju apgalvojusi, ka visi pārpratumi rodas no noklusētā, nevis no pateiktā, biiu nokļuvusi ar dēlu strupceļā, kurā nebija iespējama vaļsirdīga saruna. No visām izejām, kuras varētu izmēģināt, izskaidrošanās, atklāta izskaidrošanās par šo tematu starp dēlu un mani man likās vismazāk pieņemama. Tagad teikt vārdus? Kaut liktenis, kaut zvaigzne, kas līdz šim ir bijusi nomodā par mums abiem, māti un dēlu, pasargātu mūs no tā!

Ar kādu seju es varētu nostāties viņa priekšā? Es nekad nebiju slēpusi no dēla nesaskaņas, kuras bija plosījušas manu ģimeni, zemiskās kaislības, nekrietnības un aplamības, kas bija saindējušas atmosfēru tēva pajumtē, Reno zināja, cik ļoti es no tā visa biju cietusi un kā biju pret to cīnījusies, un tagad es savukārt pārvērtos par šādu māti. Bezmiega naktīs es nemitīgi domāju par to. Kopš Reno aizbēgšanas biju nonākusi neparastā stāvoklī, kas mani iedzina murgainos loģikas labirintos, un es apzinājos, nemaz nešaubījos, ka esmu apmaldījusfes, aizgājusi par tālu, kā nereti bija noticis, pārāk augstu paceļot savu pārkāpumu gammu, pārāk dziļi rokot dēla dusmu slāņus, un viss, bez šaubām, bija daudz vienkāršāk. Brīžiem es sev sacīju: «Nē, jel, tas nemaz nav tik nopietni, es neesmu tik necienīga, esmu tikai rotaļājusies ar uguni.» Es novedu drāmu pie pieticīgākām proporcijām, šīs pūles tomēr neatdeva man dvēseles mieru. Un neatdeva man Reno.

Kur viņš slēpās? Kur pārgulēja naktis? Ko ēda? Reno nekad nenēsāja līdzi daudz naudas, un, pametis māju pēkšņi (es atradu viņa galda atvilktnē nelielo ietaupījumu neskartu), viņš droši vien cieta trūkumu. Materiālas dabas problēmas, par kurām cita māte būtu vispirms uztraukusies un kuras, es pazinu savu dēlu, viņam bija maznozīmīgas, tomēr nespēju gluži izdzīt no prāta. Mans mazais Reno, kas tik ļoti rūpējās par tīrību un kreklu mainīja Irmai par lielu nepatiku trīs reizes dienā… Ak, kā es sevi necietu, mazgādamās zem dušas, sēzdamās pie spodri klāta galda, guldamās tīros palagos; nebiju izsalkusi, miegs man nenāca, šīs mokas mani neatlaidīgi tirdīja, atbīdīja no manis visu pārējo, atbrīvoja mani no citas apsēstības, šajās dienās, šajās naktīs mazais ligūrietis izgaisa, pazuda no manas sirds. Bet es neatradu nomierinājumu izbrīnā sastingušajā mājā. To piepildīja cita prombūtne.

Biju iegājusi vienā no sava mūža smagākajiem posmiem. Iepazinu mulsuma un riebuma stundas, kad pat darbs, vienīgā nodarbība, kurā vēl varēju sev sacīt: «Tas ir mana dēla labā,» —- pat darbs man derdzās. Es zaudēju profesionālās iemaņas un pacietību, neierados uz norunātu satikšanos vai to aizmirsu: varēja domāt, ka daru to tīšām.

Lai mērs būtu pilns, mans jaunais klients Pols Grū izvēlējās tieši šo brīdi, lai parādītos, un starp mums no pirmā acu uzmetiena nemaz nemodās simpātijas. No raizēm tas mani ari nenovirzīja. Spriežot pēc viņa profesijas, biju sagaidījusi ieraudzīt ņipru un nenogurstošu etno-logu, meža biezokņu klaidoni, bet redzēju paliela auguma padruknu tipu labi gados, kurš izskatījās kā pensionēts starptautisks regbija čempions: dūres iespiedis gūžās, viņš ērti stāvēja sava pagalma vidū, klausīdamies manus paskaidrojumus, un šķita, ka viņš uzskata par goda lietu ne par ko nebrīnīties un paklusām šķendēties, citus vārdus es neatrodu, lai viņu aprakstītu. Nebijām pārmijuši ne* pāris desmitus vārdu, kad viņš jau lika man saprast, ka viņam ir riebīgs raksturs, it kā runa būtu par kādu vispārzināmu un glaimojošu īpašību. Aplūkodams mietiņus un virves, ar kurām bija iezīmēta cūku kūts pārbūve, viņš sevišķi nejūsmoja par ieplānoto mazuta tvertni apkurei, un kad izrunāju vārdu «kanalizācija», viņš piespiesti un ska|i iesmējās. Pacēla balsi, paziņodams, ka ienīst komfortu un ir izvēlējies Laroku tās mežonīgā skaistuma dēļ; es iebildu, ka svarīga ari higiēna un ērtības, un tad viņš man ar mākslotu izbrīnu jautāja, vai es nezinot, no kādām mazattīstītām zemēm viņš patlaban ieradies.

— Galu galā! — viņš piebilda, paraustīdams rupji adītā svīterī ģērbtos plecus. — Ja tas jums dara prieku…

Tiklīdz atvēru muti, lai kaut ko atcirstu, viņš turpināja:

— Nē! Nestrīdēsimies! Jums ir pilnīga rīcības brīvība! Es nekad neņemu atpakaļ savus vārdus: jums ir pilnīga rīcības brīvība.

Viņš noplātīja rokas, atvairīdams tukšo strīdu tāpat, kā aizvēdī sliktu smaku, un noslēgumā palocījās:

— Kundze!

Tas labi iesākās. Par laimi, viņš jau bija mani brīdinā-

t’is, ka tanī pašā vakarā ar lidmašīnu dosies uz Londonu. Jn no Londonas pēc nedēļas uz Darvinu. Citā laikā, nojauzdama drīzāk vaļsirdīgu nekā cinisku cilvēku zem šī

mazliet tēlotā lāča izskata, es būtu nodomājusi: «Tevi es drīz piejaucēšu.» Un spēle droši vien būtu mani uzjautrinājusi. Tagad es tik tikko neaiztriecu visu pasūtījumu pie velna. Un pasūtītāju arī.

Diena bija ļoti tveicīga, un vakarā, pēc īsas maltītes, jo kaut ko taču vajadzēja ēst, es aizvilku dārza atpūtas krēslu klajumā, kas plešas starp zīdkokiem un priedulāja pakāji. No visas mūsu mazās teritorijas šajā vietā mijkrēšļa stundā vislabāk var izjust vakarīgā svaiguma aicinājumu, kas ir viens no Fonvertas lielākajiem jaukumiem. Atlaizdamās pusguļus, es lūkojos uz paugura virsotni, kur priežu bārkstis jau grima tumsā un kur vēlāk pacelsies mēness. Akmens solam es pagriezu muguru. Dzirdēju, kā mājā Irma šķindināja traukus, novākdama tos pēc manas vientuļās maltītes. Sī mierīgā šķindoņa, ko virtuves velve apslāpēja, drīz apklusa, un sirds man sažņaudzās. Kur palikušas pēdējo nedēļu vakariņas trijatā, kad skanēja smiekli un tērzēšana? Sī bija pirmā reize kopš nolādētās motorollera dienas, kad domās uz mirkli pakavējos pie Peirola; tāpēc ka atmiņu ainā abi zēni bija kopā.

Es jau sev pārmetu šo domu. Un pēkšņi kļūstu modra, elpa man aizraujas: jūtu sava bērna tuvumu.

Viņš ir šeit. Instinkts man saka: viņš ir šeit, viņš skatās uz mani. Kaut kur ar priedēm apaugušajā nogāzē, neredzams starp stumbriem, viņš stāv, sargādamies paslīdēt uz priežu skujām, un mani vēro, esmu par to pārliecināta. Es sastingstu, it kā lai neaizbiedētu mežonīgu zvēriņu. Manējais netuvojas, bet es zinu, ka neesmu maldījusies. Laiks rit. Jau uzlēcis mēness. Irma beigusi māj-soli, dzirdu, ka viņa aizslēdz trauku skapi. Iestājas klusums. Irma droši vien gaida, kad atgriezīšos mājā, un tad ies gulēt. Baidīdamās, ka viņa var pienākt pie manis, es pieceļos un klusītēm dodos uz mājas pusi. Eju lēnām, sasniedzu slieksni, pārkāpju tam pāri un turpinu tādā pašā gaitā. Garām iedama, jūtu, ka Irma ir tepat līdzās, un es viņai pačukstu, jo zinu, ka Fonvertā skaņa plūst tālu:

— Nāc man pakaļ! Tikai nerunā!

Izeju ārā otrā pusē uz laukumiņa. Pasperu pāris soļu pa kreisi. Tikai tur atvelku elpu. Gandrīz vai sabrūku uz sola. Pievelku sev klāt Irmu, mēs apskaujamies. Mūs sargā mājas sienu biezums.

— Viņš ir atgriezies.

— Kur viņš ir?

— Priedulājā. Runā klusāk!

— Vai redzējāt viņu?

Nē, bet viņš tur ir. Paklausies, kas tev jādara. Pagaidi, kamēr es uzkāpšu augšstāvā. Izliecies, ka nekā nemani. Virtuvē atstāj uguni degot. Tu aizmirsīsi uz galda maizi, sieru, aug|us. Ledusskapī atstāj atkorķētu sarkanā pudeli. Un nesteidzies. Uguni izdzēs tikai tad, kad ej gulēt. Zīdkoku pusē durvis atstāj plaši atvērtas un nostiprini tās, lai vējš neaizcērt.

Tiks izdarīts.

Mēs sačukstamies.

— Ja šonakt dzirdi kādu troksni, tad neej ārā no savas istabas.

— Saprotu.

Guļamistabā turpinu lomas tēlošanu, neizdzēšu lampu pirms parastā laika. Kaut gan ir karsti, es aizveru slēģus, mazliet tos aizsizdama. Izdzēšu gaismu.

Gaidu, kamēr dienas gaisma iespiežas pa aizvirtņu spraugām, un tikai tad zvanu Irmai. Viņa vienā mirklī ir pie manas gultas.

— Nekas nav aizskarts.

Viņa aizver durvis, attaisa slēģus, paskatās uz mani.

— Ak dievs! Kundze nemaz nav gulējusi! Kā jūs izskatāties!

— Un tu, nabaga meitene, arī. Ja tu paskatītos uz sevi…

— Nūja, es visu laiku klausījos.

Rokas nokārusi, viņa veras manī.

— Kundze, ko nu mēs darīsim?

— Vakarā atkārtosim to pašu.

Katru vakaru mēs atkārtojām to pašu. Irma nolika svaigu maizi, augļus. Ar pūlēm atrunāju viņu atstāt arī šķiņķi un strazdu pastēti.

— Jūs taču zināt, ka viņam tā garšo.

— Pareizi. Bet jāizskatās tā, ka šķīvji ir aizmirsti, atstāti bez nolūka, aiz nevērības.

Tas pēc mums izskatās!

— Nekā darīt.

Irma no visas sirds vēlas, kaut tas izdotos, tomēr šaubās par veiksmi. Varbūt viņa šaubās pat, ka zēns ir priedulājā.

— Vai tu zini kādu labāku atrisinājumu?

— Kur nu! Esmu pagalam apjukusi. Un jūs pati neesat labāka! — Irma izmet strauji, un viņas balsī ieskanas — kas; bažas? Vai dusmas?

Neuzdrošinos paskatīties uz viņu. Viņa turpina:

— Labi, es tur aizmirsīšu tos šķīvjus. Mēs te esam kā divas nožēlojamas muļķītes, taisni žēl paliek, un tomēr es uz jums pa|aujos.

Jūtu, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Ar rokas kustību lūdzu man aiztaupīt kaut to.

Piektajā rītā viņa ienāk manā guļamistabā, iekams esmu zvanījusi, un runā, iekams atver slēģus.

— Kundze, maize ir pazudusi.

— Tikai maize?

— Jā, bet to ir paņēmis viņš. Es pazinu viņa sandales nospiedumu uz grīdas.

Es atsēžos.

— Nāc noskūpsti mani!

Apskāvusi mani, viņa atvilgst.

— Tikai maizi… kā nabadziņš…

Viņa nošņaucas, es arī.

Tagad varu jums to pateikt: es neticēju. Negribēju runāt jums pretī, redzēdama, ka esat tik nelaimīga, bet es nedomāju, ka viņš ir priedulājā.

Es lepni pasmaidu blāvajā rīta gaismā.

Viņš nāca katru nakti veselu nedēju. Reizēm Irma iepriecināta vēstīja:

— Kundze, viņš ir nomazgājies. Virtuves izlietnē. Ziepju gabals ir palicis mazāks, un uz grīdas ir slikti uzslaucīta peļķe. .

Beidzot kādu vākaru es nolemju spēlēt izšķirošo spēli. Izliekos, ka eju gulēt. Bet tumsā nokāpju atkal lejā virtuvē. Taustīdamās sameklēju Irmas atzveltnes krēslu, kas stāv nostāk no galda, un atsēžos. Irmai jau esmu piekodinājusi, lai viņa nenāk iekšā, vienalga, kas arī te notiktu. Man sākās nomods. Tūlīt pat klusumā ielaužas no vestibila cauri aizvērtajām durvīm sienas pulksteņa tikšķi. Tie ir skaudri, spēcīgi tikšķi, tā uzvilkti, ka drīzāk pārtrūks nekā atslābs: tur skan mājas satrauktā dvēsele. Nepaietu ne stunda, kad šī pārāk precīzā atbalss padarītu mani traku. Piece|os, pieeju pie pulksteņa, atveru durtiņas un apturu vēzēkli. Droši vien ar pārāk nedrošu roku, jo tas atkal sāk tikšķēt. Beidzot es to apturu.

Atkal nomods. Bezgalīgi ilgs. Beidzot, kad tumsa ap mani sāk palsot, dzirde uztver vāju skaņu, kas plūst no ārienes, tā ir vienmērīga skaņa, it kā nemitīgi atkārtoti spiedieni: viņa soļi. Šis bezķermenīgais troksnis tuvojas, nebeidzami tuvojas. Trokšņa vēstītā parādība uzpeld pēc

ilga laika, es saprotu, ka esmu izdzirdusi viņu ar bez-.miega, cerības un tumsas uzasinātajiem jutekļiem jau pa ļoti lielu gabalu.

Rēgs iezīmējas durvju ietvarā. Viņš tuvojas ēsmai, pieliek pie tās roku, atsēžas galda stūrī, jūtu, ka viņš jau paradis tā darīt. Sirds man dauzās tik stipri, ka dzirdu tās pukstus un droši vien arī viņam tie jādzird. Pēkšņi redzu, ka viņš pārtrauc ēšanu, siluets sastingst. Viņš pagriež galvu uz manu pusi. Viņš ir sajutis manu klātbūtni, tāpat kā es sajutu viņa klātbūtni priedulājā. Viņš nojauš, kur es esmu, atlec atpakaļ, gatavs aizsargāties. Vai arī bēgt. Es neesmu pakustējusies.

Iedomājos, ka viņš saredz manas plaši atvērtās, viņam pievērstās acis. Nekā nerunādama, izstiepju viņam pretī rokas. Viņš stāv neziņā, kā pārakmeņojies uz savām garajām kājām, gandrīz svārstīdamies. Aust gaisma. Es vēl arvien klusēju. Manā roku kustībā ir visa piedošana, kuru sniedzu viņam, kuru izlūdzos no viņa. Es baidos vārdu. No šī mirkļa ir atkarīga mūsu nākotne, šis ir visbīstamākais mirklis, baismīgāks nekā bažu pilnās dienas, kurās nekā nezināju par dēlu.

Laiks saskaldās. Redzu to visu sekundes desmitdaļā. Viņš ir mana dzīvība, viņš ir pavisam tuvu, bet neaizsniedzams, man nav pār viņu varas. Jūtu, ka viņā kaut kas uzverd, kaut kas cits nekā izbrīns, un tas vēršas uz mani, tas izraisīsies droši vien kādā vārdā, no kura es baidos… Nē, tas izraisās kustībā: roka atvēzējas, iebelž man pa plecu. Belziens atkārtojas, es nesaprotu. Atkārtojas vēl, un es saprotu: mans dēls man sit. Vienīgais, ko es nebiju paredzējusi. Viņš man sit tā, kā izsit paklāju, ar plašiem vēzieniem, neveikli aiz rriknuma un bērnišķības, tomēr reizēm jau ar vīrieša spēku. Piepeši no labāk notēmēta sitiena es sagrīļojos. Nokrītu gar zemi, krēsls skaļi noklaudz uz grīdas. Man izlaužas vaids, pirmais, bet tas ievaino, satricina dēlu. Viņš metas uz grīdu, cieši apķer mani, aizsedz mani ar savu ķermeni, kaut ko murmina. Neesmu pārliecināta, bet šķiet, ka dzirdu: «Mammī… Ļaunā mammī… Dārgā mammī…» Apskāvušies mēs guļam uz grīdas un abi raudam, vienādi gari šņukstam, un tas mūs abus atvieglo no pagājušo dienu un nakšu ciešanām.

Viņš vēl arvien raudāja un es arī, kad noguldīju viņu gultā. Novilku viņam sandales, bikses. Pārsedzu viņu ar segu. Paldies dievam, mēs neviens nekā noteikta otram nesacījām, tikai atsevišķus nesakarīgus vārdus. Viņš vairs

nekustējās, sastindzis zem segas kā pēc operācijas. Viņš sarauca uzacis, taču acis turēja aizvērtas, lai neredzētu mani, vai arī aiz kauna, vat vēl vienmēr aizsargādamies. Nogludināju grumbas viņa pierē ar roku, viņš to satvēra un vairs neatlaida vaļā. Man vajadzēja atsēsties uz gultas malas. Viņš aizmiga. Bet aizkavējušās elsas vēl reizēm uzplūda un ieaijāja viņa miegu.

Kad Reno kļuva mierīgs, es atbrīvoju savu roku un piecēlos. Streipuļoju kā apreibusi. Samalta. Viņš bija mani pamatīgi iekaustījis. Uzgrūdos sienām, durvju stenderēm. Nejaudāju apkopt savus sasitumus, kurus es, starp citu, nejutu. Mani vilināja gulta, iegāzos tanī un, kaut gan mūs šķīra istabas siena, biju dēlam tuvāka nekā tad, ja mēs dalitu to pašu guļvietu, un es ar saraustīto elpu pievienojos viņam dusā.

Daudzas dienas visa vienos zilumos biju spiesta valkāt provansiešu kreklus, kas šajā gadalaikā bija pat piemērotāki nekā parastās blūzītes, arī pilsētā. Reno gan zināja* ka es sevišķi necienu šādu lokālo kolorītu, tomēr neizteica ne mazāko piezīmi. Pār mūsu lūpām nekad nenāca ne mazākais atgādinājums par to tumšo rītausmu, kuras pēdas man vēl tagad nebija izzudušas, nedz par laiku pirms šīs scēnas. Kādu vakaru es tomēr saņēmu no viņa mājienu. Tas notika klusībā un tumsā. Mēs atgriezāmies pēc vakariņām no šķūņa jūras krastā. Es vadīju mašīnu, Reno sēdējaman pa labi, Irmas nebija mums līdzi. Pēkšņi cauri piedurknei jutu, ka viegla plauksta noglāsta man roku no elkoņa līdz plecam, tur, kur biju saņēmusi visskaudrākos sitienus. Es nelikos to manām. Iedrošinātā plauksta glāstu atkārtoja, tad aprāvās, un piepeši jutu siltāku, dzīvāku pieskārienu tanī vietā. Nepārtraukdama šo_ skūpstu, pieliecu galvu pie pleca, un mans vaigs atdūrās pret mīksto matu biezokni. Tā bija mūsu vienīgā izskaidrošanās, kas apzīmogoja miera noslēgšanu.

Tagad viņš no manis neatkāpās ne soli. Bija brīvdienas, un Reno devās man līdzi uz būvlaukumiem, noraidīdams biedru uzaicinājumus doties izbraukumos, ja es tanīs nevarēju piedalīties. Mēs izturējāmies viens pret otru kā divi no kopīgām briesmām izglābušies, kā divi atspir-dzcji, kas vēl saistīti savā starpā ar kopīgās slimības saitēm.

Jau todien, kad no rīta biju dabūjusi zināt par Reno pirmo ierašanos virtuvē, es īsi par to pastāstīju pa tele-

fonu Peirolam, pieprasījusi savienojumu ar viņa ciematu. Runādama no sava kabineta, apslāpēju balsi, it kā naksnīgais viesis varētu mani dzirdēt, kaut gan zināju, ka viņš atkal ir paslēpies priežu biezoknī. Pēc viņa īstās atgrieša- nās mājās es aizsūtīju Peirolam dažas rindiņas pa pastu. Peirola apmeklēšanu atliku uz vienu vai divām nedējām, jo man tagad vajadzēja šķirties no viņa un tādēļ atbrīvoties no Reno uz to laiku, kāds nepieciešams, lai aizbrauktu uz kalnu ciematu un no tā atgrieztos. Gribēju visu godam j nokārtot ar Peirolu. Viņš taču arī nebija vainīgs pie visa pārdzīvotā,

Pagaidām bija jāaizsūta Peirolam bagāža, kura viņam varēja būt vajadzīga. Slepus savācu viņa drānas, grāma- j tas un burtnīcas, kas bija palikušas viesu istabā. Iepriekš biju sev aizliegusi tur ieiet. Peirola lietas, mācību piederumi — viss bija sakārtots, nevis gatavojoties uz aizbraukšanu, bet tā, lai nākamajā dienā vajadzīgais būtu pie rokas. Sie priekšmeti, pamesti it kā uz īsu brīdi, atgādināja ilgo laiku, ko bijām dzīvojuši labā saskaņā, un pēkšņi norisinājušos mazo drāmu.

Nezinu, kā tas notika, bet es, kas lepojos ar lielu prasmi sakravāt ceja somas, nevarēju visu salikt Peirola koferī. Gan būdams visai kautrīgs, viņš tomēr laikam bija ar katru nedēļu atvedis arvien vairāk lietu gan no liceja, gan no sava ciemata, jo tā jau mēdz darīt, ja kādā vietā patīk uzturēties. To, ko nevarēju ielikt kartona koferītī, ietinu audekla gabalā un sasēju visu kopā. Kad sainis bija gatavs, es uz mirkli apstājos. Mani pārņēma kārdinājums. Paskatīties, vai pastkarte ar Engra gleznas reprodukciju tiešām atrodas pie logaritmu tabulām, kā Reno bija sacījis, un vai Peirols, izkravādams savas mantas, portretu atradīs. Es par to nebiju atcerējusies, kad mazo grāmatiņu kopā ar pārējām biju likusi kaudzē; šī doma iešāvās prātā tikai pie nosūtīšanai sagatavotās bagāžas. Manu roku, kas dzīrās atsiet mezglus, atturēja šādas rīcības nesmalkjūtība. Nē, atzīšos, atturēja viņa godkāre. Es savilku saites ciešāk.

Uzticēju Irmai nodot Peirolam reizē ar viņa lietām ziņu, ka esmu nodomājusi vēlāk viņu apmeklēt, tiklīdz būs iespējams. Slepus no Reno Irma aizbrauca ar savu mazlitrāžas auto, un inan vajadzēja pacietīgi gaidīt līdz nākamās dienas rītam, kad varējām aprunāties divatā.

Attaisījusi slēģus manā guļamistabā, viņa logu atkal aizvēra.

— Stāstil Vai tu viņu satiki?

Sarunājos ar Irmu, pacēlusies gultā sēdus, un pēkšņi saskatīju šīs ainas līdzību ar nesenajām rīta atmodām, kad viņa man bija stāstījusi par Reno nakts apmeklējumiem. Bet šoreiz manas jauniņās kalponītes — manas draudzenes seju neapgaismoja prieks, kurā viņa nepacietīgi gribētu ar mani dalīties. Irmā bez piepūles un bez izlikšanās izpaudās kaut kāda sirds smalkjūtība, droši vien no mātes mantota vai atdarināta, jauks familiaritātes un atturības sajaukums, kas, pretēji daudzu domām, ir ļoti raksturīgs provansiešiem un kas mūsu attiecībās aiztaupīja jebkuru neērtības sajūtu un ļāva man pusvārdos sazināties ar viņu kā sievietei ar sievieti. Irma sacīja;

— Viņš jums ļoti pateicas.

Tad Irma pastāstīja, kā viņi sastapušies ciematā pie mērijas, kurai Peirola tēvs ceļ piebūvi un kur arī Zistēns pieliekot roku, «lai brīvdienās nekļūtu garlaicīgi».

— Bet, zināt, viņš ir joprojām tāds pats.

— Ko tu ar to gribi sacīt?

— Brāļu vidū, pat maisīdams javu, Zistēns ir un paliek kundziņš. Redzat, ko nozīmē pilsētai

Irma saprata, ka biju cerējusi dzirdēt sīkākas ziņas, un viņa tās man sniedza. Vēl un vēl. Kad viņa apklusa, es sapratu, ka galvenais viņai vēl palicis neteikts un viņa to atliek, mani saudzēdama. Gaidīt viņa man lika tikai īsu brīdi.

— Viņš pateicas arī par jūsu solījumu viņu apmeklēt. Tikai viņš lūdz, lai jūs nepūlaties.

— Kāpēc tā? Kādu pēcpusdienu atradīšu brīvu laiku un labprāt aizbraukšu pie viņa.

— Viņš labak gribētu, lai jūs to nedarāt. Viņš tieši to lūdz-

Tā kā es nekā neiebildu, Irma pateica visu.

— Viņš saka, jau tas, kas noticis, darījis diezgan daudz ļauna. Itin visiem. Un atkalredzēšanās ar jums nekā nevarēs līdzēt. Esot labi tā, kā ir tagad. Atkārtoju viņa vārdus.

Es ļāvu Irmai aiziet. [25]

Zilumi pazuda. No rokām. Dzīve Fonvertā, dzīve pārbūvēs neatjaunojās tāda, kāda bija iepriekš. Tik daudzi mēneši bija aizritējuši, kuros gan vienā, gan otrā vietā tā bija plūdusi gludi, vienmērīgā, saskanīgā gaitā, par ko es tad nemaz nebrīnījos, bet tagad varēju jautāt: «Kur palicis tas laiks?» Es svārstījos, uzņemdamās atbildību, izšķirdamās par kaut kādu lēmumu; mani iegrožoja jauna nedrošības sajūta. So nemieru man neradīja Reno: redzēju, ka viņš ir atkal seglos, varbūt tikai kļuvis mazliet domīgāks. Tieši es nevarēju ieiet īstajās sliedēs.

Piemēram, es sāku šaubīties par savu lielo nodomu — pirmo reizi un tieši tanī mirklī, kad man radās izdevība sākt to īstenot. Tomēr tas bija pavisam vienkāršs un loģisks, nekas cits kā mans pašreizējais darbs, novests līdz piepildījumam. Pēc klientu pasūtījuma un uz viņu rēķina uzsvaidzinādama vairak vai mazāk sabrukušas celtnes, biju nākusi pie domām, ka labāk būtu pašai sameklēt senatnīgas ēkas gleznainā vietā, iegūt tās savā īpašumā, atjaunot pēc savas gaumes un tad atkal pārdot, pat mēbelētas, pilnīgi iekārtotas apdzīvošanai. Tas jau nu nebija nekāds jaunais izgudrojums. Arhitekti dekoratori un pat mūrnieki citos apvidos veica šādus pasākumus, bet šeit, kur es guvu tik labus panākumus un konkurence bija vaja, tas būtu sevišķi sekmīgi, jo šajā apvidū bija daudz senatnīgu ēku, vecu celtņu, dažādu drupu, riju un novārtā atstātu baložu māju, kuras varēja nopirkt par vēl pieņemamām cenām. Tad es varētu būt izvēlīgāka ar klientu pasūtījumiem, nepatīkamus noraidīt un apmierināties gadā ar trim četrām plašāka vēriena operācijām, kurās es strādātu pēc savas patikšanas un gūtu atbilstošus ienākumus; .saistītos ar solīdu personālu, paaugstinātu savas likmes, paceltos kāpienu augstāk. Manas agrākās veiksmes un uzkrātie līdzekļi man tagad nodrošināja šīs iespējas. Galu galā Fonvertu es taču biju uzcēlusi pilnīgi no drupām, un man nāca smiekli par summām, kādas Rikāra kungs man piedāvāja par šo īpašumu, tās ik pa pusgadu kļuva aizvien trakākas.

Tieši tagad nejauši uzgāju pamestas lielu lauku māju paliekas, kurās reizēm patvērās tikai gani un kuru XVII gadsimta terases, kāpnes un velves vēl bija kaut cik saglabājušās, turklāt pie tām bija aramzeme, ūdens, īsi sakot, viss, un tomēr es vilcinājos. Rīkojos tik muļķīgi, ka vairākas reizes apmeklēju nelielā kaimiņu pilsētiņā šo drupu īpašnieces, divas astoņdesmit gadus vecas māsas, abas kurlas, un uzmetu plānus, svārstījos, kas nemaz neatbilda maniem paradumiem; galu galā kādu dienu, braukdama garām šai vietai, es atdūros uz pavisam jaunu

uzrakstu: «Privāts īpašums». Ievācu izziņas; Izrādījās, ka manas astoņdesmit gadu večiņas bija sākušas pļāpāt, apkaimē paklīdušas valodas un kāds bija nocēlis man tikojumu no degungala.

Sis sitiens lika man padomāt ne tikai tāpēc vien, ka neveiksme pati par sevi man bija nepatīkama. Apmulsumi savirknējās. Šaubījusies par savu lielo nodomu, es šaubījos par mūsu nākotni. Redzēju to melnās krāsās. Vai es jau nebiju pagurusi? Vai gadi nelika sevi manīt? Jau tagad. Cik ilgi es vēl spēšu tik rosīgi darboties, jo man jau kļūst redzama ari manas darbošanās apnicīgā vienmuļība? Un Reno vēl ilgus gadus nevarēs nopelnīt sev iztiku. Turklāt vai uz to viņu būs sagatavojusi mūsu lielā pieķeršanās viens otram?

Ja nu ar mani notiek kāda nelaime? Nolēmu paaugstināt savu dzīvības apdrošināšanas summu.

Atkal manī uzliesmoja senās dusmas pret māti, pret šo ģimenes intrigu, kura bija laupījusi manam dēlam mantojumu. Tantes Emmas novēlētā summa būtu nodrošinājusi viņam eksistenci uz visu mūžu, un šis testaments atkal kļuva manās acīs ļoti dabisks un nemaz nebija pretrunā ar laikmetu. Es ar maigumu atcerējos savu veco radinieci, dīkdienīgo bagātnieci, kura bija uzdrošinājusies rīkoties ar savu īpašumu pretēji sava klana pavēlei. Tieši patlaban vai arī nekad mani varēja uzskatīt par buržua. Grūtos dzīves posmos, kuri, par laimi, bija reti, es arvien tāda atkal kļuvu.

Patiesi, mums bija nepieciešamas brīvdienas. Abiem. Un tās nav jāpavada kopā. Parasti tā arī notika. Tuvojas laiks, kad manā praksē iestājās klusā sezona.

Reno jau divas vasaras bija pavadījis Anglijā, kādā ģimenē, kur viņš jutās labi, tomēr sadraudzējies ne ar vienu nebija, un es to nožēloju. Saņēmu no sava zēna garas vēstules, kurās netrūka laipnību un stila ziedu; esmu tās uzglabājusi. Tur viņš mēdza palikt tikai trīs nedēļas, kuras es pavadīju kādā jūrmalas viesnīcā viena — ilgāk es nespētu izturēt bez viņa. Pēc tam vasaras beigās abi dzīvojām laivu šķūnī, kur es pamazām atkal uzņēmu saskari ar savu darbu. Un sākās jauna sezona.

Arī šogad pienāca diena, kad dēlam vajadzēja aizrakstīt paziņam Anglijā par ierašanos, bet viņš nolēma atteikties.

— Ja tev, māmiņ, nav nekas pretī, tad es šogad nebraukšu uz turieni.

— Kāpēc? Vai tev pēdējo reizi Skotijā nepatika?

385

13 - 1397

— Patika gan.

— Un šovasar, kad tev eksāmeni aiz muguras, būs vēl patīkamāk. Galvā nekādu rūpju.

— Tas gan. Bet man nav vēlēšanās, un tas ir viss.

— Labi. Negribu tevi pierunāt, it īpaši pēc taviem panākumiem. Bet kā tu aizbildināsies? Litlfīidi tevi gaidīs.

— Nē, nē. Ir jau nokārtots. Esmu viņus brīdinājis.

Es pacēlu galvu, Reno bija novērsies. Mēs atradāmies manā darbistabā īsi pirms vakariņām. Tieši patlaban biju pētījusi avioreisu sarakstu viņa ceļojumam un nemaz nebiju gaidījusi šo pārmaiņu; viņš bija uznācis pie manis sporta biksītēs tieši no dārza, kur bija ravējis lavandas. Viņš atnesa līdzi to smaržu. Atlaidies pusguļus ar rakstainu sarkanu audumu apvilktā zvilnī: «Sitais ir mans krēsls,» Reno mēdza sacīt, «tas man piestāv pie ādas krāsas,» — viņš, manīdams manu skatienu, atsēdās taisnāk un palūkojās man sejā. šis tiešais skatiens, šī klusēšana laupīja man vēlēšanos vēl kaut ko jautāt. Uz sarkanā auduma fona Reno torss neizskatījās bālāks, tas uzsūca vakara atblāzmas un likās veidots no kaut kādas nepazīstamas vielas.

— Tev patlaban pamatīgi attīstās muskuļi, — es pēc mirkļa sacīju, un Angliju mēs vairs nepieminējām. — Runāsim maz, toties runāsim prātīgi, — es viņam teicu nākamajā diena, kad ēdām brokastis laivu šķūnī. — Man ir kāds priekšlikums. Mēs taču neapsūbēsim šeit visi trīs, ierāvušies ka gliemenes vākos: tuvojas drūzmainās nedēļas. Un es negribu laupīt Irmai ikgadīgo ciemošanos pie viņas mātes.

— Kā iet Viktorinei?

— Loti labi. Viņa, kā parasti, atbrauks uz īsu laiciņu pie mums uz Fonvertu, tikai ziemu, kad uz salas būs auksti. Viņa nesen man tā atrakstīja.

— Lieliski f

Kopš agras bērnības būdams uzticīgs šai mājsaimniecības dievībai un visu manu likstu lieciniecei, Reno arvien priecājās par Viktorines apmeklējumiem.

— Izskatās tā, it kā tevi sevišķi neinteresē, kur esmu nodomājusi pavadīt mūsu vasaru.

— Vienīgais, ko es šogad gribu, ir palikt kopā ar tevi. Un necenties mani noķert uz makšķeres: tu esi to ļoti labi sapratusi. Kurp tad ved tie tavi nodomi? — Reno vēlīgi jautāja.

— Uz Korsiku.

— Jā, kāpēc gan nel Tā ir sala. Neesmu tur nekad bijis.

— Atceros tur nelielu pilsētiņu augstā jūras krastā. «Marinu», kā to sauc Korsikā. Ievēroju to toreiz, kad sāku strādāt pie vecā ciemata māju pārbūves un iekārtošanas, un nodomāju: «Šinī vietā man patiktu atpūsties.» Tagad ir tāda izdevība.

Un pie viena tu varēsi uzmest acis saviem būvdarbiem, tā ceļojums atmaksāsies.

— Šķiet, ka tu kļūsti visai praktisks.

— Esmu daudz pārdomājis pec eksāmeniem. Vienalga, visu laiku tu nebūsi aizņemta. Man rādās, ka tu pārāk daudz noraujies, tā nav nekāda dzīve.

— Vai man?

— Mums abiem. Vismaz tur es tevi pieskatīšu.

— Tas tev grūtības nesagādās, jo man patiesi ir nepieciešama atpūta.

— Kad tad dosimies ceļā?

— Vispirms jāatrod istabas. Ja tu esi ar mieru. Mēs jau esam mazliet nokavējušies. Tūlīt telefoniski sākšu meklējumus.

Man laimējās. Neliela viesnīciņa, kas tikai nupat bija atvērta, šīs marīnas pastarīte, vēl nebija pārpildītā. Dāma pa telefonu mums apsolīja divus numurus, kad ieradāmies, stāva kalpotājs atvēra mums divas celles. Kā jau tagad iegājies, blakus esošajā vannas istabā sanitāro ierīču nebija vairāk nekā tā sauktajā guļamistabā mēbeļu. Tāpēc atgriezties nebija vērts. «Taisni kā guļamvagonā,» sacīja Reno, kam tas itin labi patika. Toties plašāka nekā guļamistaba un vannas istaba katram numuram bija no kaimiņiem atšķirta terase, uz kuras varēja jauki sauļoties. Te pie starpsienas bija ierīkots un bagātīgi piepildīts ledusskapis, kas izpelnījās mana dēla sajūsmas izpaudumu.

— Man ļoti patīk Korsika! — Reno paziņoja, pieķēries pie terases margām un vērodams plašo ainavu, kas pavērās no šejienes: dziļi lejā eikaliptu birzs, aiz tās liedags, Dženovas tornis, jūra.

Es arī pajūsmoju. Viņš atskatījās, seja viņam staroja.

— Nudien, te mums būs labi.

Apskaudams mani un šūpodamies no vienas kājas uz otru, viņš aizrāva mani līdzi šajā dancī. Zināmais saspīlējums un atturība, kādu vēroju dēlā kopš viņa atgriešanās no bēgšanas — jau gandrīz kopš mēneša — un kuru nebiju centusies uzveikt, pirmo reizi atkusa, un mana dvē-

13*

387

sele atraisījās. Tuvība ar dēlu bija palikusi neskarta, varbūt pat kļuvusi ciešāka. Vai tas bija iespējams? Tātad viss notikušais nav atstājis nekādu pēdu?

Sirds man atvilga. Neliels smagums tomēr palika. Atcerēdamās, cik viegli mana vājība pret Peirolu un pats Peirols bija aizslīdējis no manis, es jutos neapmierināta. Un ne tādā nozīmē, kā varētu domāt. Atskārtu, ka esmu atbrīvojusies pārāk viegli. No dēla saņemtā mācība, no Peirola saņemtā mācība, kad viņš bija noraidījis manu atvadu apmeklējumu: tas man nebija maksājis pārāk dārgi. Un tas, ko pati biju uzskatījusi par tik noziedzīgām jūtām, izgaisa vienā dienā, aizšalca kā vēja brāzma pār ūdens virsmu. Tas viss ir bijis mānīgs. Es biju mānījusi sevi.

Stāvēdams uz manas terases, Reno jau uzmeta programmu.

— Pirmās brokastis ēdīsim pie tavas gultas, tu nemaz necelsies augšā. Vai arī uz tavas terases. Pēc tu atkal nosnaudīsies. Jāl Paskaties: no gultas tu varēsi mani redzēt liedagā. Vēlāk arī tu nonāksi lejā, bet ne agrāk par vienpadsmitiem.

— Vai tu gribi, lai es kļūstu resna?

— To tu varētu, zini, es par to nesūdzētos. Kad sievietei nāk pāri četrdesmitiem, viņai, lai noturētos, vajag kļūt tuklākai.

šī programma īstenojās. Pēc nedēļas es vairs neuzdrošinājos nosvērties. Līnijai Slaidā līnija, ko mēs visas dievinām! Varēju pavīpsnāt par sevi, atcerēdamās tos tālos laikus, kad bažīgi biju novērojusi sevī aptaukošanās draudus un tanīs saskatījusi «fabrikas mārku», Busar-delu atriebību, kas bēgošo, citādi domājošo ģimenes locekli ķēra kur varēdama. Rūpes, badošanās okupācijas gados un it īpaši dedzība, ar kādu biju ķērusies pie sava darba, novērsa šīs briesmas — bet vai uz ilgu laiku? Galu galā aiz cieņas pret šejienes apstākļiem es atļāvos par to nedomāt.

Atgūtā laime un atpūta padziļināja plaisu starp mani un manām raizēm. Divatā ar Reno mēs atguvām parasto līdzsvaru, kas bija mūsu noslēpums un tomēr izstaroja no mums skaidri un acīm redzami. Kad es ierados pludmalē, soļodama caur dienvidus saules atspulgiem, kurus jūra šķita dzenam man pretī kā liesmu viļņus, zēni, ar kuriem Reno bija spēlējis volejbolu vai ūdens polo, sveicināja mani un gāja projām, nesmaidīdami par mums. Viņi man atdeva manu dārgumu. Es vairs nesūtīju Reno

ntpakaj pie viņiem, apgalvojot, ka viņš ir brīvs. Kādu dienu viņš tik skarbi man atcirta, ka es paliku mēma: «Es zinu, ka esmu brīvsl Ja tev ar mani garlaicīgi, tad pa-sakil» Un viņš, īgni purpinādams, atlaidās garšļaukus blakus manam gujamkrēslam. Asuma palielināšanās, valdonība pār mani arī bija viena no jaunajām iezīmēm.

Es tomēr mēģināju vismaz pa mūsu uzturēšanās laiku Korsikā ievest starp mums kādu trešo personu, kas tanī pašā laikā nebūtu bīstama; taču mūsu ilgie auto izbraucieni neveicināja šo centienu piepildīšanu. Izbraucieni vilināja tikai mūs. Tiklīdz bijām izkāpuši no lidmašīnas, es noīrēju auto, jo savu nebiju paņēmusi līdzi, zinādama, ka tas nav piemērots šejienes šaurajiem un līkumainajiem ce|iem. Mēs braucām projām tūlīt pēc otrajām brokastīm, tā paglābdamies no spiedīgajām diendusām. Tiklīdz ceļi novirzījās no piekrastes, tie strauji kāpa augšup, un kalnu vējš mūs pasargāja no miegainības. Liedagā atgriezāmies vēlu, kad tveice bija mitējusies un debesīs un jūrā rotājās saulrieta zelts, un reizēm pat jau dzijā tumsā. Reno pats diendienā pieprasīja šādus izbraucienus, kas izveidoja mūsu brīvdienu ritmu un ieradumu. Kā es būtu varējusi tam pretoties?

Vakarā viesnīcā vai nākamajā rītā pludmalē neviens nedzirdēja, ka mēs sarunātos par mūsu klejojumiem un atklājumiem. Tos mēs glabājām paši sev, daudz vairāk jūsmodami par saviem brīnumainajiem redzējumiem nekā par visās kartēs atzīmētajiem brīnumiem, kurus sasniegt varēja katrs. Un vai citi uzlūkotu tos tā kā mēs? Mēs iespraucāmies aizās pašā pasaules galā, mēs pacēlāmies cauri būvkoku mežiem galvu reibinošās augstienēs, mēs sasniedzām tūkstoš pieci simti metru augstas kalnu pārejas, kur auga reti bērziņi ar tik tieviem stumbriem un tik klaju lapotni, ka tie likās ar zariem ieķērušies gaisā. Mēs apstājāmies pie kastaņu audzes, vietējie iedzīvotāji teica tos tūkstoš gadu vecus. Braucot tālāk, nokļuvām klinšu haosā, vējš tās bija izgrauzis kā notekcaurules, gliemežvākus, drapērijas, sārtas vai sarkanas kā asinis — atkarībā no dienas laika. Desmitiem reižu es nojautu, ka šeit veidojas, iesakņojas un briest atmiņas visam mūžam. Es klusēju, un mans ceļabiedrs, kas vēl pirms pāris mēnešiem būtu klaigājis, ka ainava ir «kolosāla», tagad ar savu mēmumu inan piebalsoja.

Šādos mirk|os es atcerējos nožēlojamo saķildošanos par Patriku un viņa kadiljaku, gan ne strīdus iemesla dēj,

kas man tagad bija pilnīgi vienaldzīgs, bet tāpēc, ka man no tā bija palikusi nožēla. Apsēstība ar Busardeliem meta ēnu uz mūsu «medus mēnesi», tikai kontrastējot un to vēl vairāk izceļot. Tas ātri pārgāja, un es nekā neteicu. Braucām tālāk.

Sājos ce|os mašīnu redzējām maz, jo kūrortu publika drūzmējās salas ziemc|os, un mēs sastapām vienīgi melnas cūkas, kas ganījās savā vaļā, ēzelīšus, kuri piederēja nezin kam, un mazas gotiņas, kuras uz ceļa, kas ved gar stāvu nogāzi, nelikās traucēties. Kādā ciematā, kur apstājāmies, lai padzertu aukstu ūdeni, pie mums pienāca suns, kas apošņāja Reno. Mans zēns ļoti mīl suņus, taču viņam, kopš dzīvojām Fonvertā, nebija neviena četrkājaina drauga; Reno atsaucās uz suņa laipnībām un aprunājās ar to.

Kad sēdējām mašīnā, Reno jautāja:

— Vai tu pazīsti šo sugu?

— Es domāju, ka šis suns ir glīts jauktenis.

— Kas tev nāk prātā! Esam tādus sastapuši jau daudzus. Visi vienādi.

Tā bija taisnība. Līdzīgi vācu aitu suņiem, mazāka auguma, ar bāli rūsganu spalvu, bez šaubām, krustojumi, bet, vairākkārt krustodamies norobežotā apkaimē, tie bija izveidojuši īpašu salenieku sugu.

— Tie ir korsikāņu aitu suņi, — dēls paziņoja. — Esmu pārliecināts, ka ir tāda suga. Tie izskatās kā medību suņi.

Nākamajā dienā, aizbildinādamās ar ieganstu, ka man jāuzmet acis būvlaukumam, es aizlavījos no liedaga un aizbraucu uz ciematu.

— Mēs nekad suņus nepārdodam, — tā skanēja atbilde, ko izpelnījos, turklāt izteikta tik tīrā valodā — bez mazākā provansiešu akcenta, ka jutos pārsteigta.

Pēc dažām dienām mēs atkal apstājāmies patīkamajā ciematā — un tas pats suns no jauna luncinājās ap Reno, kuram es nekā nebiju stāstījusi par savu pirmo mēģinājumu. Pienāca zemniece, kas man bija atteikusi. Viņa turējās stalti un vēroja mūs, skopodamās ar vārdiem un smaidiem. Pēc brītiņa viņa pateica, ka šis suns parasti vairoties no svešiniekiem.

— AAan ir kucēnu metiens, — viņa piebilda. — Sitais ir to tēvs. Lai jūs iepriecinātu, jo suņi jūs mīl, es jums vienu uzdāvināšu.

Jutu, ka, likdami sevi lūgties, mēs aizvainotu šo sievieti ne mazāk, kā biju viņu aizvainojusi, piedāvādama

naudu par suni. Reno acis spīdēja. Viņš izvēlējās suņuku, kas izskatījās kā lielā suņa lempīga kopija.

— Viņu vajag saukt par Pirio, — dāvinātāja sacīja. — Tā sauc viņa tēvu, un arī viņam jāpatur šis vārds.

Zemniece sadabūja aukliņu un apsēja to ap kaklu kucēnam, kas labprāt nāca mums līdzi. Tagad sieviete smaidīja, nolūkodamās mums paka]. Nolēmu atsūtīt viņai no cietzemes kādu suvenīru, dāvaniņu, bet ne pārāk dārgu, lai neaizvainotu viņas pašlepnumu.

Suņuks pieķērās manam dēlam tikpat ātri, cik dēls viņam, katrs dedzīgi piedalījās otra rotaļās. Suns tomēr bija tikai parodija no tā trešā, kuru biju vēlējusies starp dēlu un mani. Pirio bija tikai vēl viena saite vairāk. Tagad mēs bijām līdzīgi laulātam pārim, kam nav bērna, tāpēc viņi iegādājas suni.

Rītos es vairs neaizsnaudos gultā, no kuras tiešām varēju redzēt savu zēnu pludmalē, bet domāju par mums nopietnāk, nekā to biju darījusi Fonvertā, un šīs pārdomas mani nenomierināja. Es vēroju pārāk klasiskās briesmas, kas draudēja manam Reno aiz mūsu ciešā tuvuma, aiz mūsu abu kopā sakausētajām dzīvēm. Ļaujot viņam pēc paša patikas izkārtot ar mani savu jaunekļa laimi, es varbūt gatavoju viņam turpmākajā vīrieša dzīvē nelaimi? Biju pūlējusies nebūt pārāk uzmācīga māte, kādas kļūst par postīgu nelaimi dēliem, kas aug bez tēva, un neviļus biju ieslīdējusi pretējā nosliecē. Es pārāk mīlēju savu dēlu, netiku tam pāri. Tas man nekad neizdotos.

Aiz kaut kādas uzmācīgas iedomas reizēm izturējos neveikli, man pār lūpām nāca vārdi, kurus nevajadzēja izsacīt. Kādu rītu, nogājusi pludmalē, es pierunāju dēlu nobeigt iesākto volejbola partiju un pēc tam jautāju:

— Vai jūsu mazajā bariņā meiteņu nav? Es nekad nevienu ar jums neredzu.

— Meitenes neprot spēlēt. Viņas spiedz, krīt, pļāpā par ko citu. Nekad nedomā par spēli.

— Pret jaunām dāmām jābūt iecietīgam. Viņas tomēr ir diezgan jaukas — vai ne?

Sākumā Reno neatsaucās uz maniem vārdiem, viņš ļāvās saules stariem, gulēdams uz piepūšamā matrača, pēc tam ar nokavēšanos atslējās uz elkoņa un ielūkojās man sejā. Es biju lūgusi, lai viņš pludmalē valkā tumšās brilles, un tās man aizsedza viņa skatienu.

— Skaidrs, uz ko tu mērķē, — izrunāja ar taukainu krēmu apziestās Reno lūpas. — Tu gribētu, lai es kādu aplidotu. Tas tev glaimotu. Tomēr nav vērts. Ja tu viņas pazītu!…

Savu pirmo mīlestību pārdzīvoju Kalifornijā, kad man jau bija pāri divdesmit gadiem, un, atdodamās jauneklim, kas nebija mans līgavainis, uzskatīju, ka izturos neiedomājami pārdroši, — es tiešām nesaskatīju sevī nekā kopīga ar šodienīgajām meičām, kas jau piecpadsmit sešpadsmit gadu vecumā gu|, ar ko pagadās.

— Jā, es zinu. Viņas neaizsargājas.

— Aizsargāties? Tu fantazē. Viņas uzbrūk. Ja abi ir vienādā vecumā, tad meitene jau prot visu un puisis pie viņas mācās. Bet es līdz šim… Tu jau zini, kāds es esmu: man nepatīk, ka mani uz kaut ko piespiež.

Šī saruna risinājās starp divām maskām, divām spīdošām sejām, kuras aizsedza milzīgas, tumšas brilles, tāpēc es cerēju, ka mans apjukums nebūs pamanāms. Reno paraustīja plecus.

— Ievēro, ja tas tevi var iepriecināt…

— Man tas ir gluži vienalga. Saku tev to tāpēc…

— Ir jau labil — Reno mani pārtrauca. — Nepūlies! Zini, labāk iesim peldēties. Pirio, vai nāksi?

Odenī es pārdomāju. Vai bija pareizi izmest šo izmēģinājuma balonu? Kaut tikai Reno pēc tam nesāk mani apstāt ar vaļsirdībām! Stingri apņēmos tās apturēt pie pirmā vārda.

Man neradās šāda izdevība. Pēc divām trim dienām no rīta, nokāpusi lejā pludmalē, es tur neatradu dēlu. No laivinieka, kuram viņš bija uzticējis savu kucēnu, es dabūju zināt, ka Reno aizbraucis ar ūdens velosipēdu uz tuvīno līci, kurā var iekļūt tikai no jūras.

— Kopā ar kādu biedru?

— Ar meiteni.

Viņi atgriezās vēlu, paši pēdējie, kad visi pārējie velosipēdi jau bija izvilkti krastā un, tuvojoties pusdienu stundai, liedags tukšojās. Meitene bija glīta, tik jauna, kā biju paredzējusi, taču mani mazliet pārsteidza, ka viņa ir labi audzināta, ko atklāju, kad Reno iepazīstināja mani ar viņu un viņa pateica man dažus vārdus.

Es piecēlos, aiztaisīju saulessargu un savācu savas lietas. Iebāzu roku pludmales somā, bet Reno satvēra mani aiz elkoņa.

— Tu nedrīksti maksāt par velosipēdu… Es norēķināšos ar jums rīt! — viņš uzsauca laiviniekam.

Piedāvāju meiteni aizvest līdz viņas viesnīcai, viņa dzīvoja citur un bija nokavējusies uz pusdienām, ģimene jau droši vien bija pie galda.

— Es iekāpšu papriekš, jo jūs izkāpsiet pirmā, — Reno sacīja, atvērdams mašīnas durtiņas un atsēzdamies starp mani un meiteni.

Kopš mūsu uzturēšanās sākuma es biju atteikusies atgriezties no pludmales pēc jūras peldes svelmē pa īsāko ceļu; ieleja un jūras krasts gulēja daudz zemāk nekā viesnīcu virkne, tāpēc es uz liedagu braucu mašīnā, un mēs to atradām vienmēr patīkami vēsu, jo tā bija mūs gaidījusi eikaliptu ēnā.

Tātad mēs braucām visi trīs, un Reno neatvēra muti. Viņš bija paņēmis rokās suņuku un klusēdams to glāstīja, skūpstīja tam purniņu, pieri, acis, piespieda sev pie vaiga un vēl un vēl skūpstīja.

Kad meitene pie savas viesnīcas izkāpa, pateikdama paldies, līdz mūsu viesnīcai bija jānobrauc puskilometrs. Reno, joprojām piek|āvis suņuku, izlaidās uz sēdekļa.

— Vai esi apmierināta? — viņš nomurmināja tik dobjā, tik īgnā balsī, ka es nekā neatbildēju un sapratu: nekādu vaļsirdības izpaudumu nebūs.

Stundu vēlāk, uz maltītes beigām, kuru ieturējām uz viesnīcas terases, jo tur mums bija galdiņš, Reno ierunājās par tālu izbraucienu uz pašiem salas dienvidiem līdz kādai ostai — citadelei, ko viņš labprāt apskatītu un kur mums līdz šim nebija izdevies aizkļūt.

— Labi, aizbrauksim uz turieni, — es sacīju. — Esmu ar mieru agri no rīta. Citādi diezin vai pusnaktī atgriezīsimies: ceļš visu laiku vijas līčuloču.

— Nē, brauksim tūlīt, palūdz, lai tev pasniedz kafiju. Katrs paņemsim līdzi veļu maiņai un zobu suku. Ja citādi neiznāks, pārgulēsim turpat.

— Paklau, es labprāt tā darītu, bet tas man liekas riskanti. Varbūt neatradīsim tur brīvas istabas.

— Tad pārgulēsim mašīnā.

— Šinī karstumā?

Viņš uzlika plaukstu uz manas rokas, kas bija atgūlusies uz galddrānas, un pievērsa man skatienu, kuram man bija tik grūti pretoties. Izdzirdēju-Vārdus, teiktus tanī pašā pārvērstajā balsī, kura bija mani pārsteigusi mašīnā:

— Māmiņ, es tevi lūdzu.

Mēs atgriezāmies tikai pēc divām dienām.

Kad pienāca beigas mūsu brīvdienām Korsikā, un tas notika itin drīz, mēs Pirio dēļ nevarējām atgriezties mājās ar lidmašīnu: mums bija žēl viņu nodot bagāžā. Taču Reno priecājās par iespēju braukt pa jūru, tas viņam kliedēja atgriešanās skumjas. Atce|ā devāmies no tās pašas pilsētas jūras ostas, kuras lidostā bijām pirms mēneša ieradušies. Pirms uzkāpšanas uz kuģa mēs paēdām pusdienas kādā krastmalas restorānā, svaigā gaisā, un tas jau sāka mūs atgriezt mājās. Mūsu acīm nepierasts pūlis plūda mums garām gar pašu galdu. Reno ievēroja daudz sava vecuma zēnu un meiteņu.

— Varbūt Šeit ir universitāte?

— Domāju gan, ka nē, bet licejs ir noteikti. Un Šķiet pat, ka |oti labi nostādīts.

Tas viņu pārsteidza kā pārāk strauja parastās dzīves iespiešanās tanī, kādu bijām dzīvojuši marīnā. Uzminēju, ka tur bija palikusi viņa sirds; varbūt viņš mazliet atcerējās meiteni, kuru laikam nekad vairs neredzēs. Viņa atmiņā palika mūsu viesnīca augstu kalnā, mūsu polinēziskā pludmale, mūsu klejojumi pa nomaļiem ceļiem, atgriešanās mēnesnīcā, neraizējoties par vēlo stundu, brokastis, ko ieturējām uz terases, kur atradās ledusskapis: visa šī neparastā atjaunotās saderības atelpa, gūta kalnos, pāri jūrai un laikam.

— Vajadzēs atgriezties, — Reno domīgi sacīja un, nokāris roku, sataustīja suņuka galvu.

Uz kuģa mums ierādītā kajīte bija pa dienu |oti sakarsusi un nekļuva vēsāka. Tā visa bija vienās metāla starpsienās, nenosegtās caurulēs un bultās, tanī mēs jutāmies kā tankā. Kuģa atiešanas mirklī mēs uzgājām uz klāja. Pilsētas ugunis aizslīdēja, pagriezās ap mums un aizdreifēja tumsā, it kā sūtīdamas jau tālā krasta atvadu sveicienus, nolūkojoties pakaļ aizbraucējiem. Mēs nebijām braukuši uz vienu mēnesi uz kūrortu, mēs atgriezāmies no tāla ceļojuma.

Nevarējām saņemties un nokāpt lejā kajītē. Mums iedeva divus guļamkrēslus, mēs iekārtojāmies klusā kaktiņā uz klāja, uzsedzām uz kājām segu, jo, tuvojoties atklātai jūrai, tā jau mums sūtīja savu dvesmu, un mūsu atgriešanās izvērtās gluži romantiska, it kā mēs tiešām dotos pāri okeānam. Es neatvēru Parīzes laikrakstu, ko ostā biju nopirkusi, kaut gan spuldze pietiekami apgaismoja šo vietu. Gremdējos pārdomās. Divdesmit gadus es nebiju braukusi ar kuģi, un Reno, tāpat kā visa viņa

paaudze, gandrīz nepazina šo ceļošanas veidu. Piecas dienas uz kuģa, kad braucu no Ņujorkas uz Havru, šīs visā manā mūžā tik neaizmirstamās dienas atkal trauca man pretī. Tās man stāstīja par Agnešu, no kuras biju atraisījusies, par to laiku, kad Reno vēl nebija pasaulē, kad mūsu liktenis pastāvēja kaut kur kā iespējamība, bet kad vēl varēja tanī iejaukties, to grozīt. Sie divi tik atšķirīgie jūras braucieni, toreizējais un tagadējais, ieskāva visu mūsu dzīves stāstu; tanīs ietilpa arī tā diena, kurā sākās mana īstā dzīve ar bērna pirmo sirds pukstienu manā klēpī.

Paskatījos uz viņu, gandrīz jau jaunekli, kas atpūtās man blakus; sega viņam uz kājām bija uzblīdusi no kucēna sīkā augumiņa, kas tur gulēja; Reno atvēra acis.

— Reno, vai biji aizmidzis?

— Nē.

— Gribu tev kaut ko paziņot.

Viņš pielieca galvu pie pleca, pavērās manī.

— Esmu pārdomājusi. Tikai muļķi nespēj atsaukt to, ko kādreiz pateikuši. Es iešu liecināt Patrika prāvā. Tādā garā, kā vēlas manas radinieces.

— Vai tu nejoko?

Reno nebija pakustējies. Es manīju, ka atmiņas par dēku ar kādi 1 jaku bija tālu no viņa domām iepriekšējā mirklī, bet bija pieticis ar nedaudziem vārdiem, lai viņš uzreiz visu atcerētos.

— Tu gribi to darīt man par prieku?

— Jā. Bet ne tikai tāpēc. Varbūt esmu rīkojusies aplam atteikdamās. Galu galā tava teorija attaisnojas.

Arī mana galva palika atslieta pret krēsla muguriņu; mēs sarunājāmies, nepievērsdamies viens otram, mierīgā garā, tvaikoņa izlīdzinātās elsošanas taktī. Un šis tonis, kas tik ļoti atšķīrās no toreizējās saķildošanās spīvuma Fonvertā, šķita liecinām, cik daudz vecāki mēs esam kļuvuši kopš tā laika vai arī drošāk pārliecināti viens par otru.

— Ja gribi, Reno, varēsi mani pavadīt.

— Tev tā būtu patīkamāk?

— Ne sevišķi. Bet tas jau tev bija iešāvies prātā. Vai tu vairs neatceries?

— Ak, tas bija tik sen.

— Pirms diviem mēnešiem.

— Es tev teikšu… Nē, es paļaujos uz tevi. Gaidīšu tevi mājās.

— Tas jau nenotiks tūlīt. Tev jau būs mācības pilnā gaitā.

Dēls bija aizvēris acis. Viņš vēl piebilda, nepaceldams plakstus, ka galu galā man esot taisnība. Pēc brīža es redzēju, ka viņa elpa k|uvusi mierīgāka. Es bez mazākā trokšņa piecēlos. Pat suns nesakustējās. Man izdevās aizbāzt salocītu avīzi aiz iluminatora, no kura uz mums plūda gaisma, un tad Reno acu dobumi izskatījās kā divi tumši plankumi.

Man ātri vajadzēja atgriezties dzīves īstenībā. Apsolīt dēlam man bija viegli, bet tas vēl nebija viss, tas nebija nekas. Man paskaidroja par termiņa nokavējumiem, par posmiem, kādi man jāpārvar: izmeklēšanas atsākšana, izsaukums pie izmeklētāja, kuru Patrika advokāts šinī sakarībā būs iepriekš apmeklējis, tātad vispirms jāpaziņo šim advokātam, ka esmu mainījusi savu viedokli. Tagad, kad biju pieņēmusi šo lēmumu, es labprāt gribētu, kaut bez vilcināšanās varētu visu nobeigt. Telefoniskā saruna ar advokātu, kam piezvanīju no Fonvertas, ar to pašu advokātu, kas bija man palīdzējis pirmo reizi tiesas prāvā pret manu ģimeni, atvēsināja manu nepacietību. Viņš bija tālu no Parīzes, vēl brīvdienās. Vismaz norunāju ar viņu noteiktu satikšanos, atdzīvināju viņa rokās sen aizsnaudušos mehānismu, spēru pirmo saistošo soli. Pēc šī telefona zvana man vajadzēs pasākto turpināt.

Manam padomdevējam, ar kuru man jau vairākus gadus nebija nekādas darīšanas, nenāca ne prātā, ka es vēl domāju par zaudēto testamentu. Taču skaidrs, ka tagad es tīkoju tieši pēc šī mantojuma, un viņš uzreiz to saprata. Radinieces Anrietas vārdi, ka iejaukšanās man būtu izdevīga, bija pamazām brieduši man galvā, kaut gan es sev aizliedzu par to domāt, un raizes par dēla nākotni, atvilgums, reizēm atceroties tantes Emmas pēdējo gribu, — tas viss pamazām iedarbojās uz mani. Kad toreiz pret mani, balstoties uz Ksavjē paternitātes noliegšanu, ierosināja prāvu par testamenta anulēšanu, es, nabaga muļķīte, gluži apstulbusi aiz pārsteiguma un riebuma un gandrīz nemaz neievērodama dzīves materiālo pusi un nekā nesajēgdama no darījumiem, biju vāji aizstāvējusies, tagad es to apzinājos.

— Ā!… Tas jāapsver, — mans advokāts vada galā atbildēja izvairīgs un reizē ieinteresēts. — Es vairs īsti labi neatceros visus apstākļus, vajadzēs ieskatīties aktos. Jau no pirmā acu uzmetiena tas fakts, ka ir

griezušies pie jums, liek man padomāt. Paveras Iespējas ja ne panākt pretinieka atkāpšanos, tad vismaz uz zināmu vienošanos. Piezvaniet man uz kantori oktobra pirmajās dienās.

Līdz tam laikam es atgriezos pie sava darba, pēc tam Reno uzsāka mācību gadu filozofijas klasē. Tur viņam iepatikās. Viņa intereses bija noticis pavērsiens, tās pat pārsniedza skolas prasības. Viņš negaidīti stiepa mājās dažādus žurnālus, paplašināja lasīšanas loku. Reno bija reizēm dzirdējis, ka es pieminu Pola Grū vārdu, un kādu vakaru dēls mani pārsteidza, nolikdams man priekšā mana klienta rakstu.

— Izlasi to un pasaki, ko tu par to domā.

Es nemaz neilgojos pārlapot šī ērcīgā klienta prozu. Nākamajā dienā es rakstu nebiju izlasījusi — un Reno, pieradis, ka es aizvien vairāk ņemu vērā viņa spriedumus, brīnījās par manu intereses trūkumu.

— Man nebija laika. Vai tad tas ir tik saistoši?

— Skaidrs, ja jau es tev ieteicu izlasīt.

Mēs sēdāmies pie galda — tagad jau telpās. Vasara bija beigusies, un pusdienas zem zīdkokiem mēs atkal ēdīsim nākamajā pavasarī, kad plauks lapas. Drīz vajadzēs sākt apkurināšanu; apakšstāvā zem velvēm arī nakti saglabājās dienas siltums, bet, ja man iznāca strādāt vēlu vakarā, tad manā kabinetā augšstāvā bija jāieslēdz radiators. Reno turēja logu atvērtu, viņam patika gulēt svaigā gaisā. Kaut gan rudeni mēdz uzskatīt par skumju gadalaiku, man šoreiz tas kļuva sevišķi dārgs, jo mēs atgriezāmies pie vecajiem paradumiem.

Es jutos tā, it kā mani nestu kāda dzī]u straume. Taču es nemitīgi sev jautāju: vai nav neprāts vēl izaicināt likteni un dzīvot tik cieši divatā ar dēlu? Bet ko man darīt? Vai es varēju viņu izraidīt trimdā uz kādu citu mācību iestādi tikai tāpēc, ka mēs pārāk mīlējām viens otru?

Kopā ar Irmu, kas nesa terīni, istabā ieplūda sakņu zupas smarža.

— Sī ir pirmo reizi šajā sezonā! — viņa paziņoja. — Kundzei vajag kaut ko vēlēties. Un tev, filozof, arī!

Irma ne mazumu lepojās, ka puisēns, kuru viņa bija auklējusi kopš pirmās mūža dienas, tagad gāja tik augstās skolās. It kā Reno būtu sācis veidoties jau tad, kad viņi abi spēlēja paslēpes.

— Par ko tad stāsta šis raksts? — es jautāju, ieliedama šķīvi viru.

— Tas nestāsta, tas atmasko. Iedomājies…

Mans zēns, cītīgi notiesādams viru karoti pēc karotes, pārtrauca ziņojumu un to atsāka, nezaudējis vēstījuma pavedienu.

— Ir dzīvnieku sugas, kuras ir gandrīz izzudušas.

— Mūsu klimatā? — es izklaidīgi ievaicājos.

— Es nerunāju par mūsu klimatu, papūlies ieklausīties… Kaut gan Pols Grū garām ejot ieminas arī par toi jā, pat šeit. Vai pazīsti bārdaino maitu liju, plēsoņu, kas ir lielāka nekā ērglis?… Pasniedz man, lūdzu, sieru… Nu tad ievēro, to ir palikuši tikai nedaudzi pāri Pirenejos un divi pāri Korsikā; tie ir izsekoti, mēs būtu varējuši tos redzēt. Bet visšausmīgākais stāvoklis ir Jaunzēlandē, Borneo un Sumatrā.

— Pareizi, tavam Polam Grū vajadzēja turp doties studiju ce|ojumā, neatceros, kādas starptautiskas organizācijas uzdevumā.

— A, nu redzil Kāpēc tu man par to nekā neteici? Tas mani interesē.

— Jāsaka, šo kungu es pazīstu vairāk kā pasūtītāju. Viņu nav viegli pierunāt. Un izdarīt viņam pa prātam.

— Tas mani nepārsteidz. Viņš ir personība. Kā viņš sadod atbildīgajām valdībāml

Visu vakaru saruna risinājās ap Polu Grū. Reno gribēja zināt, kad es viņu atkal redzēšu.

— Uz mēneša beigām. Viņš man paziņoja, ka atgriezīsies Eiropā sakarā ar kaut kādu kongresu Šveicē. Tad viņš apmetīs līkumu, lai apskatītos, cik tālu ir viņa mājas iekārtošana, un tur es viņu sastapšu.

— Māmiņ, esi todien jauka un atved viņu pie mums uz vakariņām!

Tas mani sevišķi neiepriecināja. Kad trīs četras stundas biju ķīvējusies ar Polu Grū viņa būvlaukumā, tad man pilnīgi pietika. Nevēlējos tomēr likt šķēršļus Reno interesei par zooloģiju. Un tā kādu vakaru es sēdēju pie galda starp šo vīrieti man pa labi un manu zēnu pa kreisi, un sākumā viss gāja labi. Pols Grū, kas vēl nebija konferencē publikai referējis par zināmo tematu, nelika sevi lūgties, kad Reno ierunājās par viņa rakstu. Priecādamies par izmēģinājuma auditoriju, kaut arī tā sastāvēja tikai no viena licejista un tā mātes, Pols Grū teica mums runu. Jāatzīst, ka viņš materiālu lieliski pārzināja un skaitļus bēra nešaubīdamies. Starp citu, viņam gan nebija grūti paspīdēt, jo mēs no tā visa nekā nezinājām.

— Divi simti divdesmit septiņas zīdītāju sugas, — viņš klāstīja, — un trīs simti divdesmit viena putnu suga padotas pilnīgas izmiršanas draudiem vistuvākajā vai mazliet tālākā nākotnē.

— Vai! — iesaucās Reno, iztēlodamies šo hekatombu.

— … Turklāt aiz dažādiem iemesliem. Vispirms vainīga ir nevērība un alkatība. Arī vienkārši iznīcināšanas tieksme, bet it īpaši iedzīvošanās kāre, peļņa, dižošanās, lielība: visi vīriešu izgudrojumi. Un sieviešu arī.

— A! — es lēti ironizēju. — Tā jau es domāju, ka tā būs mūsu vaina.

— Jā, kundze, jūsu vaina. Sākumā ar putnu spalvām greznojās mežoņu ciltis, bet, kad uzplauka civilizācija, šo privilēģiju pārņēmāt jūs. Un jūs gājāt no uzvaras uz uzvaru. Sinšilla dabiskos apstākļos vairs nav sastopama vai gandrīz nav sastopama. Agrāk Andu apkaimē mudžēja no šiem zvēriņiem. Daudzas pasugas ir izzudušas, citas ir izzušanas stadijā. Joprojām iemesls esat jūs.

— Es domāju, ka tagad tos audzina mākslīgi.

— Jā, bet viņi izdzimst. Atkal posts. Tiklīdz cilvēks kaut kur pieliek roku… Un ļaunums sastopams visur. Javā mūsu dienās ir droši zināmi kādi divdesmit degunradži. Udžungkulonas salā.

— Kur tas ir? — iesaucās Reno.

— Pie Javas rietumu krasta. Turklāt šie nedaudzie eksemplāri ir dzīvi tikai tāpēc, ka ir aizliegts tos medīt, citādi… Es to zinu, jo patlaban tur biju.

— Vismaz degunradžu iznīcināšanā sievietes nav vainojamas.

— Tomēr jā, kundze. Bariem, atvainojiet par izteicienu. Degunradžu rags satur ļoti iedarbīgu uzbudinošu vielu. Ja manī neklausītos arī jaunas ausis, es jums sniegtu sīkākus paskaidrojumus.

— Ticiet man, es zinu, kas ir uzbudinošas vielas, — Reno viszinīgi sacīja.

Nenoteikto satraukumu, ko tovakar izjutu, izraisīja ne tikai viesa īdzība, smagnējība, viņa pašapmierinātība, bez pūlēm pārkāpjot neesošas grūtības. Mani kaitināja, ka viņš tik viegli bija saistījis Reno uzmanību. Kad uz kuģa biju paziņojusi dēlam par savu apņemšanos liecināt Patrika labā, es jutos vīlusies, redzēdama, ka Reno nav sevišķi pārsteigts un iepriecināts. Vai viņš tik drīz jau bija atvadījies no romantikas? Patrika lietā viņu bija valdzinājusi tieši romantika. Turpretī tagad vērībā, ar kādu viņš uzklausījās Pola Grū statistiskos datus, es saskatīju tikai tieksmi uz reālismu. Es maldījos pretrunās. Kā gan citādi! Reno attīstās, viņš attālinās no zēna, kāds vēl nupat bija. Un tad es nožēloju, ka viņā zuduši bērnišķīgie paradoksi, pret kuriem pati vēl nesen biju cīnījusies.

Pols Grū joprojām pļāpāja par Borneo orangutāniem, Madagaskaras lemūriem un Meksikas bruņurupučiem. Tomēr man izdevās novērst sarunu uz mani, proti, uz būvi Larokā. Es zināju, ka šajā jomā viņš nevarēs tik ļoti izcelties un mans kaimiņš pa kreisi viņu vairs neuzskatīs par tik simpātisku, kad viņš sāks sīkumaini kašķēties. Reno daudzos jautājumos nevilcinādamies runāja man pretī, bet manai profesionālajai kompetencei viņš svēti ticēja.

Tā arī notika. Strīdu iemesls: rudens stādījumi.

— Grū kungs, mēs nekad neesam par to runājuši, bet ap jūsu māju vajadzētu apstādīt mazliet zaļumu. Tā atrodas pilnīgi kailā apvidū, un stādīšanas darbus nevajadzētu atlikt uz nākamo gadu.

— Tikai nekādus dārzus! — Pols Grū iesaucās, paceldams rokas gaisā. — Nelaupiet manai būdai tās īpatnējo raksturu.

Pols Grū biežāk nekā es lietoja vārdu «būda», ko pati biju viņam iemācījusi. Es iesmējos.

— Nomierinieties. Vispirms tādā iecirknī dārzu iekopt nav iespējams: jūs esat uz klints. Bet esmu tur apkaimē vairākās vietās atradusi pietiekami biezu zemes slāni, lai varētu iestādīt vairākas ciprešu rindas.

— Bravo! Tas būs pilnīgi saskaņā ar tradīcijām.

— Ak, man nav izvēles! Nespriediet pēc kokiem, kurus redzat šajā nostūrī: te ir pavisam citāda grunts. Olīvkoks, mandeļkoks, ciprese — tas apmēram ir viss, kas pie jums ieaugtu, jo iecirknis ir pārak atsegts. Varbūt vēl Alepas priede, tā ātri aug. Bet parastā ciprese, nevis piramidālā, kas izskatās kā vārpstā, neradīs līdzību ar pastkarti, ja jūs no tā baidāties, un pasargās jūs no mistrāla.

— Kundze, man jāsaka, mistrāls mani nebiedē.

— Parunāsim par to pirmajā ziemā, kuru Larokā pavadīsiet. Pēc dažiem gadiem ciprešu aizsegs dos jums iespēju mierīgi sēdēt laukā. Un aiz tā varēs patverties lavandēnu dobe, ko der iestādīt mājas labajā pusē.

— Lavanda? Lai notiek, ja citādi nevar.

— Ne lavanda, bet lavandēns, tā ir pasuga zemākiem apvidiem.

— Zemākiem apvidiem? Es taču neesmu līdzenumā. No manas mājas paveras visplašākais skats uz apkaimi.

— Jūsu iecirknis pieslejas vecā ciemata ziemeļu nogāzei, un paša ciemata augstākā vieta nesniedzas pāri divsimt metriem. Tā, cienījamais kungs, esiet mazliet pieticīgāksl

Pols Grū paskatījās uz mani, pārsteigts par dzēlīgo toni, kurš pārsteidza mani pašu. Tagad es biju tā, kas sīkumaini kašķējās un pamācīju kā skolmeistariene.

— Labi! Apzaļumojiet mani, daiļā dāma! Izskaistiniet mani ar dobēm un puķu vijām! Jums ir pilnīga rīcības brīvība. Reizi par visām reizēm: pilnīga rīcības brīvība.

— Man viņš liekas interesants, — Reno sacīja, kad Pols Grū bija aizgājis. — Bet kā viņš ar tevi runai

— Tas ir viņa stils. Kaut kas līdzīgs tikām.

— Kāpēc tu tik ļoti ņem pie sirds viņa māju, ja viņš tev krīt uz nerviem?

— Tāpēc… aiz profesionālas godprātības. Arī tāpēc, ka Laroka ir to vērta. Tu nevari iedomāties. Jā, man reti ir bijusi izdevība strādāt tik skaistā vietā. Viņam ir bijusi laimīga roka.

Mans advokāts atgriezās no brīvdienām; ja es norunāju satikties ar viņu Parīzē un neapspriedos pa telefonu, kā viņš bija aicinājis, tam par iemeslu bija Reno. Pat zvanīdama no Fonvertas tanī laikā, kad dēls būtu licejā, es izjustu viņu sev blakus: visā mājā jautās viņa elpa.

Ja arī Reno zināja, ka man jākonsultējas ar advokātu par manu iejaukšanos, dēls tomēr nenojauta manu īsto mērķi, un to es gribēju no viņa slēpt. Es cerēju izdevīgi pārdot savu liecību, bet nevēlējos dēlam parādīt sevi kā māti, kas tik ātri var kļūt dzimtās kliķes cienīga meita. Man veiksies vai neveiksies, advokāts ieteiks, ko man runāt un kā izturēties, ņemot vērā šo darījumu: Reno iznākumu dabūs zināt tikai vēlāk, stādamies mantošanas tiesībās, ja būšu guvusi panākumus.

Par šīm lietām mans dēls un es nevarējām spriest vienādi: viņam nebija iesīkstējušu dusmu uz Busardeliem, bet es smagi atcerējos savu pagātni. Oficiāli būdams tēva un mātes dēls, kuriem abiem bija šis uzvārds, Reno tikai pa pusei bija mūsu asinis. Toties manī Busardela atdzīvojās viegli un pilnīgi: zvērs nebija beigts. Jau iedomādamās vien par savu ģimeni, pilsētas aģentūrā pasūtīdama bijeti uz lidmašīnu turp un atpakaļ tanī pašā dienā, es bruņojos.

Parīze tomēr mani apdullināja, apstulbināja, pārsteidza. Es piederēju pie tās paaudzes, kura bija izmēģinājusi visādus pārvietošanās veidus. Atcerējos brīvdienas, ko visa ģimene pavadīja mūsu muižā Soloņā, kur nokļuvām, braukdami vispirms pa galveno dzelzceļa maģistrāli, pēc tam pa departamenta līniju, un, kad izkāpām no «mazā bānīša», mūs gaidīja kariete vai rati. Uz bukas kā tronī sēdēja Buvjē, atceros viņa uzvārdu, viņš mūsu Blotjērā apvienoja durvju sarga, kučiera un dārznieka amatus. Viss šis rituāls, iekāpšana un pārsēšanās, pagarināja brauciena laiku un kāpināja tā burvību. Ierados galā, trīsēdama aiz nepacietības un noguruma, alkatīgi sapņodama par nedēļām, kurās aiz lauku dzīves brīvības iegansta atslābs vecāku un guvernanšu žņaugi. Tolaik es biju pavisam maza, tas bija tūlīt pēc pirmā pasaules kara; automobiļu un šoferu parādīšanās daudz ko pārvērta arī pie Busardeliem, kaut gan viņu dzīves veids jūtami atpalika no laikmeta paradumiem; manuprāt, nekas nespēj līdzināties šo ceļojumu valdzinājumam. Atgriešanās uz Parīzi atkārtoja visus ilgā brauciena posmus, taču es pārdzīvoju ne vairs to pašu prieku, bet drūmu tīksmi. Tagad, pēc četrdesmit gadiem, atkal izjūtu to dienu garšu un smaržu. Taksometrā, kas mani veda no Orlī aerodroma uz mana advokāta jauno dzīves vietu, es sēdēju noraizējusies; bija pieticis kaut īsu brīdi padomāt par manu ģimeni, un mani jau sagrāba savā varā atmiņas. Pietika atrauties no manas tagadējās dzīves, kas pilna saules un vēju, klusuma un pārņemtu zemniecisku ieradumu, lai, parādoties gar automaģistrāles malām pirmajiem municipalitātes īres namiem, galvaspilsētas vēstnešiem, es aptvertu, ka esmu nokļuvusi citā pasaulē.

Precizitātes pasaulē. Reizēm es dusmojos par provan-siešu neakurātību, taču arī pati biju ar to mazliet sasirgusi. Advokāta sekretāre gluži apjuka, kad ierados tik agri pirms norunātā laika; patrons atgriezīšoties no Tiesu pils pēc krietnas stundas, un, kad es jautāju, vai varu viņu turpat uzgaidīt, jaunā sieviete jutās tik pārsteigta, ka es savukārt par to brīnījos. Kaut gan advokāts tagad mājoja Elizejas lauku tuvumā un cs pēc simt soļiem jau varētu ieraudzīt piemirsto ainavu, tomēr paliku mierīgi sēžot.

Advokāta salons liecināja, ka viņš ir guvis panākumus. Pie sienām karājās gaumīgas un arī dārgas gleznas, un visur bija izvietoti citi — mazāk pieskaņoti darbi un stilā nesaderīgi mākslas priekšmeti, ar kādiem apber iecienītus advokātus un ārstus pateicīgie klienti. Beidzot viņš parādījās: arī pats viņš bija pārvērties. Skaidrs, es ierados no pagātnes.

Labi, ka biju viņam pieteikusi savu apmeklējumu: viņš uz to bija sagatavojies, saticies ar otro advokātu, kurš, acīm redzot, bija pavadījis uz Provansu manas radinieces. Abi amata brāļi bija vienojušies.

— Kundze, līdz pašam pēdējam mirklim viss norisinājies bez jums. Mans kolēģis, Patrika Busardela aizstāvis, kuram esmu paziņojis par jūsu piekrišanu, darīs to zināmu tiesnesim, kam uzdota lietas vešana. Patrika aizstāvis paskaidros, ka ir uzzinājis par jauniem, apsūdzētā vainu mīkstinošiem apstākļiem. Viņš izteiks cerību, ka tiesnesim labpatiks uzaicināt jūs un izjautāt par īpašajiem faktiem, kuri veicinājuši zēna paklīšanu. Proti, par zināmo rīcību, ko zēns bija varējis redzēt, par zināmām sarunām, kuras bija varējis dzirdēt savā apkārtnē, turklāt konstatējot, ka šī rīcība nav aptraipījusi to cilvēku, respektīvi, viņa vecāku prestižu. īsi sakot, par apstākļiem, kuri varēja viņa acīs padarīt šādu rīcību par gluži dabisku. Vismaz to var apgalvot, bet jūs to neapgalvosiet. Un jūsu stāstījums varēs būt tik atturīgs, cik pati vēlēsieties. Neaizmirstiet, ka pēc tam, kad izmeklētājs būs jūs nopratinājis, aizstāvis dabūs tiesības ielūkoties jūsu lietas aktos. Viņš iepazīsies ar jūsu izteikumiem un, iespējams, sniegs papildu ziņas, kas atmaskos visas nekrietnības, pat tās, ko jūs nebūsiet minējusi. Vai saprotat? — advokāts iejautājās tā, it kā mani gaidītu vispatīkamākās izredzes.

— Domāju, ka esmu sapratusi.

— Piebildīšu, ka šajā sakarībā varētu minēt arī citus ģimenes locekļus. Piemēram, vecmāmiņu. Vecmāmiņu, tas ir, jūsu mātes kundzi, kas ir pret jums vērstās rīcības organizētāja un iedvesmotāja.

— Bet kam tad vajadzīga visa šī sarežģītā procedūra, ja mana māte ir ar mieru? Kāpēc viņa pati neiet visu izklāstīt tiesnesim?

— Tas nav Iespējams!

— Ja izteiktos viņa pati, tas būtu vēl pārliecinošāk.

Laipnais vīrs smaidīdams vairākas reizes noraidoši

papurināja galvu un, pamācoši pacēlis pirkstu, pasludināja:

— Tiesībniekietn ir Šāds teiciens: neviens nevar atsaukties uz savu paša nekrietnību.

— Kā?

— Es pateicu skaidri. Neviens nevar atsaukties uz savu paša nekrietnību. Sājā gadījumā vecmāmiņa var tikai ļaut izteikties… noklausīties bez protestēšanas… un ar klusēšanu apstiprināt izteikumus.

Ar roku viņš it kā pasvēra gaisā daiļrunīgo divdomību, un es, es klusēju. Neviļus iztēlojos ainu, no kuras mana matē spētu ļoti labi izvairīties, un es tur nevēlējos būt klāt. Advokāts mani pārprata un, būdams pārliecināts, ka atbild uz manu domīgumu, piemetināja, ka attiecībā uz tantes Emmas mantojumu mani agrākie pretinieki pilnīgi saprotot, ko es gaidu.

— Mans kolēģis pat apgalvoja, ka viņi pirmie par to iedomājušies. Es viņu neapstrīdēju.

— Jūs rīkojāties pareizi. Sī doma patiešām neienāca prātā vispirms man.

— Katrā ziņā jau no pašas pārrunas sākuma šis apstāklis zemtekstā figurēja. Bet es ceru panākt noteiktu garantiju.

Viņš vēl pateica, ka tagad man tikai jāgaida mājās tiesneša uzaicinājums. Paskatījos rokas pulkstenī un piecēlos.

— Metr, vai drīkstu lūgt jūs vēlreiz atkārtot tos vārdus, to teicienu, kuru jūs nupat man minējāt? Negribētu riskēt to aizmirst. Neviens …

— Neviens nevar atsaukties uz savu paša nekrietnību.

Es pateicos un gāju projām.

«Reno… Fonverta… Irma… Pirio… Reno,» es atkārtoju neatlaidīgi kā buramvārdus, kamēr taksometrs mani veda uz Orlī lidostu.

Es vairs nevarēju izturēt Parīzē, es vairs nespēju paciest Parīzi, kas vairāk nekā jebkad man šķita kā šo «nekrietnību» lielākais versmainākās attīstības perēklis. Līdz aizlidošanai vēl bija divas stundas, notriecu laiku kā varēdama. Klaiņāju gar lidostas vitrīnām, izvēlējos suvenīrus dēlam, Irmai, nopirku pat sunim kaučuka kaulu. Pēc tam atlika tikai aiziet uz kino zāli noskatīties

Izziņoto filmu. Atsēdušies uzliku atvērtu plaukstu uz ceļgala, jo tā man bija vieglāk iedomāties, ka mans zēns sēž man līdzās un tur manu roku. Patiesībā es bažijos par to, ko atbildēšu uz viņa jautājumiem.

Lidojuma laikā tik neatlaidīgi domāju par Reno — vai tad tā nebija vienmēr? — ka es nebrīnītos, ja ieraudzītu viņu, izkāpdama no lidmašīnas: Fonverta atradās tikai četrdesmit kilometru attālumā no vietējās lidostas. Mani gaidīja tikai tukšais auto, ko pirms divpadsmit stundām biju atstājusi novietnē; es nekavēdamās braucu mājup, un ceļš mēnesnīcā, zem zvaigžņotajām debesīm mani ātri atveda atpakaļ ierastajā vidē. Vairākas reizes es apstājos, nolaidu abus stiklus un ieklausījos naktī, ieelpoju klusumu. Reiz izdzirdēju iedziedamies cikādi, kaut gan jau bija vēls rudens. Man šķita, ka biju atstājusi šo pasauli nevis šorīt, bet jau sen.

Uz starmešu aicinājumiem, ko raidīju, iegriezusies platānu alejā, uz taures signāliem neviens neizsteidzās no mājas. Tomēr nē: parādījās sieviete, kura no ciemata bieži nāca palīdzēt Irmai saimniecībā. Nojautu drāmu: vajag tikai man aizbraukt…

— Ak dievs, kas ir noticis? Kāpēc jūs tik vēlu esat šeit?

— Suns aizmuka. Viņš ir pazudis. Reno kungs un Irma viņu meklē pa tumsu — katrs savā pusē.

Es atelpoju, Reno bēdas mani satrauca vairāk nekā suņa pazušana.

— Vai Reno paēda vakariņas?

— Kur nul Atnāca no skolas, suņa nav. Tad Irma atskrēja un palūdza, lai es pieskatu māju.

Nolēmu nepievienoties meklētājiem: mēs skraidītu viens aiz otra, bet izredzes atrast bēgli nepalielinātos. Aizsūtīju jauno sievieti uz mājām, paliku viena gaidot, un man veicās, jo ieraudzīju, ka no tumsas draiskiem lēcieniem izjož korsikāņu suņuks. No istabas istabā viņš meklēja savu draugu, piešķiebis galvu, jautājoši paskatījās uz mani un tad pārguris nogāzās uz grīdas garšļaukus. Es kucēnam nepievērsu uzmanību, atstādama dēlam viņa tiesības sodīt vaininieku.

Mašīnu biju atstājusi mājas priekšā un vairākas reizes piegāju pie tās un raidīju norunāto signālu: viens, viens-divi-trīs-četri, viens-divi! Skaņa atsitās pret fasādi un izdzisa gaišajā naktī, un galu galā Reno, uztvēris manu signālu, atgriezās.

— Pirio ir mājās! — es uzsaucu dēlam, tiklīdz pamanīju alejas galā laterniņas gaismu.

Reno atskrēja.

— Vai lai nosukāju mazo draņķi?

Aizelsies Reno skatījās uz kucēnu, kas luncinājās viņam ap kājām.

— Neieteicu tev to darīt, tu redzi, kā viņš pūlas tev izrādīt savu padevību. Nesodi viņu tagad, kad viņš ir mājās: citu reizi viņš baidīsies atgriezties.

— Kā es viņa dēļ uztraucos! Domāju, ka viņš ir noslīcis pie aizsprosta, ka viņš ir sabraukts vai kāds viņu ir nozadzis!

Mans zēns skatījās uz kucēnu pie savām kājām un turēja rokas aiz muguras, vai mirdams aiz vēlēšanās suņuku nomierināt, ar glāstiem atgūt Pirio savā īpašumā. Atgriezās savukārt Irma, klaigādama par «nepateicīgo briesmoni». Es pateicu Reno, ka viņa vietā aprobežotos ar to, ka līdz rītam izrādītu neapmierinātību kucēnam.

— Tas ir vislabākais līdzeklis, lai Pirio to atcerētos.

— Tu tā domā? — Reno ar nožēlu sacīja. — Pareizi, tev taisnība, es pat nerunāšu ar viņu. Esmu dusmīgs! — dēls piebilda rupjā balsī, un suns tiešām palīda uz vedera zem krēsla.

Uztraukums un vēlā stunda bija manu zēnu izbadinā-jusi: viņš rijtin rija kumosus un pie galda aizsnaudās.

— Rītdien man nav sacerējums, un tā ir laime: šovakar nekā nevajag atkārtot.

Kad mēs pēc vakariņām kāpām augšā un pa gabalu mums pakaļ ļempatoja nošļukušais Pirio, Reno sacīja:

— Varbūt tomēr ļaut viņam gulēt manā istabā? Uz grīdas, uz viņa segas.

— Dari tā.

— Jā, vai tev gāja labi ar tavu advokātu?

— Protams. Par to neraizējies.

— Par Patriku nav nekādu jaunumu?

— Nekā nedabūju zināt.

Uz Reno guļamistabas sliekšņa atvadāmies ar parasto vakara skūpstu, un tad es esmu viena savā kabinetā; nespēju strādāt, kaut gan varētu, jo vēl nav pusnakts. Nespēju arī gultā lasīt un pat ne aizmigt.

Šodienas straujais lidojums turp un atpakaļ tomēr bija man izvēdinājis galvu. Kāpēc gan? Te jaucās kopā viss: piepūle, uzveicot pašai sevi, puspatiesība, ko noslēpu dēlam, un, bez šaubām, viņa mazā interese par manu

apņemšanos dot liecību, kaut gan tieši viņš to bija vēlējies un es to darīju viņa labā. Jutos neskaidri vīlusies, it kā attālinājusies no sava zēna, bet es zināju, ka tas pāries. Tas nebija slikti; man pat bija ļoti nepieciešams reizēm dzi|āk atvilkt elpu. Pārmērīgais maigums un savstarpējā atkarība ne vienmēr darbojās vienā virzienā, no viņa uz mani, tā ka es biju itin līdzīga tām sirdīm, kuras mīl pārāk stipri, kuras pārāk ziedojas tam, ko viņas mīl, un kurām laiku pa laikam ir derīga viegla vilšanās, garāmejošs atgādinājums, ka tas, ko viņas mīl, nav diezin kāds pasaules brīnums.

Mani sagrāba darba drudzis, un es nolēmu, ka šo mēnesi, kas patlaban sākās, es nenobeigšu neķērusies pie sava nodoma īstenošanas. To es pati sev ska|ā balsī apsolīju. Tā bija mana viltība, mans slepenais paņēmiens pašai pret sevi, un to es izmantoju, kad vilcinājos vai nu ķerties pie kāda pasākuma, vai izdarīt garlaicīgus apmeklējumus, vai rakstīt nepatīkamas vēstules. Apsolījusi sev to vai to izdarīt, balsī izteikdama šo solījumu, es ticēju, ka to izpildīšu. Protams, tas jau nav diezin cik asprātīgi, vienkārši vientuļa cilvēka pašdisciplinēšanās.

Atcerējos pussagruvušo māju kalna nogāzē, ko biju ļāvusi sev nocelt no degungala, un, lai apmierinātu sirdsapziņu, devos apmeklēt vecās īpašnieces. Ka bieži šajā zemē, kur lēmumus pieņem gausi, abas večiņas vēl nebija parakstījušas pārdošanas aktu. Viņas bija sākušas svārstīties, runāt viena otrai pretī un ķīvēties; pircējs ļāva viņām mierīgi izskaidroties. Tādā veidā, kad es piedāvāju večiņām mūža renti, pat pārāk lielu viņu tērēšanas iespējām, piedāvājums abām patika, un es pasteidzināju izšķiršanos. Tas apstāklis, ka miršanas gadījumā vienas rente pārgāja otrai, iededza katrā no viņām cerību pārdzīvot mī]o māsiņu un varbūt izvirzīja mērķi abu dziestošajām dzīvēm. Rikāra kunga notārs legalizēja manu uzvaru. Es ķēros pie drupu restaurēšanas tādā brīdī, kad Laroka jau bija gandrīz gatava un citas pārbūves virzījās uz priekšu bez grūtībām.

Tātad es biju uzņēmības pilnā noskaņojumā kopš zibenīgā brauciena uz Parīzi un gatavojos iejaukties tiesas prāvā; itin drīz arī saņēmu izmeklētāja uzaicinājumu. Vispār ātrāk, nekā biju gaidījusi. Devos turp, un šī sastapšanās bija mazāks pārbaudījums nekā vizīte pie mana advokāta. Tieši pie advokāta, viņa dzīvoklī, mani bija apšalkušas atmiņas un es uzbudinājos, turpretī Tiesu pilī,

tiesneša bezpersoniskajā kabinetā, kur viņš Izturējās salti pieklājīgi, cenzdamies mani neietekmēt nevienā virzienā, man bija viegli izsacīties. Ar šo partneri es netēloju to pašu ainu. Biju izlabojusi savas lomas tekstu un nejāvu sev aizrauties vai novirzīties; pūlējos vienīgi būt tikpat objektīva kā mans klausītājs.

Jau tas vien, kā viņš mani izjautāja, uzklausīja un retumis pārtrauca, vedināja mani izvairīties no visa nebūtiskā. Tiesnesis centās izdibināt, kas ierosinājis Busar-delus, sākot no viņu sazvērnieciskās klusēšanas par mana brālēna Ksavjē kaiti līdz viņu vēlākajai rīcībai, noliedzot Ksavjē paternitāti un uz šī nolieguma dibinot testamenta apstrīdēšanu.

— Kundze, Patriks Busardels, jūsu brāļadēls, tolaik vēl bija pavisam mazs. Viņš droši vien daudz vēlāk dabūja zināt par faktiem, kurus jūs minējāt.

— Tiesneša kungs, tas laikam gan nebija daudz vēlāk. Manā ģimenē bērniem jau no mazām dienām ieaudzina zināšanas par tieslietām un procentiem. Turklāt… es atcerējos kādu atgadījumu…

Uz mirkli es apstājos — un ne aiz Izlikšanās, jo man atmiņā pēkšņi uzplaiksnīja Baijū zemesraga saules pie-strāvotā aina skanīgu viļņu čalā.

— Es klausos, — tiesnesis sacīja, un es attapos, ka esmu viņa kabinetā.

Cik vien skopos vārdos spēdama, es pastāstīju, kā jau pirmajā vasarā, kad bija ievadīta prāva par testamenta apstrīdēšanu, jaunie Busardeli bija ieradušies manā salā, izaicinoši apmetušies uz manas teritorijas, atsaukdamies uz to, ka Baijū zemesrags drīz atkal kļūs nedalāms starp pārējiem ģimenes locekļiem un mani, kā arī patiešām notika.

— Tiesneša kungs, viņi bija jaunieši, pat vēl pusaudži, bet jau ļoti labi apzinājās savas tiesības. Vecāki viņus bija pamācījuši un viņiem izskaidrojuši, kā mani drīz vien iznerros. Patiesības labad jāsaka: arī Patriks bija tanī kompānijā.

Tiesnesis saprotoši pamāja ar galvu un, skatīdamies uz mani, šķita skatāmies man cauri un saredzam manu māti, svaini, aizbildņus, visu šo ģimenes kohortu, kas bija saslēgusies ap šiem jaunajiem radījumiem, kurus jau agrā bērnībā iesaistīja dažādās mahinācijās un kaujās. Uz manu piezīmi, ka šim atgadījumam laikam gan ir visai tāls

sakars ar kadiljaka dēku, tiesnesis it kā atgainījās ar roku, un man iestrēga mutē šie liekie vārdi. Prātā iešāvās drūmais izteiciens, ko biju dzirdējusi no sava advokāta. Tiesnesis atvadījās no manis, un, soļodama pa koridoriem, es sev sacīju, lai pilnīgi atbrīvotos no apmātības, ka šis tiesnesis, kas ne reizi nebija pārsteigumā iesaucies, ne reizi nebija aiz izbrīnā saraucis uzacis, droši vien nebija gaidījis manu liecību, arī viņš ne, lai iepazītos ar netīrajiem darījumiem un nekrietnību, kāda sastopama tanīs aprindās, no kurām esmu cēlusies.

Veltīgi centos tēlot enerģisku un no aizspriedumiem brīvu sievieti. Biju cerējusi, ka esmu nostājusies uz rosības un darbības ceļa, bet biju iestigusi tāda nenoteikta mulsuma periodā, kādu reti biju piedzīvojusi, un jutos ļoti vientuļa. Muļķīgi, bet jāatzīstas, ka labprāt būtu uzticējusi savas ģimenes lietas kādam tikpat vecam cilvēkam kā es vai vecākam. Galu galā es biju sieviete. Dēlam nemanot izgaisa tieksme uz paradoksiem un. pretrunām, viņš ar jaunības dedzību iegrima jaunajā mācību programmā un draudzībā ar Pirio, un tas mani attālināja no Reno, netuvinot tomēr nevienam citam.

īstenībā tagad, kad Rcno izvērtās par jaunekli, manī jo asāka kļuva vientulības sajūta. Mēdz sacīt, ka draudzība vai mīlestība, kas vieno divus dažādu paaudžu cilvēkus, ar laiku mazina viņu vecumu atšķirību: domāju, ka starp māti un dēlu tā nenotiek. Vismaz ne starp mani un Reno. Pielīdzinādamās viņam bērnībā, es it kā aizgāju pati no sevis; dēls pieaugdams netuvojās man, gluži pretēji, viņš kļuva man neaizsniedzams, un es atgriezos sevī.

Pa to starpu man visas pūles vajadzēja veltīt Larokai, kur mani noteikti gaidīja ķīviņi ar Polu Grū. Viņš pārvācās tur uz dzīvi, proti, līdzās tai iekārtai, kuru biju Larokā savākusi, viņš nupat bija atvedis pilnu kravas mašīnu ar personiskajām mantām un grāmatām. Pols Grū man piezvanīja un lūdza mani talkā, lai visu novietotu, jo, kā viņš sava parastajā tonī izteicās, nevarot noliegt, ka mēs, sievietes, vismaz to protam.

Šinī laikā biju viņu atkal redzējusi Fonvertā tikai reizi — un arī nejauši. Man bija izdevies telefoniski — tīrais brīnumsl — viņu pārliecināt, ka jāiestāda daži ziedoši krūmi aiz mājas, jo tur tie būs pasargāti no mistrāla. Tie ieaugs, es sacīju, tikai vajag tos stādīt labi mēslotā zemē un toverī.

Sis vārds Polam Grū atkal kļuva par piedauzības akmeni; viss, ko viņš nepazina, viņā modināja aizdomas. Es paskaidroju, ka šajā apvidū tā sauc daudz ko: katru kublu, sili, pat trauku mazgājamo bļodu, kas veidota no šejienes akmeņa — molasa.

— Zemnieki vairs neizmanto šos toverus. Visā apkaimē tikai «iebraucēji», proti, mēs, tos sameklējam un padarām par dārzu rotājumu. Es tos iegūstu visur, kur tikai atrodu, un man tie vienmēr ir krājumā. It īpaši viens ir kā radīts jums.

— Aizbraukšu tam pakaļ, — Pols Grū sacīja un nolika klausuli.

— Jūs nevarēsiet to iekraut savā mašīnā, — es teicu Polam Grū, kad viņš ieradās Fonvertā. — Jūs man nedevāt laiku pateikt pa telefonu, ka toveris ir milzīgs. Nāciet paskatīties.

Toveris viņam patika. Lielisks zeltaini balts kaļķaina smilšakmeņa eksemplārs, vecuma un senākās kalpošanas nospodrināts, tas jau kādu gadu gulēja zālē mana sakņu dārza malā. Izdobts gandrīz cilvēka auguma izmērā, tas izskatījās kā sarkofāgs, tikai bez vāka.

— Kāpēc ne? — Pols Grū teica. — Bagāžnieks man ir diezgan liels. Netaisīšu to ciet, un tas ir viss.

— Es nerunāju par lielumu, bet par svaru. Jūs nevarat iedomāties. Kad man ir gadījies tos vest šurp, vienmēr esmu aicinājusi palīgā savu mehāniķi ar ceļamkrānu.

Pols Grū nekā neatbildēja un pētīja toveri.

— Vai jums ir malkas šķilas?

— Šķilas? A, jūs gribat uztaisīt veltņus? Jā. Renol — es uzsaucu dēlam, kas nupat bija atgriezies no liceja.

— Aizej uz malkas šķūni un sameklē Grū kungam četrus piecus apalīšus, gludus un taisnus. Bet es brīdinu, ka jūs nevarēsiet.

— Un stipru dēli ari, ja atrodat! — Pols Grū vēl nosauca pakaļ manam dēlam.

Ar plaukstām viņš aptaustīja akmens bluķi, mēģināja to izkustināt. Tad izslējās taisni, un es jau nospriedu, ka viņš atteicies no sava nodoma, bet viņš, nekā nesacīdams, aizgāja pie savas vecās mašīnas un atmuguriski piebrauca to klāt. Viņš attaisīja bagāžnieku un nostiprināja tā vāku, kas palika pacelts gaisā kā liels gliemežvāks.

— Reiz es mehāniķim palīdzēju iekraut mašīnā uz pusi mazāku toveri nekā šis, — es uzskatīju par vajadzīgu paskaidrot, — un saķēru pamatīgas sāpes krustos.

Pols Grū nepievērsa uzmanību manai piezīmei; viņš nolika vajadzīgās vietās baļķīšus. Viņš uzsēdās jāteniski uz akmens bluķa viena gala, ar abām rokām aptvēra bluķi un spēcīgi pavilka tā otru galu uz augšu, reizi, divas reizes, un viņam izdevās to uzvirzīt uz tuvākā baļ-ķēna, smagais toveris paklausīgi izkustējās no vietas, pamezdams zālē lielu, kailu, bālu rētu, kurā ņudzēja kukaiņi.

— Tas tik ir ko vērts! — ieteicās zēns, ko Pola Grū izrīcība bija sajūsminājusi, un, norāvis no muguras svīteri, Reno metās viņam palīgā.

Pols Grū pacēla galvu, paskatījās uz Reno.

— Vai atļausiet? — Pols Grū jautāja un, nenogaidījis atbildi, izmetās līdz jostas vietai kails.

Nolūkojos šajos sagatavošanās darbos bez ironijas un bez prieka. Es zināju, ka toveris mašīnā neieies tik paklausīgi, kā bija ripojis pa zemi. Taču Pols Grū un mans dēls piebīdīja akmens bluķi pie mašīnas, cik tuvu iespējams, novietoja šķērseniski, pieliecās.

— Uzmanieties! Piesargieties no dūrēja krustos!

— Vai tu beidzot ļausi mums rīkoties? — Reno sirdīgi izmeta.

— Paejiet nost, — viņa partneris sacīja.

Pols Grū saspringa, atkal uzsēzdamies jāteniski uz akmens bluķa un cieši to satverdams. Kailā mugura, ko viņš bija pagriezis uz manu pusi, piepūlē mainīja apjomu, negaidīti izcēlās, izvirzījās un pietūka muskuļi, pats vīrietis it kā paplašinājās, un es noskatījos uz to kā hipnotizēta, izjutu šaušalas, pat nelabumu: baidījos nezin kāda sprādziena un novērsos. Kad atkal paskatījos turp, redzēju, ka toveris jau bija uzsliets uz bagāžnieka malas, pēc tam tas sakustējās, virzījās uz priekšu, gāja iekšā. Atvērtajā bagāžnieka rīklē pārvietotie baļķīši palīdzēja akmens bluķim iet vēl tālāk, nu tas jau bija līdz pusei, nu jau divas trešdaļas bija iekšā, tad tas apstājās.

Pols Grū, tīši nedižodamies ar saviem panākumiem, izslējās. Vēl arvien pagriezis man muguru, viņš dziļi ieelpoja un izelpoja; muskuļu kamols bija atraisījies, atgriezies normālās proporcijās, un es redzēju, ka viņa augums miera stāvoklī bija diezgan pilnīgs, kā senajiem romiešiem. Reno, jau pārmērīgi cenzdamies, vēl bāza vecas lupatas starp tagad novietoto akmens toveri un bagāžnieka sienam. Pols Grū lietderīgāk nobeidza darbu, pabīdīdams

zem bluķa dēli, kas pasargāja akmeni no bagāžnieka asajām metāla malām.

— Droši vien plīst kā stikli šie akmentiņi, — viņš nomurmināja.

Es iekodu sev lūpā: atkal tāda pati kā vienmēr. Biju nevietā izteikusi veltīgus brīdinājumus un nebiju aizrādījusi uz molasa trauslumu, ko Pols Grū uzminēja no pirmā acu uzmetiena.

— Vai negribat noskalot seju? Varbūt iesiet zem dušas?

— Kas jums nāk prātā? Tāda nieka dēļ.

Viņš jau pārvilka pār sauso pieri rupjo vilnas bereti; viņš to pagumzīja, pielāgoja un ar visiem desmit pirkstiem papluinīja īsos, mazliet sirmojošos matus.

Toties todien, kad viņš aicināja mani palīgā pie iekra-vāšanās, es zināju, ka būšu noderīga. Es pat nevedu līdzi savu ļoti izdarīgo tapsētāju, kas jau krietni daudz bija strādājis Larokā. Izbraucu agrā pēcpusdienā, ceļā mani pārsteidza velnišķīgs mistrāls. Lai sasniegtu Laroku, bija no vecā ciemata jābrauc lejā pa zemes ceļu, pareizāk sakot, pa oļu ceļu, kas vijās līčuloču, un es jutu, ka mana smagā mašīna, kurai mistrāls uzbruka te no priekšas, te no sāniem, trīsēja kā grimstoša laiva: domāju, ka tūlīt to apgāzīs. Patvērusies pagalmā, ko apjoza mūra sieniņa un kur brāzmas nebija tik asas, izkāpu no mašīnas, grīļodamās aizgāju līdz apakšējās zāles slieksnim, atvēru un strauji aiztaisīju durvis izpūrusi un aizelsusies.

Pols Grū, kas patlaban atnagloja kādu kasti, pacēla galvu un man par brīnumu šoreiz nepavīpsnāja, redzēdams mani tik apjukušu.

— Iedzeriet šito! Lai atgūtos.

Viņš ielēja glāzē man viskiju, piegāja pie radiatora un ieslēdza vēl vienu sekciju, pēc tam pārbaudīja, vai durvis ir stingri aizvērtas, jo vēja brāzieni tās raustīja. Viņam par labu es ieskaitīju to, ka viņš viskiju man pasniedza bez ledus. Istabas bija uzpostas.

— Vai esat apmierināts ar saimnieci, ko jums sameklēju ciematā?

— Viņa ir pārāk kārtīga. Viņa grib, lai glāzes un šķīvjus novieto tanī tur mēbelē.

— Tā vajag, tas ir trauku skapis. No Ardešas.

— Iespējams, bet man tas nepatīk. Ar saviem stieņiem tas izskatās kā biktskrēsls. Katru reizi, kad ņemšu no tā kādu glāzi, es sev likšos kā svētulis.

— Varu aizsūtīt to atpakaļ uz antikvariātu. Labāk tomēr ne, novietosim to citur, man tas liekas labs.

— Vai senatnīgs? — viņš jautāja, vērīgāk aplūkodams

skapi.

— Viss, ko esmu jums šeit sagādājusi, ir senatnīgs. Pirms deviņpadsmitā gadsimta. Protams, zemnieku mēbeles, dažas pat mazliet restaurētas, bet krietns darbs. Nav kā tās zemnieku stila mēbeles, kuras izlaiž sērijām un kuras, starp citu, būtu jums maksājušas dārgāk. Jūsu istabās ar velvētajiem griestiem man grūti iedomāties marsiešu stilu.

— Viņai būs taisnība! Gaidīju viņu, lai pašķendētos par šiem krāmiem, un nu viņa man pasniedz dekoratīvās mākslas stundu. Labi, pieņemsim, ka es nekā nejēdzu no mēbelēm. Lai tas paliek, tūlīt ķersimies pie darba.

Tagad es viņu jau pazinu un zināju, ka viņš strīdas, tikai aizsargādamies. Atgriezies savā sfērā, kur viņam nevarēja nekā aizrādīt, viņš ievilka nagus. Ja es biju sieviete, viņš bija tikai vīrietis.

Mēs spraigi strādājām vairāk nekā trīs stundas, izvēlēdamies piemērotu vietu ne tikai manām mēbelēm, kuras viņš vairs nepēla, bet arī no kastēm izņemtajiem priekšmetiem, pūlēdamies atrast pienācīgu izmantojumu eksotiskajiem audumiem, zvērādām. Bieži mēs tos pagaidām noklājām uz grīdas, pie sienām. Vēlāk pierīkošu tur stieņus, paliktņus; bez urbjmašīnas nevarējām iedzīt ne mazāko āķi akmenī, uz kura uzdūrāmies tūlīt zem sienu apmetuma.

No Pola Grū lādēm un kastēm izsaiņojām veselu jūkli no tālienes atvestu priekšmetu, audumu, kuros Vidējie Austrumi labi saderēja ar Okeāniju. Turklāt viss bija izmeklēts daudz gaumīgāk, nekā biju paredzējusi. Sis klaidonis varēja nepazīt franču mēbeļu stilus, toties viņš nemaldīgi izvēlējās labus paklājus un senatnīgu kolumbiešu keramiku. Izkravāšana man drīz vien sagādāja patīkamus pārsteigumus, tur neatradās neviena draza: neredzēju neviena nieciņa, neviena no bezvērtīgajiem sīkumiem, kurus mēdz uzglabāt kā suvenīrus un pret kuriem ceļotājiem bieži vien ir vājība. Bija šeit daži ļoti skaisti pirogu priekšgali. Par tiem varēju viņu tikai uzslavēt.

Apbrīnojamākais bija tas, ka visi šie ieceļotāji te uzreiz aklimatizējās, tālo zemju mākslas paraugi lieliski saskanēja ar Larokas velvēm un franču griestiem, un ar manām zemnieku mēbelēm. Laroka pieņēma Polu Grū ar

viņa piederumiem gandrīz tāpat, kā savā laikā Fonverta bija pieņēmusi mani.

Mistrāls nenorima, kaut gan jau tuvojās vakars. Mēs nolēmām atpūsties.

— Tasi stipras tējas? — viņš iejautājās. — Ko jūs uz to sacītu? Esat dūšīgi strādājusi.

Piedāvājos to pagatavot. Viņš atraidīja mani, apgalvodams, ka ļoti labi protot uzliet tēju, un aizgāja. Otrā stāvā zāli ar baļķu griestiem, kurā es gaidīju Polu Grū, viņš gribēja izmantot par darbistabu. Milzīgais galds bija pievērsts rietumiem, un tieši tanī siefīā biju likusi izcirst divus vienādus logus — tā bija vienīgā atkāpšanās no klasiskās provansiešu arhitektūras, kas pieļauj tikai nedaudzus un šaurus logus, lai varētu patverties kā no karstuma, tā arī no mistrāla. Izmēģinājuma pēc bijām novietojuši visgarām galdam turku dīvānu, no kura arī bija redzama ainava. Atsēdos uz dīvāna. Saule grima dzidrajā debesu telpā, un krāsu burvība izplatījās pa klinšaino pauguru virkni, kuru es maz pazinu.

Kad atgriezās Pols Grū ar paplāti rokās, es ievēroju, ka uz tās bija arī termosa krūze ar karstu ūdeni, un šī nelielā tieksme pēc komforta, ko atklāju vīrietī, it īpaši šinī cilvēkā, lika man vērīgāk viņā ielūkoties. Vairāk kā personībā, nevis tikai sakarā ar viņa izturēšanos. Līdz šim biju ar Polu Grū runājusi, viņam atbildējusi, pacietusi viņa īgnumu, centusies viņu izprast. Fonvertā todien, kad viņš iekrāva toveri, biju novērsusi acis no viņa: tagad pievērsu tās viņam. Raksturīgākais viņa sejā bija kontrasts starp vaibstu parupjo smagnējību un skumjo skatienu, starp iedegušo, gandrīz ķieģejkrāsas ādu un īsajiem, sirmuma skartajiem matiem. Viņš viss bija veidots no kontrastiem. Sis četrdesmit piecus, varbūt četrdesmit astoņus gadus vecais vīrietis kustējās ar negaidītu vieglumu, kurš viņu it kā atbrīvoja no smaguma. Ja Pola Grū seja būtu smalkāka, tad viņš man atgādinātu amerikāņu aktieri, ko biju redzējusi kādā filmā, vecīgu donžuānu lomu tēlotāju, kurš, iekļuvis jauniešu barā, tiek vedināts dejot ar pārējiem un sākumā liedzas, pretojas, pēc tam metas vidū un beidzot dejo kā teenager. [26]

Pols Grū ielēja man tēju; aromāts, kas cēlās no tases, mani nomierināja.

— Jūs protat gatavot tēju, Nevar noliegt.

— Kā jūs domājāt? Vai arī tējas uzliešanā ir kāds Agnesas stils?

— Kāpēc jūs ierunājāties par Agnesas stilu?

— Tāpēc, ka tas ir klasisks, tautas balss apstiprināts stils. Un jūs liekat to man pieņemt, — viņš turpināja, ar plašu žestu norādot apkārt. — Ja man kāds būtu sacījis, ka vienā jaukā dienā …

— Ak, nedomājiet, ka tas, ko jums šeit piedāvāju, ir Agnesas stils. Tanī ir vairāk fantāzijas, ticiet man. Bet jūsu sienām ir pārāk spilgts' raksturs, man vajadzēja tām paklausīt. Citādi… Teikšu jums visu: man liekas mazliet muļķīgi, mazliet kā «parīzietim uz laukiem» akli atdarināt provansiešu stilu aiz principa, tikai tāpēc vien, ka māja, kura cilvēkam pieder, atrodas Provansā.

— Ņemiet gabaliņu kēksa, tas būs labāk, dārgā gudriniece!

— Nejokojiet, tas viss ir sarežģītāk, nekā jums šķiet. Vai esat kādreiz padomājis, kāpēc vismūsdienīgākajiem cilvēkiem patīk polsterēti sēdekļi, petrolejas lampas un šķīvji ar vinjetēm? Tāpēc, ka viņi skumst pēc pagātnes, slepenībā viņi ilgojas pēc zaudēta dzīves stila.

— Oho! Tā jau ir vesela teorija, jūs man sniedzat mācību stundu. Kundze, labāk apklustiet! Neuzskatiet mani par amerikāņu klientu. Agnesas stilam, tur nav ko strīdēties, ir vārds: tas ir buržuā stils.

— Ak, jūs esat nepanesams!

Viņš bija atsācis runāt tanī tonī, kuru es necietu.

— Jā, jūs esat nepanesams, ar jums nevar sarunāties, jūs izvestu no pacietības pat svēto, — es bezcerīgi, gandrīz izmisīgi sacīju un pievērsu seju logiem.

Biju tuvu asarām, pārmērīgs jūtīgums, es to apzinājos, tomēr nespēju no tā izsargāties. Visu pēcpusdienu biju upurējusi savu prasmi un pacietību, lai viņam iekārtotu mājokli; biju ļāvusi nodibināties starp mums biedriskām darba attiecībām, un tagad, pēc manas labās gribas apliecinājumiem… Arī nogurums mani nomāca.

Mājastēvs vairs nerunāja, vērīgi sekodams pagriezienam, kāds vienā mirklī viņa acu priekšā bija norisinājies. Manīju, ka viņš skatās uz mani, bet izvairījos ielūkoties viņam sejā. Mazliet skurbdama gaisa bedrē, kas bija atvērusies starp mums šīs dienas vidū, es atgāzos uz dīvāna spilveniem, ar rokām aizsegdama acis, ko saule žilbināja.

Tā es paliku ilgi. Radiatoru izplatītais siltums kāpināja manu stingo gurdumu. Es vairs nekustējos, neraizēdamās par to, ko šis vīrietis varētu domāt par mani. Mani sasniedza vienaldzības kalngals, fatālisms. Ar mani varēja notikt viss.

Kad man līdzās spilvenu iegrimums drīzāk nekā īsta saskare mani brīdināja, ka lielais augums atslīdzis blakus, es nepakustējos: nejutu ne nepatiku, ne sašutumu. Uzskatīju sevi par neaizsniedzamu. Taču gudras rokas vis nesatvēra mini, bet paslīdēja man zem pleciem, zem vidukļa, it kā mani balstīdamas, apturēdamas bezdibeņa malā, ko es vēl nenojautu, aizkavēdamas mani tanī iegāzties.

Un tieši tad es iegāzos.

Izjūta, kas manī pamazām veidojas un mani atdzīvina un piepilda, ir bezgalīgs izbrīns. Izbrīnījusies un tikai, es palieku izbrīnījusies par sevi, par viņu, par dienu, kas vēl nav satumsusi, par tā visa neizskaidrojamo vieglumu. Bet man vēl nav spēka izslieties, piecelties, aiziet uz mazo telpu, kuru pati biju ierīkojusi un kurā es varētu atsvaidzināties, sakārtoties. Jūtos nevarīga, vārga un vairs nevaru paļauties uz sevi. Tikko spēju ar vienu roku pārvilkt pār savu sagumzīto apģērbu, kažokādu, kas uzklāta uz dīvāna. Un, tiklīdz esmu izdarījusi šo kustību, sajūtu vīrieti sev blakus, kas atsāk citu kustību, un mans izbrīns aug vēl lielāks, tā apļi paplašinās, pārsniedz manas apziņas robežas, jo es daru kaut ko sen aizmirstu, kas bij tālu projām no manis: es atsleju galvu uz vīrieša pleca.

Mistrāls joprojām neganti uzbruka mājai, un es biju pārsteigta, ka tā bangas, sašķīzdamas pret akmens sienām, rada tik skaļu troksni. Tas bija svilpienu un kaucienu koncerts. Tomēr neviena pūsma neielauzās istabā, kur mani būvstrādnieki bija pamatīgi aizdrīvējuši durvis un logus. Sis vīrietis un es, mēs atdusējāmies, mēs bijām ka daļa no labi noenkurota kuģa, kas droši stāvēja satrakota plašuma vidū. Pretī straumei mēs nekustīgi devāmies ceļojumā. Jutu, kā mājas stūris pārcirta vēju kā priekšvadnis, attaisnodams šejieniešu ēku tūkstošgadīgo profilu. Tikai profāna roka uzdrošinājās, kā es biju darījusi, aizbildinādamās ar skatu uz ainavu, izcirst spraugas šajās augstajās aizsargsienās.

Saule jau bija aizslīdējusi no loga ietvara; tā vairs nespīdēja man sejā, un, kad atvēru brīvo plakstu, — otrs bija piekļāvies pie pleca, kurā dzirdēju pukstam cita

dzīvību, — es ieraudzīju vienu vienīgu zelta okeānu, kurā pamazām iespraucās purpurs, kas vēstīja mistrālu arī rītdienai. Istaba ar augstajiem griestiem, kuru piestrā-voja netieša gaisma, kas likās sūcamies no sienām, arī sāka sārtoties. Mans kompanjons izveicīgi — šo īpašību tikai nesen biju viņā ievērojusi — uzlēja karstu ūdeni uz tējas biezumiem, un no tiem vēl pacēlās tvaiki. Viņš aizsmēķēja cigareti, un dažādie izgarojumi, zvērādu smarža, vēl kāds cits — nezin no kurienes plūstošs aromāts, veidoja šīs stundas smaržīgo dvēseli. Tā ieskāva mani, iespiedās sirdī un prātā, manā atmiņā. Domās skatīju ap mums atvērtos koferus, šo austrumniecisko tirgu, priekšmetus, kuri gaidīja dzīvi, kas šeit iekārtosies. Un tik daudzas nojaustas klātbūtnes, pievienotas šī tik maz pazīstamā un tik tuvā cilvēka klātbūtnei, šie tīrā zelta atspulgi, kas šķērsoja mistrāla caurspīdīgumu, nenoteiktais siltums kalna nogāzei pielipušajā, vējus necaurlaidīgajā kubā, tas viss savienojās, lai mani ietītu, apvaldītu, padarītu mani par dzīvu puķi, kas glabā sevī kvēli un mieru, un aizmirstību. Pārējo pasauli bija aizmēzis vējš.

Pavēros blakus, nekustinādama galvu. Viņš vairs nesmēķēja, viņš skatījās uz mani. Redzēju viņu ļoti tuvu, palielinātu, un es atklāju viņam citu — vēl nepazītu seju, kurā parādījās īpašas zīmes. Rēta uz pieres, līdzīga plaisai apdedzinātā mālā; biezas uzacis; dziļa rieva no deniņiem līdz žoklim; šodien neskūtas bārdas rugāji. Elpoju ar abām nāsīm, dziļi ievilku gaisu. Viņš bija tas, no kā nāca smarža. Odor di uomo. [27] mazliet muskuss, mazliet virdžīnijas tabaka un spalviņas uz miesas, un vēl viena nianse; cilvēks, atnācis no citurienes, ieradies manā dzīvē. Kā atbildot uz manu domu, viņa acis samirkšķinājās, un es atcerējos, ka pēc viņa zobgalībām, kuras es senāk, daudz senāk muļķīgi biju uzņēmusi nopietni, neviens vārds nebija nācis no viņa mutes. Tā pavērās; uzsmaidījis man ar acīm, viņš man uzsmaidīja ar lūpām, viņš tūlīt runās… Es izbijos. No kaut kā pilnīgi noteikta. Ja viņš mani uzrunās ar «tu», kā vīrieši pēc šādiem mirkļiem mēdz darīt, es zināju, ka vairs nekad ar viņu neredzēšos. Es piecelšos, aiziešu un nekad savā mūžā viņu neredzēšu, es aizbēgšu… Lai aizkavētu pateikt šo «tu», man vajadzēja runāt pirmai un ātri. Bet ko sacīt? Es jau ievilku elpu … teikšu, vienalga, ko …

— Nerunājiet!

Sos vārdus pateica viņš. Es tikko tos sadzirdēju, sapratu no lūpām. Mans skatiens neatraujas no šim lūpām, kas tos izrunājušas, no šīm lūpām, kuru varu es tagad pazīstu, pat kad tās klusē.

— Nerunājiet. Es jau jūs dzirdēju.

Milzīga pateicība mani pārpilda. Tikai tagad. Es pasmaidu. Es aizveru acis.

Kad tās atveru, istabā ir tumsa, arī ārā ir tumsa, un es saprotu, ka biju aizsnaudusies. Mistrāls — kā bieži vakaros — ir norimis; naktī tas atkal celsies. Es vairs nebaidījos no jautājumiem, atbildēm, nepareizi izprastiem vārdiem starp Polu Grū un mani; es pat nejutu, sev par lielu pārsteigumu, vajadzību atrast kaut ko sakāmu, meklēt vajadzīgo toni; bija tā, ik kā viss būtu noticis jau sen, un vairs nevajadzēja pie tā pierast. Izbrīns, ko sākumā biju izjutusi, miegā izgaisis. Vai biju gulējusi pusstundu, veselu gada ceturksni? Ierunājos pirmā.

— Vai jums vēl nav nākuši ievilkt telefonu?

— Nē. Kad vajadzīgs telefonēt, es uzkāpju ciematā. Tabakas veikalā. Tur ir automāts, atvērts līdz desmitiem vakarā. Jūs gribētu piezvanīt?

— Man jābridina mājinieki.

— Vai esat nokavējusies?

— Nevaru vairs atgriezties uz vakariņām.

— Cik tad ilgst brauciens no šejienes līdz jūsu mājai? Trīs ceturtdaļstundas?

— Pat vēl mazāk. Es pagūtu. Bet šovakar es gribētu atgriezties mājās, kad dēls jau gulēs.

Viņš klusēdams piecēlās, piespieda seju pie rūts, ar plaukstu pārsedza acis, it kā ielūkodamies tumsā, taču īstenībā tādēļ, lai man ļautu justies brīvi.

— Labi, jūs piezvanīsiet no tabakas veikala.

Ciematā telefona automāts neatradās kabīnē, bet gaitenī, vienkāršs sienas aparāts. Es pazinu šādas kafejnīcas, «Progress» vai «Nākotne», ar daudziem pastāvīgiem apmeklētājiem, gandrīz tikai vīriešiem, kuri maz patērē. Par laimi, Irma bija pie aparāta Fonvertā.

— Irma, klienti mani aiztur. Sēdieties pie galda bez manis. Reno ir atgriezies no liceja?

— Kā tad, es tūlīt viņu pasaukšu.

— Nē, nē, netraucē viņu. Ko viņš dara?

— Spēlēja ar Pirio paslēpšanos, līdz tumsai skraidīja apkārt mājai, un pēc tam abi divi uzkāpa augšā. Viens nu guļ, otrs mācās. Kad vairs nekā no viņiem nedzirdu, tad tā ir.

Es klusēju. Irma nodomāja, ka esam atvienotas.

— Nē, esmu pie telefona. Pagatavo viņam kaut ko garšīgu vakariņās. Lai ēd virtuvē, ja viņš grib.

— Vai attaisīt strazdu pastēti?

— Lieliskil Un negaidiet mani, liecieties gulēt. Man ir

atslēga.

Pols Grū aizveda mani ēst vakariņas diezgan tālu, pretējā virzienā no Fonvertas. Pauguru pakājē. Restorānu vadīja viņa paziņas, agrākais aviācijas sabiedrības stjuarts, apprecējis agrāko stjuarti, un abi bija apmetušies šeit, olīvkoku un zaļojošu ozolu vientulībā, kur viņiem piedzima bērni.

Mans līdzgaitnieks nebija palicis kurls pret maniem spriedumiem par provansiešu mājokļu atjaunošanu, jo, novietodams mašīnu stāvvietā, viņš pateica, ka par telpas dekorējumu neatbildot. Patiesi, tiklīdz pavēru durvis, skatienam atklājās senatnīgas vakarēšanas imitācija, ar liesmojošiem žagariem pavardā, retām svecēm uz galdiem, tumšu velvi un visiem piederumiem tādā pašā garā. Elektriskā gaisma tikai netieša, mūzikas nekādas, pat ne apslēptas. Tikai sprakstošo žagaru staccato klusinātas tērzēšanas pavadījumā. Taču acs aprada ar pustumsu; stjuarts un stjuarte bija skaisti; viņi paši — bez priekšauta — apkalpoja apmeklētājus, un viņu bērni, meitenīte siltos rīta svārkos, viņas brālis pidžamā, apstaigāja galdiņus un novēlēja viesiem labu nakti. Inscenējums bija ļoti veiksmīgs, pietiekami atturīgs.

— Cik viņi ir skaisti! — es sacīju.

— Vai bērni?

— Vecāki arī.

— Obligāti. Civilā aviācija rūpīgi izvēlas personālu. Nolaidušies uz zemes un dabā, viņi taču nekļūst neglīti.

— Esmu pārliecināta, ka pie viņiem viss ir ļoti labi.— Mana galda kaimiņa sejā, mēs sēdējām ieslīpi viens pretī otram, svece apspīdēja divdomīgu smaidu, kas vēl tomēr nevēstīja sarkasmus. Ir gan taisnība, ka jutos gatava visu atzīt, un man šķiet, ka ēdu tur — ēdienu karte bija bagātīga un vienreizēja — visgaršīgākās desiņas savā mūžā, saceptas kraukšķīgas uz vīnogulāju stīgu uguns, pēc tam ar paegļogām barojušās paipalas, es pat pie-

prasīju otru porciju, atteikdamās no mīklā cepta jēra

šķiņķa, kas vēl sekoja.

Mana gardēdiba uzjautrināja Polu Grū; es paguvu noturēties, nepateikdama viņam, ka vispār nemaz neesmu tik liela izēdāja un ka parasti… Viņš sēdēja man pa kreisi, rokas uzlicis uz galda, un gaidīja, kā es ievirzīšu sarunu. Viņš pabīdīja mazliet nostāk sveci, kuras mirgojums radīja caurspīdīgu sieniņu starp mūsu sejām, tomēr mēs nepaskatījāmies viens uz otru un ar līdzīgu kustību pievērsāmies liesmām, kas dejoja kamīnā. Mierīgā atmosfēra, kas valdīja restorānā, droši vien izskaidrojama ar to, ka no visiem galdiņiem varēja vērot šo ugunsro-taļu. Tā atņēma patiku pļāpāt. Kāpināto noskaņojumu, kas man piepildīja sirdi, pazinu tikai pa pusei. Manas iepriekšējās mīlestības, ja šo vārdu var attiecināt uz to, ko līdz šim biju pārdzīvojusi ar vienu, ar otru, manas iepriekšējās gandrīz mīlestības nekad man nebija sniegušas to, ko izjutu šovakar. Apkārtējie zāles trokšņi atplūda kā caur vati, ap svecēm zaigoja loki, laiks likās apstājies. Pieliekdamās pie sava kaimiņa, kam mugurā bija pelēka velveta vamzis, es nevarēju atturēties nenoglāstījusi viņa diezgan pilnīgo apakšdelmu, un es sapratu, ka maiguma uzplūds, kas manī kāpa, nāca no viņa.

— Vai tagad nepastāstīsiet par sevi? — Pols Grū ierunājās.

Beidzot te nu bija sen ilgotais cilvēks, kam vaļsirdīgi uzticēties. Man vajadzēja tikai sākt runāt, un viņš itin drīz mani vairs neuzskatītu par buržuā. Nav šaubu, ka Monso līdzenuma fauna nesniegtu šim dažādu sugu speciālistam nekā jauna. Taču vēl nekad mūžā Busardeli nebija bijuši tik tālu no manām domām.

Viņš atkārtoja jautājumu. Vairākas reizes, nenolaizdama acis no viņa, es noraidoši papurināju galvu.

— Nē, jūs par sevi. Ne tāpēc, ka es jums neuzticētos. Un varbūt es jūs kādreiz pārsteigšu, stāstīdama par sevi un savējiem. Bet šovakar jūs mani interesējat vairāk.

Viņš uzmeta lūpu.

— Jūs jutīsieties vīlusies.

— Esmu ar mieru riskēt. Riskējiet ari jūs.

— Piesargietiesl Ar manu neiespējamo raksturu… Skaties — kāpēc viņa smejas?

— Tāpēc, ka es zināju, ko jūs sacīsiet. Kad es ar jums iepazinos, tas bija pirmais, ko jūs par sevi sacījāt. Un

Šovakar atkal sākāt ar šo paziņojumu. Vai tad jums tas jūsu neiespējamais raksturs ir tik mīļš?

— Es vienkārši brīdinu.

— No kurienes jums tas ir? Ģimenes dāvana?

— Mana ģimene? Ak dievs, nēl Neviens cilvēks nav tik brīvs no ģimenes kā es.

— Laba zīme.

— Nedomājiet, viņi ir krietni ļaudis. Tēvs strādāja muitā, ja gribat zināt manus radu rakstus. Tagad jau miris. Māte noveco, dzīvo no atraitnes pensijas. Kaut kādā nomalē.

— Ja nu šis sliktais raksturs nav ģimenes dāvana…

— Citu dāvana. Itin visu dāvana. Vai jūs varat viņus pieņemt? Vai jūs nezināt, ka cilvēki ir zemiski?

— Ohol Alsests?

— Ja vēlaties, jā, Alsests. Tādi vēl ir. Ne daudzi, un tas ir žēl. Es justos mazāk vientuļš.

— Man šķita, ka jūs mīlat vientulību.

— Tāpēc ka ļaudis man derdzas.

Viņš apklusa, taču turpināja risināt savu domu.

— …Un es no viņiem bēgu. Pie mežoņiem un plēsīgiem zvēriem.

— Var izbēgt no cilvēkiem, nebraucot tik tālu.

Mēs sarunājamies mierīgi, laiku pa laikam ielūkodamies zaru uguns augsti plandošajā karogā un apklusdami, un kāda cita — man vienai uztverama mūzika plūda nepārtrauktā straumē. Bet es uzskatīju, ka ir saprātīgi neļaut sev aiziet pārāk tālu. Pie šī galda, sēžot divatā pustumšajā telpā tik neilgi pēc Larokas mistrāla, es visu laiku nevarēju atvairīt domu, ka mēs vairs neesam draiskulīgi bērni.

— Jums patīk svešas zemes, tālas ekspedīcijas. Kā jums radās šī mīlestība?

— Jūs man jautājat tieši to pašu, ko žurnālisti.

— Atbildiet man to, ko jūs viņiem neatklājat.

Smaidā izgludinājās viņa sarauktā piere.

— Nekad neesmu viņiem sacījis, kā man patiesi radās šī mīlestība. Tāpēc ka tas bija diezgan puiciski. No pastmarku kolekcionēšanas. Bērnībā es gadiem ilgi ar to aizrāvos. Kad darbošanās ar bildītēm sāka man apnikt, mana kaislība pievērsās tam, kas šinīs bildītēs redzams: ainavas, dzīvnieki, ciltis.

— Cik jums toreiz bija gadu?

— Četrpadsmit piecpadsmit.

— Ļoti labi varu jūs iedomāties piecpadsmit gadus vecu.

— Jā? Es ne… Tad es lasīju. Ceļojumu aprakstus, studijas, aptaujas, itin visu. Tipisku autodidakta mistrojumu. Tiklīdz varēju, sāku skraidīt pa žurnāliem, piedāvāju reportāžas. Vēlāk aizņēmos naudu un nopirku kinokameru. Beidzot man izdevās panākt, ka uz mani sāka skatīties nopietnāk.

— Pagaidām vēl neredzu nekādu īpašu iemeslu cilvēknīšanai.

— Sākumā ne. Man ātri atvēra acis grūtības, ar kurām sadūros. Ne materiālas grūtības. Ar filmām, ko atvedu no ceļojumiem, no ekspedīcijām, ja man izdodas kādā iekļūt, es savelku galus kopā. Bet kādus šķēršļus man liek ceļā, kā jālavierē, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva! No tā mirkļa, kad šo vai citu problēmu pētīšanai nodibinās kāda vispasaules organizācija, sāk griezties īsts apsvērumu karuselis blakus tematam. Tā ir politika, turklāt visnodevīgākā no visām: starptautiskā politika.

— Jūs taču neteiksiet, ka šajās augstajās organizācijās …

— Jūs to vērtējat no publikas tribīnēm. Bet es nepārtraukti sastopos ar apslēptām interesēm, noklusēšanas sienām, ar dažādiem tabu. Tiklīdz uzliec pirkstu uz brūces, kāds delegāts lec kājās, kāds indivīds kliedz: «Veto! Klusu!» Politika — tā taču ir indivīdi. Privātas intereses, liekulība visās pakāpēs, it īpaši visaugstākajās. Kad tiek apspriests jautājums par bioloģisko līdzsvaru, visi aizstāv faunas un floras saglabāšanu. Tas nekas: uz priekšu, divkosīgās spēles, klusībā izteikti pretējie rīkojumi, apslēptā Šantāža! Turklāt no to puses, pret kuriem vismazāk bijis neuzticēšanās. Cilvēki ar autoritāti ir vislielākie krāpnieki… Jūs smaidāt? Vai es jums šķietu vientiesīgs?

— Nē. Jūs man kādu atgādināt.

—- Ak, es zinu, ka esmu vientiesīgs! Ko jūs gribat? Es vēl joprojām jūtu sašutumu. Zināt, kas es esmu? Sašutis cilvēks. Sašutis par savu laiku un saviem līdzcilvēkiem. Tas nav trumpis manā amatā.

— Iespējams, ka jūs tēmējat pārāk augstu, — es sacīju lēnāk nekā vienmēr.

— Nezinu, — viņš atbildēja vaļsirdīgi, skeptiski un tūlīt mainīja toni: — Tagad jūsu kārta! Es nekad neesmu tik daudz runājis par sevi, un tas man nepatīk. Tagad pastāstiet par sevi.

— Nē. Šovakar ne. Patlaban ne.

— Nu tad?

Viņš jautājoši pamāja, grasīdamies piecelties no galda.

— Jā. Ir jau vēls, un man labu gabalu jābrauc.

No Larokas, kur biju atstājusi savu auto, viņš gribēja mani pavadīt.

— Nekādā gadījumā. Man nav vajadzīga pavadonība. Esmu pieradusi.

— Es nejautāju, kādas ir jūsu domas. Es jums sekošu, jo nekad nevar zināt: sieviete viena pati tik vēlā stundā uz ceļa… Un nemēģiniet no manis aizmukt.

Es nemēģināju. Viņa prožektoru draudzīgais skatiens bija par mani nomodā manas mašīnas spogulītī, reizēm pagaisa pagriezienos un atkal notvēra mani. Pie ceļa, kas veda augšup uz Fonvertu, es nobremzēju. Panācis mani, viņš apbrauca apkārt manai mašīnai un, atgriezdamies uz maģistrāli, uzsauca: «Ar labu nakti!» Skarbums, par ko biju viņam pateicīga.

Nākamajā dienā gaidīju, ka Reno vai Irma mani izvaicās. Tomēr nē: dēls nepukojās uz prasīgajiem vai untumainajiem klientiem, kuri bija mani aizturējuši visu vakaru. Tā ka uz mirkli šī atturība — varbūt tēlota vienaldzība? — mani satrauca. Vai es izskatījos tāpat kā katru dienu? Ar gribas piepūli, cenšoties būt vaļsirdīga pret sevi pašu, es atcerējos, ka reizēm pagātnē es Jau biju rīkojusies tik neatkarīgi kā vakar. Negribēju tēlot komēdiju un izlikties, ka šajos piecpadsmit gados gan savā salā, gan cietzemē nekad nebiju padevusies kārdinājumam un ka Fonverta vienmēr redzējusi vakaros mani atgriežamies ar tikpat nevainīgu pieri, kāda biju izgājusi no rīta. Esmu normāla sieviete, un dzīve dažkārt sagādā pārsteigumus. Bet tie ir bijuši tikai nejauši piedzīvojumi; ja ne vienu dienu, tad vienu mēnesi ilgi piedzīvojumi; tik reti, ka tos varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem, izkaisīti tālu cits no cita un pārdzīvoti bezbēdīgi, nesaistot tos ne ar ilūzijām, ne pašpārmetumiem, nepiešķirot tiem sevišķu nozīmi. Arī trīs četras stundas, pavadītas divatā ar vīrieti, šoreiz interesantu un šoreiz manas paaudzes cilvēku, nemocīs manu sirdsapziņu. Nekad nevajag aizmirst, ka īstenībā viss ir vienkārši. Galu galā arī dēla pastāvīgā klātbūtne varēja apdraudēt manu līdzsvaru.

Nākamajā dienā pēc Larokas apmeklējuma un aiznākamajā, arī aizaiznākamajā es, aizbraukdama darbā, pateicu Irmai parastos vārdus: «Ja kāds telefonē, tu nezini, kad es atgriezīšos, un pieraksti, kas zvanījis.» Un piebildu: «Arī ja zvana Pols Grū kungs.» Kad atgriezos: «Neviens nav zvanījis?» — «Neviens, kundze.» — «Lieliski. Tāpat turpini. Man ir jāpastrādā.» Un es ieslēdzos savā darbistabā. Viena. Tieši šoruden Reno pamazām atradinājās nest savas burtnīcas manā kabinetā. Es viņam ļāvu brīvi rīkoties. Sim mirklim kādreiz vajadzēja pienākt. Mēs nevarējām turpināt bezgalīgi šo divatā strādāšanas rotaļu.

Mans nodoms bija sagaidīt, nesatiekoties ar Polu Grū, to tuvo dienu, kurā, kā es zināju, viņam vajadzēja atgriezties Zenēvā uz ANO sesiju. Šobrīd es pati īsti nesapratu, kāpēc gribēju pēc mūsu pirmās tuvības turēties no viņa tālāk, atelpot. Katrā ziņā es taču neuzmākšos un nemetīšos otrā dienā viņam ap kaklu tāpēc vien, ka tanī vakarā, kad trakoja mistrāls.. -

Veselu nedēļu no viņa nebija nekādas vēstis. Tas man likās mazliet nekrietni. Es negaidīju, protams, ka viņš man atsūtīs trīs dučus sarkanu rožu, bet tomēr… Kad viņš beidzot piezvanīja, es darbojos ap automobili. Dzirdēju, ka Irma atkārtoja viņa vārdu. «Es runāšu ar viņu!» uzsaucu Irmai, novilkdama cimdus. Man gribējās redzēt, kā viņš izkulsies.

Pols Grū bija atgriezies no Zenēvas, tas izskaidroja visu; viņš bija uzaicināts ierasties nedēļu agrāk. Ar nākamo lidmašīnu viņš dosies atpakaļ uz Zenēvu un patlaban atrodas Larokā, lai paņemtu kādu filmu, ko viņam lūguši demonstrēt sesijas laikā.

— Jums vajadzēja man telefonēt. Es būtu aizbraukusi uz jūsu māju, sameklējusi vajadzīgo filmu un nosūtījusi jums ar uzticamu cilvēku.

— Vai tiešām jūs būtu to darījusi?

— Protams. Es zinu, kas ir darbs, un tas, ko jūs veicat, ir vērts, lai tā dēļ pacenstos.

— Ņemšu to vērā nākamajai reizei. Šoreiz nav nekas nopietns, izdevumi tiek atlīdzināti.

Prozaiskais slēdziens mani mazliet atvēsināja. Gaidīju pie aparāta, vai saruna neievirzīsies citādi. Nē.

— Nu tad vēlu jums labu lidojumu. Un labus panākumus pie jūsu ļaudīm.

— Pateicos. Paziņošu jums, kad atgriezīšos.

Paliku mazliet apjukusi. Bija vakars. Jautāju dēlam, vai viņš negrib aizbraukt uz pilsētu, aiziet uz kino. Viņš negribēja.

Pols Grū man piezvanīja nākamajā sestdienā no Zcnē-vas. Rīta stundā.

— Es dodos mājās.

— Vai viss gāja, kā vēlējāties?

— Gandrīz. Es jums izstāstīšu.

— Jā, jūs man izstāstīsiet, kad atbrauksiet, tas mani interesē.

— Tūlīt kāpšu lidmašīnā. Neaicinu jūs rīt uz Laroku: svētdiena pieder jūsu dēlam. Teiksim, pirmdien?

— Labi. Ieradīšos pēc brokastīm.

Noliku klausuli, un diena bija mainījusi krāsu. Cik viegli ievainojama es biju vēl arvien! Man pāri bija gājuši gadi, pāri manai sejai, pāri augumam, un — še tevi Pieaugusi sieviete nekad neatlaiž no rokas meiteni, kāda viņa ir bijusi.

Reno pidžamā slaistījās pa savu istabu.

— Vai tev ir šodienai kādi nodomi?

— Kāpēc tu jautā?

— Es gribētu aizbraukt uz pilsētu pie friziera. Man jau sen vajag ielikt ilgviļņus.

— Brauc šodien, mani tas netraucē. Bet tavos vējainajos būvlaukumos tu tik un tā īsā laikā atkal būsi pinkaina. Kā pēdējo reizi.

— Ja tā skatās, tad es nekad nevarēšu safrizēties.

Sazinājos ar frizētavu, ka ieradīšos tur pēcpusdienā.

Atgriezos pateikt to dēlam, viņš jau bija zem dušas. Aiz vaskadrānas aizkara uz pērļainas ūdens šalts fona skanēja nēģeru garīgās dziesmas «aleluja». Kad koncerts ar krāna pagriešanu nobeidzās, es jautāju:

— Vai rītdienai, Reno, tev ir kas padomā?

— Nē. Un tev?

— Arī ne.

— Pasniedz man dvieli.

Kopš neilga laika mans dēls bija kļuvis kautrīgs. Viņš pabāza roku gar aizkara malu un taustīdamies satvēra frotē dvieli, ko viņam sniedzu. Kad pēc brītiņa aizkars tika atbīdīts, man parādījās jauneklis ar tiklu apsegu ap gurniem. Es iegāju viņa guļamistabā, un pa atvērtajām durvīm mēs turpinājām tērzēšanu.

— Vai tu vairs nesatiecies ar tiem zēniem, ar kuriem gāji medīt irbes, kad bijāt nolēmuši nosvinēt sekmīgi noliktos eksāmenus?

— Nudien, ir jau pagājis labs laiks. Zini, tu man ieteici lielisku ideju, rīt varētu to atkārtot. Vai brauksi līdzi?

— Es ne. Tu taču zini, es neciešu medības. Jums visiem ir sešpadsmit gadu, jums pavadoņi nav vajadzīgi. Mēģini to noorganizēt pa telefonu. Aizbrauciet līdz tai plakankalnei, — vai atceries? — kur iesēja labību un auzas, lai irbes neaizlido.

— Un pēc tam es tev tās atvedīšu. Šaut irbes tev nepatīk, bet uz ēšanu tu esi nadzīga. Paklau, panāc pa-skatīties!

Stāvēdams pie mazgājamā galda, viņš bija izstiepis zodu pretī spogulim, it kā gribēdams noskūpstīt savu attēlu.

— Drīz man vajadzēs skūties katru dienu. Redzi, kāda bārda. No aizvakardienas.

— Es nekā neredzu, — sacīju, piebāzusi degunu viņam pie vaiga.

— Vai tev nevajag brilles? Aptausti, ja tu neredzi. Duras.

Mani pirksti pieskārās vingrai, svaigai miesai, tika! mazliet pūkainai kā nenobriedis aprikozs.

Reno aizjoza ar savu motorolleru no rīta, ne jau nu pašā ausmā, kā pienāktos medniekam, jo bija taču lice-jista svētdiena, tomēr agrāk, nekā biju paredzējusi. Man jau bija radies nodoms doties uz Laroku un pārsteigt Polu Grū, negaidot pirmdienu; tagad varēju negaidīt pat pēcpusdienu. Nevēlējos būt netaktiska, braucu tikai ap vienpadsmitiem.

Ceļā mani nepārsteidza mistrāls. Tas aiz debesu žēlastības šodien neuzbruks Larokai un neizpostīs mana friziera darbu.

Ciemats, kuram braucu cauri, dzīvoja parasto ziemas svētdienu; uz ielas vīrieši tīros kreklos aizrāvās ar bumbu spēli, tikai prātīgi sirmgalvji sēdēja uz soliem, un, ievērojusi, ka dažu labu sievietes galvu rotāja cirtas, es pasmīnēju par sevi.

Pols Grū laikam strādāja, jo saules pielietajā pagalmā viņa nebija. Durvis uz zāli ar zemajiem griestiem bija plaši atvērtas un aicināja: viņš ir mājās. Ieeju un, nostājusies zem velves, pārvērstā balsī un šejieniešu izrunā uzsaucu:

— Vai te kāds ir?

Jautājums man jāatkārto.

— Kas tur ir? — atsaucas Pols Grū no augšstāva, diezgan tālu.

— Dekorētā]a Agnesa.

Tur nav nekā jocīga, bet es sāku smieties, jo negaidot daži augšā pārmīti vārdi neskaidri atplūst līdz manīm. «Es viņu iztraucēju, ak dievs, cik muļķīgi!» Atnākusi tomēr esmu un nevaru mesties bēgt. Pēkšņi ieraugu Polu Grū uz pēdējā pakāpiena.

— Jums patīk sagādāt pārsteigumus?

Viņš izskatās neapmierināts. Tas man liekas par daudz, bet viņam ir uz to tiesības. Un es pārvēršos par pieklājīgu apmeklētāju.

— Es jūs traucēju. Jums ir viesi.

— Jā.

Viņš vēro mani — tagad ironiski, un viņa acīs ir vēl kaut kas, ko nespēju atšifrēt. Pagriežos, lai ietu projām.

— Man vajadzēja piezvanīt. Es jau eju.

— Nē. Ja nu jūs esat šeit. Nāciet augšā.

Viņš uzkāpj dažus pakāpienus, pusceļā apstājas un, stāvēdams augstāk par mani, atskatās un brīdinoši pace| pirkstu.

— Tikai esiet vaļsirdīga.

Viņš runā klusināti, lai apmeklētāji augšā nedzirdētu; es sekoju viņa piemēram, un šajā īslaicīgajā vienotībā mūsu saspīlējums atslābst.

— Kāpēc lai es tāda nebūtu? Vienmēr esmu bijusi ar jums vaļsirdīga.

— Tāpēc, ka šoreiz runa nebūs par mēbeļu stiliem.

Es sāku saprast, ir jau arī laiks. Es mazliet atgāžu atpakaļ galvu un paskatos uz viņu no apakšas uz augšu.

— Par ko tad būs runa?

— Jums bija kāds apslēpts nodoms, ka ieradāties bez brīdinājuma?

— Jūs esat pilnīgi traks! Pilnīgi traks un muļķīgi iedomīgs. Man ir pavisam vienaldzīgi, ar ko jūs tur augšā atrodaties.

Esmu jau nokāpusi lejā.

— Atzīstu, varbūt bija nesmalkjūtīgi, ka nepieteicos. Un noteikti bija mazliet vientiesīgi ticēt, ka pārsteigums jūs iepriecinās. Bet nomierinieties: jūsu profesionālajai un personiskajai neatkarībai nekas nedraud. Vīriešiem patiesi nav ne drusciņas pieticībasl Tagad es braucu mājās, mēs sazvanīsimies.

Tā, ja nu viņš grib, tad starp mums visam ir beigas; tas ir atkarīgs tikai no viņa. Viņš satver mani aiz pleciem

bez maiguma, iebīda blakus istabā, kas ir vienā līmenī ar zāli:

— Palieciet te un gaidiet.

Es ļaujos. Tagad viņš pavēro mani atkal jautri, iekams aizver durvis.

— Un galvenais — nerādieties: tas visu samaitātu.

Tad viņš aiziet. Un es jūtu, ka man uz lūpām atplaukst

smaids, tas aiziet līdz sirdij. Es smaidīju, sēdēdama viena mazajā istabiņā, un smaidīju vēl tad, kad viņš beidzot atgriezās.

Brokastis mēs ēdām vēlu, varēja būt jau pāri trim. Nebija vairs laika, pat svētdienā, doties uz kādu apkaimes restorānu. Par mazo ciemata ēdnīcu Pols Grū neieminējās un es arī ne. Viņam varbūt jau bija savi, man nezināmi paradumi, un es nevēlējos tos iepazīt, iespiesties viņa ikdienas dzīvē. Paldies dievam, neveiklības brīdis bija garām. Es biju ieraudzījusi, viņš bija man norādījis, kādu kārti nevajag ar viņu izspēlēt. Kad, apmeklētāju izvadījis, viņš atnāca mani atbrīvot no istabiņas, kurā biju gaidījusi, viņš sāka miglaini kaut ko izskaidrot, sacīdams, ka galu galā man bijusi lieliska iedoma tā negaidīti ierasties, ka šī satikšanās tikai palīdzējusi noskaidrot stāvokli, pasteidzināt izšķiršanos, ka…

— Nestāstiet man nekāl Nekādas atskaites. Man nav daļas gar jūsu privāto dzīvi.

Viņam mute palika vaļā, uz lūpām jau bija atzīšanās, ka izvēle un šķiršanās ir notikusi. Bet es neļāvu viņam gūt virsroku pār mani, neļāvu sevi cildināt. Tagad bija viss nokārtojies. Tomēr es labprāt būtu redzējusi viņas seju, Šo sievieti, kurai biju likusi pazust.

Attaisīju ledusskapi un uz ātru roku sagatavoju maltīti. Zemajā zālē. Pols Grū nerūca. Biju jau redzējusi, ka viņš tā atsakās no sava mūžīgā saīguma stundā, kura seko zināmajiem mirkļiem. It kā šie mirkļi viņu atbruņotu, iedrošinātu, un tas, ko viņš nupat bija izdarījis tepat blakus, paradoksāli ietekmeja viņu tāpat. v Mēs tērzējām par šo un to, par visu un neko, nesakarīgi. Dzirdēju viņu smejamies, un tas sasmīdināja arī mani, jo viņa smiekli bija aizraujoši līksmi, jaunāki, nekā viņa gados varēja sagaidīt, un man gluži necerēti. Pēc tā, kas bija norisinājies starp viņu un nepazīstamo sievieti, mēs kopā atradām nepiespiestību un prieku, ko pirmajā dienā nebijām varējuši sasn gt. Es gan vēl atklāju viņā man jau pazīstamo uzspēlēšanu, bet saīgums, ko viņš tīši pārspīlēja, vairs nebija agresīvs. Smejoša cilvēka izrāde, ko viņš sniedza man un pats sev, šķita viņu pašu iepriecinām visvairāk. Smiekli viņam, bez šaubām, bija veselīgi, tikai viņš smējās reti.

Mes saķīvējamies par to, kurš mazgās traukus. Šosvētdien mājkalpotāja pie viņa nenāca, un es negribēju viņam atstāt visu lielo nekārtību, kura, starp citu, man darīja vairāk raizes nekā viņam. Apjozušies ar dvieļiem, mēs grūstījāmies pie izlietnes; es ņēmu viņam nost glāzes, kuras viņš slikti izslaucīja; viņš mani bīdīja atpakaļ ar kailu elkoni, jo bija uzrotījis piedurknes. Mēs cīkstējāmies kā divi studenti, un es iedomājos, ka mums abiem kopā ir vairāk nekā astoņdesmit gadu. So pārdomu paturēju pie sevis. Bet tad, trauku mazgājamo sūkli pirkstos turēdama, es sacīju:

— Ar visu šo kņadu jūs man nekā neesat pastāstījis.

— Par ko?

— Par jūsu Zenēvas braucienu.

— Vai tas jūs interesē? Mums ir laika diezgan.

Un, pats sevi itin labi pazīdams, piebilda:

— Ja jau nu es reiz neesmu tas īgņa.

Manīju, ka viņa stāstījums ilgi nebūs jāgaida. Viņš iedomājās mani pavadīt atceļā nevis savā, bet manā mašīnā.

— Pol, kā jūs atgriezīsieties?

— Un autobusi?

— Svētdienā diezin vai jums ar tiem laimēsies. Pēc saraksta to ir mazāk un tie brauc diezin kur: jūs varat nokļūt pasaules galā.

— Izmantošu autostopu. Jūs mani atstāsiet pilsētā pie jūsu šosejas atzarojuma, un gan es aizkulšos. Kā? — viņš iejautājās, redzēdams, ka paskatos uz viņu. — Vai tas būs par traucēkli? Jums tas sagādās neērtības?

— Ak dievs, nē jēli

Es nepiebildu, ka viņš pēkšņi man likās visai romantisks: lai pabūtu kādu brīdi ilgāk kopā ar mani, viņš riskēja nokļūt atpakaļ mājās tikai pēc vairākām stundām.

Pa ceļam Pols Grū pats no sevis sāka stāstīt par abiem lidojumiem uz Zenēvu, par kontaktiem, kurus nodibinājis ar vienu no pastāvīgajām komisijām, kas nodarbojas ar vaļu medīšanas jautājumiem starptautiskā mērogā, un par veiksmīgi ievirzītām sarunām drīzumā saņemt komandējumu īpašam pētnieciskam ceļojumam. Runa bija par pārāk intensīvo vaļu medību ierobežošanu, citādi šo dzīvnieku suga draud Izzust, trauksmi vajadzēja sacelt neoficiālai personai, ar publikācijām, konferencēm un filmu brīdināt sabiedrisko domu. No visa tā galveno es uztvēru, taču it īpaši Iegaumēju attālināšanās, prombūtnes izredzes.

Mēs sasniedzām pilsētas nomali, un, neapspriedusies ar ceļa biedru, es nogriezos laukos, kuri neveda uz Fon-vertas pusi. Vienkārši braukāju uz vienu, uz otru malu. Te bija romāņu kapela, ko viņš nepazina, no citurienes atklājās viņam ņeparastā pagriezienā un attālumā klinšaino kalnu virkne, ko viņš redz no saviem logiem. Pie šīs ainavas mēs pakavējāmies. Tumsa vakars, Pols Grū vairs nerunāja.

Braucu tālāk, mēs šķērsojām vēl vienu sādžu, lai izvairītos no atgriešanās pilsētā. Vilcinādamās nogādāt Polu Grū autobusu pieturā, es aizvien vairāk sarežģīju viņa nokļūšanu atpakaļ mājās, tomēr nevēlējos atraidīt viņa laipnību, turklāt arī netiecos no viņa šķirties. Mēs virzījāmies pa šauriem ceļiem starp augstu un biezi saaugušu ciprešu sienām, kuras aizsargāja sējumus no mistrāla. Nesastapām neviena, ne gājējus, ne mašīnas, ne traktorus, kas atgrieztos no darba, jo bija svētdiena. Tagad saulriets iekvēlojās visās malās. Centos vairīties no maģistrālēm, bet ne vienmēr tas izdevās, un pie katra krustojuma fluorescējošie reflektori karājās no augstiem stabiem kā zaļgani neslīpēti dārgakmeņi, kas grieza acīs, nesaskanēja un saplūda ar safrāndzeltenajām debesīm. Reizēm mums ilgi vajadzēja gaidīt, lai pārgrieztu starmešu rindas, kas izvagoja šoseju, un tad mēs atkal iegrimām mijkrēslī.

Pols Grū bija sapratis, ka es tīši vilcinos.

— Kad es biju jauns, Parīzē, — viņš sacīja, — man bija biedrs, ko mīlēju vairāk par visiem. Draugs. Tanīs laikos vēl necienīja vārdu «čalis». Ar viņu man bija tāpat kā šovakar ar jums. Mēs dzīvojām diezgan tālu viens no otra un naktī nebeidzami viens otru pavadījām. Abos virzienos. Jūs jau zināt, kā tas ir: «Tu mani pavadi… Es tevi aizvedīšu atpakaļ līdz durvīm…» Tā droši vien gadās ari jūsu aprindu meitenēm, kad viņām vēl nav auto.

— Kad es biju meitene, man nebija nevienas draudzenes.

— Vai tas var būt?

— Jūs nevarat iedomāties, cik vientuļa es biju jaunībā.

— Pat savā ģimenē?

— It īpaši.

Es |avos kārdinājumam izkratīt sirdi. Beidzot pastāstīju Polam Grū par sevi, savu pagātni, par Šo Nesisa tuniku [28] , kas man bija mugurā kopš bērna dienām un kas svilināja mani vēl tagad dažubrīd. Biju varējusi klausīties sava pasažiera stāstījumu, neapturēdama mašīnu; tagad es tik ļoti apsvēru katru vārdu, ko viņam sacīju, ka auto bija apstājies. Stāvējām klajumā, kur vēl palsoja dienas gaisma. Pols Grū neizpauda izbrīnu pat tanīs stāstījuma vietās, kuras uzskatīju par |oti pārsteidzošām cilvēkam, kas stāvēja tik tālu no manas dzimtās vides. Tikai pēc tam, kad izstāstīju par Ksavjē paternitātes noliegšanu, Pols Grū pirmo reizi iejaucās ar jautājumu:

— Ceru, ka pēc tam jūs sadedzinājāt visus tiltus un tagad ar to ir beigas, galīgi beigas?

Es padevos gļēvumam un sacīju:

— Ir laiks braukt mājās.

Pols Grū izkāpa autobusu pieturā, laternu gaismā un strūklaku čalā. Viņš gribēja, lai es tūlīt braucu projām.

— Neraizējieties par pazudušo dēlu. Man laika ir diezgan, un jūs gaida mājās. Ir vakariņu stunda.

— Vai jau? Nelaimīgais nabadziņš, man ir sirdsapziņas pārmetumi.

Novilku cimdus un sniedzu viņam abas rokas. Viņš bija apgājis apkārt mašīnai un pieliecās, ar plecu atbalstīdamies pret loga augšmalu, stikls bija nolaists; man pievērstajā Pola Grū sejā uzplaiksnīja šķelmība.

— Man tomēr izdevās panākt, ka jūs pastāstāt par sevi.

Viņš jokodamies atrāvās atpakaļ, it kā baidīdamies no pļaukas. Bet es smaidīju. Un, kad mašīna sāka slīdēt projām, man aiz muguras noskanēja jauneklīgi smiekli.

Aizritēja nedēļas, pamazām viss izveidojās. Starp viņu un mani un manī pašā. Turklāt dzīve Fonvcrtā no tā necieta. Kā jau biju cerējusi, mans zēns diezgan labi tika galā ar skolas programmu, pat ar tiem priekšmetiem, kuri viņu vismazāk interesēja. Reno nebija atteicies no aizsprieduma pret eksaktajām zinātnēm, bet bija kļuvis prātīgāks. Tādos priekšmetos kā psiholoģija, ētika, loģika, metafizika viņš jutās kā zivs ūdenī un pats no sevis, kā ievēroju, mācījās latīņu un grieķu valodas, kas filozofijas klasē Ir fakultatīvas.

Varbūt viņš k|uva arī sabiedriskāks. Reizēm viņš palika pilsētā mācīties kopā ar biedriem vai arī atveda kādu pie mums, lai pārrakstītu piezīmes, parakņātos rokasgrāmatās, kādas bija tikai dēlam. Tas notika vienkārši ērtības labad, te nebija ne draudzīgas palīdzības, ne īpašu simpātiju, un šo biedru viņam bija vairāki.

Dēlam vairs nebija radusies izdevība atkalredzēties ar Polu Grū, kas pēc lielā mistrāla dienas vairījās ierasties Fonvertā. Drīz vien mans ceļotājs ar kinokameru koferī aizbrauca uz neilgu laiku ar valzivju medību kuģi. Un tad kādu vakaru…

Šinī laikā vadīju nelielas lauku mājas un baložu būdas atjaunošanas darbus inženierim, kas strādāja vienā no tiem industriālajiem kompleksiem, kuri man tik ļoti derdzās. Būvlaukums atradās diezgan tālu no Fonvertas, pie līdzenuma, kurš pletās no rūpnīcām līdz lielajai jūras ostai un kura atmosfēra un visa noskaņa ļoti atšķīrās no mūsu provinces galvenās pilsētas. Nākamajā dienā pēc nakts negaisa es ievēroju, ka atjaunojamajā ēkā caur jumtu ir sūcies ūdens, un pēc īsas apskates sapratu, ka tas neietilpst manā kompetencē: tam jābūt celtniecības tehnikas jautājumam. Lūdzu Rikāra kungu, lai viņš man ieteic kada solīda arhitekta kantori šajā apvidū, telefoniski norunāju satikšanos un ap pieciem ierados nelielā pilsētiņā, ko pazinu tikai tās agrīno dārzeņu dēļ. Metās jau tumsa.

Kantoris atradās vienā no galvenajām ielām apakšējā stāvā; no ārpuses tas izskatījās kā parasta bodīte; līdz vidum nobalsinātie stikli neļāva ieskatīties iekšā. Es pagrūžu durvis, un tur: Peirols.

Reizē uzgaidāmais salons un darbistaba, šī telpa labajā pusē piedāvāja divus atzveltnes krēslus un ar žurnāliem apkrautu galdiņu: tur neviena nebija. Kreisajā pusē, uztupusies uz augstiem ķebļiem, seju pievērsuši apmeklētājiem, trīs jaunekļi pie zīmējamā dēļa ar zīmuli un lineālu rokā kaut ko velk uz kopējamā papīra, un viens no trim ir Peirols.

Viņš mani ir redzējis tāpat kā es viņu jau pirmajā mirklī, bez šaubām, pacēlis galvu, dzirdot durvis noklaudzam, taču viņš neizrāda ne mazākā satraukuma. Turpretī es stāvu apjukusi, tūkstoš domu virpuļo man galvā: nebiju gaidījusi viņu te ieraudzīt, bet viņš gan… viņš izlasīja manu vārdu apmeklētāju pieteikumu grāmatā…

varbūt tieši viņš todien bija man atbildējis pa telefonu, un es nepazinu viņa balsi… Kā saprast šo mazliet skumjo, man pievērsto skatienu, kurā nav pārsteiguma? Automātiski pasaku: «Labvakar, kungi!» Sie vārdi man jau bija uz mēles, kad uzliku plaukstu uz durvju roktura. Visi trīs atņem sveicienu, bet dzirdu tikai viņa balsi. Par laimi, viņš ar apmeklētājiem nenodarbojas, to dara viens no abiem pārējiem, vēl jaunāks zēns, kas tūlīt nokāpj no augstā ķebļa. Nosaucu viņam savu vārdu, viņš ieiet blakus istabā, atgriežas un norāda uz .sēdekli, un tikai tad izjūtu kaunu par savu klusēšanu, it kā, neuzrunādama Peirolu, es būtu izlikusies, ka viņu nepazīstu.

— Peirol, kā jums iet?

— Ļoti labi, Agnesas kundze. Un jums? Un Reno?

Viņa kalniešu akcents man iegriežas ausīs, un šajā

īsajā atvaicājuinā es atkal pazīstu Peirolu: viņš man dod mājienu, atstāj man pirmo vārdu. Kas gan darba biedriem var būt ko brīnīties, ka viņš pazīst un sasveicinās ar liceja biedra māti? Abi pārējie aiz vienaldzības vai aiz smalkjūtības atkal ķērušies pie darba.

Bet man, atceroties par liceju, iešaujas prātā: ja viņš strādā šajā kantorī, tad nav turpinājis mācības? Esmu atsēdušies un priecājos, ka man ir jāgaida un varu mazliet sakārtot domas. Nepagriežu muguru Peirolam, tomēr redzu viņu tikai no sāniem, paslepeni paskatos. Zem griestu lampas vertikāli krītošās gaismas viņš atkal iegrimst darbā, ar papēžiem atbalstījies pret augstā sēdekļa šķērskokiem, it kā pakarinājies gaisā vienā līmenī ar zīmējamo dēli, kas novietots tā, lai pie tā varētu strādāt gan stāvot, gan sēžot, un šādi, bez saskares ar grīdu, Peirola stāvoklis izskatās nedrošs un riskants. Redzu viņu it kā atrautu no dzimtās zemes, no tuviniekiem un skolotājiem, uz labu laimi devušos nezināmā dzīves ceļā, kuram varbūt nav izejas. Un viņš ir tik jauns! Biju jau piemirsusi, ka Peirols ir tik jauns.

Atkārtoju sevī, atgremoju vienu un to pašu, ka viņš ir pametis liceju, atteicies no mācību turpināšanas. Un aiz kāda iemesla, ja ne tādēļ, lai izvairītos no sadursmes ar manu dēlu? Lai mūsu draudzībai nerastos ļaunas sekas?… Kopš Peirola aiziešanas no Fonvertas, it īpaši kopš mācību sākuma oktobrī es dzīvoju, nevarēdama nevienam to pateikt, pat ne pati sev atzīties, šķietamā bezrūpībā un aizmirstībā, turpretī īstenībā pastāvīgās bažās, ka abi zēni var sastapties. Nekad neuzdrošinājos izjautāt

Reno, kas pats nekā man nestāstīja: ko gan reizēm es ne-iztēlojos! Ka abi agrākie draugi liceja pagalmā saplūkušies vai, vēl Jaunāk, man aiz muguras izlīguši un slēpj to no manis. Un te nu es uzzinu, ka jaukais zēns ir visu upurējis, samaksājis par visu — un cik dārgi samaksājisl

Mani ieveda blakus istabā. Kad biju arhitektam izklāstījusi savu vajadzību un vienojāmies par konsultāciju sakarā ar atjaunojamās mājas jumtu, es pieceldamās sacīju:

— Kostas kungs, jūsu zīmētāju vidū ir kāds mana dēla agrākais draugs, lielisks zēns. Es viņu pazinu: Peirols.

— Zistēns? — arhitekts iesaucās, un šis vārds, ko es neizrunāju un ko dzirdēju no cita mutes, man vēl vairāk atgādināja bijušo. — Vai jūs, kundze, viņu labi pazīstat?

— Jā. Un man viņš liekas atbalstīšanas cienīgs! Es viņu vērtēju augsti.

— Jā-ā! Viņš ir |oti strādīgsl — sacīja Kostas kungs, kurš kā īsts dienvidnieks šo reto īpašību uzskatīja par vispārāko.

— Ļoti priecājos, ka viņš tiek atzinīgi novērtēts tādā solīdā iestādē, kāda ir jūsu! Man nebija iespējams būt nomodā par viņa nākotni tā, kā es būtu vēlējusies, bet jūs labāk nekā jebkurš cits…

Viņš atvēra durvis uz pirmo istabu.

— Zistēn! Agnesas kundze silti ieteica man tevi, un tas kaut ko nozīmē.

Sājā provansisko laipnību kaujā Peirols izturējās nepiespiesti un atturīgi kā vienmēr. Tagad viņš stāvēja pie zīmējamā dēja stūra, ar vieglu smaidu nolūkojās uz mums un klusēja.

— Pavadi kundzi līdz mašīnai. Pēc tā, ko esmu dzirdējis par tevi, tas ir vismazākais, ko vari izdarīt.

Arā jau bija satumsis, un man šķita, ka pēkšņi kļuvis vēss. No veikaliņu logiem krita gaisma uz ielu, kur jau dega laternas, un garām ska|i brauca mašīnas. Mūsu sastapšanās vairījās no pustumsas un nobeidzās banalitātē, neona spīdumā, aukstumā.

Peirols vēl lieku reizi pierādīja savu taktu, nepateikdamies, ka esmu labi izsacījusies par viņu patronam. Uzskatīju par savu pienākumu pastāstīt, ka Reno ar mācībām veicas diezgan labi un eksakto zinātņu apgūšanā joprojām jūtams labās sagatavošanas iespaids.

— Es to zināju.

— Vai esat saticies ar Reno? Viņš man nekā nav stāstījis.

— Nē, es neesmu ar viņu saticies. Nekad. Tikai esmu apjautājies. Agrākajiem biedriem. Viņi man pastāstīja. Tāpēc es zinu, ka viņam ir labas sekmes.

Gribēju parādīt drosmi.

— Zistēn, vai jūs mūsu dēļ pārtraucāt mācības?

— Kāda runa par pārtraukšanu? Es neesmu muļķis.

Saraucis uzacis virs brūnajām acīm, viņš šķita domājam: «Ko jūs pārspīlējat!» — un uzskatām mani par mazliet jukušu. Es atelpoju, vēl īsti visu nesaprazdama. Tad dzirdēju, ka viņš godbijīgi izsakās par citu šejienes liceju, «tas zinātnēs ir vēl stiprāks nekā jūsējais, varat man ticēt!», un tanī viņš pēc brīvdienām sācis mācīties. Kostas birojā viņš strādā tikai vakaros pēc stundām un arī ne katru dienu: «Es esmu bezalgas praktikants, varētu teikt, vingrinos amatā, lai vēlāk būtu vieglāk.»

— Tomēr jums vajag būt kādai lielākai, sarežģītākai problēmai nekā agrāk: attālums.

Vai viņš nojauta kādu nodomu? Varbūt atcerējās nelaimīgo motorolleru, ko nesaņēma un par kuru man tomēr bija vajadzējis pastāstīt tanī dramatiskajā dienā?

— Man ir mopēds, — viņš strauji atbildēja. — Dabūju to dzimšanas dienā, kad man palika astoņpadsmit gadi. Visa ģimene sameta naudu, — viņš pašapzinīgi piebilda.

Es jutos smaga, neveikla. Pēc šiem vārdiem man atlika tikai doties projām.

— Uz redzēšanos, Zistēn, — es sacīju, meklēdama somiņā atslēgas. — Priecājos par mūsu sastapšanos.

Viņš nekā neatbildēja, tikai skatījās, kā es iekāpu mašīnā, atsēdos, aizvēru durtiņas, — viņš vēl arvien skatījās, — kā iedarbināju motoru.

— Patiesi, ļoti priecājos…

Meli. Sī sastapšanās man atstāja pretīgas atraugas. Taču ne Peirols, kas palika man aiz muguras, sarūgtināja mani. Tā biju es pati. Biju atkalredzējusi viņu, bet aiz viņa saredzēju tādas Agnesas siluetu, kāda es vairs nebiju, un pat nespēju aptvert, ka tāda esmu bijusi.

Pagriezienā no šosejas uz mūsu zemesceļu, pie resnajiem, labi pazīstamajiem robežstabiem, es apturēju mašīnu: jutu, ka vēl neesmu atguvusies. Es, kas pratu ar smaidu uz lūpām iet pretī Reno, kurš mani gaidīja mājās, kad atgriezos no Larokas, es izkāpu no mašīnas, kājām izsteidzos cauri platānu alejai un pa virtuves durvīm iegāju mājā.

— Irma, es ieslēgšos savā istabā.

Centos runāt klusu.

— Novieto mašīnu… Mani netraucējiet… Pasaki to Reno.

— Vai esat saslimusi?

— Nē. Tikai man nepieciešami būt vienai… Es nenākšu uz vakariņām.

Otra dienā pie brokastīm es saskatīju nemieru dēla sejā.

— Vai biji sagurusi? Tagad ir labāk?

— Ja. Tu mani pazīsti. Kad man ir bijusi slikta diena, tad labāk to sagremot netraucēti. Vienai pašai. Nākamajā dienā viss atkal kārtībā.

Reno nogaidīja, kamēr Irma, kas mūs apkalpoja, atkal atgriezās virtuvē.

— Vai kādas nepatikšanas ar Polu Grū?

Es sarāvos.

— Kāpēc tu ierunājies par Polu Grū?

— Tāpēc, ka tu runāji par sliktu dienu. Es nodomāju, ka tu esi satikusies ar Polu Grū, kas pastāvīgi rūc. Tu pati par to sūdzējies.

— Tiešām, esmu par to sūdzējusies. Tagad šķiet, ka viņam tas pāriet. Turklāt patlaban viņš ir jūrā, tu jau zini.

— Tiesa gan, tu man par viņu mazāk stāsti.

— …Nē, te viņš nav vainīgs. Un veltīgi nelauzi galvu, nedomā vairs par to.

— Nomierinies. Esmu jau aizmirsis.

Pasts pienāca Fonvertā tikai reizi dienā, no rīta, un diezgan nenoteikta laikā, kā bieži uz laukiem un šeit it īpaši. Pēcpusdiena man piegādāja no ciema tikai ierakstītas vēstules un saiņus ziņnesis, ko izmantoju savām darba vajadzībām. Telegrammas man nolasīja pa telefonu no pilsētas galvenā pasta.

Kādu rītu sēdēju savā kabinetā ar mašīnrakstītāju. Todien pilsētā bija lielais tirgus; Irma jau agri bija tur aizbraukusi. Pēc skaņas pa gabalu pazīdama no tarkšķēšanas pastnieka mopēdu, aizsūtīju jauno mašīnrakstītāju viņam pretī: Meitene atnesa krietnu žūksni, ko es izšķirstīju, cerēdama saņemt kaut ko no Pola Grū. Viņa vēstules pienāca no vistālākajiem platuma grādiem, reizēm no vasaras svelmes, kamēr mums šeit bija ziema; noliecos pār markām, no pirmā acu uzmetiena dažkārt nespēju noteikt, no kurienes tās ir, un iztēlē kavējos šā vīrieša

bērnībā, kad šādas pašas krāsainas bildītes bija viņu aizvilinājušas nākotnē.

Šoreiz nebija nekā no viņa. Izšķiroju pastu, likdama atsevišķi ar mašīnu rakstītās — droši vien darīšanu vēstules, lai tūlīt nodiktētu atbildes, un pēkšņi ieraudzīju f)lašu rokrakstu, ko uzreiz pazinu. Nobīdīju aploksni malā, uzlikdama uz tās savu mīļāko presi, skaistu eolītu, ko Reno kādu dienu bija man atnesis no līdzenuma. Nodiktēju darījumu vēstules.

Aploksne neatlaidīgi pievilka manu skatienu. Kad meitene nokāpa lejā velvētajā zālē, kur stāvēja rakstāmmašīna, es pacēlu akmeni un paņēmu vēstuli. Cik ilgus gadus nebiju redzējusi šo rokrakstu! Un cik nelielā skaitā visā mūžā biju saņēmusi šīs rakstītājas vēstījumusl Mūsu sazināšanās nebija epistulāra; tā netika rakstīta uz vēstuļu papīra. Tomēr neviens rokraksts neizteica man tik daudz. Mūsu tēva un mātes spalva, it īpaši viena no tām, kuru mēs it kā izvēlamies, bet kura īstenībā pati mūs pakļauj, dziļi iegriežas mūsu dvēselē, kad esam vēl bērni. Ar laiku mēs sajaucam visus rokrakstus, pienāk diena, kad mums ar pūlēm jāburto zem vecas vēstules paraksts, lai atcerētos kādreiz mīlētu būtni, mēs izbrīnā veramies uz iniciāļiem, kas jau kļuvuši mums mīklaini, bet tēva vai mātes rokraksts iespiedies uz mūžu mūsu atmiņas tīklenē; iespiedies tik cieši, ka vēlāk pats atdzimst no mūsu spalvas: pārsteigti redzam, ka to atdarinām.

Manai mātei nekad nav bijis tas, ko vēl manā bērnībā sauca par «skaistu rokrakstu», viņai bija kaut kas vairāk. Visa viņas īstā personība, ko izturēšanās, saldenā balss un skatieni maskēja, pilnībā atklājās viņas rokrakstā. Varas kāre, pašsavaldība, cietsirdība, viltība, alkatība, pat kaislība bija tanī lasāma. Un savādi, šai sievietei, kas nekad savā mūžā nebija pratusi labi ģērbties, kas frizējās bezgaumīgāk nekā viņas kalpones, kas greznojās ar dārglietām, kuras pašas par sevi bija skaistas, bet viņai izskatījās neglītas, rakstura nekrietnība bija skaidri caurredzama burtstabiņos, ko viņa uzvilka, tomēr rokraksts bija ar vērienu. Ne mazākā daiļuma, toties gandrīz nekautrīgs vēriens. Atceros, ka trīspadsmit četrpadsmit gadus veca biju aizrāvusies ar grafoloģiju un aiznesu franču valodas skolotājai, kura lepojās ar zināšanām šajā nozarē, dažas manas mātes rakstītas rindas. Vai skolotāja nojauta, ka persona, par kuru viņu izjautāju, bija man tuviniece? Viņa man atdeva atpakaļ papīra lapiņu klusēdama un

izskatījās kā hiromante, kas atbīda plaukstu, kurā izlasījusi visļaunāko.

«To rakstījis neparasts cilvēks,» viņa sacīja, «bet mums nav laika.»

«Pasakiet vismaz…» es vilcinājos, «vai šis cilvēks mani mīl?»

«To nav iespējams pateikt.»

«Kāpēc?»

«Vai tas adresēts tev?»

«Jā, jaunkundze.»

Skolotāja ieinteresēta atkal paņēma lapiņu un — vēl tagad atceros, kā viņa to grozīja gan šā, gan tā, gan ač-gārniski — vēlreiz to nopētīja, un atdeva man atpakaļ, sacīdama:

«Vai tas paliks starp mums?»

«Jā, jaunkundze. Es apsolu»

«Vienīgais, ko varu pateikt, ja jau tu esi tik neatlaidīga, ir tas, ka, rakstīdama šīs rindas, kuru saturu es neizlasīju, šī persona tev meloja.»

Beidzot es atplēsu aploksni, kurai biju likusi gaidīt, drosmīgi stājos pretī rokrakstam, kurš bija mani sasniedzis Fonvertā. Papīra augšmalā bija kādas ūdensdziedniecības iestādes adrese kalnos un viesnīcas nosaukums.

Mana dārgā Agnesa,

Dabūju zināt par Tavu lēmumu palīdzēt pēc savas iespējas mana mīļā Patrika lietā un nupat uzzināju, ka Tu jau esi izmeklētājam liecinājusi šajā sakarībā. Agrāk es par to netiku informēta. Tagad esmu tikai slimniece, ko ārsti raida cits pie cita, kas izmēģina visas dziedniecības iespējas un kam Parīze vairs nevar ne ar ko līdzēt.

Būtu lieki runāt par dziļo gandarījumu, ko man sagādā Tava nostāja. Saskatu tanī ne tikai varbūt izšķīrēju iespēju atvieglot mana nelaimīgā bērna likteni, bet arī zīmi, ka ienaids starp Tevi un mani ir rimis. Ja notiktu tā, kā mums liek cerēt, un mans mīļais Patriks dzkultos no nepatīkamā stāvokļa bez sevišķām grūtībām, tad zini, ka varēsi rēķināties ar manu pateicību. Šādus vārdus es nesaku velti. Kā man rakstīja Tavs brālis Simons no kara gūstekņu nometnes Koldicā, no kurienes viņam diemžēl nebija lemts atgriezties: «Laiks un attālums daudz ko māca.» Vai tas nav lieliski pateikts?

Anrieta un Pola Zanna man stāstīja, ka Tu esot ziedoša, labi iekārtojusies un gūstot panākumus savā darbā. Tas

mani iepriecina. Zinu arī, ka Tu daudz braukā pa apkaimi. Ja Tev gadītos kādas darīšanas šinī apvidū, kur es atrodos un palikšu ļīcļz turpmākam ārstu rīkojumam, es labprāt Tevi redzētu pie sevis, Bet nezinu, vai šāds apmeklējums ietilpst Tavos nodomos.

Ar vislabākajiem novēlējumiem Tava māte Morpēna-Busardela.

P. S. Priecājos arī, saņēmusi labas ziņas par Reno, kas ir mans mazdēls.

Pirkstu galos šūpodama vēstuli, kurā uzreiz visā pilnībā atkal pazinu savu māti, pat starp rindām, pat senajā liel-buržuā laulāto draudzeņu paradumā parakstīties ar saviem diviem uzvārdiem bez priekšvārda, es domās smaidīju — un varbūt smaids bija arī man uz lūpām. «Tagad tu mani vairs nenoķersi.» Ir pagājis tas laiks, kad Agnesa ļāvās pievilties. Es jau pasvītroju ar sarkanu zīmuli vār-. dus, kuri man varēs noderēt, pēc tam pievienoju vēstuli pārējiem ģimenes dokumentiem. Vakarā pati uzrakstīšu uz mašīnas kopiju, ko aizsūtīšu savam advokātam, ja jau tas mazums, ko biju izdarījusi, radīja, turklāt tik ātri, šīs sekas. Biju atbildējusi uz savas ģimenes rīcību, māte atbildēja uz manu atbildi, pirmais ķēdes posms saslēdzās, un mani pirksti palika iesaistīti.

Mans grozāmais grāmatu plaukts, ko varēju aizsniegt, nepieceļoties no krēsla, sagriezās. Roka ar ierastu kustību tur sameklēja ceļu kārtis, lai es varētu aplēst, kāds attālums mani šķir no mātes. Tikko četrsimt kilometru. Turp un atpakaļ iespējams nokļūt vienā dienā, esmu veikusi vēl vairāk. Jau iztēlojos, kā naktī atgriezīšos Fonvertā, uzkāpšu augšstāva noskūpstīt to, kurš vienīgais būs īstais ieguvējs šajā riskantajā pasākumā: mans aizmigušais zēns, kas būs mierīgi paljcis mājās un jau dusēs.

Pārliekusies pār-karti, es izstrādāju maršrutu — šī nodarbība jau bija man izvērtusies par paradumu. Darīšanas mani svaidīja pa daudziem ceļiem, privātā dzīve arī pievienoja savus novirzienus, un es viegli orientējos visās šajās diverģējošajās trasēs, kas ar sarkanām vai dzeltenām līnijām izklīda uz malu malām. Lauku mājas līdzenumā un kalnos, laivu šķūnis jūras malā, agrāk Peirola ciems, tagad Laroka, nemaz nerunājot par braucieniem uz lidostu, visi virzieni, gan saistīti ar darbu, gan ar pa-

tiku, gan nepatiku, pastāvīgi bija mani mudinājuši. Braucu šurp, braucu turp, es staroju, es biju šīs zvaigznes centrā. Kur tā mani aizvedīs?

Tagad bija radies jauns pols, kas pievienoja savu aicinājumu jau esošajiem.

Negribēju nekā slēpt no Reno. Atklāju viņam pat, ka esmu nolēmusi apmeklēt fnāti ne tikai aiz ziņkārības, bet arī viņa interesēs. Pateicu to pāris vārdos, un Reno uztvēra tikai vienu: Patrikam, spriežot pēc dažām pazīmēm, ir cerības izķepuroties.

— Izķepuroties, saproti, ko tas nozīmē. Tava vecmāmiņa grib ar to sacīt, ka viņš nesaņems lielāko sodu. Ko viņš noteikti saņemtu, ja, cik bēdīgi arī nav to pateikt, viņš piederētu pie citām aprindām. Bet es pa|aujos uz savu ģimeni: tā liks lietā visu un visus.

— Skaidrs! Pierādījums tam: pat tu esi uzķērusies!

Atstāju Reno pie šīm domām un smiekliem, ar kuriem

viņš tās pasvītroja.

Apvidus, kurā mani gaidīja māte, bija neglīts. Jau attālinoties no Fonvertas, man vajadzēja braukt cauri pilsētai un tās nepievilcīgajai nomalei. Un tālāk ceļš veda pa tuksnesīgu klajumu, kur man nekad nebija gadījies iegriezties. Jo tuvāk mērķim, jo daba kļuva aizvien banālāka, zaudēja jebkādu raksturu. Kalni tur bija, bet lēzeni, ar vienmuļu reljefu, un kūrortpilsēta, kuru beidzot sasniedzu, likās te uzcelta aiz pārpratuma. Centrs neatradās tur, kur tam, dabiski, vajadzētu atrasties, un vārgā dzīvība pulsēja nomalē, kur cita citai līdzās stāvēja četras piecas viesnīcas, tik acīm redzami atšķirīgu kategoriju iestādes, ka tas atgādināja agrāko laiku vilcienu nevienlīdzību, kur sastāvā virknējās pirmās, otrās un trešās klases guļamvagoni. Vienīgā kopīgā pazīme šīm ēkām, kas izskatījās pa pusei kā karavānu piestātnes, pa pusei kā klīnikas, bija pilnīgs pievilcības un viesmīlības trūkums. Katra viesnīca uzņēma apmeklētājus pēc ārstu norādījumiem un uz noteiktu laiku; nav vērts lieki šķiest līdzekļus, lai publiku pievilktu vai noturētu ilgāk. Tukšas puķu dobes, jo nebija vē] pavasaris, taupība pat uz zaļumiem, snaudulīgs personāls, halle bez ziedu vāzēm un žurnāliem. Te bija uzgaidāmo telpu, kontrolpunktu un ar tiem saistīto nepatikšanu pretīgā atmosfēra.

Māte nebija izvēlējusies ne visbagātāko, ne visnabadzīgāko viesnīcu. Lifts, kura čīkstēšana skaidri liecināja, ka klienti jau daudzas sezonas ir par to sūdzējušies, mani

uzcēla vajadzīgajā stāvā, kas bija kā izmiris. «Ienāciet!» aiz durvīm, pie kurām biju pieklauvējusi, uzsauca balss, kas mani gaidīja; es atvēru un ieraudzīju savu māti.

Viņa bija maz pārvērtusies. Pretēji maniem paredzējumiem. Gandrīz piecpadsmit gadi bija aizritējuši kopš mūsu pēdējās tikšanās, un es domāju, ka sēras par manu nelaiķi brāli un slimība būs kāpinājusi vecuma pēdas. Nē. Ne sevišķi. Mātei vienmēr bija piemitušas pašaizsardzības un gandrīz organiskas atveseļošanās spējas, kas pārsteidza visus: tuviniekus, sabiedrotos vai vienkārši paziņas un pat viņas upurus. Liekulīgā pieticībā viņa to sauca par pašsavaldīšanos.

Atgūlusies pašā gultas vidū, viņa uz spilveniem bija izslējusi ķermeņa augšdaļu; vienā pusē viņai bija adīklis, adatas un dzijas kamols, otrā — paliekamais rakstīšanai, piezīmju grāmatiņa, pildspalva ar nenoņemtu uzgali, briļļu maksts, un starp šiem piederumiem viņa man parādījās visā savā majestātiskumā. Bet tad viņa ierunājās, «lai pateiktos, ka esmu iegriezusies pie viņas», un šī balss manī atsauca agrāko sievieti, manu māti. Istabas temperatūra ļāva viņai palikt ar kailām rokām. Naktskrekla dziļajā izgriezumā bija redzami viņas pleci un krūtis, kas pa šo ilgo laiku nebija nekā zaudējušas no sava kupluma, un man neviļus atmiņā atdzīvojās aina Busardelu savrupmājas zeltījumiem greznotajā salonā: divas sievietes, tas bija vēl pirms manām kāzām, skatās viena uz otru spogulī, saposušās viesu pieņemšanai — māte sārti mēja vakara tērpā, kas izceļ to, ko viņa ar neglītas sievietes augstprātību sauc par «savu dekoltē», es— zaļganā atlasā, jauna un slaida un vēl ar manas Kalifornijas iedegumu. Sievietēm pagātnes notikumus iezīmē tērpi.

Jau vairāk nekā stundu atrados šajā slimnieces istabā, taču māte nedeva man iespēju saprast vai nojaust, kādēļ bija mani aicinājusi. Uz maniem jautājumiem viņa īsi pastāstīja par savu veselības stāvokli: uzliesmojusi koli-baciloze, kurai viņa, šķiet, īsti neticēja; pēc tam runāja par šo un par to; pēc tam lika saprast, ka ģimene ir viņu mazliet pametusi, ko biju uzminējusi jau no viņas vēstules. «Bet es nezaudēju saites, es viņus turu grožos,» māte sacīja ar burvīgu smaidu, kādu lieliski prata uzburt savā sejā, un paplakšķināja pa rakstāmrīkiem. Ar to man pietika, lai es gūtu pārliecību, ka viss Patrika aizstāvības plāns, ieskaitot ar ģimeni sakarus pārtraukušās meitas liecību, ir nobriedis viņas smadzenēs. Vairāk par šo lietu

netika runāts, es ar! klusēju. Ja es izjautātu māti, viņa nodomātu, ka, apvaicādamās par Patrika izredzēm, gribu izdibināt, kādas izredzes ir man pašai uz atalgojumu. Māte bija tikai īsi pateikusi: «Ja Patriks izkulsies, katram būs savs labums.» Bet kādēļ viņa bija mani aicinājusi?

Nogurusi no cīņas, ierunājos par atpakaļ braukšanu un paskatījos rokas pulkstenī.

— Protams, — māte piekrita. — Manis dēļ nepamet novārtā savas darīšanas. Es zinu, es zinu, tev jau ir svarīgas darīšanas. īstenībā tu, Agnesa, neesi atkāpusies no ģimenes tradīcijām: tu nodarbojies ar nekustamiem īpašumiem, zemes gabaliem, mantu.

Pēc šiem vārdiem māte uz mirkli apklusa un vērīgi paskatījās uz mani, intrigantes sejā bija sastingusi maska. Es nereaģēju.

— Esmu arī ievākusi izziņas, — viņa atsāka. — Tu esi apmetusies ļoti jaukas pilsētas tuvumā. Man stāstīja, ka tur esot lieliskas balneoloģiskas iestādes, labs medicīniskais personāls. Vai tā ir?

— Jā. Un arī labi nostādīta filoloģijas fakultāte. Pieauguša zēna mātei tas ir svarīgi.

Savukārt viņa izturēja manu skatienu, manu klusēšanu. Es saņēmos.

— Māt, vai tu tiešām vēlējies, lai es tevi apmeklēju?

— Jā, Agnesa. Pateicos, ka tu to izdarīji.

Viņa sadzirdēja arī jautājumu, kuru es neizteicu. Māte mani nekad nebija mīlējusi, bet vienmēr bija ļoti labi sapratusi. Tagad viņas sejā nebija nekādas izteiksmes, un es zināju, ka šai sievietei, kas tik meistariski prata izlikties, tā bija zīme, ka viņa tiešām ir vaļsirdīga.

— Gribēju tevi redzēt. Agnesa. Vienkārši redzēt.

Viņa bija gribējusi redzēt, kāda esmu izvērtusies. Tūlīt

es viņai to parādīju. Piecēlos kājās, cik vingri vien spēju. Māte, tāpat gulēdama, pasniedza man roku, ko nebija darījusi, kad es atnācu. Spiezdama šo roku, es mazliet pieliecos pie viņas un pazinu mātes iemīļoto heliotropa ziepju smaržu, kurām viņa bija palikusi uzticīga. Izslieda-mās es vēl labāk saskatīju šīs septiņdesmit gadus vecās sievietes joprojām kuplās krūtis, kuras, meitene būdama, es nekad nespēju uzskatīt, tūlīt ar neatlaidīgu rūgtumu neatcerēdamās, ka esmu zīdusi pienu no šīm krūtīm. Jo māte pati bija mani barojusi, vēlāk šī Busardelu ģimenes tradīcija atmira.

Domās iegrimusi, izeju pa durvīm. Apstājos: esmu aizmirsusi cimdus. Atveru durvis un atkal ieraugu māti. Pa dažām sekundēm viņa ir sabrukusi. Viņas spēkus ir izsmēlusi divas stundas ilgā piepūle, nemitīgi man uzsmaidot, tagad viņa pēkšņi ir sašļukusi, it kā iztukšota, un guļ, iegrimusi spilvenos, bez skatiena, bez elpas, nolaistiem plakstiem, iekritušiem vaigiem, un pat kuplās zīdītājas krūtis ir saplakušas. Atstāju savus cimdus un bez trokšņa atkal aizveru durvis.

Mani pārņēma mīlestība. Sevišķi spēcīgi tad, kad biju viena. Viena, bez viņa. Katra un katrs neatkarīgi no vecuma ar labpatiku vēro sevi kā mīlētāju, redz sevi it kā no malas šajā savdabīgajā atsvešinātības procesā, un arī es redzēju sevi kā tālā jūras braucēja draudzeni, kura gaida viņu krastā. Nezināju, kad viņš atgriezīsies. Pols nepaliks līdz navigācijas beigām uz valzivju medību kuģa, kurš bija viņu uzņēmis uz klāja. Viss būs atkarīgs no lielāka vai mazāka savākto faktu daudzuma un iereģistrētajiem dokumentiem, arī no lielākas vai mazākas iecietības, ar kādu kapteinis un komanda izturēsies pret šo novērotāju, ko viņi bija paņēmuši līdzi pēc starptautiskās komisijas lūguma. Viss bija paredzēts: Pols varēja pēc savas patikas izbeigt šos novērojumus un atgriezties mājās ar sardzes kuģi vai helikopteru.

Domās ilgi kavējos pie viņa. Promesošu es rūpīgi iztēlojos viņu, tāpat kā gleznotājs sīki izstrādā portretu pēc atmiņas. Vai viņš tāds būs, kad atgriezīsies? Jau vairākkārt tikai pēc dažu dienu ilgas šķiršanās biju viņu atkal redzējusi mazliet citādu, nekā iztēlojos. Domādama par viņu, es novirzījos; no jauna esot viņa klātbūtnē, man vajadzēja izdarīt labojumus iedomātajā tēlā, bet tas mani nesarūgtināja, un es sapratu, ka tas kaut ko nozīmē. Atklāju banālo patiesību, ka starp mīlēto būtni un to, kura ir īstenībā, pauspapīrs pārvietojas un trīc. Abas kontūras sakrīt tikai mirkli vai arī tam, kurš vāji redz. «Ai, sakustējies!» vajadzētu iesaukties katru reizi, kad atkal satiekamies. Sakustējies kā uztraukumā ņemtas klišejas novilkums. Bet mēs klusējam. Un sirds nenogurstoši izdara tūkstošiem jaunu pārvietojumu un labojumu, kuri savukārt būs jāmaina. Mīlētā būtne vienmēr jāatliek atpakaļ tās īstajos vaibstos. Bez šaubām, mīlestības augstākie mirkļi tir nevis baudas mirkļi, pat ne tīksmes pilnā nekus-tība divatā pēc tam, bet pirmā pusstunda vientulībā pēc

Šķiršanās. Tad nekas, pat modelis netraucē mīļoto saskatīt tādu, kādu esi iztēlojies. Vislielāko pacilātību arvien izjutu, braucot no Larokas uz Fonvertu.

Rikāra kungam, kas kādreiz agrāk bija apjautājies, kā man veikusies pirmā satikšanās ar Polu Grū, es atbildēju: «Viņš ir īsts lācis.» — «Tad jau jūs, Agnesas kundze, sa-pratīsieties ar viņu, jo jūs nereti arī esat kā lācene.» Tomēr nē. Mūs vienoja tieši atšķirīgās īpašības. Atklāju arī šo acīm redzamo patiesību, ka mīlēt ir justies tuvai otram cilvēkam, nevis esot viņam līdzīgai, bet jūtot, ka šī svešā, bieži vien pilnīgi pretējā dzīve ir kļuvusi mums nepiecie-, šama. Mīlestība ir būt otram par mērķi. Sievietei vajag viņam piekāpties.

Manas jūtas atbrīvoja manī tikai neapmierināto meiteni un neapmierināto jauno sievieti, to, kuras smieklīgi epizodiskie mīlestības romāni vēl bija nesuši viņas dumpīgās sejas iezīmes. Reizēm es brīnījos un pat šausminājos no sievietes, kāda es kļuvu tuvībā ar Polu, viņa skavās. Tad man šķita, ka manī no pašām būtības dzīlēm uzpeld vistumšākais, vismežonīgākais, nekad neskartais kodols: mana džungļu dvēsele.

Atturējos runāt ar Reno par promesošo, uzmanīju Pola vēstuļu pienākšanu Fonvertā varbūt jo vairāk tāpēc, ka dēls jūsmoja par šo valzivju krusta karu. Viņam, tāpat kā man, Pols Grū bija atvēris logu; Pols mūs vedināja plašajā pasaulē, kam nebija nekā kopīga ar to pasauli, kurā es biju cietusi un Reno bija izveidojies; svaigā gaisa šalts mums abiem bija veselīga, tikai es baidījos pievilties. Ar prieku bieži biju ievērojusi sava dēla gaišredzību, viņa nemaldīgo nojautu par mani.

Redzēju, ka Reno mācījās bez pūlēm, šoreiz nebaidoties atpalikt. Laiku pa laikam viņa vecumam tipiskajām domām pievienojās jaunas aizraušanās, kurās filozofijai piejaucās transcendentā politika un cēlsirdībai kompetences trūkums. Dzirdēju, ka no viņa mutes juceklīgi šļācās vārdi, par varas kāri, par vāji attīstītām zemēm, gaidīju, ka atskanēs vārds «dekolonizācija», un tas atskanēja. Reno filozofijas pasniedzējs bija šīs kustības cīnītājs, un tai tobrīd piemita graujošs spēks; skolotājs audzēkņiem par to nestāstīja, bet viņa raksti cirkulēja no rokas rokā, un jau šī cilvēka klātbūtne licejā iejūsmināja zēnus.

— Padomā, Pols Grū pēkšņi brauc mājāsl — kādu vakaru no savas istabas man uzsauca Reno, dzirdēdams, ka esmu atgriezusies.

Bija priekšpavasaris. Dēls jau varēja strādāt pie atvērta loga, un es devos cauri vestibilam, lai izietu ārā zem zīdkokiem, kam tikko brieda pumpuri.

— Ko tu teici?

— Pols Grū pēkšņi brauc mājās. Viņš piezvanīja no Zenēvas, es biju pie aparāta. Viņš ieradīsies sestdien, lidmašīna nosēdīsies septiņos vakarā, es teicu, ka mēs sagaidīsim.

— Vai viņš to lūdza?

— Nē, es pats piedāvāju.

Manu prieku aptumšoja izredzes atgriezties trijatā, un es jautāju, kurā viesnīcā Pols Grū Zenēvā apmeties.

— Kā lai es to zinu?

Reno izbrīnījies nolūkojās uz mani pa savas istabas logu. Es pagriezu muguru.

— Tas tik ir jauki! Tātad es nevaru viņam piezvanīt? Tev nevajadzēja rīkoties ar manu laiku, iepriekš ar mani neapspriežoties.

— Vai tev ir nepatīkami ar viņu tikties?

— Nē, bet todien esmu ļoti aizņemta.

— Sestdienā?… Paklau, atbrīvojies! Pēc visām grūtībām, ko viņš uz tā valzivnieka izcietis, vismaz tik daudz varētu viņa labā darīt.

Un kādu vakaru mēs atkal esam pie galda. Trijatā ēdam vakariņas. Atkal āboliņu trejlapa. Polam ēstgriba bija lieliska. Pirmais stāstījuma vilnis par ekspedīciju bija noplacis. Braucot no lidlauka līdz Fonvertai, cejotājs bija runājis bez mitas, un Reno ar tādu sajūsmu bija skaļi izteicis replikas, ka es izstājos no spēles. Biju nodomājusi interesēties par kaut ko citu, glabāju jautājumus, kurus tikai es varēju izsacīt un par kuriem viņš būs man pateicīgs: par viņa ziņojuma secinājumiem, ne tikai materiālas dabas grūtībām, varbūt par valzivju kuģa personāla naidīgumu, par vientulības sajūtu uz klāja. Reno ziņā bija hronikālā filmēšana, va|u medības, harpunēšana, milzīgais slaktūzis. Pols pastāstīja, ka valzivīm raksturīgā smirdoņa iesūcoties visā kuģī, cilvēku plaušās, vēderā, ādā, un pat izgarojot ar sviedriem.

— Vai tiešām? — Reno brīnījās. — Kā jūs no tās atbrīvojāties? Jūs nemaz neožat. Paprasiet mammai.

Spriežot pēc Pola valodīguma tovakar, es skaidri redzēju, ka viņš bija ilgi klusējis un cietis no sarunas biedra trūkuma. Atkal pazinu savu balamuti. Kā daudzi cilvēki, kas dzīvo vieni un dēvē sevi par mizantropiem, arī Pols,

tiklīdz manīja, ka viņā vērīgi klausās, izkratīja savu sirdi atklātāk nekā citi. Pie iznīcības apdraudētajiem vājiem viņš vairāk nekavējās, tagad viņš jau iegriezās citā tekā. Ilgā lidojuma laikā Pola Grū kaimiņš bija Amsterdamas universitātes etioloģijas un dzīvnieku psiholoģijas profesors, kurš bija atstājis uz viņu dziļu iespaidu.

— Apbrīnojams cilvēks, nevis amatieris, kā es, varat man ticēt, bet nopietns zinātnieks, kurš dienās noteikti saņems Nobela prēmiju, Viņš man pastāstīja, ko es nebiju zinājis, ka, spriežot pēc jaunākajiem pētījumiem par antro-poīdiem, īpaši studējot proteīnu un hromosomu iedarbību uz tiem.,.

— Māmiņ, vai vari sekot?

— Protams, nejaucies vidū.

— …ir atklājies: šimpanze un gorilla ir tuvāki radinieki cilvēkam nekā orangutānam un gibonam. Jau Āfrikā izdarītie izrakumi jauj secināt, ka cilvēks cēlies no tā paša priekšteča, no kura cēlušies šimpanze un gorilla, no priekšteča, kas dzīvojis pirms miljoniem gadu.

— Pirms cik miljoniem? — Reno tincināja.

— Trīsdesmit četrdesmit.

— Oho!

Reno nebija vienīgais, ko ievilināja šāds sākums. Dakšiņas dīkā gulēja uz galda, un Pols Grū mirkli klusēja. Tagad es viņu uzmudināju:

— Un tālāk?

— Tālāk nāk mana drauga profesora hipotēze. Tālā priekšvēstures pagātnē, terciāra periodā, tagadējā šimpanzes senči, kas apdzīvoja klajas savannas, bija sasnieguši iemaņas,, paradumus, pat mehāniskus paņēmienus, izgudrojuši akmens sviešanu, sišanu ar nūju. Viņi bija ceļā uz pārvēršanos par cilvēkiem, kad daļa no viņiem, attīstījusies ātrāk, uzlaboja savas iemaņas un tehniskos paņēmienus tiktāl, ka varēja iznīcināt vājākos indivīdus, bet tos, kas palika dzīvi, atspiest mežu biezokņos. Mēs zinām, ka biezi meži aptur attīstību vai pat atvirza to atpakaļ. Šimpanzes palika šimpanzes. Divas radniecīgās sugas diferencējās.

— Viss ir karājies mata galā! — Reno iesaucās. — Mums ir laimējies.

— Jā, — atbraucējs turpināja, — hipotēzei seko pārbaude. Vai gribat zināt, kāda ir profesora galvenā doma,

koncepcija, kuru viņš man uzticēja un kuras pārbaudē es ilgojos piedalīties? Ja mani pieņemtu.

— Pastāstiet… Irma, cepeti atstāj pagaidām siltumā. Es tevi pasaukšu.

— Sala, — sacīja Pols, ar inscenētāja kustībām pavadīdams vārdus. — Purvaina sala, kas jau ir izraudzīta, zinu, kur tā atrodas, pie ekvatora. Tur novieto šimpanzu ģimenes. Arī instruktorus, kuru uzdevums ir viņus pieradināt pie pirmspaleolīta perioda dzīves veida.

— Pirmspaleolīta,. — man pa kreisi atkārtoja savaldzināts papagailis.

— Tas, kā jau būsiet sapratuši, tiks darīts ar nolūku atdzīvināt viņos kopš gadu tūkstošiem atmirušus paradumus un novest šimpanzes pie sliekšņa, pār kuru cilvēks ienāca civilizācijā.

Pols Grū labu brīdi klusēja, un es liku Irmai ienest cepeti.

— Vai jūs piedalīsieties šajā ārkārtējā pasākumā?

— Kā tad citādi: un filma! Jūs taču nedomājat, ka es palaidīšu garām izdevību radīt šādu filmu? Profesors principā nav pret dokumentēšanu, un viņš redzēja, ka esmu aizrāvies. Bez lielīšanās teiķšu, man šķiet, es viņam neesmu antipātisks. Ak, projekts ir tikko iecerēts, to izskatīs zinātnes progresa veicināšanas starptautiskā komiteja, paies labs laiks. Toties… ha — ha! — viņš atgāzdamies iesmējās. — Jauki būs, ja mēs nonāksim pie citiem slēdzieniem nekā filozofi vai vismaz pie pilnīgākiem. Viņi jau kopš laika gala vervelē par homo sapieris parādīšanos.

— Filozofi? — ieprasījās satrauktais Reno.

Žēlīgais dievsl Ko tas Pols runā! Kopš mācību gada sākuma manam zēnam vardi filozofija, filozofs bija svēti vārdi.

— Ak tad viņi vervelē par to?

— Tāpat kā par visu pārējo.

Reno pārvērtās sejā. Braukšana uz smirdošā vaļu medību kuģa klāja, kur Reno savaldzināts bija sekojis mūsu draugam, uzreiz zaudēja pievilcību. Vēl ļaunāk kļuva, kad dēls pieminēja kā piemēru savu skolotāju Parizē, filozofu, kas nekad ne par ko nevervelējot, un es izdarīju divus atklājumus: Parizē slava pārsniedza departamenta robežas, un Pols Grū viņu ne par ko sevišķu neuzskatīja.

— Jūs ļaujat šiem komediantiem jūs apžilbināt?

Ar kāju zem galda mēģināju apvaldīt savu kaimiņu pa labi: veltīgas pūles. Liktenim bija labpaticis šos divus cilvēkus, kuri nāca no pretējiem apvāršņiem, savest kopā savdabīgā kolokvijā, un viņi nebija viens otram patikuši. Pola Gru veidošanās vedināja viņu jūsmot vairāk par amerikāņu skolas kolēģiem, kuri bija vingrinājuši spējas visos praktiskos darbos, nekā par diplomu rijējiem, kas bija piedalījušies visos konkursos, un viņš Parizē personā šaustīja universitātes snobismu vispār. Parizē esot tipisks viszinis, kas pats sevi noliedz, jo šis profesors paraksta manifestus pret valdību, bet saņem pieklājīgu atalgojumu no valsts budžeta.

Pārsteigts un iežņaugts šo prātojumu spīlēs, Reno sēdēja ar kaistošām acīm, bet aiztaisītu muti, un man par viņu nenāca smiekli, nezināju, kā apturēt otro. Izstiepu rokas uz priekšu kā tiesnesis ringā.

— Ieteicu atgriezties pie' vaļiem un šimpanzēm.

— Tā, tāl — ieteicās Pols Grū. — Namamāte grib glābt savas vakariņas.

— Pilnīgi pareizi. Esmu pārliecināta, ka jums ir arī vēl citas aizraujošas atmiņas.

Pols uzmeta man skatienu, kurā bija līdzjūtība, sapīkums un nožēla: Reno vai, pareizāk sakot, Parizē bija viņā atmodinājis atmaskošanas garu, kas pilnīgi neaizmiga nekad. Viņš pastāstīja vēl dažus atgadījumus, bet bez dedzības, un arī klausītāji vairs nebija tik atsaucīgi. Piepeši Reno ne no šī, ne no tā pārtrauca klusēšanu.

— Es apstiprinu, ka Parizē ir izcila persona.

— Reno…

— Un nav lielāks komediants kā jebkurš cits! — viņš nobeidza, stingri ielūkodamies sejā Polam Grū, kas sāka smieties.

— Reno, esi tik laipns un neizaicini mūsu viesi.

— Vai man drīkst būt savi uzskati? Un vai man ir tiesības tos izpaust?

— Labi, tu tos esi izpaudis. Un tu redzi, ka tavs pretrunātājs tev nerunā pretī. Patērzēsim par kaut ko citu.

Taču Reno atkal iegrima klusēšanā. Un, kad runa bija par Pola Grū aizvešanu uz Laroku, jo viņš, dodamies uz vaļu medību kuģi, savu auto bija atstājis mājās, Reno liedzās mūs pavadīt. Lai izvairītos no klajas nelaipnības, viņš nekāpa augšā uz savu istabu, bet izveda suni pastaigāties. Palikuši divatā zālē, mēs ar Polu saskatījāmies.

Dēls piespieda mūs nobeigt vakaru bez viņa, un mani tirdīja doma, ka viņa sapīkumam varbūt bija arī vēl cits iemesls. Man šķita, ka dārza vārtiņi vērās lēnām, un tad beidzot parādījās Reno ar suni. Mans zēns pamanīja, ka mēs klusējam un neesam kustējušies no vietas.

— Reno, es vēlos, lai tu brauc man līdzi aizvest mūsu draugu. Man nebūs patīkami atgriezties vienai pa šiem nomaļajiem ceļiem. Ir jau nakts, un kas nevar gadīties.

— Vai tu baidies? Tas nemaz pēc tevis neizskatās. Vēl nesen tu brauci apmeklēt savu māti nostūrī, kuru tu nemaz nepazini… Ņem līdzi Pirio.

— Jauki. Es tomēr gribētu, ka man blakus būtu mans dēls.

— Lai notiek! — Reno sacīja it kā pēc gara ķīviņa. — Es braukšu.

Taču visu ceļu, ne turp, ne atpakaļ braucot, viņš neatvēra muti. Mans mulsais nemiers neizklīda, un tomēr, īsti neizprazdama, kāpēc, es biju pateicīga par viņa klusēšanu. Varbūt biju viņam pateicīga arī par to, ko viņš kā trešā persona mums aizkavēja. Tā nobeidzās šis ilgotais atgriešanās vakars.

Nedēļas sākumā man radās izdevība aizbraukt uz Laroku. Brīdināju Polu pa telefonu, šoreiz tieši. Beidzot viņam pa prombūtnes laiku bija ievilkts telefons, un no pirmās reizes, kad viņam piezvanīju, starp mums nodibinājās kods. Tā kā nebiju mājās viena, es teicu: «Eksperta kungs, šeit Agnesa. Vai varētu jūs satikt būvlaukumā ap pulksten diviem?» Pols saprata un bez komentāriem atbildēja apstiprinoši. Taču pirmie vārdi, ar kuriem viņš mani sagaidīja, bija brīdinājums, ka viņš, ja man piezvanīšot un es nebūšot pie telefona, gan nepārgrozīšot balsi un neuzdošot izdomātu vārdu.

— Va tad kāds jūs lūdz to darīt? Skaidrs kā diena. Jūs palūgsiet, lai es jums piezvanu, un es nezvanīšu jums, bet eksperta kungam.

— Kāda blēdīšanās!… Neticami, cik labi sievietes jūtas melīgās situācijās.

— Pol, iztieciet bez tikumīga sašutuma. Vismaz pirmajā dienā, kad esam vieni. Kamēr jums nav nekā ļaunāka, ko man pārmest! Man ir pamats saudzēt dēla jūtīgumu. Tagad parunāsim par jums. Vai no Zenēvas vēl nav nekādu ziņu?

Pols vairāk skatījās uz mani nekā klausījās, gatavs ik mirkli sarunai dot* citu virzienu. Bet viņu atturēja šaubas, un manu apjukumu kāpināja gandrīz fiziskā izjūta, ka viņš apslāpē šo vēlēšanos. Viņš tomēr pastāstīja par savu darbu man sīkāk nekā aizvakar Fonvertā. Pēc tam jautāja:

— Un jūs? Kas jauns pa visu šo laiku?

Mēs dzērām tēju velvētajā zālē, bet sēdējām česterfīlda zvi|ņos, un aiz logiem, virs klinšaino kalnu grēdas, vēl nesārtojās riets.

— Kas jauns? Nav nekā jauna. Viens un tas pats, darbs.

— Kaut kas jauns tomēr ir. Jūs esat apmeklējusi savu māti.

Teikums, ko Reno sestdien nejauši izmeta, bija briedis.

— Māte ir ļoti slima, atrodas viena pati kādā balneo-loģiskā kūrortā; viņa man atsūtīja atturīgu aicinājumu apmeklēt viņu, es aizbraucu un nedomāju, ka esmu rīkojusies aplam.

— Es arī tā nedomāju, bet nekādi nevarēju paredzēt…

Viņš nenobeidza un gaidīja kaut vismazāko paskaidrojumu. Un es tanī rrtirklī, kad grasījos viņam to sniegt, turpināt stāstījumu pārtrauktajā vietā, pēkšņi zaudēju drosmi. Dīvaini, tik sen biju ilgojusies pēc cilvēka, kuram varētu uzticēt savu ģimenes likstu apsēstību, un, atradusi šādu cilvēku, nebiju viņam tūlīt nekā uzticējusi. Kad viņš aizbrauca, pats pārvērtās man par apsēstību; kad viņš atgriezās, man vairs nebija nevienas.

— Jūs uzskatīsiet, ka esmu nesmalkjūtīgs.

— Pol, kam tad es uzticēšos, ja ne jums?… Turklāt tagad manas ģimenes lietas jau izgājušas publiskā arēnā.

— Tā?

Viņš spēji izslējās, un šī kustība izteica vairāk nekā vārdi; acis nenolaizdams no manis, viņš nospieda cigareti pelnu traukā, it kā lai labāk varētu klausīties.

— Jā, kur tad es paliku?

Turpināju no tās vietas, kur biju apstājusies, pastāstīju pat par atklājumiem, kādus mani mudināja izdarīt tiesā par labu Patrikam; teicu, ka sākumā biju atsacījusies, bet galu galā piekritu un jau biju ieradusies uz aicinājumu pie tiesneša.

— Tas ir pretīgi!

Pols ar savām lielajām rokām sažņaudza biezās krēsla atzveltnes.

— Vai ne? Bet ja jūs zinātu, cik ļoti šī veiklā mahinācija ir viņiem raksturīga!

— Nē! Pretīgi no jūsu puses! Jūs to nedarīsiet, tā nav taisnība!

Viņš piecēlās visā augumā. Es joprojām paliku -mierīga. Varbūt šis Pola uzliesmojums mani pārāk nepārsteidza.

— Jā, Pol, noteikti jā. Es to darīšu. Mani lūdza to darīt, un es piekritu. Būtu muļķīgi nepiedalīties šajā spēlē un būt lielākai karaļvaras piekritējai nekā pats karalis. Tiesā es tikai atbildēšu uz jautājumiem un teikšu vienīgi patiesību.

— Aiz atriebības tieksmes? Vējš pūš uz citu pusi, un jūs gribat atspēlēties?

— Nē. Es melotu, apgalvodama, ka tikai tādēļ.

— Kādēļ tad? Kas jūs uz to dzen? Jūs man teicāt, ka sākumā esot atteikusies.

— Mainīju lēmumu dēlam par prieku. Viņš pilnīgi nostājas brālēna pusē. Viņus nesaista ne mazākās draudzības saites, bet, ja zēns zaudē galvu, automobiļa apskurbināts, tas jaunajai paaudzei nozīmē daudz vairāk nekā mums.

— Tas mazais ķēms ir neinteresants.

— Kā!

— Nomierinieties, es nerunāju par jūsējo, bet par to otro, kas tup aiz restēm. Kaut gan, ja jūsējais tiešām solidarizējas ar viņu… Lūdzu, netaisiet tādu upurjēra seju! Kā? Jūs gribat, lai es klusēju, lai slēpju no jums, ko domāju par šiem jukušajiem?

— Es gribētu, lai jūs, Pol, nekliedzat.

— Tūkstoškārt atvainojos! Es neprotu strīdēties medainā balsī. Kad esmu noskaities, tad es brēcu, un es esmu noskaities, tāpēc ka man nāk vēmiens no šīs tiesu kombinācijas, kurā grib ievilkt sievieti. Ja jus to uzskatāt par pieņemamu, tad. vēl joprojām neesat atbrīvojusies no savas ģimenes zīmoga! Es esmu citādi veidots cilvēks, un man no tā visa kļūst nelabi. Esmu redzējis visādas neģēlības, strādājot savā amatā, un arī mazāk civilizētās zemes, bet aiziet tik tālu!… Piedodiet, kundze, par maniem izteicieniem. Ja es runāju, tad runāju savā valodā. Bet varu arī pavisam turēt mēli aiz zobiem! — viņš izkliedza tik skaļi, ka varēja dzirdēt arī pagalmā, un ar mutautiņu nosusināja seju, jo aiz sašutuma bija nosvīdis.

Es klusēju, sēdēju, galvu noliekusi zem negaisa brāzmas, kas turpinājās, un noslēdzos domā, ka šī vīrieša jūtām jābūt diezgan stiprām, ja tās izraisīja viņā tik spīvu uzbudinājumu par jautājumu, kurš skāra tikai mani. Taču šī apziņa mani nevis mierināja, bet sarūgtināja. Pēc tās es mēroju atstatumu, kurš mūs šķīra un kurš nesašaurināsies starp nobriedušu vīrieti un nobriedušu sievieti, un paliks. Lai kāda veidosies mūsu nākotne, nekas neizdzēsīs šīsdienas sadursmes pēdas, jo tā ir daudz nopietnāka nekā mūsu pirmie ķīviņi, paliks atmiņa par neveiksmīgo atkalredzēšanos, pēc kuras biju kaislīgi ilgojusies.

Dedzīgi gaidītās dienas pārsteigums un lamatas: pārdzīvoju vienu no mirk|iem, kuri vērīgām sievietēm, varbūt arī vīriešiem nav sveši, kad pamana brīdinājumu, vieglu iekrakšķēšanos. Vēl nekas neizirst, ne vārdu maiņa, ne kustības, ne skatieni vēl nevēstī par šķiršanos, bet kaut kur ir radusies plaisa, mēs to atklāsim. Esmu piederējusi un piederu vēl joprojām pie tiem cilvēkiem, par kuriem ļaudis maldīgi domā, ka tie mīl dzīvi, ir vīrišķīgi, optimisti, filozofi, bet kurus īstenībā nekad nepamet nemiers. .Būtībā es pastāvīgi biju noraizējusies. Noraizējusies un ķildīga, tāpat kā ir ķildīgi kreiļi.

v Skatījos apkārt velvētajā zālē, kur pirms nedaudziem mēnešiem bija izšķīries mans liktenis; vismaz toreiz es tā domāju. Nepārtraukdama savu draugu, bet arī neklausīdamās viņā, — kālab gan? — es atcerējos tās zeltainās mistrāla pēcpusdienas iezīmes jau itin kā pagātnē. Zvērādas, austrumniecisks audums, inkrustēts melnkoks. Pirogas priekšgals, par kuru biju jūsmojusi jau pirmajā dienā, spilgti izcēlās uz okera krāsas sienas, divas tapas to turēja izvirzītu uz priekšu, un šis skats tik izteiksmīgi runāja par mīklainiem piedzīvojumiem, ka es aizmirsos, to vērodama. Pols pamanīja to un apklusa. Sekojošajā mirklī, kaut gan valdīja klusums, es manīju, ka attālums starp mums pieaug.

— Agnesa, jūs pat neklausāties manī?

— Piedodiet. Uz mirkli aizmirsos. Un es tik skaidri zinu, ko jūs varat man sacīt…

— Jā, es runāju slikti. Sašutis cilvēks ir neveikls. Bet es nespēju rast attaisnojumu jūsu rīcībai. Pat domājot, ka tas netieši būs izdevīgi jums, jūsu dēlam.

— Pol,es vairs nevaru atkāpties. Es ierados uz tiesneša uzaicinājumu. Pateicu viņam visu, kas bija sakāms. Tagad tas dr dokuments.

— Atkāpieties, pēc iespējas atbrīvojieties. Jūsu advokāts jums ieteiks, kā to darīt. Apsoliet, ka jūs ar viņu runāsiet… Ak, ko lai es jums saku! Ja jūs kaut ko tādu darīsiet, tad jūs neesat tā sieviete, par kādu jūs uzskatīju.

— Pol, es domāju, ka jūs uz mani skatāties mazliet teorētiski. Jūs esat pārliecināts, ka zināt, bet nezināt, kāda var būt pusmūža sieviete, kas ir iznākusi no tādas vides, no kādas es, kas ir pārdzīvojusi to, ko esmu pārdzīvojusi es. Tas aizved tālu.

Pols apgāja man apkārt un apstājās pie abiem izcirstajiem logiem. Viņš man pagrieza muguru un noslēpa seju, lai pateiktu to, kas viņam vēl bija sakāms:

— Agnesa, es jūs esmu sastapis. Tas man ir liels notikums. Nebiju cerējis tik daudz. Un es ticēju… ka arī svarīgos jautājumos… mums būs vienādi uzskati.

Viņš man trāpīja. Pirmo reizi pa visu šo dienu es butu varējusi sacīt: «Esmu skarta.» Un es izdzirdēju savu atbildi:

— Es vēl padomāšu. Jūs redzat, ka neesat runājis ar mani veltīgi.

Kāpēc es teicu šos vārdus? Aiz noguruma? Vai nožēloju, ka pārāk daudz biju pasacījusi? Varbūt piešķīru sev laiku pārdomām? Droši vien aiz mazdūšības, jo jutu, ka neesmu īsti patiesa. Bet Pols jau bija atgriezies pie manis, seja viņam bija gaiša. Rieta saules atspīdumi, vēl maigi tik agrā pāvasari, apgaismoja istabu. Es biju piecēlusies. Pols gribēja mani apskaut, un, tā kā es neļāvos, viņš piekāpās, nevēlēdamies izmantot savu pusuzvaru, kura viņu varbūt pārsteidza.

Es aizbildinājos ar vēlo stundu, atceļu, ar dēlu, kura klātbūtne nupat norisinājušās sarunas laikā man kļuva ļoti jūtama. Kā lai atvairu viņu tagad no šīs vietas un stundas? Nē, man jāatgriežas mājās.

Pols pavadīja mani līdz mašīnai. Mēs kā parasti teicām viens otram: «Uz redzēšanos.» Nogriezdama auto uz zemes ceļu, es pa lodziņu ar kreiso roku pamaju atvadu sveicienu. Cgļa pagriezienā man vēlreiz bija jābrauc garām mājai, Es vēl reizi redzēju burvīgo gaišo akmeņu fasādi, kurā atdalījās augšējās zāles logs, apgaismots ar savu iekšējo sauli. Es nobremzēju, vilcinājos, jau gra* sījos dot atpakaļgājienu. Tieši šinī mirklī Pola seja pa-

rādījās otrā stāva šaurajā logā un man uzsmaidīja. Pols mani vēroja, bija pārliecināts, ka es atgriezīšos. Es aizbraucu.

Pirmo iespaidu, ieejot tiesā, gūstu no sienām. Esmu nokļuvusi pie lielburžuā. Telpa, kurā esmu iegājusi, tiešām ir sēžu zāle, kuras numurs atzīmēts saņemtajā uzaicinājumā, akmens galerijas un halles, kurās man vajadzēja atrast ceļu, tiešām ir Tiesu pils daļa starp Pulksteņa torni un Sentšapelu; kaut kas līdzīgs Tresās Republikas svinību zālei atveras manam skatienam. Neviļus nāk prātā pagājušā gadsimta plašās savrupmājas, kas mūsu dienās liekas nejēdzīgas ar savām milzīgajām platībām un tagad tiek izmantotas citiem nolūkiem, pārvērstas lepnajos kvartālos par mērijām vai tirdzniecības kamerām. Busardelu prāva nevarēja norisināties citādā ietvarā. Mūsu ģimene ieradusies šeit no Monso līdzenuma ar saviem ieročiem un bagāžu, uzstādīdama savu dekorāciju.

Man tomēr nav laika īsti apskatīties. Tiklīdz esmu ievesta zālē pie barjeras, mani jau uzrunā tiesnesis, kas sēž starp diviem piesēdētājiem. Arī tonis ir lielburžuāzisks, .gan savaldīgāks nekā agrāk manu tuvinieku mājās, kur niecīgāko piezīmi pār laika apstākļiem mēdza taurēt tik skaļi, it kā runātu veselam pūlim. Sīs pārdomas juceklīgi un zibenīgi ātri izšaujas caur smadzenēm, it kā pavadīdamas atbildes, kuras automātiski sniedzu uz pirmajiem procedūras jautājumiem. Esmu novilkusi cimdus, lai dotu zvērestu.

Taču priekšsēdētājs jau izstiepj roku, laipni atvainodamies, pārtrauc mani, uz mirkli novēršas, klusā balsī īsi apspriežas ar piesēdētājiem un pieprasa, skaidri nevaru sadzirdēt, kādu dokumentu, un es uzminu, ka pārējie tiesneši blakus abās pusēs un aizmugurē sāk cītīgi kaut ko meklēt. Iegūstu laiku apsvērt domas, saņemties. Tik ilgi biju gatavojusies šai minūtei! Tik ilgi un aplam. Pēdējās trīs nedēļas biju turpinājusi Fonvertā parasto dzīvi kopā ar dēlu, savu darba dzīvi un pat dzīvi ar Polu Grū, kam es šķietami biju palikusi tā pati Agnesa; kad saņēmu uzaicinājumu ierasties tiesā, es mājās nevienam par to neteicu; izlidoju tikai tiesas dienas rītā; visu šo laiku es nemitīgi biju iztēlojusies gaidāmo ainu, jau iepriekš biju mēģinājusi kustības un vārdus, bet viss notiek pretēji, manas bažas ir bijušas smieklīgas, te it kā uz privāta teātra skatuves risinās salonu valoda ar partneriem, kuri

nerunā kā īsti aktieri. Visu mūžu īstenība ir ņirgājusies par manām iedomām.

Vajadzīgais dokuments iet no rokas rokā, un priekšsēdētājs atkal pievēršas man. Es skaidri redzu, ka nekā jauna viņam pateikt nevaru, Vai atrodos šeit tikai formas pēc? Katrā jautājumā, ko viņš izsaka, jau ir uz to atbilde, Tie ir, ja tā varētu sacīt, apstiprinoši jautājumi, bez jautājuma zīmes beigās. Apstiprinājumu mūsu ģimenes mazajām nekrietnībām tiesnesis man prasa tādā noskaņā, it kā jautātui «Jūs taču dzīvojat Provansā?» Viss norit bez skaļuma, samtainā tonī, kas nomierina un visu ārkārtīgi pamazina. Man jāieklausās vērīgi; man visu atvieglo, mani saudzē. Sie likuma kalpi šķiet apvienojam savas pūles, lai mana liecība pret ģimeni neskanētu kā izrēķināšanās, no kā es tik ļoti biju baidījusies. Pat civilprasī-tāju advokāts, kas pārstāv atraitni un trīs bāreņus un, kā dabūju zināt no sava advokāta, pieprasīs zaudējumu atlīdzību: atraitnei krietnu summu, katram bērnam arī krietnu summu, un tās būs uzpūstas, ņemot vērā Busardefu stāvokli, — pat šis cilvēks, ar laipnu smaidu paliekdamies uz manu pusi, atturas no jautājumiem. Viņam tomēr būtu iespējams pieķerties manai liecībai, izvilkt no tās sev derīgus elementus, tas mani bija ļoti biedējis. Nē, lieciniecei neviens vairāk nekā nevēlas jautāt. Un pēkšņi viss ir beidzies, tiesnesis man pateicas.

Es eju projām. Man ir jāiet. Ne pa tām durvīm, pa kurām tiku ievesta, jo tagad man ļauta brīvība. Ar galvas mājienu atsveicinājusies no tiesnešiem, es apgriežos apkārt un ieraugu, ka zālē ir daudz mazāk publikas, nekā biju domājusi. Es dodos uz izeju, man neuzbrūk neviens preses fotogrāfs, neviens žurnālists; neviens ģimenes loceklis, kas būtu vēl ļaunāk. Biju uzņēmusies šo risku. Pēc padarītā es negribēju slēpties. Slēpties no savas mazās pasaulītes Provansā gan, bet šeit — eju ar atsegtu seju. Parīzē atkal esmu kļuvusi Busardela.

Telpas galā, kur ir vietas publikai, ļaužu nav daudz. Es apstājos, pagriežos atpakaļ, atslejos pret durvju rāmi, gatava aizmukt, ja būs vajadzīgs, un paskatos uz tiesas zāli, kas no šejienes izskatās plašāka. Manā vietā pie barjeras ir stājies cits liecinieks, kuru es nepazīstu, viņš runā par citādām lietām, kam nav sakara ar manu ģimeni. Viņš min kāda liceja nosaukumu. Par mani neviens vairs neliekas ne zinis. Skatītāji, kas visapkārt sēž publikas solos, šķiet ienākuši šeit nejauši, aiz gara laika, viņu sejās ir

uzpūtīgi vienaldzīga izteiksme. Kādam brīnumam Jāpateicas par to, ka saradušies tik maz |aužu un ap tiesas prāvu nav sacelta nekāda kņada? Kādi diplomātiski gājieni bija izdarīti laikrakstu redakcijās? Pie Busardelu pirmās saskares ar krimināltiesu bija atrasta iespēja izvairīties no publikācijām. Ja Patriks būtu dažus mēnešus jaunāks, tad viņa lietu izskatītu mazgadīgo tiesa pie slēgtām durvīm: bija panākts, ka arī tagad durvis bija pa pusei slēgtas. Un es apjautu, ka Busardelu klans vēl ir varens. Vismaz, un tā bija laikmeta zīmīga parādība: arī jaunajā Parīzē Busardeli nebija zaudējuši privilēģiju mobilizēt sabiedrisko domu.

Es vēroju zāli. Nav ne Patrika mātes, pat ne paslēpušās kādā kaktā, nav nevienas tantes no tām, kuras bija atbraukušas uz Fonvertu, vispār neviena tuvinieka. Pazinu vienīgi, tikai neatceros viņa vārdu, vecu pilnvarnieku, kas agrāk reizēm ieradās Vandeika avēnijā un kantori, — viņš sēdēja advokātiem aiz muguras. Bez šaubām, arī radinieku un sabiedroto prombūtne bija saskaņota. Apsūdzēto nevajag apņemt ar godbijības un bagātības valni, nevajag pasvītrot atšķirību starp šo ģimeni un upuru ģimeni, nevajag «plātīties». Un vajag tēlot, ka visi kaunas, jo tas ir īstais trumpis: ģimene pirmā ir par visu atbildīga… Tiesā deleģēti visstiprākie dūži, jo redzu uz aizstāvju sola slavenu advokātu, kas, dziedādams kā lakstīgala, ir guvis daudzas uzvaras tiesu arēnā, un viņam blakus bijušo advokatūras, vecāko, godājamu un pieredzes bagātu juristu civillietās, bet paši Busardeli tup mājas un gaida spriedumu, tāpat kā savā laikā, kad Parīzei draudēja nopostīšana, viņi pagrabā gaidīja tās atbrīvošanu.

Pat pašam Patrikam ir iemācīts, kā izturēties, redzu viņu uz apsūdzēto sola. Jo beidzot pievēršos viņam; iepriekš izvairījos saskatīties ar viņu, gluži tfplain baidīdamās, ka viņš varētu man sazvērnieciski uzsmaidīt. Pienācīgi izdresēts, bez šaubām, ātri pārliecināts un, jādomā, iepriekšējā ieslodzījumā sašļucis, viņš vairs nebija starp diviem sargiem un līdzās pārējiem apsūdzētiem tas play boy, jauneklīgais pirāts, kas laupa kadiljakus un bentlī; tagad viņš ir ierāvis galvu plecos, plakstus nolaidis, un šajā pazemībā mans dēls vairs neatrastu ne drusciņas romantisma.

Sāku skaidrāk saprast to, ko būtībā jau biju nojautusi: manas iejaukšanās iedarbīgumu. Tiesas priekšsēdētājam nupat, šķiet, nebija šaubu, ka starp manu derdzīgo konfliktu ar tuviniekiem, ko es izstāstīju vai, pareizāk sakot, apstiprināju, un Patrika lietu, kas šķiet tik tāla no manas, ir sakars: kaitīgs iespaids. Tiesneši manī sveica apvainoto, vajāto, aplaupīto. Iepretim Busardelu nometnei, kuri vada prāvu, es ierindojos upuru nometnē. Visumā tanī pašā pusē, kur policista atraitne. Un arī Patriks, kā cer aizstāvība. Un varbūt vēl citi, kas šeit netiek pieminēti. Cietušie bija uz vietas, pēc pieņemtā principa viņu demonstrēšana jau bija notikusi; lai to atkārtotu gaismā — protams, relatīvā, — trūku tikai es, figurante. Es varēju neierasties, atsūtīt izziņu, ka esmu saslimusi, nemelojot pasacīt Polam Grū: «Es atteicos…» Nu nēl Neierazdamas es izstātos no spēles un zaudētu savas tiesības. Neesmu muļķe! Pietika mazliet pasvīst Busardelu pirtī, un nedaudzie šļakstiem, kurus vēl tagad slauku nost, mani ir atjaunojuši. Zvērs vēl nav miris. Jā, jā: labi, ka es atbraucu. Un nemaz nebija tik mokoši. Tikai pašā pirmajā dienā, kad ieradās tās divas sievietes, man bija smagi. Pēc tam, no viņām līdz manam advokātam, no advokāta līdz tiesnesim, no tiesneša līdz tiesai, tas viss kļuva sīkāks, zaudēja nozīmību, un šeit es jutos jau gandrīz viegli.

Pirms izeju no tiesas zāles, es vēl pēdējo reizi paskatos apkārt. Sīs dekorācijas mani uzjautrina. Es taču esmu profesionāle. Griesti ir ieliekti, tanīs atkārtojas bezgaumīgi ciļņveida rotājumi, savijoties ar rozetēm un noslēguma vinjetēm, apvienojot zeltu ar lazurītuun Renesansi ar Otro impēriju. Centrā, ovālā ietvarā, alegorija Comйdie Franзaise aktrises izskatā, ar kailām kājām, toties bagātīgā drapējumā, sēdoša neērtā pozā, un nekas nenorāda, ko viņa nozīmē; viņa paliks man atmiņā tikai tāpēc, ka ļoti atgādina vienu no manām attālajām radiniecēm. Arī Republikas galvai ir līdzība ar kādu no mūsu ģimenes; otrajā ovālā šo seju, lielāku nekā dabiskā lielumā, vārpu vainagā iekļautu, veidojis laikam Dalū. Toties uz tiesnešu galda ir pāris glītu Karsela lampu ar matētu zaļu abažūru, mazliet novēlojušā Luija Filipa stilā, kas šeit vēl aizkavējies.

Sīs nesaskanības — stils un bezgaumība, spilgta gaisma un pustumsa, skandāls un diskrēcija veido kārtību. Tāds ir justīcijas aparāts. Kad beidzot atstāju zāli, polsterētās durvis aizkrīt lēni, ar smagu nopūtu, kā katedrāles divviru durvis.

No kā, jau kopš atceļa sākuma, manī šis iekšējais smaids, kas mani neatstāj? Autoceļš uz Orlī, uz slieksni pārejai no vienas pasaules otrā; bezpersoniski taksometri, kurus aizturam bez izvēles, pametam bez ievērības un kuros divdesmit minūšu laikā, braucot cauri Parīzei, es veidoju daudz lielāku domu panorāmu nekā savā vecajā mašīnā, braucot visu dienu. Pat uzkavēšanās lidlaukā man likās īsa: nevarēju atturēties no dienu un nedēju aplēša-nas, kuras man vajadzēs gaidīt, lai saņemtu atalgojumu. Kā tas izpaudīsies? Kas to man paziņos? Pagaidām diena pagājusi veiksmīgi, kā saka mani draugi antikvāri vakarā, kad viņiem laimējies kaut ko vērtīgu nopirkt vai izdevīgi pārdot. Es biju padarījusi to, kas jādara; mazītiņais rūgtais biķeris bija izdzerts.

Fonvertā neviens neuzzinās par tiesas sēdes ainu un manu zibeņīgo lidojumu uz Parīzii es biju brīdinājusi Irmu, ka vienmēr vajag sēsties pie galda, ja nokavējos vairāk nekā pusstundu pēc parastā ēdienlaika. Nē, Fonvertā neviens un vēl mazāk Larokā. Jo vairāk tāpēc, ka mēs pēc vārdos neizteiktas vienošanās vairs nebijām runājuši, Pols un es, par šo lietu un lomu, kāda man tur būs jātēlo. Pilnīga klusēšana, tas bija vislabākais. Arī visvienkāršākais, lai izvairītos no asumiem. Un šis noslēpums papildināja manu rīcību, piešķīra tai visu jēgu; es biju Busardela, viņi ne.

Pie lidmašīnu nosēšanās laukuma mazajā uzgaidāmajā vestibilā es palūdzu stjuarti ierādīt man krēslu pirmajā rindā, lai būtu viena īsā lidojuma laikā un varētu to izbaudīt. Ce|ošana mani vienmēr ir darījusi laimīgu, ne tikai aiz klasiskā prieka par ierašanos svešā zemē, nepazīstamās pilsētās, par iepazīšanos ar neparastiem tikumiem, bet man vienkārši patika pārvietošanās. Kad biju jauna meitene, es, dodamās ce|ā, biju attālinājusies no savas ģimenes. Tā manu jaunību veidoja ce|ojumi. Arī tagad, pēc vairāk nekā divdesmit gadiem, es ce|odama pārdzīvoju šo atbrīvošanās sajūtu. Senāk riteņu rīboņa uz sliedēm vai kuģa trīsas, slīdot pa ūdeņiem, tagad — lidojums man izvēdināja smadzenes, pastiprināja domas pulsāciju, atvēra atmiņu nostūrus. Kad lidmašīna pacēlās gaisā, kad vairs nejutu, ka zem manis milzīgās riepas švīkst pa ieskrējiena ceļu, kad aiz lidmašīnas loga zeme pēkšņi nogrima un māju jumti sāka skriet zem mūsu lidojošā paklāja, man vajadzēja agrāk ar roku aizsegt muti, «Vai jums ir nelabi?» kādu dienu man līdzjūtīgi jautāja ce|a biedrene. «Dārgā, gluži pretēji, lūdzu piedodiet, bet, kad lidmašīna atraujas no zemes, mani pārņem milzīga

jautrība.» Sī pati sieviete man paskaidroja, ka tā esot parastā iedarbība uz saules pinumu, taču man šī informācija likās vulgāra un īsredzīga. Ar laiku pieradu apvaldīt savu līksmi, bet izjutu to vienmēr.

Šīsdienas lidojums man bija divkārt patīkams pēc pavadītās dienas. Pat rūgtais piliens — nesaprašanās ar Polu Grū, kura raksturu tagad biju pilnīgi iepazinusi, man uz mirkli šķita mazāk draudīgs, ar lielisku ēstgribu paēdu lidmašīnā vakariņas, palūdzu stjuartei vēl glāzi šampanieša un izdzēru to viena uz savu veselību.

Reno jau bija gultā, kad ierados mājās, bet viņš nebija aizmidzis. Uz gultas bija izsvaidītas avīzes, kaut kādas lapas; Pirio bija tās sagumzījis un izvazājis pa visu istabu, un mans zēns, izklaidīgi apvaicājies: «Ka tev gāja? Tu pārnāc vēlu,» — jautāja, vai neesmu atvedusi vakara avīzi. Es satrūkos, bet viņš bija domājis provinces izdevumu, kas pienāca pilsētā vēlā pēcpusdienā un ko es būtu varējusi paņemt.

— Ko tu meklē avīzēs? Mazais sivēn, tev palags notriepts ar tipogrāfijas krāsu.

— Kā, tu nezini? Pareizi, tu jau kopš agra rīta esi savos būvlaukumos. Pilsētā visi par to runā. Mēs to dabūjām zināt tikai šovakar, visi domāja, ka viņš ir slims: skolā tā bija oficiālā versija jau divas dienas. Tad zini, Parizē ir izsaukts pie ministra. Avīzes par to nerunā, bet jezga ir sākusies. Rīt mums filozofiju pasniegs pats rektors.

— Ko tas tavs Parizē Ir noziedzies?

— Uzrakstījis rakstu žurnālam. Par karu Alžīrijā. Uzkurinošu! Viņš apsūdz valdību. Izsakās nesaudzīgi.

— Vai tev ir tas žurnāls?

Nē, kas tev nāk prātā! Tas iet no rokas rokā. Grāmatu kioskos vairs nav neviena numura. Bet es izlasīju atsauksmes. Jo ir jau atsauksme.

—- Pastāsti man.

— A, redzi nu, tas tevi interesē, acis tev mirdz. Tāpēc tu man esi mīļa, ka domā tāpat kā es.

Klausījos viņā, laimīgi smējos, skatījos uz dēlu, kas - vāca kopā avīžu lapas, un nodomāju: «Tu, manu zēn, pat nenojaut, ka esmu atkarojusi tavu īpašumu.» Savu pārmērīgo uzbudinājumu izsmēlis jūsmīgajā stāstījuma, Reno ļāva man pārmainīt viņam virsējo palagu, ar odekolonā samērcētu dvieļa galu noslaucīt melno krasu no pirkstiem,

un es redzēju, ka viņš pēkšņi aizsnaudās. Reno dusēja, uz spilvena iezīmējās viņa profils; pieliekusies noskūpstīju viņu, un viņš pusmiegā satvēra manu roku un piespieda sev pie lūpām. Pilnīgi aizmidzis, viņš manu acu priekšā paris sekundēs pārvērtās par mazu puisēnu. Savu īsto atalgojumu es jau biju saņēmusi.

Ilgi nebija arī jāgaida otrs. Jau nākamās dienas rītā iezvanījās telefons. Pie aparāta bija mana māte, un viņas balss skanēja tik tuvu, ka izteicu izbrīnu par labo dzirdamību.

— Agnesa, es vairs neesmu tajā pretīgajā vietā. Atrodos viesnīcā «Konsuls Mariuss». Desmit minūšu braucienā no tevis, kā man paskaidroja.

— Tiešām, tas ir pilsētas pievārtē. Katru dienu braucu tur garām. Kad tu te ieradies?

— Es tev paskaidrošu.

— Un kā tu atbrauci?

— Es tev paskaidrošu, — viņa atkārtoja.

— Vai vēlies, lai iegriežos pie tevis?

— Jā, Agnesa. Man kaut kas ir tev jānodod. Vai tev šodien būs brītiņš laika?

Kad iegāju istabā, kur mani gaidīja gultā guļošā māte, es pirmajā mirklī nodomāju, ka esmu ienākusi nepareizi, tik ļoti viņa bija pārvērtusies. Es vairs neatradu to sievieti, ar kuru tālajā kūrortpilsētā biju sarunājusies divas stundas, bet, pārvarējusi pirmo pārsteigumu, saskatīju to pusnemaņā guļošo, kuru biju todien ieraudzījusi, otrreiz pavērusi durvis.

— Vai tev liekas, ka esmu ļoti pārvērtusies? — viņa jautāja, kā vienmēr lasīdama manas domas.

— Jā, novājējusi.

— Atsēdies taču.

Viņa to sacīja tāpēc, ka es stāvēju pie gultas galvgaļa un vilcinājos viņu noskūpstīt, un atsēsties uzaicināja, lai izvairītos no skūpsta, jo mēs jau kopš laika gala bijām atmetušas šo paradumu. Mātes «ejā parādījās neizdibināma ironija, kad viņa piebilda:

— Esmu jau sen sākusi.

— Ko?

— Novājēt. Vienmēr esmu zinājusi, kas man ir, — viņa vienkārši sacīja. — Visi apgalvo, ka, zinot to, var gūt labumu un priekšrocības. Varbūt tā ir taisnība. Strausiem! — viņa nicinoši nobeidza.

Pacēlusi roku pie naktsgaldiņa, māte pazvanīja. Saprazdama, ka mēs tiksim pārtrauktas, es novirzīju sarunu uz neitrālu jautājumu: kā viņa atbraukusi?

— Viena. Noīrēju tur auto, un, goda vārds, šoferis atveda mani labi. Pārsēšanās vilcienos man vairs nav pa spēkam, un es negribēju atstāt sliktu iespaidu uz šīs viesnīcas direktoru, atbraukdama sanitārā mašīnā.

— Māt, tev vajadzēja pasaukt mani. Es būtu aizbraukusi tev pakaļ. Man ir liela mašīna, un aizmugures sēdeklī var iekārtoties, kā vēlas.

Ienāca kalpotājs un ienesa tēju, ko māte acīm redzami bija iepriekš pasūtījusi. Viņa nepievērsa uzmanību kalpotāja klātbūtnei.

— Vai tu to būtu darījusi?

— Noteikti.

— Tā?… Pat ja es būtu varējusi to paredzēt, es tomēr nebūtu lūgusi. Tas būtu pāragri, — viņa piebilda, skatīdamās man sejā, un viņas'vārdus es varēju iztulkot pēc savas patikas.

— Māt, cik ilgi tu jau šeit esi?

— Nedēļu.

— Gluži viena?

— Es jau tev teicu.

— Tu vēlies šeit palikt?

— Jā.

Kalpotājs, ielējis mums tēju, aizgaja. Viņa klātbūtne bija traucējusi tikai mani, un es atgriezos pie iepriekšējās sarunas.

— Vai tu ārstējies? Kas tevi kopj?

— Ak!

Viņa tikko manāmi paraustīja plecus, neatraudamās no spilveniem, un mazliet mainīja toni. Viņai nebija grūti atzīties, ka fiziski viņa ir sliktā stāvoklī.

— Ārsti ieteic, lai mani vairs nemoca. Es zinu, ko tas nozīmē. Jocīgi ir tie dakteri, viņi domā, ka cilvēks kļūst stulbs, ja ir slims. īstenībā ir pretēji. Bet galu galā viss ir labi tā, kā ir. Es netīkoju atkal nokļūt šo kungu rokās. Gribu nobeigt dzīvi vienalga kur, tikai ne klīnikā. Mirt klīnikā man liekas nepieklājīgi. Ja atgriezīšos Parīzē, mani tur ievietos.

— Tev tikai jāpieprasa, lai tevi atstāj Vandeika avēnijā.

— Vai tad Vandeika avēnija vēl ir? Un kas būs pie manis? Mediķi mani pamet, bet ne tikai viņi. Agnesa, man nemaz nav neērti tev to pateikt. Mēs nebijām radītas, lai viena ar otru saprastos, bet es zinu, ka tu neesi sīkumaina. Zinu, ka varu tev atklāt kaut ko un tu par to nejutīsi ļaunu prieku» esmu pavisam viena. Ne viņa bērnos, ne viņa sievā es neatrodu tavu brāli Simonu.

Mana brāļa vārdu viņa izrunāja, ar milzīgu pacilātību uzsvērdama pēdējo zilbi, un es redzēju, ka viņā no jauna uzliesmo mežonīgā, nerimtīgā kaislība, kas bija sadedzinājusi viņas dzīvi.

— Viss, ko esmu darījusi un ar ko esmu samierinājusies viņa bērnu labā, — māte turpināja, — es neesmu to darījusi dēļ viņiem, bet dēļ Simona. Tā ir uzticība. Uzticība nozīmē sev -sacīt, domājot par otru? «Tā es izturētos, ja viņš būtu šeit.» Vai tu zini citu iespēju, kā mirušais lai tev joprojām dzīvotu? Es jūtos viņam tuvāk, kad esmu gluži viena un rīkojos viņa labā iztālēm.

— Māt, vai tu pati nolēmi atbraukt šurp?

— Tavā tuvumā? Tas tevi pārsteidz? Jā. Acīm redzot. Bet tūlīt tu, Agnesa, sapratīsi. Satikties ar tevi man ir vienaldzīgi. Nejūtu ne nepatiku, ne prieku: nekā. Bet viņi mani satriec.

Viegla ietrīsēšanās viņas balsi mani brīdināja, ka tas, ko viņa tūlīt sacīs, nebūs patiesība.

— Un varbūt uzzinājuši, ka atrodos šeit, netālu no tevis, viņi labāk vēlēsies palikt mājās.

Es nekā neatbildēju. Nojautu, ka ir vēl kaut kas cits, bet nevarēju uzminēt, kas. Bez šaubām, māte saprata manas domas, viņa par to vairāk nerunāja.

— Lūdzu tevi ierasties ne tādēļ, lai teiktu šādas runas, —- viņa pēc mirkļa sacīja, — es vienkārši aizrāvos. Agnesa, es jau pa telefonu teicu, ka gribu tev kaut ko iedot.

Viņa pasniedza man tasi, lai no tās atbrīvotos, un uzlika roku uz rakstāmmapes, kas jau stāvēja uz gultas un ko pazinu no iepriekšējās-reizes. Ievēroju, ka mātei, kaut gan tagad jau bija pavasarīgi silts laiks, mugurā bija naktskrekls bez izgriezuma un ar garām piedurknēm, aizpogātām pie plaukstas pamata, un, kad viņa kustējās, es vairs neredzēju ne viņas krūtis, ne rokas, kas agrāk arī bij$ apaļas un skaistas. Viņa noklikšķināja slēdzeni, atvēra mapi un izņēma no tās palielu neaizlīmētu baltu aploksni.

— Tas ir tev. Notārs man nodiktēja šā dokumenta tekstu. Ar tā palīdzību viss, kas pagātnē bija nodarīts pret tevi un tavu dēlu, ir anulēts vai var tikt anulēts. Tavs dēls tiks atzīts par tantes Emmas mantinieku. Te ir va-jadzīgie dokumenti. Lasi.

Es noraidoši papurināju galvu.

— Agnesa, tas viss jau bija gatavs pirms kāda laika, bet es gaidīju šeit pie telefona līdz vakardienai, kad man paziņoja par tiesas prāvas norisi. Tātad nešaubies. Lasi. Nē? Uzmet acis vismaz tam, ko.esmu rakstījusi ar savu roku.

— Nē, māt. Aizlīmē aploksni. Es to aizsūtīšu tādu savam advokātam.

— Tā?

Māte paskatījās uz mani. Mēs cieši pavērojām viena otru. Es zināju, ka izjaucu viņas nodomu. Viņa bija gaidījusi šo mirkli un cerējusi saņemt pateicību, ko es būtu spiesta viņai izsacīt. Tagad savukārt es lasīju viņas domas, redzēju viņas sejā vilšanos un zināmu izbrīnu, kas vienā mirklī mani atalgoja par veselu laikmetu manā pagātnē. Tagad viņa nolieca galvu.

— Kā vēlies.

Viņa izbāza resnu mēli, nenolaizdama acis no manis, nolaizīja aploksnes malu, izlīdzināja to un aizlīmēja.

— Tagad vari iet. Es jūtos nogurusi.

Tas bija redzams. Pēc manas atteikšanā$ mātei sāka trūkt elpa. Biju ielikusi aploksni savā rokassomiņā. Es piecēlos. Šoreiz gribēju viņu noskūpstīt. Piegāju pie viņas, pieliecos, viņa mani atgrūda.

— Slimniekus neskūpsta! — viņa skarbi izmeta un, kad

es devos uz durvīm, piebilda: Mēs sazvanīsimies. Ar

labvakarul

Mana rīcība nepalika bez sekām. No vakardienas ienaidnieku puses tās jau bija sākušas iezīmēties; ar Polu Grū es biju nonākusi strupcejā. Nebiju varējusi viņam noslēpt, ka mana māte atrodas pilsētā, un visa Fonverta bija brīdināta, ka slimniece, kuras stāvoklis tik īsā laikā tik stipri pasliktinājies, var mani kuru katru brīdi aicināt pie sevis. Par Patrika lietu dēlam pastāstīju pavisam maz, neatklādama viņam, kas no tās iznāks mums, jo taisni šis iznākums būtu Pola sašutumu novedis līdz visaugstākajai pakāpei, un es baidījos, ka dēls nejauši varētu mani nodot viņa klātbūtnē. Vienošanās starp draugu un mani par telefona sarunām ilgi nepalika spēkā, un Polam reizēm gadījās piezvanīt, kad mājās bija tikai Reno, un apjautāties, kā klājas viņa vecmāmiņai.

Visu mūžu nebiju pratusi izlikties, bet tagad biju iegā-jusi tīšas noklusēšanas un pusmelu savirknējumā. Labirintā, kurā daudzas man līdzīgas prata lieliski orientēties, atrodot šo spēli pat par pikantu, bet es tanī jutos neveikli, kā apmaldījusies. Ja uz mani būtu skatījies kāds cits, nevis Pols Grū, tad varbūt es izgrozītos labāk, bet mana lācīgā drauga vaļsirdīgais skatiens mani pilnīgi atbruņoja.

Dienas ritēja, un es virzījos uz priekšu, pīdamās pārpratumos, taustīdamās un reizē gaišredzīga, jo stiprāk pieķēros savai šķietamajai laimei, jo vairāk tā man likās apdraudēta. To apdraudēja mūsu raksturu dažādība, un es vēl nesapratu, ka tā ir vispārēja vai vismaz bieži sastopama parādība; to apdraudēja arī mani gadi, un arī tie nebija nekas ārkārtējs. Esmu sastapusi vēlīnas mīlētājas, sievietes, kas jau pārdzīvojušas vairākas kaislības un katru reizi mīlējušas tā, it kā mīlētu pirmo reizi, un pēkšņi viņas sastop vēl kādu, ar kuru aizraujas, taču ne vairs drudžainā kaislē, bet ar apziņu, ka tā ir viņu pēdējā mīlestība. Viņas vismaz ir veidojusi viņu pagātne; viņas ir līdzīgas aktrisēm, kuras sasniedz pilnību Marivo komēdijas tēlošanā tanī brīdī, kad viņu seja jau vīst. Turpretī es nepratu lomu; man trūka teksta. īstenībā es mīlēju pirmo reizi, un šī mīlestība man nāca diezgan vēlu.

Šādas pārdomas rosījās manī, kad biju projām no Pola, braucpt uz Laroku vai no tās atgriežoties; dažreiz arī viņa klātbūtnē, kad mēs klusējām.

Atceros, kādu vakaru es tur aizkavējos ilgāk. Es vienmēr centos neaiziet pārāk negaidīti, pārāk ātri pēc tuvības mirkļiem. Iegāju pie Pola zālē, un tovakar viņš jau bija atsēdies pie rakstāmgalda.

— Agnesa, jūs atjausiet? Es izlabošu divas trīs vietas, uz kurām jūs aizrādījāt, kad nolasīju rakstu.

— Vai es jūs netraucēšu?

Jau iegrimis darbā, viņš neatbildēja: nē, es viņu netraucēju. Atsēdos un vēroju viņu. Tā bija man pilnīgi jauna situācija, jauna šādā ziņā: es skatos uz otru. Reno, ko atcerējos šinī mirklī, jo viņš nekad nebija tālu no manām domām, Reno bieži bijā tā skatījies uz mani, kad es strādāju lampas gaismā, un es pie tā biju pieradusi. Es nekad nevienam neesmu bijusi tas liecinieks, kurš netraucē un ar kura klātbūtni samierinās tas otrais, kas koncentrējas darbā. Kad, man redzot, bija izlabots raksts žurnālam, kas to gaidīja, Pols paskatījās pulkstenī.

— Labākais būs, ja es savu papīru nodošu tūlīt pa telefonu, numurs iznāks rīt. Patlaban es uzreiz dabūšu savienojumu.

Nenogaidījis manu atbildi, Pols jau noņēma klausuli. Teksts otrreiz slīdēja man gar ausīm un atkal uzbūra iespaidu un gleznu virkni. Runa bija par vaļu medībām, kuras pieminot man vienmēr atmiņā atausa manas mīlestības lielie mirkļi, kad es nedēļām biju gaidījusi krastā. Klausīdamās, kā Pols diktē savu rakstu žurnāla stenogrā-fistei un īpaši skaidri izrunā katru vārdu, lai novērstu pārpratumus, es sevī atklāju līdz šim nepazītu pacietības veidu. No šī vīrieša, kas bija pieliecies zem abažūra un no lejas tika apgaismots ar mašīnrakstīto lappušu atspīdumu, uz mani plūda autoritātes starojums. Pols pacieta manu klātbūtni, es panesu viņa klātbūtni. Cik žēl, ka viņš nespēj dalīt manu domu gaitu tāpat, kā es pakļaujos viņa domāml Te nu es biju viņa tuvumā, redzēju saskanīgas mājas dzīves ainu, kas citiem bija ļauta, man liegta. To kavēja sasniegt mūsu iekšējās pasaules lielās atšķirības. Un it īpaši Reno. Jo kopš abu strīda par Parizē es pārāk labi manīju, ka viņi krīt viens otram uz nerviem. Bet, sēdēdama līdzās šim vīrietim pie telefona, es sev piešķīru pusstundu ilūziju. Smeldzīgā laimes garša, ko bauda, jau zinot, ka tai lemts beigties, un tad no tās izspiež vēl pēdējo pilienu. Skumji dzirdēju, ka raksts tuvojas beigām.

Kad Pols bija beidzis, redzeju, ka viņš atgāzās atzveltnes krēslā, izstaipīja spēcīgo augumu un paziņoja, ka tik vēlā stundā — bija pāri vienpadsmitiem — viņš mani pavadīs. Nevarēju viņu atrunāt, un viņa mašīnas starmeši man sekoja tāpat kā pirmajā dienā, un tāpat kā pirmajā dienā pie ceļu sazarojuma, kur no šosejas sākās mans zemes ceļš, viņš apmeta līkumu un uzsauca: «Ar labu nakti!»

Nogriezos starp resnajiem robežstabiem un uzreiz lapotņu tuneļa galā ieraudzīju Fonvertu, apgaismotu nakts tumsā kā teātra dekorāciju. Ko tas nozīmēja? Abi dženo-viešu lukturi, kas karājās pa labi un pa kreisi ieejai, krustoja savus starus. Parādās Irma, vadu mašīnu tieši uz viņu, un viņa mani droši gaida. Kaklu man aizžņaudz šausmas. Viss man rāda, ka šoreiz ir ļaunāk nekā tad, kad bija aizmucis korsikāņu kucēns.

— Kas noticis?

— Mazais nav atgriezies. Divas reizes zvanīja no policijas.

— No policijas vai žandarmērijas?

— No policijas.

— Labi. Tad tas nav nelaimes gadījums uz ceļa. Bet kas tad? Runa taču. Pirio, klusul

— E, tīri bail. Reno ir arestēts.

— Ko?

— Pilsētā notikusi studējošo manifestācija un tad…

— Vai nevarēji pateikt man to uzreiz? īsta aitasgalvai

Atkrītu uz akmens sola, kājas man ir kā salauztas.

— Taisnība gan jums, īsta aitasgalva… Vai tad tā ir mana vaina?

Viņa pabrauka roku, laikam esmu pārāk stipri viņu satvērusi.

— Būs labi, nepinkšķi! Saproti, ka varēja būt daudz ļaunāk, varēja notikt smags nelaimes gadījums. Savieno mani ar policiju! Numurs — septiņpadsmit.

— Vai esat pārliecināta par numuru?

— Visā apgabalā viņiem ir septiņpadsmit!

Sis atklājums pārsteidz Irmu, viņa savieno mani ar policijas iecirkni, es paņemu klausuli un uzzinu, ka pēc stundu beigām kāds simts licejistu klīduši pa ielām, laukumiem, velnišķīgi bļaustīdamies, sasnieguši centru un, sablīvējušies pie Universitātes vecās ēkas, izrāvuši akmeņus no bruģa un svieduši tos rektora kabineta logos. Plūkšanās, aresti, divdesmit zēni aizlikti aiz restēm ar ieganstu, ka jānoskaidro viņu personība. Es saprotu vienu: ja es būtu palikusi mājās, — šoreiz noteikti apņemos saraut saites ar Polu, — tad tūlīt būtu visu to uzzinājusi un steigusies izraut dēlu no viņu rokām. Tagad viņi to aiztur jau septiņas stundas.

Pirio riņķo man apkārt, lūdzoši smilkstēdams, un, kad atgriežos pie mašīnas, suns instinktīvi nojauš, ka dodos meklēt viņa draugu: tiklīdz atveru durtiņas, viņš uzlec uz sēdekļa. Aizbraukdama uzsaucu Irmai:

— Pagatavo viņam vakariņas!

Tas nu viņai ir par daudz.

— Vakariņas? Un ko vēl, varbūt fanfaras?

Laukumā pie policijas iecirkņa aukstajā laternu gaismā valda klusums. Jūtos pārsteigta par to, bet tūlīt arī saprotu: ir pāri pusnaktij, vairums vecāku jau ir ieradušies izpildīt savu pienākumu pirms manis. Atvērusi durvis,

ieeju zālē un uzreiz ieraugu telpas galā uz sola piecus sešus zēnus, viņi sēž, ilgās gaidīšanas izvārdzināti, mans dēls pašā vidū. Zem acs viņam ir zilums, pulovers saplēsts. Ieraudzījis mani, viņš piece|as. Metos pie viņa.

— E, kundze! …

— Atvainojos.

Apstājos, mazliet nomierinos: viņam nekas nav lauzts, tas ir skaidri redzams. Pieeju pie barjeras, aiz kuras sēž policisti, parastie ielu kustības regulētāji, kas šovakar iecelti dumpja apslāpētāju pakāpē.

— Kundze, šeit ir policijas iecirknis! Nevis kaut kāda caurstaigājama sēta.

Sim vīram ir griezīgs provansiešu akcents.

— yai jūs esat arestētā radiniece? Vai esat ieradusies apliecināt viņa personību, dzīves vietu? Vispirms ieejiet pie komisāra kunga! Otrā stāvā. Dežurants jūs ievedīs.

Pagūstu ar roku draudzīgi pamāt dēlam: lai viņš saprot, ka es šo lietu neuzņemu traģiski, bet viņš jau mani pazīst. Uzkāpju augšējā stāvā. Pirms manis neviena nav, man tūlīt atver durvis. Noklausos komisāra garlaicīgo sprediķi, kas līdz manīm jau laikam ir nolietojies: droši vien viņš to atkārto jau piecpadsmito reizi — ar variantiem tēvam vai mātei, strādniecei vai pilsoniskai dāmai. Viņš tēlo nogurumu un grūtsirdību: tradīcijas gaist, pilsēta ir zaudējusi savus smalkos tikumus. Viņam nav tik skarbs akcents, un viņš runā izpušķoti. Uzdrošinos piezīmēt, ka es vēl nezinu pašu galveno.

— Kā? Dumpīgi izsaucieni, pilsētas ielās izlauzts bruģis, uzbrukums sabiedriskai celtnei — vai ar to jums nepietiek?

— Komisāra kungs, es gribētu zināt šīs manifestācijas iemeslu, mērķi. Ko tad šie zēni prasīja?

— Tada vēriena nekārtības nekas nevar attaisnot, šie velna apsēstie jaunieši sarīkoja manifestāciju tāpēc, ka atcelts kāds no viņu skolotājiem.

— Parizē kungs? Sakarā ar viņa rakstu par karu Al-žīrijā? Šo pasniedzēju atrauj no viņa skolniekiem dažus mēnešus, dažas nedējas pirms pārbaudījumiem.

— Tā! Jūs pieturaties viņu uzskatiem! Vārdu pa vārdam viņi saka to pašu. Ja jau vecāki domā tāpat!…

Viņš savaldās, es arī. Viņš mani atlaiž. Lejā formalitātes tiek izpildītas ātri. Man ziņos par sekām. Beidzot drīkstu pieiet pie aizturēto sola. Ryio, ko ne apstākļi, ne cildenais zīmogs zem acs… uzreiz redzu, ka nav

nekā nopietna… netraucē palikt tādam kā vienmēr, stāda

man priekšā savus biedrus.

— Ta ir mana māte, — viņš piebilst — Viņa ir deko-rētāja, darbā vēlu aizkavējas.

Viņi, izņemot vienu, mācās eksternātā un dzīvo tālu no pilsētas. Klusinātā balsī jautāju, vai varu kaut ko darīt viņu labā. Viņiem mājās nav telefona, tāpēc neviens no tuviniekiem nav ieradies; vecāki nekā nezina par to visu, un komisārs viņiem paziņos tikai rīt caur žandarmēriju. Uzņemu adreses, apsolu darīt visu iespējamo.

— Mamma, mēs jau sešas stundas te tupam, vēders kurkst.

— Tevi gaida vakariņas.

— Bet viņi?

Policisti saīguši atļauj man aiziet pēc sviestmaizēm un zeltera. Alu ne: alkoholiskie dzērieni ir aizliegti, bet… Reno mani gaida kopā ar viņiem. Atgriežos, un mēs ieturamies. Tad pievākt savu atvasi ierodas kāds ugunsdzēsējs, kas strādā līdz pusnaktij; viņš sanāk matos ar policistiem pavisam citādi nekā es un ar to pašu provansiešu akcentu kā viņi. Izmantoju šo apstākli: mēs ar Reno aizlavījāmies.

Pirio trīsēdams gaidīja mūs mašīnā.

— Tu man viņu atvedi! Nudien, to tikai tu spēj. Un paskaties uz viņu: varu zvērēt, ka viņš visu ir sapratis,— atsēzdamies blakus sunim, kurš aiz saviļņojuma plosās Reno rokās, dēls saka, piebilzdams: — Pagaidi, vēl nebrauc!

Mazliet novērsis seju dēļ ziluma, zēns mani apskauj tā, ka man pietrūkst elpas.

Mirkli braucam klusēdami. Reno tomēr kaut ko gaida. Jautāju, vai viņam nesāp.

— Acs? Nieki! Es nekā nejūtu.

— Vai tev iesita kāds policists?

— Jā. Toties es viņam parādā nepaliku, tā iebelzu pa liela kaulu. Viņš taisni palēcās. Paskaties, kādi man zābaki kājās.

Tiešām, tagad redzu, ka viņš apāvis smagos mednieku zābakus.

— Tad jau šis izlēciens bija iepriekš sagatavots?

— Tā vajadzēja. Ja grib, lai izdotos. Zābaki vēl nekā neliecina… Vai tad tagad, kad esi viena ar mani, tu uzskati, ka mēs rīkojāmies nepareizi?

— Būtībā ne. Es nespēju attaisnot tādu rīcību, ka īsi pirms eksāmeniem jums atņem pasniedzēju… Ceru, ka tas nepavērsīsies slikti pret tevi? Vai būsi sagatavojies? Tu nekad man par to nestāsti.

— Nav mana vaina, ka nestāstu: mēs redzamies reizi mēnesī, trīsdesmit otrajā datumā. Nebaidies, esmu sagatavojies.

Teiktais pārliecina mani tikai pa pusei. Bet iedziļināšanās jāatliek, tagad nav īstais brīdis.

— Es jūs nosodu tikai par to, ka jūs ar akmeņiem esat postījuši ļoti skaistu vecu septiņpadsmitā gadsimta ēku.

— Neraizējies par kariatīdēm: izsitām tikai vienu logu.

— Un tas ir viss?

— Tu jūties vīlusies?

Mēs skaļi iesmējāmies. Taču mani nomoka viens jautājums, ko nolemju tūlīt noskaidrot.

— Renol

— Jā?

— Neiedomājies, ka es tīši tik ilgi nogaidīju. Lai tevi atbrīvotu. Ka esmu gribējusi likt tev pārdomāt.

— Vai tev prāts? Tas nemaz pēc tevis neizskatītos!

— Es neatgriezos mājās uz vakariņām. Atbraucu tikai ap pusnakti. Un tikai tad uzzināju par tavu arestu.

— Taisni tā es domāju, kad tu neieradies ar pirmajiem vecākiem. Neesmu idiots, es sapratu. Sapratu, ka biji aizkavēta.

Mājās Reno, par spīti sviestmaizēm, kuras bija tikko notiesājis, kārīgi metās virsū ēdienam, un Irma nosodoša un sajūsmināta noskatījās.

— Tu mums visu izstāstīsi vēlāk, — es sacīju, lai pārtrauktu sīku aprakstu, kas grasījās izplūst. — Irmai jāiet gulēt, viņa jau tāpat šo pēcpusdienu ir diezgan daudz sirmus matus dabūjusi.

— To liec aiz auss, velnēn! Tava māte ir pārāk pielaidīga. Ja es no viņas nebaidītos, tad tevi iekaustītul

Irma skaļi nobučoja Reno uz vaiga.

— Tagad diezganl — es sacīju. — Notiesā kompotu un ej augšā nomazgāties, lai varu uzlikt tev kompreses. Es centīšos apbraukt tās piecas adreses…

— Braukšu tev līdzi.

— Dari man prieku un paliec mierīgs! Tu jau šodien uzstājies, ar to pietiek.

— Jā, bet viena tik vēlā naktī… — Reno saka un jau paceļ galvu, mainīdams lomu. — Es uztraukšos.

— Tas būs tev par sodu, — Irma taisnīgi nosaka, vēl

pieliedama viņam kompotu.

Noguldīts gultā, ar kompresēm, ko viņam apliku, nomierināts — Reno drīzāk likās noskaņots uz gulēšanu nekā uz uztraukšanos. Izdzirdēju tomēr it kā no tāluma:

— Paklau!

— Kas vēl būs?

— Mums tagad būs ko atcerēties.

Apsolīju dēlam tomēr, ka ņemšu līdzi suni.

Un devos ce|ā. Manī bija jūtams šoks. Pārdzīvoto bai|u šoks un arī šoks no pieņemtā lēmuma par šķiršanos ar Polu Grū. Man būtu bijis grūti aizmigt, un ilgais brauciens naktī man nāca par labu. Biju labi sastādījusi maršrutu, un man izdevās gan ciematos, gan lauku mājās brīdināt visas piecas ģimenes, no kurām trīs, jāatzīstas, gulēja kā lāči. Kad beidzot atgriezos mājās, izpildījusi savu misiju, izdzēsu starmešus, un Pirio pacēla ķepu; vēl nebija uzausis rīts, tomēr vienā debess malā jau kāpa pelēcīga dūmaka un sāka izdzēst zvaigznes.

Ilgi es negulēju. Jau deviņos no rīta man piezvanīja no viesnīcas «Konsuls Mariuss».

— Vai manai mātei ir sliktāk?

— Nevar teikt, kundze, salīdzinot ar iepriekšējām dienām. Bet mēs gribētu zināt, vai jūs šodien atbrauksiet. Mums vajadzētu parunāt ar jums.

Es sapratu. Nemaz neuzkāpu pie mātes. Mani sagaidīja pati viesnīcas īpašniece, ar ko nebijām redzējušās bieži, tomēr pazinām viena otru. Viņa ieveda mani savā dzīvoklī, visnemodernākajā šajā «modernizētajā» viesnīcā. Tiklīdz šī laipnā dāma ierunājās, es viņu pārtraucu, gan lai aiztaupītu viņai nepatīkamu apjukumu, gan aiz pēkšņas kautrības, kas mani pašu pārsteidza. Viesnīcā bija noraizējušies par manas mātes stāvokli; par viņas pamestību, par to, ka viņu vajag kopt īpaši, kaimiņiem tas ir apgrūtinoši. Raizējās vēl par kaut ko, bet to neizpauda vārdos.

— Es |oti labi saprotu. «Konsuls Mariuss» ir viesnīca, nevis slimnīca.

— Agnesas kundze, pilsētā tomēr ir lieliska slimnīca. Saforasa dziedniecības iestāde.

Es noraidoši pakratīju galvu.

— Ir arī franciskāņu slimnīca.

— Patlaban nedomāju par slimnīcas izvēli. Vai mana māte jums neminēja kādu cilvēku Parīzē, nenorādīja uz kādu ģimenes locekli, kas vajadzības gadījumā būtu

jābrīdina? Veci vai slimii cilvēki mēdz tā darīt, kad apmetas kādā viesnīcā.

— Parīzē neviena.

— Pat ne ārsta?

— Arī ne. Kundze, es pati viņu apmeklēju viņas apartamentā, viņa ir tik ļoti pārvērtusies… Es redzēju, kāda viņa bija, kad ieradās: viņa ir ļoti pārvērtusies, es taču nemaldos, vai ne?

— Jā. Tiešām. Tas ir brīdinājums. Slimība ātri progresē.

— Tad es viņai apvaicājos… Ak, ļoti smalkjūtīgi, varat man ticēt. «Man šeit ir meita,» — lūk, viss, ko viņa pateica. «Atbraucu šurp tāpēc, ka man šeit ir meita.» Tāpēc es, Agnesas kundze, tā kā man ir tas tas gods jūs pazīt, atļāvos…

— Viņa jums tā teica?.,. A, tas ir ļoti labi! Es ņemšu viņu pie sevis.

— O, tādā gadījumā…

— Ņemšu viņu pie sevis tūlīt. Teiksim, rīt. Ja jūs varat tik ilgi gaidīt.

— O! Cik vien ilgi vēlaties! Tas nav tik steidzami, tā es nekad neesmu domājusi. Ticiet man, es vēlu vislabāko… Reizēm slimnieki pārsteidzoši atlabst.

— Kundze, es lūgšu tikai vienu. Lai mūsu saruna paliek starp mums. Un pat… Šorīt es neuziešu pie mātes. Aiz vairākiem iemesliem. Nesakiet viņai nekāl Es viņu brīdināšu pa telefonu.

Viss noskaidrojās. Viss uzreiz. Izgājusī no viesnīcas, es uz mirkli apstājos. Manās domās kā negaisa beigās debesīs, kādas filmā veido ar īpašu montāžu un paātrinātu uzņemšanu, mākoņi vēlās, sadalījās un izšķīda. Sārīta spožā saule ielija manī. Man neizdotos panākt, lai Pols Grū atzīst par labu, ka es pārvedu māti uz Fonvertu, un arī no šī viedokļa mūsu šķiršanās kļuva neatvairāma. Manī modās nojauta, ka esmu ceļā uz atrisinājumu, ka drīz atradīšu izeju no savām grūtībām un, lai tā notiktu, vajag arī nest upuri.

Sī iekšējā atraisītība ļāva man neatsaukt svarīgo satikšanos šajā sestdienas rītā pie Rikāra tēva. Kāds klusuma mīļotājs bija kā uzēdies uz abu kurlo vecenīšu māju, ko patlaban atjaunoju: mani ļaudis jau darbojās ar krāsošanu, un es vācu mēbeles. Cena, kuru man Rikāra kunga kabinetā piedāvāja par šo īpašumu, desmit minūtēs uzkāpa tik augsti… ka nolēmu pagaidām galīgi nevienoties. Nogaidīšu, kamēr pēdējais virtuves trijkājis būs savā vietā un pēdējais cipars nosaukts. Apsolīju tikai šim klientam dot priekšroku pie vienlīdzīga piedāvājuma, jp jau tagad redzēju, ka vienā paņēmienā saņemšu simts procentu peļņas.

Pie pusdienu galda paziņoju dēlam un Irmai reizē, lai viena reakciju neitralizētu ar otra reakciju, par manas mātes ierašanos pie mums rīt sanitārā mašīnā. Manam paziņojumam sekoja abu mēms izbrīns. Es steidzos piebilst:

— Pateicos jums abiem, ka nesākāt skaļi klaigāt un ķildoties. Es zinu, ka tas nevienam nebūs uzjautrinoši. Bet es esmu apmierināta, ka varu to izdarīt.

Tā kā abi joprojām klusēja, es vēlreiz viņus uzslavēju un piebildu, ka slimniece vēl to nezina un ka es gribēju iepriekš aprunāties ar viņiem, iekams uzaicinu māti pie sevis.

— Vai jūs domājat, ka viņa gribēs? — Irma jautāja.

— Esmu pārliecināta.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Esmu par to pārliecināta.

Irma iegāja virtuvē. Reno nenolaida no manis acis, viena, ar zilumu, bija šaurāka, bet šo nevienādo acu ciešais skatiens man nelikās smieklīgs. Ko viņš domāja par manu lēmumu?

— Tā ir tava darīšana, — dēls beidzot sacīja, un mīkla palika neuzminēta.

Piezvanīju mātei pa telefonu. Izteicu savu piedāvājumu. Uz līnijas iestājās pilnīgs klusums, un es domāju, ka mēs esam atvienotas.

— Hallo?… Hallo, māte?…

Man neatbildēja. Beidzot izdzirdēju balsi, vārgu, bet skaidru, kas sacīja:

— Esmu ar mieru.

Pēc kafijas Reno teica, ka mazliet atgulsies un pēc tam ies uz baseinu — kā bieži sestdienās. Viņa vārdos saklausīju likteņa mājienu; es brīvi varēju apmeklēt Polu Grū.

Nolēmu nepieteikt viņam savu apmeklējumu. Tas būtu atvieglojis manu rīcību, mazinājis cenu tam, kas man maksāja dārgi. Braucu pa garu meža apkārtceļu, tas bija ļoti skaists, bet izdangāts, — to man bij parādījis Pols, un apkaimē to sauca par romiešu tilta ceļu. Mašīnas atsperes žēli čīkstēja, bet es sevi mierināju, ka braucu šeit pēdējo reizi. Es vairs neatgriezīšos šajos vējainajos gravu un izžuvušu strautu šķērsotajos gliemežnīcu iežos, kur nelielajās birztalās vēl auga daži ciedri.

Apturēju mašīnu vecā ciemata laukumiņā un atstāju to tur, tālāk gāju kājām. Negribēju vēl reizi braukt pa zemes ceļu, pa kuru pagriezienā tik bieži biju braukusi garām mājas fasādei. Tagad Laroka man bija redzama no augšas — un es apstājos. Šeit drupās bija patvērums, kur akmeņu nogruvumi un bukšu krūmi mani paslēptu, pat ja Pols paskatītos pa otrā stāva logu. Es atsēdos.

Nedaudzos mēnešos vecā aitu kūts bija atdzīvojusies. Vīteņaugus, it īpaši sidrabainās efejas, kuru pretošanās spējas mistrālam pazinu, biju likusi iedēstīt jau pašā ēkas atjaunošanas darbu sākumā, un tagad to mežģīnes apvija diezgan augsti mājas pakāji, iekļaudamies neapmesto akmeņu spraugās. Tikai sieniņa, kas apjoza pagalmu un kas šeit no augšas izskatījās ļoti zema, bija palikusi skarbi kaila. Ciematos netrūka vecu ļaužu, kas stāstīja, ka mūra sieniņas ap aitu kūtīm, kas tagad tik labi aizsargāja pret vējiem, agrāk aizsargājušas pret vilkiem. Man nekad nebija gadījies to pateikt Polam, kas būtu sajūsminājies vai arī paraustījis plecus: par viņu nekad nekā nevarēja zināt; un nu jau es viņam vairs to nestāstīšu.

Tagad sieniņa aizsargāja it īpaši puķes. Tās, kuras uz manu ieteikumu viņš audzēja toveros. «Jūsu padoms bija labs,» Pols sacīja, redzēdams, cik koši puķes auga. «Tikai viens mani kaitina, proti: jums vienmēr ir taisnība.» No tās vietas, kur es atrados, nevarēju saskatīt puķes, bet iepriekšējos apmeklējumos biju redzējusi, ka tās jau plaukst. Sevišķi daudzkrāsainās verbēnas, dzeltenas, mēļas, rūsganas, baltas, un Polam it īpaši patika zenzolī-nas. Viņš sirsnīgi smējās par šo vārdu. «Pol, es taču neesmu izgudrojusi šo vārdu, tās, kuras jūs man rādāt, ir zenzolīnas, sarkanīgi violetas.» Viņš teica, ka es esot nepārspējama, man neviens nevarot līdzināties noteiktības ziņā, bet es neatlaidos. Viņš ļoti smējās. Mēs abi ļoti smējāmies.

Vismaz māja, ko viņam ierīkoju, ir izdevusies. Tas, ko atstāšu viņam no sevis, nepazemos mani viņa atmiņās. Nokāpjot pa putekļaino ceļu, paejot garām metrus piecdesmit kailam klajumam, tiklīdz atklājas pagalma iekšiene, acīs krīt tur aizsegā augošie zaļumi, tie pārsteidz, un arī pašā mājā, istabās, ienācējs izjūt tādu pašu izbrīnu. Viņš nav paredzējis, ka aiz zemnieciskajām, rupjajām sienām Ir tik bagāta privātās dzīves, atmiņu, ceļojumu un sapņu atmosfēra. Katram ir tāda māja, kādu viņš pelnījis… Sie manas mirušās vecās draudzenes vārdi labi attiecināmi arī uz Polu.

Pietiekl Es jau grasījos atvilgt, stiept garumā. «Vēl mirkli, bendes kungs!» Esmu apņēmusies šķirties, un es šķiršos. Ar elkoni atbalstījos uz gruvešu kaudzes. Sākšu ar pirmo žestu, stāvēšu kājās, un tālāk viss ies pats no sevis. Vai man nebija desmit iemeslu? Turklāt viens bija tik vienkāršs un pārliecinošs, ka saturēja sevī visus pārējos: esmu joprojām palikusi Busardela, pārāk busarde-liska priekš šī cilvēka. Busardela, savas mātes meita, Busardela, Reno māte.

Reno, mans zēns… Saucu viņu palīgā, balstījos uz viņu. It kā lai skaļāk manī ieskanētos viņa doma, kaut kur no līdzenuma šurp atplūda tāla rūkoņa, kas man atgādināja viņa motorolleru. Visi mazie motori tarkšķ vienādi. Neredzamais motorollers tuvojās, sekoju tā skrejai lauku dziļajā klusumā. Mirkli troksni atbalsoja māju sienas, tad, spriežot pēc skaņas, motorollers brauc cauri vecajam ciematam, un nu redzu to izšaujamies uz zemes ceļa, lejā, man pie kājām… Renol Tas ir viņš, Reno! Uzreiz esmu kājās.

Viņš drāžas taisni uz Laroku, stūri turēdams rokās kā automātu. Viņa vakar teiktie vārdi: «Neesmu idiots, es saprotu…» Tagad viņš jau vairs nedzirdētu manu kliedzienu. Viņš ir nogriezies no ceļa, mūra sēta viņu aizsedz, kāds spēks mani met uz priekšu. Es skrienu. Pēc metriem piecdesmit aptveru savu muļķību: man vajadzēja atgriezties ciematā, paņemt savu mašīnu — tagad es nokļūšu tur par vēlu. Es tomēr turpinu skrējienu, traucu lejā, brīnos, ka nenogāžos. Mani velk, tur un nes viena vienīga doma, viena aina: viņš ar Polu kaujas. Šoreiz viņam pretī stāv pieaudzis vīrietis, kura spēku es pazīstu. Nogāze man palīdz, arī mana elpa, «tev ir īsta peldētājas elpa», Reno dažkārt sacīja… Acīs man saskrien asaras, kuras vējš nosusina. Beidzot manas kājas ir uz no-blietētās pagalma zemes… strauji attaisu durvis: zāle ir tukša. Māju es pazīstu no galvas. Kāpnes. Caureja-majā istabā: neviena. Augšējā zālē: tur viņi ir.

Tur viņi ir, katrs savā atzveltnes krēslā, esmu pārtraukusi mierīgu sarunu.

— Kur tu gadījies?

Reno attopas pirmais, Pols paskatās uz viņu, paskatās uz mani, atkal uz viņu. Tas ir līdzsvarotības mirklis gaiša dienas laikā, kad neviens no mums trim nesaprot, ko šeit dara trešais. Tagad mēs visi stāvam kājas.

Es vēl esmu aizelsusies, sirds man dauzās: nav jau man vairs divdesmit gadi. Mani atsēdina.

— Atvelciet elpu, — vīrietis saka.

Tas ir viss, kas viņam sakāmsl Dēls izņem no kabatas ķemmi un pasniedz to man.

— Sasukā matus, tu izskaties kā ārprātīga.

Viņi abi paliek stāvot manā priekšā, Pols vairāk apjucis nekā Reno, kurš laikam to mana.

— Viņa brīnās, kāpēc es esmu šeitl — Reno saka Polam, lai uzmudinātu viņu runāt, bet, tā kā viņš klusē, dēls parausta plecus un pievēršas man: — Ierados viņam jautāt, ko viņš gaida. Ko viņš gaida un nelūdz tavu roku.

Ko nozīmē šī mīkla? Jautājoši paskatos uz Polu, viņš izskatās nožēlojami — kā pieķerts noziedznieks, pēkšņi es saprotu, man kjūst viegli elpot, es sāku smieties, smieties… Smejos mazliet par daudz. Reno nevaru maldināt.

— Rimsties, māmiņ! — Un, tā kā es joprojām smejos, viņš atkārto: — Rimsties, es tev saku!

Beidzot aizsedzu seju ar rokām, un tagad arī Pols redz, ka mani trakie smiekli pārvēršas elsās.

Lūdzu atjaut man uz brīdi ieiet blakus istabā un palikt vienai. Atlaidusies gultā, piespiežu sevi stundas ceturksni gulēt nekustīgi, atslābināt muskuļus un domas. Šinī mirklī šīs mājas sargeņģelis mistrāls iedziedājās, vai arī tikai tagad es viņu izdzirdēju. Ar Eola kokli viņš pavadīja vienkāršos vārdus, kurus Reno nupat bija izrunājis un kurus es sevī atkārtoju. Viņam jautāt, ko viņš gaida … ko viņš gaida un nelūdz tavu roku… Uzkavējos mazliet ilgāk, pie durvīm klauvē. Pola balss jautā, vai nevēlos, lai pie manis ienāk dēls.

— Nē, nē, tūlīt iešu pie jums.

Papriekš ieeju vannas istabā atsvaidzināt seju, uzkrāsoju lūpas. Atgriežos pie viņiem. Viņi skatās uz mani tā, it kā es katram no viņiem būtu kļuvusi cita sieviete, un sāk runāt abi reizē. Ar rokas mājienu apturu viņus un smaidīdama saku:

— Nevajag, viss jau ir pateikts.

Pols atplaukst, divkārt apmierināts, jo esmu ar mieru un viņam pašam nav jālūdz mana roka.

— Nokāpiet, Pol, lejā un paskatieties, vai jums nav ledusskapi pudele šampanieša! Tagad būtu īstā reize.

— Skaidrs! — Reno piekrīt.

Palikusi divatā ar dēlu, atlaižos vienā no mīkstajiem ādas zviļņiem. Mans zēns atsēžas man līdzās uz atzveltnes. Saņemu viņa roku un piespiežu sev pie lūpām. Jūtu, ka šis skūpsts sākumā viņu samulsina, pēc tam viņš ar pirkstiem noglāsta man matus. Manī pulsē laime. Kāda fantazētāja es esmu bijusi. Ar dažām minūtēm man bija pieticis, es jau pāršķīru lappusi un uzņēmos risku, jo nevar zināt, kas mani sagaida ar šo cilvēku pēc pieciem, pēc divdesmit gadiem. Gan jau redzēs. Esmu tanīs gados, kad svarīga ir tikai tagadne.

Reno ciena manu domu, viņš atturas no jautājumiem. Tad es pati atbildu.

— Saproti: toreiz redzēju jūs abus saķeramies kā divus sadusmotus gaiļus.

— A! Sakarā ar Parizē?

— Nodomāju, ka jūs nekad nesapratīsieties.

— Muļķīgi. Cilvēkiem var būt pretēji uzskati, un tomēr… It īpaši starp vīriešiem. Un viņš nu gan ir īsts vīrietis. Veci vīrieši… gribu sacīt, tādos gados kā viņš, mani nezin kāpēc vienmēr ir interesējuši.

— Klusu!

Atgriezās Pols.

— Es labprāt gribētu zināt, — viņš iesāka, darbodamies ap korķi, — vai no jūsu puses…

Atkal pārtraucu viņu ar rokas mājienu. Cik raksturīga vīriešiem ir šī prasība pēc skaidri un gaiši pateikta apstiprinājuma! Manu, ka šo mirkli vēl var apdraudēt vulgāra tūļība vai jūtu izplūdums. Glābjos ar joku:

— Pol, pēc soļa, ko tik apņēmīgi ir spēris šis jaunais cilvēks… Jūs jau zināt, ka viņš ir vienīgā vara, no kuras esmu atkarīga… Galvenais, centīsimies iztikt bez aizkustinājuma!

Redzēju, ka Pols bija grasījies man tuvoties. Kamēr viņš savaldījies atkal ķeras pie pudeles korķa atbrīvošanas, Reno nemanāmi pasniedz man savu mutautiņu: tai, kas bija aicinājusi iztikt bez aizkustinājuma, acīs ir asaras. Korķis izsprāgst, un mēs dzeram.

— Pol, pārfs vārdu par ģimeni, — es saku, lai novirzītos uz citu tematu. — Darīšu jums tūlīt zināmu, ka tuvākajās dienās jūs varbūt par kaut ko jutīsieties pārsteigts. Bet nemēģiniet mani atrunāt: ir jau par vēlu.

— Es zinu. Jūs ņemsiet savu māti pie sevis.

— Vai viņš jums jau pastāstīja? Jūs abi laiku neesat veltīgi šķieduši.

— Varu jums pateikt, ka to otro jautājumu viņš man izsacīja pāris vārdos… Jautājums par jūsu māti attiecas tikai uz jums. Ja jums vēl ir kaut kas ar viņu runājams …

Pols domāja par pārrunām, nezinādams, tāpat kā Reno, ka tās jau beigušās sekmīgi un ir sankcionētas ar dokumentu, kura nozīmīgumu mans advokāts man jau ir izskaidrojis. Par gūtajiem panākumiem pastāstīšu Polam vēlāk; galu galā es nebūšu pirmā sieviete, kas precēdamās kaut ko noslēpj savam nākamajam vīram no savas agrākās dzīves.

— Es, Pol, pati skaidri nesaprotu, kāpēc ņemu māti pie sevis. Bet varat man ticēt, ka tas nav aiz aprēķina. Es jūtu, ka starp viņu un mani kaut kas ir mainījies. Nespēju skaidri pateikt, kas manī norisinās, kopš redzu, ka viņa tik strauji pārvēršas, bet kaut kas tas ir. Arī māte droši vien nespētu paskaidrot, kāpēc atgriezusies mirt manā tuvumā. Tomēr viņa tā ir nolēmusi.

Saruna par manu māti, viņas tēls bija, gluži dabiski, ievirzījies starp mums trim, it kā ne tikai tāpēc, lai mēs pasargātos no jūtu izplūdumiem un banalitātēm.

— Es nevaru tev izskaidrot, — teica Reno. — Viņa ir mana vecmāmiņa, un es viņu it kā nemaz nepazīstu.

Pols skatījās pa logu tālumā uz pakalniem, tā viņš šajā istabā mēdza gremdēties pārdomās.

— Nu un man liekas, — viņš lēni sacīja, — ka laikam esmu sapratis. Vismaz to, kāpēc jūs, tieši jūs viņu pieņemat.

— Vai tiešām, Pol? Tad pasakiet arī man!

— Vēlāk. Neesmu vēl pietiekami drošs. Bet, ja tas ir tā, kā es domāju, tad arī jūs pati to sapratīsiet un būsiet droša pirms manis.

Pēc tam Reno noskurinājās, izslējās, iespurdzās kā suņuks, kas pārāk ilgi ir izturējies mierīgi, un sāka aplūkot sienas, apjūsmot trofejas, elku dievus. Paskatījos pulkstenī, tagad varēju aizbildināties ar priekšdarbiem, kas veicami slimnieces pārvešanai.

Pagalmā es apturēju Polu un norādīju uz sieniņu, ko rotāja puķes, kas šūpojās vējā.

— Pol, vai esmu jums stāstījusi, kam senāk noderēja šīs mūra sieniņas? Kādēļ tās tika celtas? Iedomājieties, lai aizsargātos pret vilkiem!

— Kaut kas traks! — Pols iesaucās. — Viņa zina visu.

— Jā-āl — otrs apstiprināja. — Viņa ir personība. Viņai ir galva uz pleciem.

Nodevu mātes vajadzībām visu Fonvertas apakšējo stāvu. Mana gulta bija visplatākā visā mājā: nogādājām to lejā viesu istabā; un sev liku uznest to, kurā bija gulējis Peirols. Ja pie mātes ieradīsies apmeklētāji no Parīzes, viņu rīcībā būs viesistabai blakus esošā velvētā zāle. Peirola mazā dušas telpa noderēs viņas apkopšanai. Reno un es ēdīsim virtuvē vai dārzā, kad laiks būs jauks.

Kad māte no sanitārās mašīnas tika pārnesta gultā, kārtīgi apsegta, kad bija atvērts logs uz tagad jau sazaļojušajiem zīdkokiem un viņa varēja dzirdēt nevis mājas trokšņus, jo tā klusēja, bet dārzā un netālajā priedulājā čalojošos putnus, viņa izdvesa dziļu nopūtu un pateica, ka jūtoties labāk nekā viesnīcā. Kad es ieteicos, ka mums būtu vieglāk, ja pa nakti pie viņas būtu kopēja, māte bija ar mieru. Irma apņēmās rūpēties par slimnieci dienā, un es palūdzu, lai mājkalpotāja no ciemata nāk pie mums katru rītu un paliek līdz pievakarei. Sos pasākumus izlēmām nelielā apspriedē ar Irmu mātes atbraukšanas dienā; mēs sarunājāmies virtuvē, kur slimniece nevarēja mūs dzirdēt.

— Tētīt žēlīgais! — iesaucās Irma savā provansiešu akcentā, kas, gadiem ilgi sarunājoties ar mums, varbūt bija vājinājies, bet atklājās šādos uzbudinājuma mirkļos; viņa pat saķēra vaigus ar abām rokām. — Tētīt žēlīgais, cik viņa ir sakritusies! Tiesa gan, neesmu viņu redzējusi kopš okupācijas. Pat tanīs trūcīgajos laikos viņa vēl bija stalta, branga dāma. Kas tagad no viņas ir atlicis? Viņas nabaga radiniece.

Rekordlaikā man izdevās panākt, ka mātes istabā ievilka telefona papildaparātu, ko viņa varēja lietot, nepieceļoties no gultas. Man diezgan neatlaidīgi vajadzēja pierunāt, lai viņa pati piezvana savējiem uz Vandeika avēniju un pārējiem. Negribēju modināt viņos aizdomas, ka es tīšām esmu atvedusi māti pie sevis un šeit turu. Taču es redzēju, ka viņa noteikti nevēlējās nevienu radinieku savā tuvumā. Viņa to man sīki izskaidroja, es pieredzēju viņas ilūziju, viņas matriarhālā lepnuma sabrukumu.

— Tavs brālis Valentīns? Drīz jau būs desmit gadi, kopš viņš izstājās no mūsu uzņēmuma. Kā pirmais garāmgājējs viņš aizrāvās ar darbu lēto īres māju būvju kantorī. Viņš ir man rādījis savus projektus, ar kuriem ne mazumu lepojas. Ko es tur redzēju? Šausmas, ģeometriskus skudru pūžņus, apavu kārbas, uzkrautas citu virs citas. Kad atceramies mūsu nekustamos īpašumus Monso līdzenumā! Tur pat izīrējamās mājas izskatījās ka privātas savrupmājas, tikai plašākas. Redzi, no šī viedokļa varbūt Valentīns ir aizgājis vistālāk no mums. Un kas tad vēl varētu mani apmeklēt? Vai tās abas, ko tu redzēji šeit pie sevis? Jā, todien viņas uzvedās labi. Bet man viņas nav nekas. Man vairs nav tuvinieku, ir tikai sabiedrotie. Tava svaine Zanna, Simona sieva, audzina bērnus pretēji veselā saprāta prasībām: iznākumu tu redzēji. Ja kāds atļaujas viņai ko aizrādīt šajā sakarībā — iedomājies! — viņa iekaist dusmās. Viņa saka. «Tie ir mani bērni.» Pilnīgi trakā! Tie ir un vienmēr būs Simona bērni! — teica māte, paceldama balsi.

— Māt, nomierinies! Tu sev dari pāri.

— Kā vienmēr, kad domāju par viņu. Man ir aizdomas, — māte sacīja, izsliedama pirkstu, — ka viņa prāto par otrreizēju apprecēšanos. Ja viņai iegribēsies, viņa to izdarīs, kaut arī viņai ir četri bērni uz kakla. Viņa joprojām ir ļoti bagāta. Kamēr mēs pēc kara zaudējām naudu, viņai tā vairojās. Viņas vecvecākiem piederēja muiža ar divsimt hektāriem zemes Senbrissūforē, un tā ir blakus Sarselai, — vai tu mani saproti? Vai gribi zināt? Simona 2anna nav nekāda atraitne. Jā! — māte aiz domu asociācijas piebilda. — Es laikam tevi pārsteigšu. Tagad, kad esmu kļuvusi pilnīgi vientuļa, man visvairāk trūkst tava tēva. Mēs neizskatījāmies kā sevišķi saderīgs pāris. Tava tēvs bija tik gauss — vai atceries? Man vienmēr vajadzēja viņu sapurināt. Bet sešus gadus, kopš viņš ir miris, viņa man trūkst. Ja viņš būtu nodzīvojis vēl dažus gadus, es domāju, ka vecums mūs būtu tuvinājis.

Dzirdot tā runājam par tēvu, manī modās rūgtas un skumjas pārdomas. Es zināju, ģimenē par to klīda valodas, ka sen atpakaļ mana māte, tolaik neglīta jaunava, bez pūra bija apprecējusies aiz aprēķina ar savu radinieku — manu tēvu. Dēļ Busardelu bagātībām, kuras bija rēgojušās aiz šī jaunekļa, kas ari nebija valdzinošs, — esmu redzējusi viga fotogrāfijas, kas uzņemtas pirms manas dzimšanas, — māte bija atteikusi savam nabadzīgajam līgavainim, kaut gan vigu mīlēja. No tā bija izrietējušas nesaprašanās starp laulātajiem draugiem, abu savienoto dzīvju nesaskaņas.

Māte minēja vēl trīs četrus ģimenes locekļus — arī bez mazākā siltuma.

— Māt, bet tante Luīza? Tu par viņu nerunā, bet viņa ir ļoti laba. Vienmēr bijusi laba.

— O, nabadzīte Luīza atbrauks. Viņa atsteigsies, par spīti saviem gadiem, ja es došu kaut mazāko mājienu. Bet ko es varu no viņas gaidīt?

Ar nicīgu grimasi māte atbīdīja uz pašu klana ceļmalu šo svaini, dzimušu Busardelu, kurai bija bijis vairāk drosmes nekā manai mātei, jo viņa bija apprecējusies ar savu iecerēto, arhīvistu bez rentes; tante Luīza vienīgā no visiem dzīvoja tuvībā ar laimi, bet ģimenes locekļi viņu vienmēr sauca par «nabadzīti Luīžu». Tā šajā istabā mana ģimene saira, māte atstūma tās locekļus citu pēc cita.

— Bet man neviens nav vajadzīgsl — viņa izmeta un aiz noguruma un riebuma novērsās.

— Katrā ziņā tev vajag viņiem pateikt, ka tu esi pie manis. Un tas jāpasaka tev pašai. Tas man ir ļoti svarīgi. Es aizeju, te ir telefons, ar Parīzi var dabūt savienojumu katrā laikā.

— Labi. Tev par prieku. Bet es paziņošu tikai vienam, viņš pateiks pārējiem. Mani nogurdina telefoniskas sarunas.

Viņi ieradās diezgan ātri. Saņēmuši oficiālu ziņu, neviens negribēja palikt pēdējais. Kad Busardelu namā atskanēja nāves soļi, viņi pēc sena paraduma mobilizējās. Jau agrāk biju ievērojusi, ka Busardeliem, kas maz mīlēja cits citu, tikai turējās kopā, nāves gadījums ir lielāks pievilkšanās spēks nekā dzimšana vai laulības. Priecīgie notikumi netuvināja visvairāk.

Fonvertā viņi — no sirds vai liekuļoti — skaļi izpauda nožēlu par slimnieces bēdīgo stāvokli. Un Gastona An-rieta, kas vienmēr ir bijusi milzīga runātāja, paziņoja man liecinieku klātbūtnē:

— Tā taču ir kaheksija! Viņa ir pēdējā kaheksijas stadijā. Agnesa, kā jūs varējāt turēt mūs nezināšanā?…

Anrietas balss skanēja ne sevišķi pārliecināti. Viņa bija aizvilkusi mani un vēl divas trīs radinieces līdz priedulājam, tālu no mātes istabas vaļējā loga. Redzēju Fonvertā iebrucējus. Melnie tērpi, sieviešu cepures, vīriešu tumšie uzvalki — tas viss šausmīgi nesaskanēja ar manu sauli, aptraipīja manus zaļumus un gaišās sienas. Atbildēdama centos nepaaugstināt balsi:

— Lūdzu, Anrieta, novērsīsim pārpratumus. Māte bija likusi sevi aizvest uz viesnīcu «Konsuls Mariusss», neaprunādamās ar mani un pat nebrīdinādama mani. Uzzināju tikai pēc nedēļas, ka viņa tur ir. Un viņa man neslēpa, ka arī agrāk jutusies diezgan pamesta no ģimenes.

Šinī mirklī pie mums pienāca Irma.

— Busardela kundze lūdz visus savā istabā, tikai Ag-nesas kundze lai nepūlas nākt.

— Vai viņai kļuvis sliktāk? — mana māsīca steigšus jautāja.

— Nu nē, domāju viņa vienkārši grib aprunāties. Ar jums, kundzes… Manuprāt, — Irma turpināja, tiklīdz bijām palikušas divatā, — kaut kas no jūsu runām ir aizgājis līdz viņas istabai.

— Tu taču tur biji, vai tu kaut ko dzirdēji? Vai mēs runājām tik skaļi?

— Dzirdēt, ko sauc par dzirdēšanu, viņa nedzirdēja. Bet cilvēki, kas ir tuvu nāvei, tāpat sajūt.

Brālis, svaine un abas māsīcas iznāca no mātes istabas, bet nekā nepaskaidroja. Es nekad nedabūju zināt, ko māte bija viņiem sacījusi. Tad ieradās mans ārsts; kad viņš bija izmeklējis slimnieci, stādīju viņam priekšā savu brāli un atstāju viņus vienus.

— Kā ir? — jautāja pārējie Valentīnam, kad ārsts bija aizgājis.

— Mātei ir tas, ko viņa vienmēr ir domājusi.

— Tā ir diagnoze, — mūsu pedante neatlaidās. — Mēs jau paši to nojautām. Bet prognoze?

— Drūma.

— Domāju gan! — mana svaine noskaldīja. — Ar šo šaušalīgo slimībul Jūsu ģimene piesargājās man par to stāstīt. Manā ģimenē tādi gadījumi nekad nav bijuši. Mani nabaga bērnil… Un kad paredz visļaunāko?

— Tas var ilgt trīs nedēļas, tas var ilgt trīs mēnešus, — Valentīns atbildēja.

— Ak, tā viņi vienmēr saka, viņi ir nepanesami!

— Viņi tā saka aiz profesionālas smalkjūtības.

— Vai aiz nezināšanas.

— Tā ir taisnībai Tiešām jājautā, kāds labums no visiem viņu pētniecības institūtiem. Jo kopš laika gala šajā jomā mēs neprogresējam.

Ļāvu viņiem runāt neiejaukdamās. Man ārsts bija sacījis: «Ja varēšu viņu uzturēt pie dzīvības vēl piecpads. mit, divdesmit dienas, tad būšu izpildījis savu pienākumu.»

— Kā tad mēs nolemsim rīkoties? — iejautājās viena no sievietēm. — Vai paliksim?

— Jā, bet cik ilgi? — Simona Zanna sacīja. — Man Parīzē ir bērni. Jāuztur sakari ar Patriku. Starp citu, Agnesa: man ir ļoti labas cerības. Mēs iesniedzām pārsūdzību, pašreiz ir sākusies medicīniska ekspertīze, viss ved uz atbrīvošanu.

— Patiesi?

— Tā domā advokatūras vecākais, un viņš gan zina, ko saka.

— Priecājos par jums. Vai pateicāt to Patrika vecmāmiņai?

— Pēdējos jaunumus ne. Vēl ne.

— Vajadzēja gan.

— Pareizi! Vēl būs laiks. Bet pagaidām mēs atgriezīsimies Parīzē. Agnesa, jūs taču mums paziņosiet īstajā brīdī?

— Protams. Un jūs varat uzturēt sakarus ar Fonvertu telefoniski.

— Kad tas notiks, mums ir jābūt klāt.

Valentīns paskatījās pulkstenī.

— Ja man rīt no rīta nebūtu administrācijas padome… Bet tieši būs. Laime vēl, ka ir lidmašīnas.

— Taksometrs iet no šejienes līdz lidostai divdesmit minūtes, — es viņam paskaidroju. — Un tu vari izsaukt mašīnu pa telefonu.

— Es nebraucu ar «Mistrālu», — paziņoja Pola 2anna. — Vienmēr braucu un braukšu tikai ar parasto ātrvilcienu. «Mistrālā» ir kondicionēts gaiss, un man no kon-dicionēta gaisa sākas sinusīts.

— Izmantojiet jūs arī lidmašīnu. No šejienes uz Parīzi ir kādi desmit reisi dienā.

— Agnesa, vai jums prāts? Es nekad nelidoju. Es taču esmu ģimenes māte.

Sinusīta pazīmes es nemanīju, bet nelabi man kļuva, kad viņi visi atkal atgriezās pilsētā. Šoreiz viņi tur palika tikai trīs dienas, turklāt Valentīns pat paguva aizlidot uz Parīzi un atgriezties, pārējie viņu gaidīja. Viņi bija apmetušies viesnīcā un dienu kvernēja Fonvertā. Vajadzēja viņiem piedāvāt brokastis un pašai ēst kopā ar viņiem. Reno bija sapīcis par nelūgtajiem viesiem.

— Neesam vairs kā savā mājā. Taisni pretīgi!

— Lai paliekl Liec viņus mierā! Taisni tā ir labi.

Viņš tikai lūdza man atjauju ēst brokastis kopā ar

Irmu. Es smaidīju, redzēdama, cik dedzīgi viņš steidzās uz liceju. Pārējo laiku viņš mācījās savā istabā vai arī aizklīda ar savu suni tālākajā sakņu dārza nostūrī. Pirio, ar nemaldīgu suņa talantu atdarinādams savu saimnieku, arī vairījās no šiem ērmīgi ģērbtajiem jaudīm un nejāva sevi glāstīt. Es beidzot redzēju, kā ļoti pilnīgi iemiesojās senais sapnis, kas mani tik ilgi bija vajājis, sapnis, ko es domās saucu «murgs par svešiniekiem mājās»: es atgriežos savā dzīvoklī un atrodu nepazīstamus ļaudis, kuri negrib iet projām; cenšos viņus pierunāt, dusmojos, kliedzu pēc palīdzības — nekādi neizdodas viņus aizdzīt, un tad es uzbudināta atmostos. Ar šo bezgaumīgi ģērbto baru, kas pārplūdināja manu mīļoto pajumti Fonvertu, es nestrīdējos, necīnījos, bet katrs vārds, ko no viņiem dzirdēju, pat visikdienišķākais, jau daudzkārt dzirdētais, mani atsvieda atpakaļ pagātnē, no kuras ar tik lielām pūlēm biju atbrīvojusies, un atkal uzurdīja manī slimīgo satraukumu, kaut biju cerējusi, ka esmu no tā pilnīgi izdziedinājusies.

Kopt māti man bija vieglāk, un viņai bija pavisam viegli. No rūpēm, kuras viņai veltīju, viņa acīm redzami guva arvien pieaugošu apmierinājumu. Es arī. Droši vien līdzīgu — bet kādu? Vakaros māte ar nožēlu vēroja slimnieku kopējas parādīšanos. Dienu es biju pie mātes. Biju pilnīgi pārtraukusi savu nodarbošanos; tas manā amatā un šajā apvidū bija iespējams uz ārsta paredzēto laiku. Mana sekretāre un telefona aparāts ar klusinātu zvanu veica neatliekamo; pēc katras sazināšanās, kura attiecās uz darbu, es atgriezos velvētajā zālē un pie mātes istabas durvīm gaidīju, kamēr viņa sauks mani. Zvaniņu, ko biju novietojusi uz nakstgaldiņa, viņa nelietoja.

Sākumā viņai labāk patika palikt vienai, itin drīz vienai ar mani. Mana klātbūtne māti netraucēja. Viņa turpināja iekšējo dialogu ar manu nelaiķi brāli, nejauzdama mani kā lieku trešo. Būdama brīvdomātāja, tāpat kā visi viņas ģimenē, kā visas vai gandrīz visas viņas aprindas, matē nebija spērusi soli baznīcā citādi kā tikai uz bērēm vai

laulībām un ari tad vienīgi aiz pieklājības. «Nekādu izlikšanos, bet ari ne skandālu,» viņa bija sacījusi senāk, kad vēl valdīja. Tāpēc viņa atteicās pieņemt manu paziņu dominikāni, kas strādāja pilsētas bibliotēkā, kurā bija bagātīgi inkunābulu krājumi.

— Nē, — viņa teica, uz spilvena pavalstīdama galvu. — Nēl Ja būs lemts stāties soģa priekšā, tad ari šāda veida saruna nekā nevar mainīt.

Māte arvien mēdza izteikties vārdos, kurus varēja saprast gan šā, gan tā un kuri viņai jāva būt vaļsirdīgai pa pusei. Viņa pat piebilda:

— Būtībā tu domā tāpat kā es.

Ja māte būtu ticējusi dievam un bijusi pārliecināta, ka satiksies ar zaudēto dēlu, tad droši vien neatlaidīgās domas par Simonu viņai nebūtu sagādājušas tādas sāpes, kādas viņu krimta. Bez šaušalām, varbūt pat bez bailēm viņa redzēja tuvojamies galu, bet sirdi viņai plosīja izmisums, ka viņa beigs ciest aiz mīlestības uz nelaiķi dēlu, beigs mīlēt. Pienāks mirklis, kad izdzisīs kaislība, kura viņa bija degusi, trīsējusi, bet dzīvojusi. Un tā izdzisīs bez cerības. Sīs mocības viņā virda bez vārdiem, bez atzīšanās. Māte manām rokām Jāva apkopot savu miesu, kas cieta maz, bet šī dvēseles pekle piederēja tikai viņai vien.

— Agnesa, dod man ar kaut ko izskalot muti. Man ir pretīga garša mutē.

Atbalstīju viņai galvu. Viņa izspļāva silto ūdeni, kuram biju pielējusi labi daudz zobu eliksīra, un tomēr man degunā iesitās nenovēršamās nāves pretīgā smaka.

Tantes Luīzas ierašanās apgrūtināja mūs abas. Man vajadzēja ar viņu kavēties augām pēcpusdienām zālē vai dārzā, lai aiztaupītu mātei viņas saldeno pļāpāšanu. «Nabaga Luīza» novecoja atmiņās par mīļoto vīru, pagātnes miglā; viņa pilnīgi noraidīja tagadējos laikus un brīžiem runāja mazliet nesakarīgi. Par ģimeni viņa izteica pārdomas, kurās reizēm trūka žēlsirdības, un šī viņas raksturam neparastā īpašība liecināja par vientulības un gadu iespaidu, kaut gan viņas sejā, kurā nebija dziļu grumbu, tas neizpaudās. Šķita, ka viņa savos astoņdesmit gados jutās visai žirgta, šī nabaga Luīza, «kas nekad nav bijusi sevišķi veselīga» — otrs ģimenē bieži atkārtots apgalvojums. Nelaiķa vīra uzticīgās bijušās sekretāres pavadībā tante Luīza bija apmetusies viesnīcā «Konsuls Mariuss», «jo tur tava māte tika labi uzņemta». Un jautājums par viesnīcas izvēli izvērtās par veselu notikumu, kad pēdējās dienās saradās citi mūsu radinieki. Dzirdēju gaušanās variācijas par šīs paaudzes Busardeliem.

— Vai vari iedomāties, viņi visi apmetušies dažādās viesnīcās! Anrietai šķiet, ka Simona Zanna izvēlējusies pārāk dārgu. Valentīns viņām paskaidro, ka tikai viņa izvēlētā viesnīca atbilst viņa stāvoklim. Kā tas izskatās? Šādā mirklī tāda dalīšanās!

— Tante Luīza, tas nav sevišķi svarīgi.

— Ir gan, mī|ais bērns. Tas uz kaut ko norāda. Ģimene vairs neturas kopā. Agrāk… agrāk, vajadzētu sacīt senāk, mēs veidojām vienotu klanu, stāvējām plecu pie pleca, ja vajadzēja, nesām upurus. Es arī esmu nesusi upurus, — viņa sacīja klusinātā balsī, kaut gan mēs bijām tālu no mājas, platānu alejā, — tikai dievs zina cik daudz sarūgtinājumu man bija jānorij Vandeika avēnijā! Un es nekā nesacīju. Vispārējās interesēs. Tās bija galvenais. Kad uzņēmumā bija vajadzīga nauda, visi Bu-sardeli to ieguldīja — tieši un netieši. Katrs iemaksāja savu daļu. Ja, tā bija ģimene.

— Bet redzi, cik vienoti viņi tomēr steidzās palīgā Patrikam!

— «Viņi»? Kādi viņi? Tu. Tevi lūdza, lai tu ej liecināt, un tu gāji. Tevi lūdza aiz diviem iemesliem: pirmkārt, vajdzēja glābt naudu, otrkārt, tā bija tavas mātes ideja. Viņai Jā, viņa ir palikusi Busardela, kaut gan nav dzimusi Busardela. Un tagad, redzi nu, viņas drīz vairs nebūs.

Mēs sēdējām uz nocirsta koka stumbra, ko biju likusi atvilkt šeit ēnā, lai nebūtu jāliek sols, ko aizstāja šis apsūnojušais sēdeklis.

— Vandeika avēnija! — viņa ieteicās, rokas saņemdama. — Lielā galerija, pa kuru es skraidīju, kad biju maza, plašais pagalms, ziemas dārzs, rotonda Monso parka pusē. Tā bija vesela pasaule. Ak, tā tiks nopostīta! Agri vai vēlu. Lai tās vietā uzbūvētu īres namu… Kā viņi saka? Standing. Visu nojauks, nolīdzinās ar zemi kā Bastīliju. Un tomēr mūsu savrupmāja ir vecās Parīzes da|a… Vai atceries lielās sanākšanas, ģimenes pusdienas?

Izmantoju iespēju mainīt sarunas virzienu.

— Kā tad neatcerosi Sevras servīzi ar diviem B, it īpaši Vedžvudas šķīvjus.

~ Redzu tos kā šodien! Gaiši zils, ar mēļu, pats vērtīgākais Vedžvudas porcelāns. Tu nevari sacīt, ka man zūd atmiņa.

— Un Sidonijas receptes!

— Jā, viņa bija pārākā par visām, — tante apstiprināja tik svinīgi, it kā runa būtu par kādu valdibas galvu. — Viņa pārspēja visus pavārus, kas nāca pēc tam.

— Vai viņas lielākais triumfs nebija fazāns Svētās Alianses gaumē?

— Pilnīgi pareizi.

— Vai ar šo fazānu nesaistās kāda anekdote, kādas vēsturiskas atmiņas?

— Protams!

— Tante Luīza, vai neesi tās aizmirsusi?

— Kur nu! Tas ir viens no mūsu ģimenes vēstures balstiem! Starpgadījums, kas mums bija tikpat nozīmīgs kā darījumi ar gruntsgabaliem. No tā sākās viss: bagātība, cieņa, iespaids. Klausies, kā tas bija. Tas notika okupācijas laikā, agrākās — vecvecās okupācijas laikā pēc Vaterlo. Jo mēs jau tad, pat vēl senāk bijām parīzieši. Sī notikuma varonis bija tavs vecvecvec… īsi sakot, tavs ļoti tāls sencis. Kādu dienu viņš bija aizvedis savu nelielo ģimeni, laulāto draudzeni, bērnus un kalponi, ēst brokastis kādā slavenā restorānā… vārdu esmu aizmirsusi, bet nosaukumam nav nekādas lomas. Un tur…. tieši tur sāka gatavot slaveno, speciālo ēdienu, to pašu Svētās Alianses fazānu. Tanī dienā to pasniedza pie visiem galdiem un zālē atradās’ visi sabiedrotie pilnā skaitā un parādes formā: krievi, angļi, austrieši un nezin kas vēl. Nu, visu to redzēdams, tavs sencis, kas bija īsts parīzietis, Parīzes patriots… tavs sencis, kuram piedāvāja šo fazānu, atsacījās no tā, noteikti atsacījās, turklāt visai asos vārdos, kuri būtu varējuši viņam dārgi maksāt. Visā zālē iestājās klusums, un viņš bez aplinkiem pateica direktoram, kurš bija atsteidzies… viņš pateica… viņš sacīja, visiem sabiedrotajiem dzirdot…

Tante, galvu pastiepusi uz priekšu un saspringti skatīdamās vienā punktā, sastinga, it kā gaidīdama, lai kāds suflieris viņai pačukst repliku.

— Bērniņ, es vairs neatceros, — viņa satriekta atzinās. — Ak, tas ir skumji! Redzi, kā nu iznākj diža ģimenes tradīcija, vēsturiski vārdi, kuri ir atkārtoti simt piecdesmit gadus; es vēl biju vienīgā, kas varēja atstāstīt šo notikumu, es biju pēdējā.,, Un tagad! Izbiris no galvas.

Jo intīmākā sfērā ievirzījās mātes kopšana, jo vicg. lāku sirdi es viņu aprūpēju. Sāpes lokalizējās iekšās, radās caureja, slimniecei aizvien retāk izdevās laikā pasaukt palīgā. Pēc katra tāda gadījuma vajadzēja mainīt gultas veļu, turklāt tik bieži, ka man pat bija jānopērk vēl palagi; vajadzēja apmazgāt māti, nomazgāties pašai, dezinficēt atsevišķus priekšmetus un izvēdināt piesmir-dušo istabu. Māte nesūdzējās, pat neatvainojās. Jā, kopējai, kura dežurēja naktīs, viņa atvainojās, ja tas gadījās. Man ne; pat ne reizi viņa neizpauda nožēlu par nepatīkamajiem gadījumiem. Es uzminēju, ka ne mātes nevarība, ne pilnīgā atkarība viņu nepazemoja manās acīs. un te saskatīju viņas raksturu un varbūt cildinājumu manam raksturam.

Kad gulta bija sakārtota, istaba izvēdināta, pa logu istabā plūda dārza smaržas, māte nekustēdamās atpūtās un lūdza, lai es neaizeju.

— Bet nesēdies gultas galvgalī, tad man jāpagriežas. Labāk tanī mazajā atzveltnes krēslā. Pievelc to pie gultas kājgaļa. Gribu tevi redzēt.

Viņa ieurba skatienu manās acīs un tā, ilgi klusēdama, gulēja. Izturēju viņas skatienu, kaut gan maz varēju tanī izlasīt. Pēdējo reizi mūsu dzīvē māte man uzdeva savu mīklu. Sēdēju pie viņas, biju tanī vecumā, kāds bija viņai, kad norisinājās mūsu smagākās nesaskaņas; šis vecums bija manā sejā un augumā. Nebiju vairs meitene un arī ne jauna sieviete, vienu un otru māte bija maz mīlējusi — viņa vēroja četrdesmitgadīgo Agnešu, kāda biju izveidojusies, atrazdamās tālu no viņas. Mātes neatlaidīgajā skatienā bija kaut kas neizskaidrojams. Es arī nenolaidu acis no viņas, cenzdamās apmierināt viņas vēlēšanos, redzēju viņu tādu, kādu viņa gribēja redzēt mani, un viņa k|uva man arvien nepazīstamāka.

Kopš tās dienas, kad biju sākusi kopt māti un viņu kopu, redzēju viņu pārvēršamies it kā no manu roku pieskārieniem, un pārvērtības nebeidzās. Agrāk tik druknais augums vairs neielieca gultas matraci, un viņas seja bija galīgi sakritusies, kā pareizi bija pateikusi Irma. Vispirms mātei pazuda tuklie vaigi, pēc tam dubultzods; apaļumi ieplaka, viņa izdila. Kad sejā bija palikuši tikai kauli un āda, izdilšana neapstājās, šķita, ka arī kauli pamazām sarūk. Kā pārgatavojies auglis dažkārt atklāj kodolu, kas tam nemaz nav līdzīgs, tā māte saruka par būtni, kura viņā bija mājojusi un kuru nekad neviens, ne citi, ne es, nebija nojautis. It kā aiz tuklajiem vaigiem, aiz tauku noslāņojumiem mātes sejas iekšienē kopš ilgiem gadiem būtu biezā čaulā iesīkstējusi trausla, neizveidojusies dubultniece, kura tomēr nebija mirusi, bet bija gaidījusi šīs pēdējās dienas, lai nāktu pasaulē. Visu mūžu māte bija slēpusi no mums fotogrāfijas, uzņemtas pirms laulībām; viņa neļāva tās ielikt ģimenes albumā. «Nevajag, es nebiju glīta.» Tagad es sāku par to šaubīties.

Manai mātei, no kuras tik daudz biju cietusi un pret kuru biju cīnījusies, manai mātei Busardelai vairs nebija jātēlo līdzšinējā loma, viņa atkāpās, dodama vietu ļoti jauniņai meitenei, ko bija sevī apslāpējusi, nodevusi un varbūt pat aizmirsusi. In extremis1 māte izdzisa, parādījās mazā Marija Morpēna, kura sensenis bija dzīvojusi, valkājusi kleitu ar pelerīni, nēsājusi mazu platmalīti un bizi pār plecu.

Viņas balss kļuva aizvien vājāka, izruna neskaidrāka. Viņa sacīja: «Drusciņ dzert» vai «Man karsti», vai «Atkal maza nelaimīte» meitenītes tonī, un šī izdilušās mirējas bērnišķība mani nepārsteidza. Es atmetu viņai segu, darīju visu vajadzīgo. Viena pati, bez palīgiem: tā man likās labāk. Uz mirkli atrāvu skatienu no sejas, ko agonija bija vērtusi jaunu, un, sniegdama mātei pakalpojumus, kādus sieviete pacieš tikai no otras sievietes un ļoti reti māte no meitas, es pavēros uz savas dzīvības avotu. Redzot šo novītušo kailumu, kas mani it kā hipnotizēja un pat mulsināja, jo es, uzaugusi gadsimta sākuma paradumos, māti biju redzējusi vienmēr tikai pilnīgi apģērbtu, tagad, redzot vēderu, kurā, kā zināju, mājo iziršanas perēklis, es iedomājos, ka pirms četrdesmit gadiem tur bija veidojies cits svešķermenis, cits audzējs, mazītiņš, kas bija ātri palielinājies: es. Pirmo reizi mūžā bez sašutuma apzinājos, ka esmu iznākusi no šīs dzīvās ligzdas.

Kad viņa zaudēja samaņu un sāka gārgt, es pametu istabu, atstāju savu vietu citiem, kuru uzmācība vairs

Pēdējos mirkļos (latin.).

nevarēja aizsniegt māti. Viņa jau bija tālu. Dēlu es aizsūtīju projām no Fonvertas. Pols piezvanīja pa telefonu, un es lūdzu, lai viņš tagad nenāk un gaida, kamēr viņam piezvanīšu. Gribēju būt vienatnē nevis ar māti, jo viņas šeit jau vairs nebija, bet vienatnē ar sevi, tāpēc uzkāpu priedulājā un atsēdos uz skuju paklāja. Es sapratu. Pati to neapzinādamās, biju pasākusi gluži neveicamu, pat aizliegtu darbu un biju guvusi panākumus: es izlaboju pagātni. Un māte bija man palīdzējusi. Tagad viņa varēja aiziet.

Viņa uzkavējās vēl divas dienas. So divu dienu laikā organisms, pamests savā varā, cīnījās un gārdzieni kļuva aizvien skaļāki, izvērtās basā, pēc tam atkal vecās, dusmīgi protestējošas sievietes balss skaņās. Dzirdēju to visu caur durvīm. Pārējie, sapulcējušies guļamistabā, šausminājās, it īpaši tante Luīza. Es ne. Vairs nebija tas laiks.

Un tad pievakarē istabā iestājās klusums.

Tūlīt viņu aizvedīs. Pārējie brauks dažs ar vilcienu, dažs ar lidmašīnu. Kā pieklājas, sēru furgonā būs ari ģimenes pārstāvis: tantes Luīzas pavadone ir uzņēmusies veikt šo garo ceļojumu. Anrieta parūpēsies par tanti Luīzu vilcienā. Pēc divām dienām uz apbedīšanu es ar lidmašīnu ieradīšos Parīzē un vakarā atgriezīšos mājās. Nolēmu, ka Reno nebrauks man līdzi, un paziņoju to radiem. Viņš un Pols pavadīs mani uz lidostu un vakarā abi sagaidīs.

Pols smalkjūtīgi ierodas no rīta uz izvadīšanu. Viņš ar Reno uzturas mājas otrajā pusē, kamēr zārku iznes ārā un ieliek furgonā. Noīrētā mašīna, kas ir pienācīgāka nekā taksometrs, aizvedīs uz pilsētu «ģimeni», kuras locekļi atpūtīsies katrs savā viesnīcā līdz vilciena vai lidmašīnas atiešanai.

Visā platānu alejas garumā abas mašīnas viena aiz otras brauc cilvēka soļu ātrumā. Pavadu tās kājām, lai furgona šoferim atvieglotu pagriezienu zemesceļa līkumā, kas ir diezgan ass. Nostājos iepretim abiem resnajiem robežstabiem, kuri iezīmē Fonvertas teritoriju.

Furgons apgriežas veiksmīgi. Tagad tas bez skaņas aizslīd pa nogāzi starp augstajiem viršiem. Furgonam seko otrs automobilis, no kura man māj ar rokām. Abas mašīnas, katra ar savu kravu, šķirsies bez jebkādām ceremonijām zemienē, pie šosejas sazarojuma. Cauri zariem redzu, ka itin drīz pazūd visa mana agrākā ģimene, dzīvie un mirusī.

Griežos atpakaļ pa lapoto tuneli, ko pavasaris un rīta gaisma krāso zeltainā zaļumā. Drīz vien paātrinu soļus, jo esmu ieraudzījusi, ka alejas galā pie māias durvīm stāv un mani gaida abas mana mūža mīlestības.

SATURS

Zeltītie režģi Laiks mīlēt ,

Эриа Филипп БУССАРДЕЛИ II

Золотая решетка Вреыя любить Второе издание

Рига «Звайгзне» 1988 На латышском языке

Перевод с французского Яусмы Абрам Художник Илзе Креслинь

Erlfl Filips BUSARDELI II

Galv. redaktora vietnieks V. Ozols Redakcijas vadītāja li. Cimermans Redaktors R. Krautmanis Gaiv. māksliniece A. Lubgān« Maksi, redaktors /. Sitnirks Tehn. redaktore /. Dledava Korektore 1. Tarvida HB M* 3900

Nodota salikšanai 23.10.87. Parakstīta iespiešanai 15.03.88. Formāts 84x108/32. Tipogr. papīrs Nr. 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 31,08 uzsk. Iespiedi., 31.41 uzsk. krāsu novilk., 30,18 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pasūt. Nr. 1397. Cena 2 rb|. 60 kap. Izdevniecība «Zvaigzne». 226013, Rīgā. Gorkija Iela 105. Izdevn. Nr. 7312/L-227. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā. 226004, Rigā, Vienības gatvē II.

[1] lielajā parīzē. (vāc.)

[2] saīsinājumi no offizierlager — virsnieku nometne un Statnm-lager —. ierindas kareivju nometne. (Vāc.)

[3] dārgais. (angl.)

[4] Ļoti pateicos. (angl.)

[5] oficiant! (angl.)

[6] mēs. dcgollieši, mēs zinām, ar ko tas viss beigsies. (Angl.)

[7] * vicloire — uzvara. (fr.)

[8] esmu nevesela. man jāiet uz tualeti. (Vāc.)

[9] nevienam nepiederošā zeme. (angl.)

[10] nesaprotu. (vāc.)

[11] nav nevienas. (vāc.)

[12] 1 oficiera kungs. (vāc.)

[13] neviena cilvēka uz perona! (vāc.)

[14] - 1397

[15] montuārā 1940. gada 24. oktobri Petēns satikās ar Hitleru. (Tulk. piez.)

[16] godīga spēle. (angl.)

[17] nimfa, kura pēc romiešu leģendas sniegusi padomus karalim Numam. Ar Egerijas vārdu apzīmē slepenu padomdevēju. (Tulk. piez.)

[18] 1 es esmu. (provansiešu dialektā.)

[19] satiku inspektoru. es viņu nogalināju. (Provansiešu dialektā.]

[20] Ķīniešu brīvprātīgo nodaļas devās palīgā korejiešu tautas armijai 1950. gada novembrī, pēc tam kad ASV un viņu sabiedroto karaspēks zem ANO karoga iebruka Korejas Tautas Demokrātiskajā Republikā. (Tulk. piez.)

[21] godīgs spēlētājs (angl.),

[22] nevienam nepiederošajā zemē (angl.

[23] sim gadījumam (latin.).

[24] sērojoša māte. (latin.)

[26] pusaudzis (amer.).

[27] vīrieša smarža (itāl.).

[28] nesisa tunika — Šeit: ļaunums, no kura nevar atbrīvoties.

Content

Eriā Filips Busardeli-2

Filips Eriā Busardeli-3 Zeltītie režģi

I

III

IV

V

VI

VIII

IX

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

Filips Eriā. Busardeli-4 Laiks mīlēt

SATURS