Folkners Viljams

Lācis

Lācis

STĀSTS

Šoreiz cilvēkam līdzi bija suns. Divi zvēri, ja ņem vērā Veco Benu, lāci, un divi cilvēki, ja ņem vērā Būnu Hogenbeku, kura dzīslās ritēja lāsīte tādu pašu asiņu kā Semam Fāzersam, kaut arī Būnā plūda vienkāršo laužu asinis, un tikai Sems un Vecais Bens, un jauktenis Lauva bija bez vainas un nesamaitāti.

Viņam bija sešpadsmit. Jau sešus gadus viņš gāja medībās kopā ar pieaugušajiem. Jau sešus gadus viņš klausījās jaukākās sarunas pasaulē. Sarunas par tāliem, lieliem mežiem, tik nozīmīgiem un veciem, kādus neminēja neviens dokuments — ne tie, kurus bija parakstījuši baltie, savā naivumā uzskatīdami, ka nopirkuši kādu gabalu meža, ne indiāņi, kas nežēlīgi krāpās, izlikdamies, ka viņiem ir tiesības uz mežu, ko viņi pārdod; nozīmīgāki par majoru de Speinu un to ielāpiņu, ko viņš bija nopircis, labi zinādams, ka mežs nav pērkams un pārdodams; vecāki par veco Tomasu Satpenu, kurš majoram de Speinam bija pārdevis gabaliņu meža, labi zinādams, ka mežs nav pērkams un pārdodams; vecāki pat par veco Ikemotubi, čikeso virsaiti, kurš to bija pārdevis vecajam Satpenam un kurš savukārt labi zināja, ka mežs nav ne pērkams, ne pārdodams. Sarunas par cilvēkiem, ne jau par baltajiem, melnajiem vai sarkanādainajiem, bet par vīriem — medniekiem, kas apveltīti ar gribu un drosmi izturēt, ar pieticību un prasmi izdzīvot, par suņiem un lāčiem, un briežiem, ko mežs slēpj savos biezokņos, stingri noteikdams katram savu vietu sensenajā un nerimtīgajā cīņā saskaņā ar senseniem nepārkāpjamiem likumiem, kas nepazīst nožēlu un žēlastību; pati labākā izprieca, par kuru labākas nevarēja būt, tīkama stāstītājam un vēl jo tīkamāka klausītājam; balsis skanēja rāmi un svinīgi, atcerējās un apsvēra, un pārsprieda, un apkārt bija trofejas — bises un ragi, un ādas, sakārtas pie sienām pilsētas namu bibliotēkās vai plantāciju kantoros, vai (un tas bija visjaukāk) turpat medību nometnēs, kur karājās nesadalītie, vēl siltie liemeņi un vīri, kas zvērus nošāvuši, sedeja pie kamīna, kurā dega malkas šķilas, ja bija mājas un kamīns, bet, ja to nebija, tad brezenta telšu priekšā ap lielu ugunskuru, no kura cēlās liesmas un diiini. Vienmēr tur bija pudele, tā ka viņam sāka likties, it ka šie lieliskie, spēcīgie drosmes, gudrības, ātruma un izmanības mirkļi sakopoti un pārvērsti brūnganajā šķidrumā, kas nebija domāts sievietēm, zēniem un bērniem, to dzēra vienīgi īsti mednieki, pieminot nevis izlietās asinis, bet kaut kādu pirmatnīgā, nemirstīgā gara iemiesojumu, dzēra taupīgi, pat pazemīgi — nevis pagānu zemiskajā un veltīgajā cerībā iegūt ar to vērtīgās īpašības — veiklību, spēku un ātrumu, bet par godu tām. Un tā viņam tajā decembra rītā šķita, ka tas viss sācies ar viskiju, tas likās tik dabiski, it kā citādi nemaz nevarētu būt.

Vēlāk viņš saprata, ka sācies jau daudz agrāk. Sācies jau tajā dienā, kad viņš pirmoreiz rakstīja savu vecumu ar diviem cipariem un brālēns Makāslins pirmo reizi aizveda viņu uz nometni, uz lielo mežu, lai viņš sev no meža izpelnītos mednieka vārdu un godu, ja pietiktu pazemības un izturības. Viņš jau toreiz, kaut arī vēl nemaz neredzējis, bija saņēmis gluži kā mantojumā lielo, veco lāci ar slazda sakropļotu ķepu, kurš turpat vai simt jūdžu plašā apkurtne bija kļuvis pazīstams, dabūjis sev vārdu tāpat ka cilvēks: bija garum gari stāsti par uzlauztām un izvandītam kukurūzas klētīm, par meža aiznestiem un aprītiem sivēniem, cukam un pat teļiem, par izsvaidītām cilpām un lamatam, par sakropļotiem un nogalinātiem suņiem, par skrošu lādiņiem un pat lodēm, kas raidītas tiešā tēmējumā, taču panākušas ne vairāk kā zirņu sauja, ko puišelis izpūtis pa cauruli, — tā bija sen pirms zēna dzimšanas aizsākta postījumu un iznīcināšanas trase, pa kuru brāzās pinkainais milzenis, īstenībā brāzās nevis ātri, bet ar lokomotīves nežēlīgo un neatturamo mērķtiecību. Viņš pazina to, vēl nemaz neredzējis. Viņš vēl nebija spēris kāju cirvja neskartajos mežos, kur lācis atstāja sakropļotās ķepas pēdas, kad tas jau rādījās viņam sapņos — pinkains, milzīgs, sarkanām acīm, nevis ļauns, tikai pārmērīgi liels, pārāk liels suņiem, kas dzina tam pēdas, zirgiem, kas pūlējās to panākt, cilvēkiem un viņu raidītajām lodēm; pārāk liels apkārtnei, kurā tas mita. Zēns it kā iztēlē skatīja to visu, kas viņa jutekļiem un prātam vēl nebija aptverams: bojāejai nolemto mežu, kura malās pastāvīgi ar cirvjiem un arkliem grauzās cilvēki, kas baidījās no tā, tāpēc ka tas bija tik plašs un tāls, un neskarts, milzums cilvēku, pat nepazīstami cits citam šajā apvidū; kur vecais lācis bija dabūjis sev vārdu un kuramcauri brāzās nevis vienkāršs mirstīgs zvērs, bet nevaldāms un neuzveicams seno, aizgājušo laiku anahronisms, senās brīvās dzīves rēgs, kopsavilkums, apoteoze, ap kuruv riebuma un baiļu saniknoti, nevarīgi cilvēki ņudzēja un vicināja cirvjus kā pigmeji ap snaudā iegrimuša ziloņa kājām; veco lāci, nevaldāmu, bet vienu; nemirstību ieguvušo atraitni bez bērniem — veco Priamu, kas zaudējis savu veco sievu un pārdzīvojis visus savus dēlus.

Kad viņš vēl bija mazs, trīs, pēc tam divus un tad vienu gadu pirms tā laika, kad viņš pats varēja iet medībās,, viņš katru novembri vēroja, kā furgons aizved uz Lielo zemieni, uz lielajiem mežiem suņus, segas, pārtiku, bises un viņa brālēnu Makāslinu, un Tenijas Džimu, un ani Semu Fāzersu, kamēr tas vēl nebija pārcēlies uz pastāvīgu dzīvi nometnē. Viņam šķita, ka viņi dodas nevis medīt lāčus un briežus, bet uz gadskārtējo tikšanos au lāci, kuru viņi nemaz nedomā nogalināt. Pēc divām ne>dēļām viņi atgriezās bez trofejas, bez ādas. Viņš to arīnebija gaidījis. Viņš nebija baidījies, ka šoreiz furgonā kopā ar citām ādām un ragiem varētu būt arī tā. Viņš pat neiedomājās, ka pēc trim vai diviem gadiem, pēc gada viņš pats būs tur un varbūt trāpīs tieši viņa bise. Viņš apzinājās, ka tikai pēc tam, kad viņš būs nokalpojis savu apmācības laiku mežā un pierādījis, ka ir cienīgs kļūt par mednieku, viņam ļaus uzmeklēt sakropļotās ķe^pas pēdas un arī tad šajās divās novembra nedēļās viņš, tāpat kā brālēns un majors de Speins, un ģenerālis Kompsons, un Volters Jūels, un Būns, un suņi, kas baidījās to vajāt, un šautenes un bises, kuras pat nespēja to ievainot, būs tikai sīks krislītis šajā gadskārtējā krāšņajā rituālā par godu vecā, niknā lāča nemirstībai.

Beidzot pienāca viņa diena. Braucot vieglajos ratos kopā ar brālēnu un majoru de Speinu, un ģenerāli Kompsonu, viņš ieraudzīja mežu cauri rāmajam, gandrīz ledainajam novembra lietum un vēlāk, atcerēdamies to, vienmēr redzēja augstu, bezgalīgu meža sienu novembra dūmakā, kad diena tuvojas mijkrēslim un gads iet uz beigām, drūmu, nepieejamu (pašlaik viņš pat nespēja noteikt,, kurā vietā viņi varētu iekļūt mežā, kaut gan zināja, ka Sems Fāzerss gaida viņus tur ar furgonu), un viņi vēl arvien brauca cauri laukiem, kur rēgojās kaili kokvilnas un kukurūzas stiebri, pēdējiem mežmalas laukiem, ko cilvēki ar tādām pūlēm atkarojuši varenajam mežam, līdz beidzot viņam sāka likties, ka gandrīz smieklīgi sīkie rati šajā milzu plašumā vairs nemaz nevirzās uz priekšu (šī doma viņam arī ienāca prātā vēlāk, pēc daudziem gadiem, kad viņš jau bija pieaudzis cilvēks un redzējis jūru), bet kā maza, vientulīga laiviņa, sastingusi uz vietas, tikai šūpojas augšup un lejup plašā okeāna klaidā, kamēr ūdens un arī laikam nekad neaizsniedzamā sauszeme, kurai viņi tikko manāmi tuvojās, arvien plašāku vēra līci, kur varēja izmest enkuru. Viņš iebrauca tajā. Sems gaidīja, ietinies vatētā segā, uz furgona sēdekļa, un no pacietīgajiem iejūgtajiem mūļiem cēlās garaiņi. Tāpat kā blakus Semam viņš bija sācis savu apmācību mednieka gaitām ar trušiem un citiem sīkiem dzīvnieciņiem, tāpat tagad blakus Semam, zem vienas mitras, siltas vatētas segas, kas oda pēc nēģera, viņš uzsāka savu mācekļa ceļu īstā lielā mežā, un biezoknis pavērās, lai uzņemtu viņu, un tūlīt atkal noslēdzās, ļāva viņam ieiet un atkal noslēdzās, kad viņš brauca tālāk, ratiem ritot nevis pa iebrauktu meža ceļu, bet pa taku, kas parādījās desmit soļus priekšā furgonam un izbeidzās desmit soļus aiz tā, un šķita, ka ratus nevelk mūļi, bet spiež uz priekšu neskartā, tomēr plūstošā apkfirl.no miegaina, kurla, gandrīz pilnīgi tumša.

Viņam bija tā, it ka desmit gadu vecumā viņš piedzīvotu pats savu piedzimšanu. Un tas viņam nemaz nelikās dīvaini. Viņš it kā bija piedzīvojis to visu jau agrāk un ne tikai sapņos. Viņš ieraudzīja nometni — nekrāsotu vienstāva mājiņu ar sešām istabām, celtu uz pāļiem, lai pavasara ūdeņi to neapplūdinātu, — tieši tādu, kādu viņš to jau bija skatījis savā iztēlē. Viņš palīdzēja vīriem steigā šā tā iekārtoties mājā, un pat visas viņa kustības bija viņam jau pazīstamas, iepriekš paredzētas. Un tad divas nedēļas viņš ēda vienkāršu, steigā gatavotu ēdienu — skāņu, sakritušu maizi un meža dzīvnieku gaļu — brieža un lāča, un tītara, un jēnota —, nekad agrāk nebaudītu ēdienu, ko ēda un paši gatavoja vīrieši, kuriem pirmkārt rūpēja medības un tikai pēc tam ēdiena gatavošana; un gulēja, apsedzies ar rupjām segām, bez palagiem, kā guļ mednieki. Ik dienas pelēka rītausma sa^ stapa viņu un Semu Fāzersu uz zvēru takas, vietā, kas bija viņam atvēlēta. Tā bija pati neizdevīgākā vieta, kur vismazāk varēja cerēt uz medījumu. Viņš to jau bija gaidījis; viņš pat klusībā necerēja, ka šajās pirmajās medībās dzirdēs dzinējsuņu rejas. Tomēr dzirdēja. Tas notika trešajā rītā nezin no kurienes atplūda neskaidra, gandrīz nesaklausāma skaņa, taču viņš zināja, kas tā ir, kaut ari nekad nebija dzirdējis veselu baru suņu dzenam medījumu; skaņa kļuva arvien spēcīgāka, sadalījās atsevišķās balsīs, un beigu beigās viņš jau varēja izšķirt starp pārējiem sava brālēna Makāslina piecus suņus.

—    Tagad pacel bisi maķenīt ieslīpi uz augšu, — Sems sacīja, — uzvelc gaijus un tad stāvi pavisam mierīgi.

Tomēr viņam vēl nebija lemts, šoreiz vēl ne. Pazemības viņam netrūka, to viņš bija apguvis. Un apgūs arī pacietību. Viņam vēl tikai desmit — un vēl tikai pirmā nedēla. Mirklis aizritēja. Viņš it kā redzēja briedi nozūdam starp kokiem, ragainu, dūmakainu, skrējienā izstiepušos, un meža pelēcīgais miers vēl atbalsoja suņu rejas, kad tās jau bija izdzisušas tālumā; no drūmajiem meža dziļumiem pelēcīgajā, mitrajā rīta krēslā atskanēja divi šāvieni.

—   Tagad nolaid gaiļus, »=■. Sems sacīja.

Viņš to izdarīja.

1 — Tu to jau zināji, —: viņš sacīja.

—    Jā, — Sems teica. — Es tev mācu, kā rīkoties, kad nav bijis izdevības šaut. Kad lācis vai briedis jau paskrējis garām, bet gaiļi paliek uzvilkti, var gadīties, ka tiek nogalināti cilvēki vai suņi.

—    Un tas arī nebija viņš, — zēns sacīja. — Tas pat nebija lācis. Tikai briedis.

—    Jā, — Sems sacīja, 1 — tas bija tikai briedis.

Tad kādu rītu, jau otrajā nedēļā, viņš atkal izdzirdēja dzinējsuņus. Šoreiz viņš jau pats, negaidot Sema brīdinājumu, pacēla savu pārāk garo, pārāk smago, lielam cilvēkam piemēroto bisi, kā Sems bija mācījis, kaut ari zināja, ka suņi un briedis nepienāks pat tik tuvu kā iepriekšējā reizē, rejas bija tikko sadzirdamas. Tās skanēja pavisam citādi, kā viņš nekad agrāk nebija dzirdējis. Tagad viņš ieraudzīja, ka Sems pats pienācis pie viņa, Sems, kurš bija viņu mācījis, kā jāuzvelk gaiļi, jānostājas tā, lai labi varētu redzēt uz visām pusēm, un tad jāstāv nekustīgi.

tr—: Klausies nu, == Sems sacīja.j

Zēns klausījās — nevis skanīgajā straujo pēdu dzinēju korī, bet aizžņaugtā kvekšķēšanā — oktāvu par augstu, un tajā jautās tāds kā apjukums vai pat pazemība, ko viņš vēl nespēja izprast, rejas skanēja it kā negribīgi, suņiem gausi virzoties uz priekšu, un palēnām noklusa tālumā, un vēl ilgi gaisā vibrēja augsta skaņa, gandrīz kā cilvēka vaimanas, žēlabaina, skumja, un šoreiz viņam nebija tādas sajūtas, ka suņi dzītos pakaļ kaut kam, kādam neredzamam, dūmakainam apveidam. Zēns dzirdēja Sema elpu turpat blakus. Redzēja, kā ieelpa izpleš Sema nāsis.

—    Tas ir Vecais Bensl — viņš čukstus iesaucās.

Sems nekustējās, tikai lēnām grieza galvu, ieklausīdamies rejās, kas pamazām noklusa, un viņa nāsis strauji un ritmiski cilājās.

—    Re, kā, — viņš sacīja. — Pat neskrien. Soļo.

1 — Bet kā viņš te gadījās? — zēns iekliedzās. — Kāpēc?

—    Viņš nāk te katru gadu, — Sems sacīja. — Vienreiz. Ešs un Būns saka, viņš te nākot, lai aizdzītu projām mazos lāčus. Liekot tiem vākties projām un nerādīties, kamēr mednieki aiziet. Var jau būt. — Zēns vairs nedzirdēja nekā, tomēr Sema galva vēl arvien lēnām griezās, līdz zēnam bija redzams tikai viņa pakausis. Tad viņš atkal pievērsās zēnam — pazīstamā seja bija nopietna un neizteiksmīga, kad viņš nesmaidīja, un vecā vīra acīs dzirkstīja tumša, spīva un lepna kaisme, kas pamazām apdzisa. — Viņam nav daļas gar lāčiem, tāpat kā gar suņiem un cilvēkiem. Viņš nāk apskatīties, kas atbraucis, kurš šogad jauns nometnē, vai tas prot šaut un vai tam pietiks izturības. Vai mēs esam dabūjuši suni, kas spēj viņu sadzīt un noturēt, kamēr pienāk cilvēks ar bisi. Tāpēc ka viņš ir galvenais starp lāčiem. Tikpat kā cilvēks. — Kaisme acīs apdzisa, tās kļuva tādas kā arvien. — Viņš ļaus suņiem sekot līdz upei. Tad dzīs atpakaļ. Aiziesim palūkoties, redzēsim, kādi tie izskatīsies, kad atgriezīsies nometnē.

Suņi jau bija tur, tikai desmit, nobēguši zem virtuves, un zēns ar Semu pietupās un raudzījās tumsā, kur spīguļoja suņu acis, paši tie bija mierīgi, klusi, bet zēns uztvēra kaut kādu dvesmu, kas viņam vēl nebija pazīstama, tā piederēja kaut kam spēcīgākam par suni, taču nebija vienkārši dzīvnieka, pat ne zvēra dvaka, jo tie, pazemīgi, izmisīgi vaukšķēdami, nebija jutuši priekšā medījuma, tur bija vienīgi meža biezoknis, un, kad pievakarē atgriezās vienpadsmitais suns, kuce, un zēns ar Tenijas Džimu turēja to, pakļāvīgu un vēl arvien drebošu, kamēr Sems iezieda ar terpentīnu un ratu smēri tās saplosīto ausi un sānu, zēnam šķita, ka nevis kāds dzīvs radījums, bet pats mežs noliecies uz mirkli un vieglītēm iepliķējis to par pārdrošību.

— Gluži kā cilvēks, — Sems sacīja. — Tieši kā cilvēki. Vilcinājās izrādīt drosmi, cik ilgi vien varēja, visu laiku zinādama, ka agri vai vēlu reiz vajadzēs būt drosmīgai, lai varētu arī turpmāk saukties par dzinējsuni, un zinādama, kas viņu par šo drosmi sagaida.

Viņš nemanīja, ka Sems aiziet. Tikai redzēja, ka viņa nav. Nākamos trīs rītus viņš cēlās, ēda brokastis un Sems viņu negaidīja. Viņš viens aizgāja uz savu vietu; atrada to bez palīdzības un nostājās, kā Sems bija mācījis. Trešajā rītā viņš atkal izdzirda suņus, kas skaļi un droši dzinās pa svaigām pēdām, un sakārtoja bisi, kā bija mācīts, taču medījums aizbrāzās garām, jo vēl nebija pienākusi viņa reize, viņš vēl neko vairāk nebija izpelnījies šajās divās nedēļās, tik īsā laika sprīdī salīdzinājumā ar visu garo mūžu, ko viņš jau tagad pacietībā un pazemībā bija atdevis mežam; viņš atkal dzirdēja šāvienu, vienu vienīgu — no Voltera Jūela bises. Tagad viņš jau varēja ne tikai atrast savu vietu un atkal bez pavadoņa atgriezties nometnē, bet, izmantodams brālēna dāvāto kompasu, viņš uzmeklēja Volteru, kurš stāvēja blakus briedim un suņiem, kas plēsās ap tiem pamestajām iekšām, un nonāca tur ātrāk par visiem, izņemot majoru de Speinu un Tenijas Džimu, kuri bija atjājuši zirgos, pat tēvocis Ešs vēl nebija ieradies ar vienacaino pajūga mūli, kas nebaidījās asins smakas un, kā apgalvoja, pat lāča.

Ar mūli neatjāja tēvocis Ešs. Atgriezās Sems. Sems pagaidīja, kamēr viņš paēda pusdienas, un tad viņš uz vienača un Sems uz otra mūļa — no pajūga — vairāk nekā trīs stundas jāja drūmajā pēcpusdienā, kas strauji tuvojās vakaram, jāja bez ceļa, pat bez jaušamas takas pa vietām, kur viņš nekad agrāk nebija bijis. Tad viņš saprata, kāpēc Sems licis viņam jāt ar vienaci mūli, kas netrūkās no asins un meža dzīvnieku smakas. Otrs — veselais mūlis pēkšņi apstājās kā zemē iemiets, grasījās griezties apkārt un mesties projām, un, kad Sems nolēca un turēja pavadu, mūlis raustīja to, pūlēdamies izrauties, un Sems labinādams vilka to uz priekšu, jo baidījās atstāt piesietu, un arī zēns nokāpa no sava vienača, kas stāvēja mierīgi. Stāvot blakus Semam dziestošās ziemas dienas mijkrēslī drūmajā meža biezoknī, viņš klusēdams raudzījās uz satrunējušo baļķi ar dziļām, nagu ieplēstām švīkām un uz milzīgas, sakropļotas divpirkstu ķepas nospiedumu mitrajā zemē līdzās baļķim. Tagad viņš saprata, ko bija saklausījis dzinēj suņu rejās no rīta mežā un ko saodis, apvērodams zem virtuves salīdušos suņus. Arī viņā pašā tas bija — mazliet citāds, jo viņš nebija dzīvnieks kā tie, taču tikai mazlietiņ citāds, kaut kāda nomākta dziņa, pazemības sajūta, paša trausluma un nevarības apziņa iepretī mūžīgajiem mežiem, taču nebija ne šaubīšanās, ne baismu; pēkšņi mute pielija siekalām, kas garšoja pēc vara, kaut kas cieši un asi sarāvās smadzenēs vai vēderā, viņš nezināja, kur, un tas arī nebija svarīgi; viņš tikai skaidri zināja, ka pirmoreiz apzinās vienu — ka lācis, kas kopš neatminamiem laikiem pastāvējis viņam nostāstos un rādījies sapņos, un tāpat droši vien rēgojies nostāstos un sapņos visu mūžu viņa brālēnam un majoram de Speinam, un pat vecajam ģenerālim Kompsonam, ka šis lācis ir mirstīgs dzīvnieks un ka viņi ik novembri dodas uz nometni bez īsta nodoma nogalināt lāci, taču nevis tāpēc, ka tas vispār nebūtu nogalināms, bet tāpēc, ka pagaidām viņiem nebija cerību to nogalināt.

—    Rīt, — viņš sacīja.

1 — Tu gribi sacīt, ka rīt mēs mēģināsim, — Sems teica. — Mums vēl nav suņa.

—   Mums ir vienpadsmit, —• zēns sacīja. •— Viņi to dzina pirmdien.

—    Un tu viņus dzirdēji, — Sems sacīja. ■— Arī redzēji. Pagaidām mums vēl nav suņa. Pietiktu ar vienu. Bet tāda te nav. Varbūt nav nekur. Vienīgā iespēja ir, ka viņš pats netīši uzskries virsū kādam, kam ir bise un kas šauj trāpīgi.

—   Tas nebūšu es, — zēns sacīja. — Tas varētu būt Volters vai majors, vai…

—    Varētu būt tu, — Sems sacīja. — Rīt skaties uzmanīgi. Jo viņš ir gudrs. Citādi nebūtu tik ilgi nodzīvojis.; Ja viņu ielenks un viņam vajadzēs izlauzties, viņš izvē-: lēsies tevi.

—   Kāpēc? — zēns sacīja. —-; Kā viņš zinās.-?; —; Tad aprāvās. — Tu domā, ka viņš jau pazīst mani, zina, ka

es pirmo reizi esmu Lielajā zemienē, ka vēl neesmu paspējis pārliecināties, vai… — Viņš atkal aprāvās, cieši raudzīdamies Semā, un tad sacīja pazemīgi, pat bez izbrīna: — Tātad viņš bija nācis uz mani paskatīties. Laikam gan viņam pietiek ar vienu reizi.

— Rīt skaties uzmanīgi, — Sems sacīja. — Bet tagad gan vajadzēs jāt atpakaļ. Būs jau liela tumsa, kad tiksim nometnē.

321

Otrā rītā viņi izgāja trīs stundas agrāk nekā parasti. Gāja arī tēvocis Ešs, pavārs, kurš dēvēja sevi par nometnes pavāru un kura vienīgais uzdevums bija gatavot ēdienu, kad majors de Speins rīkoja medības un dzīvoja nometnē, taču arī pati atrašanās mežā bija uzlikusi viņam zīmogu un saplosīta suņa auss un plecs un sakropļotas ķepas nospiedums mitrā zemē rada viņā atbalsi tāpat kā visos pārējos, ari zēnā, kurš vēl pirms divām nedēļām mežu pat redzējis nebija. Viņi jāja. Kājām iet bija par tālu. Zēns, Sems un Ešs brauca furgonā kopā ar suņiem, brālēns, majors de Speins, ģenerālis Kompsons, Būns, Volters un Tenijas Džims jāšus pa diviem uz zirga; atkal, tāpat kā tajā pirmajā rītā pirms divām nedēļām, pelēcīgā rītausma sastapa viņu Sema norādītā vietā. Sems pats bija aizgājis. Turēdams savam augumam nepiemēroto, pārāk lielo bisi, kura īstenībā piederēja majoram de Speinam un no kuras viņš tikai reizi bija šāvis celma pašā pirmajā dienā, lai izjustu atsitienu un iemācītos pielādēt no jauna, viņš stāvēja ar muguru pret augstu sveķu koku līdzās nelielai attekai, kuras melnie, rāmie ūdeņi mierīgi plūda no bieza niedrāja pāri pļaviņai un atkal nozuda niedrājā, kur neredzams sausā kokā kala liels dzenis, putns, ko nēģeri sauca par dievaputnu. Vieta bija gluži parasta, visai maz atšķirīga no tās, kur viņš ik rītu stāvēja divas nedēļas; apkārtne jauna, tomēr tikpat pierasta kā iepriekšējā, kuru viņš pēc šīm divām nedēļām varēja uzskatīt par iepazītu, tāds pats tāls un kluss meža biezoknis, kuram vājš un bailīgs cilvēks tikai izgājis cauri, neko nemainīdams, neatstādams nekādu zīmju, ne pēdu, tas izskatījās droši vien tieši tāpat kā toreiz, kad Sema Fāzersa čikeso sencis pirmo reizi bija ieklīdis tur un vērās apkārt, turēdams gatavībā rungu vai akmens cirvi, vai kaula bultu, atšķirība bija vienīgi tā, ka tagad zēns jau bija saodis smaku zem virtuves, kur bija nolīduši suņi, un redzējis kuci ar saplosītu ausi un sānu,

11 — 813.

kurai, kā Sems sacīja, vajadzēja reiz parādīt drosmi, lai varētu arī turpmāk saukties par dzinējsuni, un vakar redzējis zemē līdzās ar nagiem saskrāpētajam baļķēnam dzīvas ķepas nospiedumu. Suņu nemanīja. Viņš nemaz nedzirdēja to rejas. Tikai dzenis pēkšņi mitējās kalt, un zēns zināja, ka lācis skatās uz viņu. Viņš to neredzēja. Viņš nezināja, no kuras puses — no niedrāja vai viņam no aizmugures. Viņš stāvēja kā sastindzis, turēdams rokās nevajadzīgo bisi, saprazdams, ka nekad nešaus ar to uz šo zvēru — ne tagad, ne vēlāk, un juzdams mutē vara garšu, kuru viņš bija jutis, raudzīdamies uz suņiem, kas bija salīduši zem virtuves.

Tad lācis bija projām. Tikpat pēkšņi, kā apstājies, dzenis atkal atsāka kalt sausajā kokā, un pēc brītiņa zēnam pat likās, ka dzirdama klusa, neskaidra skaņa, kuru viņš bija dzirdējis jau varbūt labu brīdi, iekams aptvēra ar prātu, tā atskanēja un tad atkal noklusa tālumā. Viņam tie nebija tuvojušies. Varbūt tās bija suņu rejas, ko viņš dzirdēja, apzvērēt viņš to nebūtu varējis; un, ja arī tas bija lācis, ko viņi dzina, tad kāds cits. No niedrāja iznāca Sems, pārbrida pāri attekai, un ievainotā kuce sekoja viņam cieši pa pēdām, kā putnu sunim pieklājas. Tā piegāja pie zēna un drebēdama piespiedās viņam pie kājas.

—  Es viņu neredzēju, — viņš sacīja. — Neredzēju, Sem. »

—   Es zinu, — Sems teica. — Bet viņš tevi redzēja. Tu viņu arī nedzirdēji, vai ne?

—    Nē, — zēns sacīja. — Es …

—    Viņš ir gudrs, — Sems teica. — Pārāk gudrs.

Atkal zēns redzēja, ka Sema acis tumši un draudīgi uzliesmo, raugoties uz suni, kas, viegli drebēdams, spiedās lēnam pie kājas. No savainotā sāna bija izsūkušās dažas svaigas asins lāses kā spilgtas ogas.

—   Pārāk liels. Mums nav tāda suņa. Bet varbūt kādreiz būs.

Priekšā vēl daudz reižu — cita pēc citas. Viņam vēl tikai desmit. Viņš it kā redzēja miglaini kaut kādās noslēpumainās dzīlēs, kur rodas un veidojas laiks, tos divus: veco lāci, kam piešķirta nemirstība, un pats sevi, kuram ar to kaut kāds sakars. Viņš tagad zināja, kas to?eiz dvesmoja no virtuves apakšā salīdušajiem suņiem un ko viņš sagaršoja savās siekalās, pazina bailes — tā zēns, jauneklis, redzēdams daudz mīlējušu un daudz mīlētu sievieti vai arī tikai viņas guļamistabu, nojauš kaut ko par mīlestību un kaisli, šī nojauta viņam ir jau mantojumā, kaut arī viņš neko tādu vēl nav piedzīvojis. Tātad man būs viņš jāredz, viņš domāja bez baismām un pat bez cerībām. Man vajadzēs skatīties uz viņu. Tas notika nākamās vasaras jūnijā. Viņi atkal bija nometnē — svinēt majora de Speina un ģenerāļa Kompsona dzimšanas dienu. Kaut gan pirmais bija dzimis septembrī, bet otrs ziemas vidū un gandrīz trīsdesmit gadus agrāk, ikreiz jūnijā viņi abi kopā ar Makāslinu, Būnu un Volteru Jūelu (un pēdējā laikā arī zēnu) pavadīja divas nedēļas nometnē makšķerējot, šaujot vāveres un tītarus un naktīs ar suņiem medījot jenotus un meža kaķus. Pareizāk, Būns un nēģeri' (un tagad arī zēns) makšķerēja, medīja vāveres un jenotus, un meža kaķus, jo pieredzējušie mednieki, ne tikai majors de Speins un vecais ģenerālis Kompsons (kurš pa-1 vadīja šīs divas nedēļas, sēžot šūpuļkrēslā pie milzīga čuguna katla, kur sautējās gaļa, apmaisot, nogaršojot, un turpat ap viņu grozījās tēvocis Ešs, kas arvien apšaubīja viņa pavārmākslu, un Tenijas Džims pildīja skārda kausu, no kura viņš dzēra viskiju), bet arī Makāslins un Volters Jūels, kuri vēl bija pavisam jauni, šāva vienīgi meža tītarus ar pistolēm derībās vai arī lai pārbaudītu savu veiklību, visus citus medījumus uzskatīdami par sevis necienīgiem.

Tas ir, brālēns Makāslins un pārējie domāja, ka viņš medī vāveres. Sākumā viņš bija pārliecināts, ka arī Sems Fāzerss tā domā, līdz trešajā vakarā noskaidrojās, ka tā nav. īk rītus tūlīt pēc brokastīm zēns izgāja no nometnes.; Tagad viņam bija pašam sava bise, jauna, ziemsvētku dā-< vana; gandrīz septiņdesmit gadus viņš šaus ar to, divreiz nomainot stobrus un aizslēgus un vienreiz laidi, tā ka beidzot no vecās bises būs palikusi vienīgi sudrabā kaltā gaiļa aizsargskava, uz kuras iegravēts viņa un Makāslina vārds un datums 1878. gadā. Viņš sameklēja koku blakām attekai, kur torīt bija stāvējis. No šīs vietas viņš pēc kompasa gāja tālāk; pats to neapzinādamies, viņš mācījās kļūt par lielisku meža zinātāju. Trešajā dienā viņš atrada arī saskrāpēto baļķi, kuram līdzās pirmoreiz bija redzējis lāča pēdas. Baļķis jau bija gandrīz sairis, neticami strauji, ar kaislu un gandrīz redzamu pašatdevi tas atgriezās zemē. no kuras bija izaudzis koks. Viņš klīda pa vasarīgi zaļgani krēslaino mežu, kur tagad bija gandrīz vai tumšāk nekā novembra pelēcīgajā miklumā un pat pusdienlaikā saules gaisma tikai atsevišķos plankumos krita uz zemi, kas nekad nenožuva pilnīgi sausa un mudžēt mudžēja no čūskām, lielām un mazām, un tikpat plankumainām kā zeme, tā ka reizēm tās nebija pamanāmas, ja nekustējās; viņš atgriezās nometnē ar katru dienu vēlāk un trešajā vakarā jau krēslā gāja garām iežogotajam baļķu stallim, kur Sems pašlaik novietoja uz nakti zirgus.

•— Tev vēl nav izdevies redzēt, — Sems sacīja.

Zēns apstājās. Brītiņu klusēja. Tad sacīja mierīgi, bet vārdi plūda neatturami, it kā ūdens būtu pārrāvis puišeļa būvētu miniatūru dambi strautiņā:

—    Nu jā. Jā. Bet kāpēc? Es biju pie attekas. Arī baļķi sameklēju. Es …

<— Man domāt, tas viss ir labi. Droši vien viņš tevi redzēja. Tu zini, kāda viņam ķepa?

—   Es… — zēns sacīja. — Es ne … Man neienāca prātā .. ī

—    Tas ir bises dēļ, — Sems sacīja. Viņš stāvēja pie žoga, vecs vīrs, verdzenes nēģerietes un čikeso virsaiša dēls, ģērbies apvalkātā, izbalējušā kombinezonā, galvā nodriskāta pieccentu salmene — nēģera verdzības simbols, kas tagad bija kļuvis par viņa brīvības simbolu. Nometne — izcirtums, māja, stallis, niecīgais zemes gabaliņš, ko majors de Speins ar tādām pūlēm bija atkarojis mežam, — grima krēslā, mūžsenajā biezokņu tumsā. Bise, zēns domāja. Bise. — Tev vajadzēs izvēlēties, — Sems sacīja.

Otrā rītā viņš aizgāja pirms gaismas svīduma, bez brokastīm, ilgi pirms tam, kad tēvocis Ešs modās no miega zem vatētām segām uz virtuves grīdas un kūra uguni. Viņam līdzi bija tikai kompass un nūja, ar ko atgaiņāt čūskas. Gandrīz jūdzi viņš nogāja tāpat, kompasa nevajadzēja. Tad apsēdās uz baļķa, turēdams rokā nesaredzamo kompasu, un slepenās naktsskaņas, kuras likās pieklusušas, kad viņš soļoja, atkal uzbrāzās un tad norima pavisam, un pūces apklusa, kad modās dienas putni, pelēkajā, mitrajā mežā uzausa gaisma, un viņš varēja saredzēt kompasu. Viņš gāja strauji, tomēr mierīgi, arvien labāk un labāk apgūdams meža zinības, kaut arī pagaidām pats to neapzinājās; viņš iztraucēja stirnu ar mazuli, uzcēla tos no guļvietas, piegājis tik tuvu, ka skaidri redzēja tos aizdrāžamies pa krūmiem, baltais plankums uz dibena vien nozibēja, un mazais stirnēns dieba blakus mātei tik ātri, ka zēns nobrīnījās. Viņš gāja, kā īstam medniekam jāiet, pret vēju, tā Sems viņu bija mācījis, kaut gan šoreiz tam nebija nozīmes. Bisi viņš bija atstājis nometnē; līdz ar to pats aiz savas gribas izvēlējies nevis vienu no iespējamiem gājieniem, bet tādu stāvokli, kad ne tikai lāča līdz šim netraucētā neredzamība, bet arī visi sensenie mednieka un medījuma savstarpējā sakara likumi zaudēja savu spēku. Viņš arī nezaudēs drosmi — pat tajā mirklī ne, kad bailes pārņems viņu visu: asinis, ādu, iekšas, kaulus, to, kas ilgu laiku, pašam neapzinoties, krājies viņa apziņā, — visu, atstājot tikai niecīgo neapdzēšamo gaismas strēli, kura vienīgā atšķīra viņu no šī lāča un visiem citiem lāčiem un briežiem, kas viņam gadīsies ceļā pa septiņdesmit gadiem. Kā Sems sacīja: «Baidies. Citādi nav iespējams. Tikai nezaudē drosmi! Meža zvērs tevi neaiztiks, ja tikai tam būs iespēja atkāpties un ja tas nejutīs, ka tu esi zaudējis drosmi. Lācim vai briedim jābaidās no gļēvuļa tāpat, kā drosmīgam cilvēkam jābaidās no gļēvuļa.»

Ap pusdienlaiku viņš jau bija krietni garām attekai, tālu svešā pusē, kur nekad agrāk nebija gājis, viņš virzījās uz priekšu, vadīdamies ne tikai pēc kompasa, bet ari pēc vecā, smagā, no tēva mantotā sudraba pulksteņa. No nometnes viņš bija izgājis pirms deviņām stundām; vēl gandrīz tikpat — stundu mazāk, un būs tumšs. Viņš apstājās — pirmo reizi kopš tā brīža, kad, sēžot uz baļķa, beidzot varēja saredzēt kompasu, un paraudzījās apkārt, ar piedurkni slaucīdams sviedrus no sejas. Viņš bija labprātīgi, pazemībā un mierā un bez nožēlas pametis bisi, tāpēc ka tā vajadzēja, taču, kā redzams, ar to nepietika, nepietika vienīgi bisi atstāt nometnē. Viņš brītiņu stāvēja — bērns, svešā vietā, pazudis zaļganā krēslā starp augstiem citcitam līdzīgiem kokiem. Tad viņš atteicās pilnīgi no visa. Viņam taču vēl bija pulkstenis un kompass. Viņš vēl nebija gluži tīrs. Viņš atkabināja no kombinezona pulksteņa ķēdīti un kompasa siksniņu, pakāra tos krūmā, turpat blakus pieslēja spieķi un iegāja meža biezumā.

Aptvēris, ka ir apmaldījies, viņš rīkojās, kā Sems bija viņam pūlējies iemācīt: meta lokus, lai izietu atpakaļ uz savām pēdām. Pēdējās divās trīs stundās viņš bija soļojis ne visai ātri un vēl lēnāk kopš tā brīža, kad atstāja kompasu un pulksteni krūmā. Tagad viņš gāja vēl lēnāk, jo koks nevarēja būt pārāk tālu; patiešām — koku viņš atrada pat drīzāk, nekā bija cerējis, un piegāja pie tā. Taču zem šī koka nebija ne krūma, ne kompasa, ne pulksteņa, tāpēc viņš rīkojās tālāk, kā Sems bija mācījis: meta otru loku pretējā virzienā un daudz plašāku, tā ka abu loku līnijām vajadzēja kaut kur šķērsot viņa iepriekšējo ceļu, tomēr nekur viņš nemanīja ne zīmes, ne savu pēdu, ne vispār kādu pēdu, un tagad viņš gāja ātrāk, kaut arī vēl bez panikas, viņa sirds pukstēja mazliet straujāk, tomēr spēcīgi un ritmiski, un atkal viņš ieraudzīja koku, bet pavisam citu, jo līdzās tam zemē bija baļķis, ko viņš nekad agrāk nebija redzējis, bet aiz tā neliels purviņš, slapja vieta, kaut kas vidējs starp ūdeni un zemi, un tad viņš izpildīja nākamo un pēdējo Sema rīkojumu un norādījumu — apsēdās uz baļķa un tad ieraudzīja sakropļotas ķepas nospiedumu, mitrajā zemē greizu pēdu, kura, viņam skatoties, pildījās ar ūdeni, līdz sāka iet pāri un kontūras zuda. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja vēl vienu un, pagājis uz priekšu, vēl, un viņš gāja, nesteidzās, neskrēja, tikai gēfrja tieši tik ātri, lai nepazaudētu pēdas, kas radās viņa priekšā, it kā no gaisa nokritušas, lai nepazaudētu pēdas un pats nepazustu uz visiem laikiem, gāja nenoguris un dedzīgs, bez šaubīšanās un bailēm, tikai mazliet aizelsies, un sirds āmuriņš krūtīs dauzījās strauji un spēcīgi, un pēkšņi viņš nokļuva nelielā klajumiņā. Bez skaņas viņam pretī brāzās un nostājās savās vietās koks, krūms, kompass un pulkstenis, iemirdzoties, kur tos skāra saules stari. Tad viņš ieraudzīja lāci. Tas neparādījās, neuzradās, tas stāvēja nekustīgi zaļajā, bezvēja pēcpusdienas tveices piekarsētajā, saules plankumiem izraibinātajā mežā — ne tik milzīgs, kā bija zēnam rādījies sapņos, bet tieši tik liels, kā viņš iedomājies, varbūt mazliet lielāks, dimensijas jauca meža plankumainā krēslainība — un lūkojās viņā. Tad tas sakustējās. Nesteidzīgi pārgāja pāri klajumiņam, kur to uz mirkli pārplūdināja spoža saules gaisma, tad atkal apstājās un atskatījās pār plecu. Un tad aīzgāja. Nevis iegāja mežā, bet izgaisa, bez kustības iegrima biezoknī — tāpat zēns reiz bija vērojis, kā zivs, milzīgs vecs asaris, ienirst un pazūd ūdens tumšajā dzīlē, pat nepakustinot spuras.

Varēja domāt, ka viņš ienīdīs Lauvu un baidīsies no tā« Tolaik viņam bija trīspadsmit. Viņš jau bija nomedījis savu pirmo briedi, un Sems Fāzerss bija ieziedis viņa seju ar karstajām asinīm, un nākamajā novembrī viņš nogalināja lāci. Jau pirms šīs svinīgās ceremonijas viņš bija apguvis mežus tikpat labi kā daudzi pieauguši vīri ar tikpat ilgu pieredzi. Bet tagad viņš pārspēja daudzus pieaugušos un vairāk pieredzējušos vīriešus. Viņš lieliski pārzināja apkārtni, divdesmit piecu jūdžu attālumā no nometnes —; atteku, uzkalnus, pazīmīgus kokus un takas; viņš būtu varējis jebkuru aizvest uz tā izvēlēto vietu un atvest atpakaļ. Viņš zināja zvēru takas, ko pat Sems Fāzerss nekad nebija redzējis; trešajā rudenī viņš viens pats atrada vietu, kur gulēja briedis, un, ne vārda neteicis savam brālēnam, aizņēmās no Voltera Jūela bisi, nogaidīja, kad briedis rītausmā atgriezās savā guļasvietā, un nošāva to — tā esot rīkojušies agrākos laikos čikeso mednieki, kā Sems viņam bija stāstījis.

Vecā lāča pēdas viņš tagad pazina labāk nekā pats savas un ne tikai sakropļotās ķepas. Viņš acumirklī būtu pazinis jebkuru no trīs pārējo ķepu nospiedumiem un ne tikai pēc lieluma. Šajā piecdesmit jūdžu plašajā teritorijā bi ja arī citi lāči ar gandrīz tikpat lielām pēdām, vismaz gandrīz tik līdzīgām, ka tās varētu atšķirt, vienīgi blakus noliktas. Taču pēdu lielums te nebija svarīgākais. Semu Fāzersu varēja uzskatīt par viņa skolotāju un trušus un vāveres nometnes apkārtnē par pirmskolu, bet biezoknis, kur mājoja vecais lācis, jau bija augstāka mācību iestāde, un pats vecais lācis, tik ilgi nodzīvojis viens un bez bērniem, ka kļuvis pats sev par bezdzimuma senci, bija viņa alma mater.

Tagad viņš varēja, kad vien iegribējās, atrast sakropļotās ķepas nospiedumus desmit vai piecu jūdžu attālumā no nometnes, dažreiz vēl tuvāk. Trijos nākamajos gados viņš divas reizes medībās, savā vietā stāvēdams, dzirdēja, ka suņi uztapuši uz lāča pēdām un reiz pat nejauši uzkrituši tam virsū, un ķilkstēja spalgi, žēlīgi un gandrīz histēriski — kā cilvēka balsī. Reiz, vēl medīdams ar Voltera Jūela bisi, viņš redzēja veco lāci uz garas stigas, kur bija sakrituši vētras izgāzti koki. Tas kā lokomotīve brāzās pāri, pareizāk — cauri stumbru un zaru jūklim neiedomājamā ātrumā, gandrīz tikpat ātri kā briedis, bet briedis taču pārvietojas ar lēcieniem pa gaisu; un tad viņš saprata, ka sunim, kas spētu pieveikt šo lāci, jābūt ne tikai ārkārtīgi drosmīgam, bet arī sevišķi lielam un ātram. Viņam mājās bija mazs suņuks, jauktenis, kādus nēģeri dēvē par krikumiem, žurku ķērājs, pats tikai mazliet lielāks par žurku un apveltīts ar tik neizmērojamu drosmīgumu, ka to drīzāk varēja saukt par stulbumu, apmātību. Reiz jūnijā zēns paņēma to līdzi uz nometni un, it kā iedami uz satikšanos ar cilvēku, viņi nostājās uz lāča pēdām, pret vēju, zēns ar suņuku uz rokas, apsedzis tam galvu ar maisu, un Sems Fāzerss ar diviem dzinējsuņiem pie saites, un patiešām sagaidīja lāci. Suņi piekļuva lācim tik tuvu, ka tas apstājās, kā zēns vēlāk noprata, droši vien pārsteigts un izbrīnījies par mazā suņuka griezīgo, satracināto ķilkstēšanu. Piespiedies pie lielas cipreses stumbra, lācis slējās pakaļkājās nerimdamies, kā zēnam šķita, arvien augstāk un augstāk, un likās, ka arī abiem pārējiem suņiem pielipusi mazā žurkķērāja izmisīgā, bezcerīgā drosme. Tad viņš pēkšņi atģidās, ka mazais patiešām nedomā atkāpties. Viņš nosvieda zemē bisi un metās turp. Pieskrējis klāt, izrāva spalgi ķilkstošo, satracināto mazo šuneli tieši, kā viņam likās, lācim no apakšas. Uzvilnīja zvēra smaka — stipra, karsta, pretīga. Zemē nometies, viņš palūkojās uz augšu — lācis slējās viņam pāri kā draudīgs negaisa mākonis. Tā šķita jau kādreiz redzēta aina, un beidzot zēns arī atcerējās: tādu viņš lāci arvien bija redzējis sapņos.

Tad lācis aizgāja. Zēns neredzēja, kad un kā. Uz ceļiem nometies, turēdams ar abām rokām satracināto šuneli, viņš dzirdēja arvien vairāk un vairāk attālināmies abu dzinēj suņu žēlās rejas, un tad pienāca Sems, nesdams bisi. Viņš klusi nolika to zēnam blakus un stāvēja, skatīdamies uz viņu.

—    Nu tu esi ar bisi rokās viņu divreiz redzējis, — viņš sacīja. — Šoreiz tu noteikti būtu trāpījis.

Zēns piecēlās. Vēl arvien turēdams rokās šuneli. Tas joprojām mežonīgi vaukšķēja, satracināts trīcēja kā sdelektrizēts un rāvās ārā, grasīdamies mesties uz to pusi, kur tālumā noklusa suņu rejas. Zēns runāja, mazliet aizelsdamies.

—    Tu arī varēji trāpīt, —= viņš sacīja. —= Bise taču tev bija. Kāpēc tu nešāvi?

Sems izlikās nedzirdējis. Pastiepis roku, viņš pieskārās mazajam suņukam, kas vēl vaukšķēdams rāvās projām, kaut ari suņi vairs nebija dzirdami.

—    Viņš ir prom, — Sems sacīja. — Nomierinies nu, atpūties līdz citai reizei! — Viņš glaudīja šuneli, kamēr tas aprima. — Tu mums būtu gandrīz noderīgs, — viņš sacīja. — Tikai esi par mazu. Tāda suņa mums vēl nav. Vajadzīgs ātrums, vēl vairāk par to lielums un vairāk par visu drosme. — Viņš noņēma roku no suņuka galvas un stāvēja, raudzīdamies mežā, kur bija nozuduši lācis un suņi. — Gan kāds to izdarīs kādudien.

—    Es zinu, — zēns sacīja. — Tam jābūt vienam no mums. Lai tas būtu pašās beigās. Kad viņš pats vairs negribēs ilgāk dzīvot.

Un tā viņam būtu vajadzējis ienīst Lauvu un baidīties no tā. Tas bija ceturtajā vasarā, kad viņš ceturto reizi bija atbraucis svinēt majora de Speina un ģenerāļa Kompsona dzimšanas dienu. Agrā pavasarī majora de Speina ķēvei bija atskrējis kumeļš. Kādu vakaru, kad Sems veda zirgus un mūļus stallī, kur tie stāvēja pa nakti, kumeļa nebija, atlika vienīgi dabūt iekšā satrakoto ķēvi. Sākumā viņš gribēja palaist ķēvi vaļā, iet tai līdzi un tā atrast vietu, kur atšķīries kumeļš. Bet ķēve nekur negāja. Pat netiecās uz kādu vietu mežā vai kādā noteiktā virzienā. Tikai mētājās kā akla neprātīgās bailēs. Reiz pat pagriezās pret Semu un skrēja virsū, it kā grasīdamās galējā izmisumā uzbrukt, it kā pēkšņi vairs neatskārzdama, ka tas ir cilvēks un sen pierasts. Beidzot Semam izdevās iedabūt ķēvi stallī. Tad jau bija pārāk tumšs, lai ietu pa pēdām un noskaidrotu, kur tā savā trakajā skrējienā līkumojusi.

Sems iegāja mājā un izstāstīja majoram de Speinam. Bija skaidrs, ka uzbrucis plēsīgs zvērs, turklāt liels, un kumeļš pagalam, vienalga, kur tas noticis. To visi saprata.

—    Tā ir pantera, — tūdaļ nosprieda ģenerālis Kompsons. — Tā pati. Atcerieties stirnu ar mazuli pagājušā gada martā. — Sems bija sūtījis ziņu par to ar Būnu Hogenbeku, kad tas, kā parasti, ieradās nometnē apskatīties, kā viņi pārziemojuši, — stirnai pārkosta rīkle, pēc tam zvērs noķēris un saplēsis arī bezpalīdzīgo stirnēnu.

—    Sems netika teicis, ka tā bijusi pantera, —majors de Speins sacīja. Arī tagad Sems neteica nekā, stāvēdams aiz muguras majoram de Speinam, kas līdz ar pārējiem sēdēja pie vakariņu galda, it kā tikai gaidīdams, kad viņi beigs runāt, lai varētu iet projām. Nelikās pat, ka viņš kaut ko redzētu. — Pantera var nogalināt stirnu un pēc tam gluži viegli noķert mazuli. Bet pantera neuzbruktu kumeļam, ja tam māte turpat blakus. Tas ir Vecais Bens, — majors de Speins sacīja. — Es gan nedomāju, ka viņš ir tāds. Viņš ir pārkāpis likumus. To es no viņa negaidīju. Tas nekas, ka viņš nogalināja manus un Makāslina suņus. Mēs riskējām, laizdami suņus pret viņu, un abas puses bija brīdinātas. Bet nu viņš ir ielauzies manā mājā un aizticis manu īpašumu, pie tam vēl vasarā. Tas ir pret likumu. Tur vainīgs Vecais Bens, Sem. — Sems vēl arvien stāvēja klusēdams un gaidīja, kad majors de Speins beigs runāt. — Rīt iesim pa ķēves pēdām un noskaidrosim, — majors de Speins piebilda.

Sv ins aizgāja. Nometnē dzīvot viņš negribēja un bija uzcēlis sev pie attekas, ceturtdaļjūdzi no nometnes, mazu būdiņu, kaut ko līdzīgi tai, kāda bija Džo Beikeram, tikai ciešāku un izturīgāku, un stipru baļķu klētiņu, kur glabāt kukurūzu cūkai, ko viņš katru gadu nobaroja. Otrā rītā Sems atnāca, kad viņi vēl nebija cēlušies. Viņš jau bija atradis kumeļu. Viņi devās turp, pat negaidījuši brokastis. Tas nebija tālu, nepilni piecsimt jardi no nometnes; trīs mēnešus vecais kumeļš gulēja uz sāniem, rīkle izrauta, iekšas un viens gurns gandrīz apēsts. Kumeļš gulēja tā, it kā zvērs to būtu nevis notriecis lēcienā, bet iesitis un tad nogāzis, un nebija nekādu skrāpējumu, zīmju no nagiem, ko pantera būtu atstājusi, turēdama savu upuri, kamēr tika līdz rīklei. Viņi pēc pēdām redzēja, kā satracinātā ķēve riņķojusi apkārt un galu galā uzbrukusi zvēram tādā pašā galējā izmisumā, kā vakar bija metusies virsū Semam, redzēja, kur tā ilgi lēkšojusi, bailēs vai pamirdama, un redzēja arī zvēra pēdas — tas pat nebija uzbrucis ķēvei, tikai pagājies dažus soļus tai pretī, līdz ķēve metās bēgt; un ģenerālis Kompsons sacīja:

—r Dievs augstais, tas tik ir vilks!

Sems joprojām klusēja. Zēns vēroja viņu, kamēr pārējie, uz ceļiem nometušies, mērīja pēdas. Sema sejā izpaudās kaut kas neparasts. Ne triumfs, ne prieks, ne cerība. Vēlāk, jau pieaudzis, zēns saprata, kas tas bija, saprata, ka Sems jau visu laiku zinājis, kā pēdas tās bija un kas pavasarī pārkodis rīkli stirnai un nogalinājis tās mazuli. Tajā rītā Sema sejā bija izpaudusies priekšnojauta. Un viņš bija priecīgs, zēns sacīja pats sev. Viņš taču bija vecs. Viņam nebija ne bērnu, ne citu piederīgo, neviena asinsradinieka nekur zemes virsū viņš nekad vairs nesastaps. Un, ja arī sastaptu, viņš vairs nevarētu tam roku sniegt, ne sarunāties, jo nu jau septiņdesmit gadus viņš bija nēģeris. Tagad jau gals tuvu, un viņš par to priecājās.

Viņi atgriezās nometnē, paēda brokastis un atkal devās uz mežu ar bisēm un suņiem. Vēlāk zēnam ienāca prātā, ka ari viņiem vajadzētu zināt, kas nogalinājis kumeļu, tāpat kā to zināja Sems Fāzerss. Taču lā nebija ne pirmā, ne pēdējā reize, kad viņš pieredzēja, ka cilvēki spriež un pat rīkojas saskaņā ar saviem iepriekšējiem nepareizajiem pieņēmumiem. Pēc tam kad Būns, ieplestām kājām nostājies virs kumeļa, bija ar siksnu aizgaiņājis prom no tā suņus, tie sāka ošņāt pēdas. Viens no tiem, vēl pavisam jauns dzinējsuns un ne visai gudrs, reizi ieķilkstējās, un visi metās skriet, it kā sajutuši pēdas. Tad apstājās, skatīdamies atpakaļ uz cilvēkiem, trauksmes pilni, neapjukuši, tikai it kā jautādami: «Ko tagad darīt?» Tad atskrēja atpakaļ pie kumeļa, kur Būns, vēl arvien ieplestām kājām stāvot tam pāri, atkal sāka slānīt tos ar siksnu.

—   Pirmo reizi redzu, ka pēdas tik ātri izzūd, — ģenerālis Kompsons sacīja.

—    Varbūt tik liels vilks, kas var saplēst kumeļu, nebaidoties no ķēves, neatstāj arī pēdas, ■— majors de Speins sacīja.

—   Varbūt tas bija vilkatis, — Volters Jūels sacīja. Un palūkojās uz Tenijas Džimu. — Kā tu domā, Džim?

Tā kā suņi negāja pa pēdām, majors de Speins lika Semam paiet simt jardus uz priekšu un uzmeklēt tur pēdas, un viņi atkal uzlaida uz tām suņus, un atkal jaunais suns ierējās, bet neviens neatskārta, ka suns rej nevis kā pēdu dzinējs, bet vienkārši kā sētas suns uz svešu ienācēju. Ģenerālis Kompsons sacīja vāveru medniekiem — zēnam, Būnam un Tenijas Džimam:

—    Paklau, puiši, paņemiet šorīt suņus līdzi! Viņš droši vien tepat klīst apkārt, gaidīdams, kad varēs pamieloties pie kumeļa. Var gadīties, ka jūs viņam uzskrienat virsū.

Tomēr nekas tāds nenotika. Zēns atcerējās, kā Sems stāvēja un skatījās, kad viņi devās mežā, vezdami saitē suņus, — viņa indiāniskā seja neko nepauda, ja nesmaidīja, un vienu vienīgu reizi, tajā rītā, kad suņi pirmo reizi sadzina Veco Benu, zēns ievēroja, ka viņa nāsis viegli iepletās. Ari otrā dienā viņi paņēma līdzi suņus, bet, nonākuši vietā, kur cerēja uziet svaigas pēdas, viņi kumeļa atliekas vairs tur neatrada. Trešajā rītā atkal atnāca Sems, šoreiz pagaidīja, kamēr viņi paēd brokastis, un tad sacīja: — Iesim! — Un aizveda viņus uz savu māju — mazo būdiņu un klētiņu aiz tās. Viņš bija izvācis no tās kukurūzu un ierīkojis tajā lamatas, par ēsmu izmantodams kumeļa atliekas; pa šķirbām starp baļķiem viņi ieraudzīja kaut kādu dzīvnieku apmēram šautenes vai pistoles stobra krāsā, cik izdevās saskatīt tā krāsu un izskatu. Jo tas negulēja un arī nestāvēja. Tas bija kustībā, gaisā, metās viņiem pretī — smags ķermenis ar briesmīgu spēku sitās pret durvīm, tā ka biezās durvis drebēja un dārdēja, bet nepazīstamais dzīvnieks, kā likās, pat nepaspējis nonākt līdz grīdai, lai būtu kur atsperties, no jauna triecās pret durvīm.

—    Iesim projām, — Sems sacīja, — kamēr viņš nav nolauzis sev sprandu.

Projām iedami, viņi vēl dzirdēja smagos un labi nomērķētos triecienus, un stiprās durvis ikreiz nodrebēja un nodārdēja, tomēr zvērs neizdvesa ne skaņas — ne rūca, ne kauca.

—    Pie velna, kas tad tas īsti ir? — majors de Speins sacīja.

—    Tas ir suns, — atteica Sems, un viņa nāsis viegli un vienmērīgi cēlās un slīga un acīs iekvēlojās tas pats miglainais niknums, kas tajā rītā, kad suņi bija sadzinuši veco lāci. — Tas suns.

—    Tas suns? — majors de Speins pārjautāja.

—    Tas, kurš noķers Veco Benu.

—    Velns, ne suns, — majors de Speins sacīja. — Es labāk ņemu pašu Veco Benu savā barā nekā to zvēru. Šauj viņu nost!

—    Nē, — Sems atteica.

—   Tu viņu nemūžam nepieradināsi. Kā tu domā panākt, lai tāds dzīvnieks no tevis baidās?

—    Man viņš nav vajadzīgs pieradināts, — Sems sacīja; atkal zēns pamanīja nāšu izplešanos un aizplīvurotos niknuma zibšņus acīs. — Tomēr labāk, lai viņš būtu pieradināts nekā bītos — no manis vai kāda cita, vai vispār no kaut kā. Bet nekas jau viņu neiebiedēs.

—    Ko tad tu gribi ar viņu darīt?

—    Gan redzēsiet, — Sems sacīja.

Visu otro nedēļu viņi katru ritu gāja uz Sema klētiņu. Viņš bija jumtā izņēmis dažus šķindeļus, apsējis virvi ap kumeļa atliekām un, kad lamatas aizkrita, izvilcis to ārā. Katru ritu viņi vēroja, kā Sems nolaiž klētiņā spaini ar ūdeni, bet suns nenoguris metās durvīs, atkrita atpakaļ un lēca no jauna. Viņš nekad neizdvesa ne skaņas, un viņa lēcienos jautās nevis niknums, bet vienīgi auksta un nelokāma apņēmība. Uz nedēļas beigām viņš mitējās lēkt durvīs. Taču nevarēja sacīt, ka viņš kļuvis kaut cik nespēcīgāks vai arī sapratis, ka durvis nepadosies. Šķita, ka tagad viņš tikai nicina tādu lēkšanu. Tomēr viņš nenogOlās. Neviens nebija redzējis viņu guļus. Viņš stāvēja, un tagad visi varēja viņu apskatīt — angļu doga jauktenis, kaut kas no erdela, kaut kas no desmit citām sugām, augumā pāri trīsdesmit collām plecos, ap deviņdesmit mārciņām svarā, cik varēja spriest, ar aukstām, dzeltenām acīm, varen platām krūtīm un, galvenais, neparastā, zilganā šautenes stobra krāsā.

Divas nedēļas bija pagājušas. Mednieki gatavojās braukt projām no nometnes. Zēns lūdza, lai ļauj viņam palikt, un brālēns atļāva. Viņš pārcēlās uz mazo būdiņu pie Sema Fāzersa. Katru rītu viņš vēroja, kā Sems nolaiž klētiņā spaini ar ūdeni. Tās nedēļas beigās suns nogūlās. Pacēlās, grīļodamies aizrāpās pie ūdens, palaka un atkal sabruka. Kādu rītu viņš vairs nevarēja aizkļūt līdz spainim, nespēja pat galvu pacelt no grīdas. Sems paņēma īsu spieķi un grasījās iet klētiņā.

—   Pagaidi, — zēns sacīja. — Es aiziešu pēc bises…

—   Nevajag, — Sems sacīja. r-= Viņš tagad nespēj kustēties.

Patiešām nespēja. Suns gulēja uz sāniem, Sems pieskārās tā galvai, izdilušajam ķermenim, bet suns pat nepakustējās, un dzeltenās acis bija vaļā. Tajās nebija niknuma, ne ari zvēra viltīgā naidīguma, tās pauda vienīgi aukstu, gandrīz bezpersonisku ļaunumu, ļaunu spēku, līdzīgu tam, kāds piemīt dabas parādībām. Viņš neskatījās ne uz Semu, ne uz zēnu, kas vēroja viņu caur šķirbu starp baļķiem.

Sems sāka suni barot. Pirmo reizi viņam vajadzēja pieturēt suņa galvu, lai tas varētu palakt buljonu. Tovakar Sems atstāja bļodu ar buljonu un gaļas kumosiem tā, lai suns to varētu aizsniegt. Otrā rītā bļoda bija tukša un suns gulēja uz vēdera, galvu pacēlis, pievērsis dzeltenās acis durvīm, pa kurām nāca iekšā Sems, un nekas nemainījās šo salto, dzelteno acu izteiksmē, kad suns, pat neierūcīes, lēca, taču aiz vārguma nespēja valdīt pār savām kustībām, un Sems paguva atgaiņāt to ar spieķi, izlēkt no klētiņas un aizcirst durvis, pret kurām suns, diezin kā tik īsā brītiņā paspējis saņemties, triecās ar tādu spēku, it kā divu nedēļu badošanās nemaz nebūtu bijusi.

Ap pusdienlaiku kāds saukdams nāca pa mežu no nometnes puses. Tas bija Būns. Viņš pienāca, brītiņu raudzījās pa šķirbu uz milzīgo suni, kas atkal gulēja uz vēdera, galvu izslējis, un, it kā neko neredzēdams, miegaini mirkšķināja dzeltenās acis; viss suņa izskats apliecināja nelokāmu un nesalauztu garu.

—   Pats labākais būtu, — Būns sacīja, — izlaist ārā šo nekrietneli, noķert Veco Benu un uzrīdīt to šim sunim. — Viņš pievērsa zēnam savu plato, vēja appūsto sarkano seju. — Savāc savu mantību! Kāss lika, lai tu braucot mājās. Diezgan esi te noņēmies ar to pretekli zirgu rijēju.

Būns bija aizņēmies mūli, rati gaidīja ielejas malā. Naktī zēns jau bija mājās. Viņš stāstīja Makāslinam:

—   Sems mērdēs viņu badā tik ilgi, kamēr varēs ieiet un pieskarties viņam. Tad pabaros. Un tad atkal mērdēs badā, ja būs vajadzīgs.

—: Bet kāpēc? — Makāslins jautāja. —; Ko viņš grib panākt? Semam nekad neizdosies pieradināt to zvēru.

—    Mums viņš nav vajadzīgs pieradināts. Mums viņš vajadzīgs tāds, kāds ir. Mēs tikai gribam, lai viņš saprot, ka viņam jāklausa Semam vai kādam citam, ja grib tikt ārā no klētiņas un dzīvot laukā. Viņš ir tieši tas suns, kas aizturēs Veco Benu un nepalaidīs. Mēs jau esam devuši viņam vārdu. Viņu sauc par Lauvu.

Beidzot pienāca novembris. Viņi atgriezās nometnē. Kopā ar ģenerāli Kompsonu, majoru de Speinu, brālēnu, Votteru un Būnu viņš stāvēja pagalmā starp bisēm, segārfi un pārtikas kastēm un ieraudzīja Semu Fāzersu un Lauvu nākam no staļļa — indiānis, vecs vīrs, ģērbies nodriskātā kombinezonā un apvalkātā aitādas jakā, gumijas zābaki kājās, galvā cepure, kas kādreiz piederējusi zēna tēvam; milzīgais suns svarīgi soļoja viņam blakus. Dzīnējsuņi grasījās mesties pie viņa un apstājās, tikai jaunais suns tā arī nebija kļuvis daudz gudrāks. Tas pieskrēja pie Lauvas, luncinādams asti. Lauva negrasījās ieķert tam ar zobiem. Viņš pat neapstājās. Viņš cirta tam .ir ķepu kā lācis, tā ka tas gaudodams aizkūleņoja labu gabalu, tad ienāca pagalmā un stāvēja, miegaini mirkšķinādams acis, nekā neredzēdams, nevienu neuzlūkodams, un Būns sacīja:

—    Kungs dievs! Vai viņš man ļausies paglaudīt?

—   Vari paglaudīt, — Sems sacīja. — Viņam vienalga. Viņam vienaldzīgi cilvēki un viss pārējais.

Zēns vēroja. Viņš vēroja divus nākamos gadus — kopš brīža, kad Būns noglaudīja Lauvam galvu un, notupies līdzās, aptaustīja tā kaulus un muskuļus, pārbaudīdams spēku. It kā Lauva būtu sieviete vai varbūt Būns būtu sieviete. Drīzāk gan varēja likties tā, redzot tos abus — lielo, iespaidīgo, pēc izskata miegaino suni, kuram, kā Sems sacīja, vienaldzīgi cilvēki un viss pārējais, un straujo, parupjo vīru ar raupju seju, kuram dzīslās ritēja lāsīte tālo indiāņu senču asiņu un prāts bija kā bērnam. Zēns redzēja, ka Būns pārņem no Sema un tēvoča Eša Lauvas barošanu. Vairākkārt vēroja, kā Būns tup pie virtuves aukstā lietū, kamēr Lauva ēd. Lauva ne ēda, ne gulēja kopā ar pārējiem suņiem, un neviens īsti nezināja, kur viņš guļ, tas atklājās tikai nākamajā novembrī, līdz tam viņi domāja, ka Eauva guļ savā būdā blakus Sema Fāzersa mājiņai, kamēr reiz zēna brālēns Makāslins gluži nejauši ieminējās par to Semam un Sems viņam izstāstīja. Vakarā zēns un majors de Speins, un Makāslins iegāja ar lampu istabiņā, kur gulēja Būns, — mazā, šaurā būcenītī, kur elpu rāva ciet Būna nemazgātās miesas un mitro mednieka drēbju dvaka, — un uz muguras guļošais Būns aizrijās un pamodās, un blakus viņam pacēla galvu Lauva un lūkojās viņos ar savām saltajām, miegainajām, dzeltenajām acīm.

—    Sasodīts, Būn, — Makāslins sacīja. — Laid to suni ārā! Viņam rīt no rīta jādzen Vecais Bens. Visu nakti elpojis tavu smaku, viņš labi ja skunksu spēs saost.

—    Neesmu jutis, ka mana smaka manam degunam būtu kaitējusi, — Būns sacīja.

—    Un kaut arī būtu kaitējusi, — majors de Speins sacīja. — Tev jau nebūs jāuzož lāča pēdas. Laid viņu āra! Lai guļ zem mājas kopā ar citiem suņiem.

Būns sāka celties.

—   Viņš nogalēs pirmo, kas nožāvāsies vai uzšķaudīs viņam, vai piegrūdīsies.

—    Nekas nenotiks, — majors de Speins sacīja. — Neviens no suņiem neriskēs žāvāties vai uzgrūsties viņam pat guļošam. Laid viņu ārā! Vajag, lai rit viņa oža būtu kārtībā. Vecais Bens pagājušā gadā viņu apveda ap stūri. Nedomāju, ka tam vēlreiz izdosies.

Būns uzvilka zābakus, bet atstāja neaizsaitētus; ģērbies tikai garās, netīrās apakšbiksēs, miegā izbužinātiem matiem — viņš izveda Lauvu ārā. Pārējie atgriezās lielajā istabā, kur Makāslins un majors de Speins atkal apsēdās pie pokera galda. Pēc brītiņa Makāslins sacīja:

—    Gribat, es aiziešu un paskatīšos?

—   Nē, — majors de Speins sacīja. — Pieņemu, — viņš teica Volteram Jūelam. Tad atkal pievērsās Makāslinam. — Ja tu iesi, tad nesaki man nekā. Man jau parādās pirmās vecuma pazīmes: es dusmojos, ja manas pavēles neliek izpildītas, kaut arī dodams esmu zinājis, ka tā būs. Mazs pāris, — viņš sacīja Volteram Jūelam.

—    Cik mazs? — Volters jautāja.

—   Ļoti mazs, — majors de Speins atteica.

Un zēns, gulēdams zem savām segām un gaidīdams miegu, tāpat zināja, ka Lauva jau ir atpakaļ Būna gultā un gulēs tur šonakt un nākamo nakti, visas naktis nākamajā novembrī un arī aiznākamajā. Un tad viņš nodomāja: brīnums gan, kas Semam prātā. Viņš varēja Lauvu paturēt pie sevis, kaut arī Būns ir baltais. Varēja parunāt ar majoru vai Makāslinu. Bet pats galvenais — Sema roka pirmā pieskārās Lauvam, un Lauva to zina. Vēlāk, jau pieaudzis, viņš arī to saprata. Tā tam vajadzēja būt. Viss notika tieši tā, kā tam jānotiek. Sems bija virsaitis, augstmanis; Būns — no vienkāršajiem cilvēkiem, tas bija viņa mednieks. Suņus kopt pienācās Būnam.

Tajā rītā, kad Lauva pirmo reizi veda suņu baru pa Vecā Bena pēdām, nometnē ieradās septiņi sveši vīri. Tie bija purvāju iemītnieki, novājējuši, malārijas nomocīti, diezin no kurienes, droši vien ķēra lamatās jēnotus vai varbūt audzēja kokvilnu un kukurūzu nelielās zemes strēmelītēs gar zemieni, ģērbušies tikai mazliet labāk par Semu Fāzersu, ar Tenijas Džimu nemaz nebija ko salīdzināt; ar savām vecajām bisēm un šautenēm viņi jau mazā gaismiņā gaidīdami pacietīgi tupēja pagalmā saltajā lietū. Vēlāk Sems Fāzerss izstāstīja majoram de Speinam, ka visu iepriekšējo vasaru un rudeni viņi šad tad iegriezušies nometnē pa vienam vai diviem trim, klusēdami paskatījušies uz Lauvu un atkal gājuši projām. Torīt viņu izraudzītais runātājs sacīja:

—   Labrīt, major! Mēs dzirdējām, jūs gribot šorīt laist savu zilo suni pakaļ tam divpirkstainam vecam lācim. Mēs gribam paskatīties, ja jums nekas nav pret. Šaut mēs nešausim, ja tik viņš nenāk mums tieši virsū.

—    Laipni lūdzam, — majors de Speins sacīja. — Lūdzu, varat šaut. Lācis ir vairāk jūsu nekā mūsu.

—    Tiesa gan. Es viņam esmu izbarojis tik daudz jenotu, ka man gar viņu ir daļa. Un vēl sivēnu pirms trim gadiem.

—   Un man ar ir daļa, — kāds cits sacīja. — Tikai ne no lāča.

Majors de Speins palūkojās uz viņu. Viņš gremoja tabaku. Izspļāva un tad sacīja:

—   Man pazuda telīte. Laba telīte. Pagājušā gadā. Un, kad beidzot es viņu atradu, viņa izskatījās apmēram tā kā tas jūsu kumeļš pagājšgada jūnijā.

—    Ā, — majors de Speins sacīja. — Nu, lūdzu! Ja ieraugāt zvēru, ko dzen mani suņi, šaujiet nost.

Neviens todien netika šāvis Veco Benu. Neviens viņu netika redzējis. Suņi uzoda viņu ap simt jardu no klajumiņa, kur zēns viņu bija redzējis tajā vasaras dienā, kad viņam bija desmit gadu. Zēns atradās nepilnu ceturtdaļjūdzi no tās vietas. Zēns dzirdēja, ka suņi uztapuši uz lāča pēdām, bet nesaklausīja nevienas balss, kas varētu būt Lauvas, tāpēc nosprieda, ka Lauvas starp viņiem nav. Arī tas, ka suņi dzina Veco Benu daudz ātrāk, nekā jebkad agrāk zēnam bija gadījies novērot, un rejās nebija dzirdama spalgā, histēriskā skaņa, neuzvedināja viņu nojaust patiesību. Viņš nekādi netika skaidrībā, kamēr vakarā Sems viņam pateica, ka Lauva dzen pēdas bez skaņas.

—    Viņš rūks, kad būs ieķēries Vecajam Benam rīklē, — Sems sacīja. — Bet riet viņš nekad neries, tāpat kā klusu lēca tajās divcollīgajās durvīs. Tas viņam no tās zilās sugas. Kā tu to nosauci?

—    Erdels, — zēns sacīja.

Lauva tātad bija tur; lāci viņi uzoda pārāk tuvu pie upes. Tovakar ap vienpadsmitiem atgriezies ar Lauvu nometnē, Būns apzvērēja, ka Lauva reiz aizturējis Veco

Benu, bet suņi nobijušies, un Vecais Bens izrāvies, meties upē un peldējis lejup — pa straumi, bet viņš ar Lauvu nogājuši ap desmit jūdžu lejup gar vienu krastu, pēc tam pārcēlušies pāri un gājuši pa otru krastu, taču līdz tumsai tā arī neatraduši vietu, kur Vecais Bens izkāpis no ūdens, vai varbūt tas aizpeldējis jau garām tam braslam, kur viņi cēlušies pāri. Tad viņš izlamāja suņus, paēda vakariņas, ko tēvocis Ešs viņam bija paglabājis, un likās gulēt, un, kad zēns pēc brītiņa pavēra durvis uz mazo, smacīgo istabiņu, kas rībēja no krācieniem, lielais, nopietnais suns pacēla galvu no Būna spilvena, uzmeta viņam miegainu skatienu un atkal nolika galvu uz spilvena.

Kad atkal pienāca novembris un tā pēdējā diena, kura jau pēc tradīcijas bija nolemta Vecajam Benam, pagalmā gaidīja vairāk nekā desmit svešu vīru. Šoreiz tie visi nebija no purvājiem. Bija daži pilsētnieki, no citiem Džefersonai līdzīgiem apgabala centriem, kuri bija dzirdējuši par Lauvu un Veco Benu un sanākuši noskatīties lielā, zilā suņa gadskārtējo tikšanos ar divpirkstaino veco lāci. Dažiem pat nebija šauteņu, un mednieku drēbes, kas viņiem mugurā, vēl vakar bija glabājušās veikala plauktā.

Šoreiz Lauva uzoda Veco Benu vairāk nekā piecas jūdzes no upes, sadzina to un aizturēja, un šoreiz pievienojās arī pārējie suņi gluži kā izmisīgā sacensībā. Zēns dzirdēja rejas, viņš nebija tālu. Dzirdēja Būna kliedzienus, dzirdēja divus šāvienus — tur ģenerālis Kompsons, piekļuvis lācim tik tuvu, cik ļāva viņa gandrīz nevaldāmais zirgs, izšāva no abiem stobriem, vienā bija piecas rupjas skrotis, otrā lode. Dzirdēja suņus ķilkstam, kad lācis atbrīvojās. Tad zēns metās skriet; klupdams krizdams, elsodams tā, ka vai plaušas plīsa, viņš sasniedza vietu, kur ģenerālis Kompsons bija šāvis un kur Vecais Bens bija nogalinājis divus suņus. Viņš redzēja lāča pēdās asinis no ģenerāļa Kompsona šāvieniem, bet nespēja skriet tālāk. Viņš apstājās, atbalstījās pret koku, lai atgūtu elpu un nomierinātu straujos sirds pukstus, un dzirdēja suņu rejas attālināmies un izdziestam.

Vakarā nometnē viņiem bija viesi — pieci vēl arvien nobijušies sveši vīri jaunās medību jakās un zābakos, viņi visu dienu bija maldījušies pa mežu, kamēr Sems Fāzerss gājis un viņus izvedis, — un tad zēns uzzināja visu pārējo: kā Lauva otrreiz apstādinājis un aizturējis veco lāci, bet tikai vienacis mūlis, kas nebaidījās meža zveru smakas, piegājis tuvu klāt, uz mūļa jājis Būns, par kuru runāja, ka viņš savā mūžā ne reizi neesot trāpījis. Būns izšāvis uz lāci piecas reizes ar savu skroteni un visas garām, un Vecais Bens nogalinājis vēl vienu suni, izrāvies, aizskrējis līdz upei un nozudis. Atkal Būns ar Lauvu gājuši gar krastu uz leju, cik tālu vien iedrošinājušies. Pārāk tālu; krēslā pārgājuši uz otru krastu, un, kad bija nogājuši kādu jūdzi, satumsis pavisam. Šoreiz Lauva tumsā uztapis uz pēdām, varbūt saodis asinis vietā, kur Vecais Bens bija izkāpis no ūdens, bet, par laimi, Būns vedis Lauvu saitē, viņš nolēcis no mūļa un vilkšus atvilcis Lauvu uz nometni. Šoreiz Būns pat nelamājās. Apstājās durvīs, dubļiem nošķīdis, pārguris, ar traģisku un vēl arvien izbrīna pilnu izteiksmi platajā neglīteņa sejā.

—Es aizšāvu garām, — viņš sacīja. — No divdesmit piecu pēdu attāluma piecas reizes aizšāvu garām.

—    Bet mēs sašāvām līdz asinīm, — majors de Speins sacīja. — Ģenerālis Kompsons trāpīja. Nekad agrāk mums tas nebija izdevies.

—   Bet es aizšāvu garām, — Būns sacīja. — Piecas reizes garām. Un Lauva skatījās uz mani.

—   Nekas, — majors de Speins sacīja. — Sasodīti lieliskas medības. Dabūjām redzēt asinis. Nākamgad lai ģenerālis Kompsons vai Volters jāj ar Ketiju, un tad mēs viņu dabūsim rokā.

Tad Makāslins jautāja:

—    Kur ir Lauva, Būn?

—    Atstāju viņu pie Sema, — Būns sacīja, jau pagriezdamies, lai ietu projām. — Šonakt es neesmu viņam piemērots.

Tā viņam vajadzētu ienīst Lauvu un baidīties no tā. Tomēr viņš neienīda un nebaidījās. Viņam šķita, ka visā notikušajā ir kaut kas liktenīgs. Šķita, ka sākas, ir jau sācies kaut kas, tikai viņš vēl nezināja — kas. It kā pēdējais cēliens uz jau sagatavotas skatuves. Tas bija sākums beigām, bet, kam būs beigas, —; to viņš nezināja, zināja tikai to, ka viņš neskums. Viņš būs pieticīgs un lepns, ka atzīts par cienīgu piedalīties, kaut vai varbūt tikai noskatīties.

Bija decembris. Aukstākais decembris no visiem, ko viņš atcerējās. Viņi bija nometnē jau četras dienas pāri parastajām divām nedēļām, gaidīdami, kad kļūs siltāks, lai Lauva ar Veco Benu varētu sacensties savā gadskārtējā skrējienā. Tad viņi atstātu nometni un dotos mājās. Pa šīm neparedzētajām dienām, kuras viņi, gaidot laika maiņu, pavadīja pie pokera galda, bija izsīkuši viskija krājumi, un zēnu un Būnu sūtīja pēc viskija uz Memfisu ar čemodānu un majora de Speina vēstuli misteram Semsam, deģim. Tas ir, majors de Speins un Makāslins sūtīja Būnu pēc viskija un zēnu — parūpēties, lai Būns atvestu šo viskiju vai lielāko daļu no tā, vai vismaz kaut cik.

Tenijas Džiins pamodināja viņu trijos. Viņš steigšus saģērbās, trīsuļodamies ne tik daudz aiz aukstuma, jo krāsnī jau rūkdama liesmoja uguns, bet tāpēc, ka šajā ziemas nakts stundā sirds vēl sita laiski, asinis ritēja gausi un miegs nebija izgulēts. Viņš pārgāja no mājas uz virtuvi pa šauro, dzelžaini cieto zemes strēmeli, dziļi — līdz pašām plaušu galotnēm ieelpodams dzestro nakts gaisu, it kā dzerdams pašu tumsu, kas tikai pēc trim stundām mainīsies ar rītausmu, un iegāja siltumā, virtuvē, kur dega lampa un pavarda kvēle aizmigloja logus, un Būns jau sēdēja pie brokastu galda, uzkumpies pār savu šķīvi, gandrīz atdurdamies tajā, viņa kustošie žokļi bija zilgani no bārdas rugājiem, seja sen neredzējusi ūdeni un cietie, zirga krēpēm līdzīgie mati nejutuši suku — ceturtdaļindiānis, čikeso cilts indiānietes mazdēls, kurš reizēm ar savām spēcīgajām dūrēm nikni ņēmās apstrīdēt ikvienu norādījumu, ka viņā varētu būt kaut pilīte svešu asiņu, bet citreiz, parasti, kad bija iereibis, ar tām pašām dūrēm un to pašu niknumu apgalvoja, ka viņa tēvs bijis tīrasiņu čikeso, turklāt virsaitis, un pat viņa māte tikai pa pusei bijusi baltā. Viņam bija sešas pēdas un četras collas garš augums, bērna prāts, zirga sirds, mazas, kurpju podziņām līdzīgas acis, kuras nepauda ne zemiskumu, ne augstsirdību, ne ļaunumu, ne labumu, itin neko. un otru tik neglītu seju zēns nebija redzējis. Izskatījās tā, it kā kāds būtu atradis valriekstu, mazliet lielāku par futbolbumbu, ar āmuru iedauzījis tajā kaut ko līdzīgu vaibstiem un tad nokrāsojis gandrīz caurcaurēm sarkanu —nevis indiāņu sejas krāsas sarkanumā, bet tajā skaistajā, f.pilgtajā brūngansārtumā, kuram par cēloni varbūt mazu liet ir ari viskijs, bet galvenokārt tas nāk no priecīga prāta un uzturēšanās svaigā gaisā, un rievas tajā nebija pārlaisto četrdesmit gadu pēdas, tās bija ievilkušās, miedzot acis saulē vai biezokņa krēslā pakaļ aizskrejošam medījumam, tās bija iededzinājuši nometnes ugunskuri, pie kuriem viņš pūlējās sasildīties un iemigt uz saltās novembra vai decembra zemes, gaidīdams uzaustam dienu, lai varētu atkal celties un medīt, it kā laiks būtu tikai kāda vide, kam viņš iet cauri, tikpat kā iet cauri gaisam, un tas viņu nedara vecāku tāpat kā gaiss. Viņš bija drosmīgs, uzticīgs, bet nesaimniecisks, un uz viņu nevarēja paļauties; viņam nebija nekāda amata, nekādas nodarbošanās, un viņam piemita viens netikums — pārliecīga kāre pēc viskija — un viena laba īpašība — pilnīga un nešaubīga uzticība majoram de Speinam un zēna brālēnam Makāslinam. «Reizēm man gribas tās abas nosaukt par labām īpašībām,» kādreiz sacīja majors de Speins. «Vai arī abas par netikumiem,» Makāslins sacīja.

Zēns paēda brokastis, klausīdamies, kā sarosījušies suņi zem virtuves, tos pamodinājusi ceptās gaļas smarža vai varbūt soļi uz grīdas virs viņu galvām. Dzirdēja, ka Lauva ierūcas vienu reizi — īsi un valdonīgi, tā labākajam medniekam jebkurā nometnē vajag tikai reizi pateikt, un vienīgi muļķiem nebūs skaidrs, ko viņš gribējis, un neviens no majora de Speina un Makāslina suņiem nevarēja līdzināties Lauvam augumā, spēkā un varbūt arī drosmē, bet muļķi tie nebija, pirms gada Vecais Bens pēdējo muļķi bija nogalējis.

Kad viņi bija paēduši, ienāca Tenijas Džims. Furgons jau gaidīja pagalmā. Ešs bija nolēmis pats aizvest viņus līdz šaursliežu līnijai, kur viņus uzņems vilciens, kas ved kokmateriālus. Lai traukus mazgā Tenijas Džims. Zēns zināja — kāpēc. Viņš jau ne vienreiz vien bija dzirdējis, kā vecais Ešs tirda Būnu.

Bija auksts. Furgona riteņi dārdēja un rībēja pa sasalušo zemi; debesis bija skaidras un mirdzošas. Tagad viņš netrīsēja, viņu kratīja lēni, vienmērīgi un nevaldāmi drebuļi, bet iekšienē jautās tikko apēstās brokastis — vēl silti un sātīgi, it kā viņa vēders būtu kāda atsevišķa vienība, ap kuru vienmērīgi un neatlaidīgi dreb ārējā čaula.

— Šorīt viņi medībās neies, — viņš sacīja. —: Neviens suns nebūs spējīgs saost pēdas.

Lauva spēs, — Ešs sacīja. — Lauvam nav vajadzīga 13Ža. Viņam vajadzīgs tikai lācis. — Ešs bija ievīstījis kājas pakulu maisos un ietinies vienā no vatētajām segām, ar kurām sedzās, gulēdams savās cisās uz virtuves grīdas, ietinies pāri galvai, tā ka zēns, raudzīdamies uz viņu spožajā zvaigžņu gaismā, pat neatrada piemērota salīdzinājuma viņa izskatam. — Viņš saodīs lāci pat tūkstoš akru lielā ledus klajumā. Un panāks. Bet visi citi suņi ir nieks, tie nevar turēt līdzi Lauvam, kad tam ir priekšā lācis.

—    Kas vainas citiem suņiem? — Būns sacīja. — Un ko tu vispār par to vari zināt? Pirmoreiz esi ārā, citādi, kamēr esam te, tu no savas virtuves degunu izbāz tikai tad, kad malka jāsacērt.

—    Nekādas vainas viņiem nav, — Ešs sacīja. — Kamēr viņi paši savā vaļā, nekas viņiem nenotiks. Kaut es savā mūžā būtu pratis tā rūpēties par savu veselību, kā suņi proti

—    Nūja, šodien viņi medībās neies, — Būns sacīja. Viņa balss skanēja asi un pārliecināti. — Majors apsolīja neiet, kamēr mēs ar Aiku būsim atpakaļ.

—   Laiks šodien mainīsies. Aukstums atlaidīsies. Pie vakara līs. — Ešs iesmējās, nosprauslojās kaut kur zem segas, kas aizslēpa arī viņa seju. — Nūū, veicīgāk, mūļi! — viņš sacīja, raustīdams grožus, tā ka mūļi parāvās uz priekšu, furgons dārdēdams aizgrīļojās labu gabaliņu, kamēr mūļi atkal atsāka ātros, vienmērīgos riksīšus.

Es gan gribētu zināt, kāpēc majoram vajadzētu tevi gaidīt. Viņš medīs ar Lauvu. Neesmu dzirdējis, ka tu kādreiz būtu atnesis uz nometni lāča vai kāda cita zvēra galu.

Tagad Būns izlamas Ešu, varbūt pat iesitis viņam, zēns nodomāja. Tomēr Būns nekā tāda nedarīja, nekad ari nebija darījis; zēns zināja, ka viņš neko neuzsāks pret Ešu, kaut gan pirms četriem gadiem Būns ar aiztapinātu pistoli piecas reizes bija izšāvis uz kādu nēģeri Džefersonā uz ielas — ar tādu pašu iznākumu kā pagājušā rudenī, kad viņš piecreiz šāva uz lāci.

—    Kad es tev saku, — Būns teica, — viņš nek© nedarīs ne ar Lauvu, ne ar kādu citu suni, kamēr vakarā atgriezīšos mājās. Tāpēc ka viņš man apsolīja. Uzšauj mūļiem un brauc ātrāk! Vai gribi nosaldēt mani līdz nāvei?

Viņi aizbrauca līdz dzelzceļa līnijai un sakūra ugunskuru. Pēc brīža vilciens ar baļķiem izlīda no meža ausirumu pusē, kur jau parādījās rīta paisums, un Būns to apturēja. Siltajā apkalpes vagoniņā zēns atkal iesnaudās, kamēr Būns ar konduktoru un bremžu uzraugu sāka runāt par Lauvu un Veco Benu, kā vēlāk ļaudis runātu par slavenajiem bokseriem Salivenu un Kilreinu un vēl vēlāk par Dempsiju un Tanniju. Snaudā kratīdamies grabošajā bezatsperu vagoniņā, zēns visu ceļu dzirdēja viņus spriedelējam par sivēniem un teļiem, ko Vecais Bens nokodis, par uzlauztajām kukurūzas klētīm, sapostītajām cilpām un lamatām un par svinu, ko viņš nēsā zem ādas — Vecais Bens, lācis ar divpirkstu ķepu šajā apgabalā, kur lāci ar slazdos sakropļotām ķepām jau piecdesmit gadus saukāja par Divpirksti vai Trīspirksti, vai Kroplo ķepu, bet Vecais Bens bija īpašs lācis (lāču virsaitis, kā ģenerālis Kompsons viņu dēvēja) un tāpēc iemantojis sev vārdu, no kura pat cilvēks nebūtu kaunējies.

Houksā viņi nonāca ap saules lēktu. Izkāpa no siltā vagoniņa savos netīrajos haki krāsas mednieku apģērbos un dubļainajos zābakos, Būns — zilganiem bārdas rugājiem apaudzis. Taču tas nebija nekas neparasts. Houksā bija kokzāģētava, produktu bāze, divi veikali un krautu ve pie blakus sliedēm, un visi vīrieši tur valkāja zābakus un haki krāsas apģērbu. Drīz vien pienāca Memfisas vilciens. Būns nopirka no laikrakstu iznēsātāja pudeli alus un trīs paciņas grauzdētu kukurūzas graudu sīrupā, un zēns atkal iemiga, klausoties viņa gremošanā.

Taču Memfisā bija pavisam citādi. It kā salīdzinājumā ar augstajiem namiem, bruģētajām ielām, skaistajām karietēm un ratiem un vīriešiem, kas valkāja cietinātas apkaklītes un kaklasaites, viņu zābaki un haki krāsas apģērbi izskatījās vēl rupjāki un dubļaināki, Būna bārda vēl asāka un vēl ilgāk neskūta, un viņa seja arvien vairāk un vairāk likās tāda, ka viņam nebūtu pieklājies iet ārā no mežiem vai vismaz nevajadzētu rādīties vietās, kur majors de Speins, Makāslins vai kāds cits, kas viņu pazina, varētu pateikt: «Nebaidieties. Viņš jums neko nedarīs.» Ar mēli bakstīdams ārā no zobu starpām kukurūzu, tā ka viņa vaigi kustējās un zilganie bārdas rugāji atgādināja skaidiņas no jauna šautenes stobra, viņš gāja cauri stacijai pa gludo grīdu, iepletis un gurnos sasprindzinājis kājas, it kā ietu pa stiklu, kas notriepts ar sviestu. Viņi pagāja garām pirmajam restorānam. Pat cauri aizvērtajām durvīm zēns it kā saoda zāģu skaidas un sastāvējušos dzērienu smaku. Būns sāka klepot. Kle-; poja gandrīz minūti.

—    Velns parāvis, būšu saaukstējies, — viņš sacīja. «— Gribētu tikai zināt, kur.

—    Stacijā, — zēns sacīja.

Būns grasījās atkal klepot. Bet apklusa. Un palūkojās uz zēnu.

;i Ko? — viņš pārjautāja.

»— Tu neklepoji, kad braucām ārā no nometnes, ne arī vilcienā.

Būns skatījās uz viņu, mirkšķinādams acis. Tad pārstāja mirkšķināt. Bet vairs neklepoja. Klusi sacīja:

—    Aizdod man dolāru! Nu, dod! Tev tak ir. Ja tev kādreiz ir bijis, tad izdevis tu to neesi. Es nesaku, ka tu skopotos, skops tu neesi. Tikai tā liekas, ka tev nekad nekā nevajag. Man sešpadsmit gadu vecumā dolārs izkusa saujā, i nepaspēju pamanīt, kāda banka to izlaidusi. —j Viņš klusi piebilda: — Nu, iedod man dolāru, Aik!

—   Tu apsolīji majoram. Apsolīji Makāslinam. Ne piliena, kamēr būsim atpakaļ nometnē.

—    Nu labi, — Būns sacīja tāpat klusi un pacietīgi. ■— Ko tad es varu izdarīt ar vienu dolāru? Otru tak tu man neaizdosi.

—    To tu pareizi pateici, — zēns sacīja klusi, bet viņa balsī skanēja salts niknums, tikai ne uz Būnu. Viņš atcerējās: Būns krāc virtuvē uz krēsla, lai pulkstenis būtu pie rokas un viņš varētu pamodināt zēnu un Makāslinu un aizvest viņus septiņpadsmit jūdzes līdz Džefersonai, lai paspētu tikt uz Memfisas vilcienu; viņš bija pierunājis Makāslinu, lai atļauj viņam nopirkt poniju, un viņi ar Būnu nopirka ūtrupē par četriem dolāriem septiņdesmit pieciem centiem mežonīgu, neiebrauktu Teksasas poniju, kuru mājās aizveda, iesaistītu ar dzeloņstieplēm starp divām vecām, mierīgām ķēvēm, un kurš nekad nebija redzējis lobītu kukurūzu un droši vien noturēja graudus par kaut kādiem kukaiņiem, un beidzot (tolaik viņam bija desmit, un Būnam bija desmit visu mūžu) Būns pateica, ka ponijs pieradināts, un, uzmetuši tam maisu galvā, viņi ar četru nēģeru palīdzību iestūma to vecu divriču ilksīs, iejūdza, tad viņi ar Būnu iesēdās ratos un Būns sacīja: «Labi būs, zēni. Laidiet vaļā!» — un viens no nēģeriem — Tenijas Džims — norāva maisu un lēkšus atlēca malā, un tad, atsities pret vārtu stabu, aizripoja pirmais ritenis, bet tajā mirklī Būns saķēra zēnu aiz spranda un iesvieda viņu ceļmalas grāvī, tā ka tālāko viņš redzēja līkai pa atsevišķiem momentiem: otrs ritenis izdrāzās pa mazajiem vārtiņiem, pāri pagalmam un ielēca verandā, ratu dēļi mētājās šur tur uz ceļa, Būns trakā ātrumā, putekļu vērpetēm griežoties, aizšļūca uz vēdera, vēl arvien turēdams grožus, līdz beidzot tie arī pārtrūka, un galu galā viņi divas dienas vēlāk septiņas jūdzes no mājām noķēra poniju, kuram sakas un iemauktu atliekas vēl arvien karājās kaklā kā hercogienei divējas kakla rotas. Viņš iedeva Būnam dolāru.

;— Nu labi, — Būns sacīja. — Iesim, te ir auksti.

—   Man nesalst, — zēns sacīja.

:— Tu varēsi iedzert limonādi.

—    Es negribu limonādi.

Durvis aizcirtās viņam aiz muguras. Saule jau bija krietni augstu pakāpusies. Diena bija skaidra, kaut gan Ešs bija solījis pret vakaru lietu. Kļuva jau siltāks; rīt varēs iet medībās. Viņš juta sirdī seno jūsmu, tikpat pirmatnīgu kā arvien, kā pirmajā dienā; viņš nekad to nezaudēs, kaut arī būs vecs kļuvis medīdams, pēdas dzīdams; šī lieliskā, pārākā par visām dzīves izjūtām, pazemība un lepnums. Labāk nedomāt par to. Citādi sāk likties, ka viņš jau skrien uz staciju, uz dzelzceļa līniju — uz pirmo vilcienu, kas iet dienvidu virzienā; labāk nedomāt par to. Ielā valdīja rosība. Zēns vēroja lielos normandiešu vezumniekus, Perčeronu šķirnes zirgus; lepnas karietes, no kurām kāpa ārā un gāja stacijā vīrieši elegantos mēteļos un sārtas dāmas kažokos. (Restorāns atradās trešajā mājā no stacijas.) Pirms divdesmit gadiem viņa tēvs, Foresta armijas pulkveža Sartorisa nodaļas kavalērists, bija iejājis Memfisā, pa galveno ielu devies tieši (tā stāstīja) iekšā Geiozo hoteļa vestibilā, kur ādas krēslos sēdējuši jenkiju virsnieki, spļaudami augstos, mirdzošos spļaujamtraukos, un sveiks un vesels atkal aizjājis projām…

■ Zēnam aiz muguras atvērās durvis. Būns slaucīja ar plaukstu muti.

—    Kārtībā, — viņš sacīja. — Tagad izdarīsim, kas mums jādara, un taisīsimies projām no šejienes.

Viņi aizgāja pie dega, kur viņiem pielika pilnu čemodānu ar viskiju. Zēns nezināja, kur un kad Būns dabūjis otru pudeli. Droši vien misters Semss iedevis. Kad viņi ap saulrietu nonāca atkal Houksā, pudele bija tukša. Vilciens atpakaļ uz Houksu atgāja pēc divām stundām; no deģa viņi devās taisnā ceļā uz staciju, kā Būnam bija norādījis un pēc tam vēl pavēlējis majors de Speins un arī Makāslins un vēl norīkojuši zēnu parūpēties, lai viņš tiešām tā izdarītu. Būns pirmoreiz ieņēma no savas pudeles stacijas tualetē. Vīrietis formas cepurē piegāja pie viņa, lai pateiktu, ka tur nav atļauts dzert, uzmeta skatienu Būna sejai un apklusa. Pēc tam restorānā, kad viņš grasījās liet glāzē, turēdams to zem galda malas, direktore (kā jau sieviete) aizrādīja, ka tur dzert nav atļauts, un viņš gāja atpakaļ uz tualeti. Viņš jau bija sācis stāstīt par Lauvu un Veco Benu apkalpotājam nēģerim un viesiem, kas sēdēja restorānā un nekad nebija dzirdējuši un arī negribēja nekā dzirdēt par Lauvu, taču bija spiesti klausīties. Tad viņam ienāca prātā zooloģiskais dārzs. Viņš bija izpētījis, ka ir vēl otrs vilciens uz Houksu — pulksten trijos, tagad viņi iešot uz zooloģisko dārzu un braukšot mājās trijos. Trešo reizi iznācis no tualetes, Būns pateica, ka braukšot atpakaļ uz nometni ar pirmo vilcienu, paņemšot Lauvu un tad iešot uz zooloģisko dārzu, kur, viņš apgalvoja, lāčus barojot ar saldējumu un «dāmu pirkstiņiem» un tad Lauva viņiem visiem sadošot.

Tā viņi nokavēja vilcienu, ar kuru viņiem vajadzēja braukt, bet zēns piedabūja Būnu braukt ar nākamo — trijos, un viss bija kartībā, Būns pat negāja vairs uz tualeti, bet dzēra turpat ejā un stāstīja par Lauvu ikvienam, ko vien izdevās nogrābt aiz svārku stūra, un vīri neuzdrīkstējās aizrādīt viņam, lai nedzer, tāpat kā tas formainais stacijā nebija uzdrīkstējies.

Kad viņi ap saules rietu iebrauca Houksā, Būns gulēja. Zēns ar pūlēm pamodināja viņu, izvilka ar visu čemodānu no vagona un pat pierunāja paēst vakariņas pārtikas veikalā. Tā ka Būns bija gluži atskurbis, kad viņi sēdās baļķu vilciena vagoniņā, lai brauktu atpakaļ uz mežiem; saule rietēja sarkana, debesis bija apmākušās, tātad naktī zeme nesasals. Tagad gulēja zēns, nosēdies pie sarkani sakurinātās krāsniņas, bezatsperu vagoniņš klandījās un granda, un Būns ar bremžu vīru un konduktoru runāja par Lauvu un Veco Benu, un vīri Būnu saprata, jo tagad viņš bija tikpat kā mājās.

— Apmācies, un sāk jau kust, — Būns sacīja. — Rit Lauva viņu dabūs rokā.

Dabūt Adņu vajadzēja Lauvam vai kādam citam. Tikai ne Būnam. Viņš nebija trāpījis nekam lielākam par vāveri, to visi zināja, un vēl tai nēģerietei tajā dienā, kad taisījās nošaut nēģeri. Nēģeris bija liela auguma un stāvēja ne tālāk par desmit pēdām no Būna, un Būns izšāva piecas reizes ar pistoli, ko bija aizņēmies no majora de Speina kučiera nēģera, un nēģeris, kuru viņš gribēja nogalēt, ari izrāva pistoli, ko par pusotru dolāru bija pasūtījis pa pastu, un būtu pataisījis Būnu cauru kā sietu, bet tā negāja vaļā, tikai nočikstēja piecas reizes: čik-čik-čikčik-čik; un Būns tikai šāva un šāva, kamēr trāpīja skatlogā, kas Makāslinam izmaksāja četrdesmit piecus dolārus, un ievainoja kājā kādu nēģerieti, kas nejauši gāja garām, un par to samaksāja majors de Speins; viņi ar Makāslinu izšķīra kāršu spēlē, kuram jāmaksā par skatlogu, kuram par nēģerietes kāju. Šogad nometnē pirmajā medību rītā tieši Būnam virsū skrēja briedis; zēns dzirdēja, ka piecas reizes norīb Būna vecā skrotene, un tad atskanēja Būna balss: «Sasodīts, viņš aizies! Nepalaidiet garām! Nepalaidiet!» Un, pieskrējis klāt, zēns redzēja brieža pēdas nepilnu divdesmit soļu atstatumā no izšautajām patronām.

Tovakar nometnē bija pieci viesi no Džefersonas: misters Bejards Sartoriss, viņa dēls, ģenerāļa Kompsona dēls un vēl divi. Kad viņš otrā rītā mazā gaismiņā paskatījās pa logu, smidzināja Eša pareģotais lietus, un palsajā krēslā viņš ieraudzīja pagalmā pāri par diviem desmitiem cilvēku no tiem, kuri desmit gadus barojuši Veco Benu ar savu kukurūzu, sivēniem un pat teļiem, viņi stāvēja vai tupēja smalkajā lietū izvalkātam cepurēm, medību jakās un kombinezonos, kurus jebkurš pilsētas nēģeris būtu aizmetis projām vai sadedzinājis, tikai gumijas zābaki bija jauni un stipri, dažiem bija vecas, jau zilganumu zaudējušas bises, dažiem pat to nebija. Kamēr paēda brokastis, ieradās vēl kāds ducis — gan zirgos, gan kājām: mežcirtēji no trīspadsmit jūdžu attālās nometnes, kokzāģētavas strādnieki no Houksas; un vienīgā bise piederēja šaursliežu dzelzceļa konduktoram; tā ka tajā rītā majors de Speins veda mežā gandrīz tikpat lielu, tikai vājāk apbruņotu vienību kā pēdējās drūmajās 64. un 65. gada dienas. Mazajā pagalmā visiem atnācējiem nebija vietas. Citi drūzmējās uz ceļa, kur majors de Speins sēdēja savā zirgā, gaidot, kamēr Ešs, netīro priekšautu nenoraisījis, ielādēja eļļainās patronas karabīnē un padeva to viņam, un lielais, zilganais suns svarīgi, nevis kā suns, bet kā zirgs, stāvēja līdzās viņa kāpslim un mirk-: šķināja savas miegainās, topāzdzeltenās acis, nelikdamies kaut ko redzam, ne arī dzirdam rejot pārējos suņus, kūms Būns un Tenijas Džims turēja saitē.

—    Šodien sēdināsim ģenerāli Kompsonu uz Ketijas, — majors de Speins sacīja. — Pagājušogad viņš sašāva līdz asinīm; ja viņam būtu bijis mūlis, kas spēj stāvēt mierīgi, viņš būtu …

—    Nē, — ģenerālis Kompsons sacīja. — Esmu par vecu, lai dzītos pa mežu vienalga uz kā — zirga vai mūļa. Bez tam pagājušā gadā man bija izdevība un es to palaidu garām. Šorīt es stāvēšu līnijā. Es gribu, lai zēns jāj ai Ketiju.

• — Nē, pagaidiet, — Makāslins sacīja. —: Aikam vēl visa dzīve priekšā ar lāču medībām. Lai kāds cits…

—    Nē, — ģenerālis Kompsons sacīja. — Es gribu, lai Aiks jāj ar Ketiju. Viņš jau ir labāks mednieks par mums abiem un vēl pēc desmit gadiem būs tikpat labs kā Volters.

Sākumā viņš nespēja ticēt, un tad majors de Speins viņam pateica. Un tad viņš sēdēja uz vienača mūļa, kas nebaidījās no meža zvēru asinīm, un raudzījās lejup uz suni, kas stāvēja kā sastindzis pie majora de Speina kāpšļa un palsajā, mainīgajā gaismā likās lielāks par telēnu, lielāks nekā patiesībā bija — liela galva, krūtis gandrīz tikpat platas kā viņam, un muskuļi zem zilganās ādas nesaraujas, nenodreb no pieskāriena, jo sirds, kas dzen tajos asinis, nemīl nevienu un neko, — suns stāvēja kā zirgs, tomēr atšķirīgi no zirga, jo zirga stājā jaušas vienīgi svars un ātrums, bet Lauvas stājā bija jaušama ne tikai drosme un viss pārējais,» no kā veidojas griba un tieksme sekot un nogalināt, bet arī izturība, griba un tieksme izturēt vairāk, nekā iespējams iedomāties, izturēt, iai panāktu un nonāvētu. Tad suns paskatījās uz viņu. Pagrieza galvu un skatījās uz viņu, nedzirdot suņu sīko kņadu, skatījās ar dzeltenām acīm, kuras bija bez dziļuma, tāpat kā Būna acis, un, tāpat kā Būna acis, — bez zemiskuma vai augstsirdības, bez ļaunuma vai labsirdīguma. Tās bija tikai saltas un miegainas. Tad Lauva pamirkšķināja un zēns saprata, ka suns neskatās uz viņu un nekad nav skatījies, tikai nav galvu pagriezis uz citu pusi.

Torīt viņš izdzirda rejas, tikko suņi bija uzoduši lāča pēdas. Lauva jau bija nozudis mežā, kamēr Sems ar Tenijas Džimu segloja no furgona izjūgto mūli un zirgu, un zēns redzēja, ka arī pārējie suņi sāk dzīt pēdas ošņādami un ķilkstēdami un beidzot nozūd mežā. Tad viņš ar majoru de Speinu, Semu un Tenijas Džimu sekoja tiem un drīz vien izdzirda pirmo spalgo, izmisušo vaukšķienu, gandrīz kā cilvēka balsi, zēnam jau pazīstamo skaņu, tā nāca no atkusnī mitrā meža kādus divsimt jardus attālumā, tūlīt pievienojās arī pārējie suņi, un drīz vien drūmais mežs skanēja un trīcēja. Viņi jāja tālāk. Zēnam iztēlē rādījās lielais, zilganais suns, kas klusi un neatlaidīgi raujas uz priekšu, un arī lācis: masīvs, lokomotīvei līdzīgs stāvs, ko viņš bija redzējis todien, pirms četriem gadiem, drāžamies pāri izgāztajiem kokiem, izbēgam no suņiem taisni neticamā ātrumā, pat aulekšojošie mūļi netika līdzi. Viņš dzirdēja šāvienu, vienu vienīgu. It kā mežs būtu pavēries, viņi jāja ātri, steigdamies pakaļ tālumā dziestošajām suņu rejām, garām vīram, kurš bija šāvis, — nozibēja pacelta roka, rādot kaut kur, kārna seja un bojātiem zobiem apstādīts mazs, melns caurums, no kura skanēja kliedzieni.

Viņš saklausīja jaunu nokrāsu suņu rejās un ieraudzīja tos divsimt jardus priekšā. Lācis bija pagriezies pret tiem. Viņš redzēja, ka Lauva neapstādamies metas tam virsū, redzēja, ka lācis ar ķepu atsit to sānis, drāžas iekšā kaucošo suņu barā, nobeidz vienu gandrīz uz vietas, apsviežas apkārt un skrien tālāk. Viņiem pretī plūda suņu straume. Viņš dzirdēja, ka majors de Speins un Tenijas Džims kliedz un Tenijas Džims, pūlēdamies pagriezt suņus atpakaļ, plīkšķina siksnu un plīkšķi skan kā pistoles šāvieni. Tad zēns un Sems Fāzerss jāja vieni. Tomēr viens no suņiem bija palicis kopā ar Lauvu. Viņš pazina tā balsi. Jaunais suns, kas pagājušā gadā bija rīkojies negudri un arī tagad, vismaz no pārējo suņu viedokļa, nebija kļuvis gudrāks. Varbūt tieši tā ir drosme, viņš nodomāja.

— Pa labi, — viņam aizmugurē atskanēja Sema balss. — Pa labi. Jāmēģina atgriezt viņu no upes.

Sākās niedrājs. Zēns zināja ceļu cauri tam tikpat labi kā Sems. Viņi izjāja no krūmiem gandrīz tieši pretī taciņai. Tā stiepās cauri niedrājam līdz upes augstajam, atklātajam krastam. Viņš dzirdēja, ka dobji nobūkš Voltera Jūela bise, pēc tam vēl divas reizes.

—' Nē, — Sems sacīja. — Es dzirdu suni. Uz priekšu.

No šaurā bezjumta tuneļa asajās, šņācošajās niedrēs viņi izaulekšoja uz atklātās kraujas, zem kuras lejā dzeltenīgais ūdens, kas palsajā, plūsmainajā gaismā nedeva atspulgu, likās biezs un nekustīgs. Tagad arī zēns dzirdēja rejam suni. Tas stāvēja uz vietas. Rēja spalgi, izmisīgi vaukšķēdams; Būns skrēja pa krauju, un viņam uz muguras lēkāja un kratījās vecā bise, kurai siksnas vietā bija piesieta aukla. Viņš strauji apgriezās, pieskrēja pie viņiem un uzlēca mugurā mūlim, uz kura jāja zēns.

— Sasodītā laiva! — viņš kliedza. — Tā ir viņā pusē! Viņš pārpeldēja pāri! Lauva bija pārāk tuvu viņam! Un tas mazais šunelis arī! Lauva bija tik tuvu, ka es nevarēju šaut! Nūū! — viņš kliedza, dauzīdams ar papēžiem mūļa sānus. — Nū-ū!

Viņi metas lejā no krasta, slīdēdami pa atkusušo zemi, izbrāzās cauri vītoliem, ūdenī iekšā. Viņš nejuta ne trieciena, ne aukstuma, ar vienu roku pacēlis virs ūdens bisi, viņš ar otru turējās pie seglu loka peldošajam mūlim vienā pusē, otrā pusē Būns. Sems bija kaut kur aizmugurē, un upe — ūdens ap viņiem bija pilns ar suņiem. Tie peldēja ātrāk nekā mūļi, jau rāpās augšā krastā, kad mūļi vēl nevarēja ar kājām aizsniegt upes dibenu. No krasta viņiem uzsauca majors de Speins, un atskatījies zēns redzēja, ka Tenijas Džims ar zirgu iejāj ūdenī.

Mežs viņiem priekšā un no lietus smagais gaiss bija pārvērties vienā vienīgā troksnī. Viss skanēja un dunēja, atbalsojās un sašķīda pret krastu viņiem aiz muguras un atkal salējās un skanēja, un dunēja, līdz zēnam sāka likties, ka tur rej visi suņi, kas šajā apvidū jebkad dzinuši medījumu. Viņš pārmeta kāju mūlim pār muguru, kad tas brida ārā no ūdens. Būns vairs nesēdās uz mūļa. Viņš turējās pie kāpšļa, kamēr viņi cauri krastmalas krūmiem uzkāpa kraujā, un tad viņi ieraudzīja lāci — pacēlies pakaļkājās, tas stāvēja ar muguru pret koku, un suņi kaukdami grozījās ap to, un tad Lauva atkal lēcienā klupa tam virsū.

Šoreiz lācis suni nenotrieca zemē. Sagrāba to abās ķetnās gluži kā apskāvienā, un viņi abi novēlās zemē. Zēns jau bija nolēcis no mūļa. Uzvilka abus gaiļus, taču nevarēja nekā izšķirt raibajā suņu jūklī, kamēr no tā atkal parādījās lācis. Būns kaut ko kliedza, bet zēns nedzirdēja, ko; Lauva bija ieķēries lācim rīklē, bet lācis, mazliet pacēlies, cirta ar ķepu vienam no suņiem, tā ka tas aizkūleņoja labu gabalu, un tad, celdamies un celdamies it kā līdz bezgalībai, beidzot izslējās stāvus un sāka ar priekšķetnām plēst Lauvam vēderu. Tad Būns metās skriet. Zēns redzēja naža asmeni zibam viņa rokā, viņš drāzās cauri suņu burzmai, citiem pārlēca pāri, citus paspēra sānis un tad uzlēca lācim uz muguras, gluži kā sēzdamies uz mūļa, sažņaudza kājas ap lāča vēderu, ar kreiso roku satvēra lāča rīkli, kur bija iekodies Lauva, un naža asmenis nozibēja paceļoties un krītot.

Tas krita tikai vienu reizi. Uz mirkli viņi atgādināja skulptūru: lācis, kuram rīklē iekodies suns un uz muguras jāteniski cilvēks darbojas ap dziļi iedurto nazi. Tad viņi nogāzās, Būna svara novilkti, lācim virsū. Pirmā no jauna pacēlās lāča mugura, bet Būns atkal jāteniski uzmetās tai virsū. Nazi viņš nebija izlaidis no rokas, un atkal zēns redzēja, ar kādu gandrīz nemanāmu rokas un pleca kustību viņš meklēja, taustījās; tad lācis izslējās stāvus, paceldams arī cilvēku un suni, pagriezās un, vēl arvien nesdams tos abus, pagāja pakaļkājās dažus soļus uz meža pusi gluži kā cilvēks un nogāzās. Viņš nesabruka, nesarāvās. Nogāzās, kā gāžas koks, tā ka visi trīs, cilvēks, suns un lācis, reizē atsitās pret zemi un mazliet atlēca.

Zēns un Tenijas Džims pieskrēja klāt. Būns stāvēja uz ceļiem lācim pie galvas. Viņam bija saplosīta kreisā auss, jakas kreisā piedurkne pilnīgi nost, labās kājas zābaka stulms pāršķelts no augšas līdz pēdai; gaišsārtas, lietus atšķaidītas asinis tecēja no viņa kājas, rokas, pleca, pāri sejai, kas tagad bija pavisam mierīga, ne vairs mežonīga. Par visiem viņi atlauza Lauvas žokļus no lāča rīkles.

— Rāmāk, velns parāvis! — Būns uzkliedza. — Vai neredzat, ka viņam visas iekšas ārā! — Viņš sāka vilkt nost jaku. Un jau pavisam mierīgā balsī sacīja Tenijas Džimam: — Atbrauc šurp laivu! Tā ir kādus simt jardus no šejienes uz leju. Es redzēju.

Tenijas Džims piecēlās un aizgāja. Zēns vairs neatcerējās, vai Tenijas Džims iekliedzies, vai viņš tāpat nejauši pacēlis galvu, — viņš ieraudzīja, ka Tenijas Džims noliecas un Sems Fāzerss nekustīgi guļ ar seju izdangātajos dubļos.

Mūlis viņu nebija nometis. Zēns atminējās, ka Sems jau bija nokāpis, iekams Būns sāka skriet. Nekādu ievainojumu vai sitiena zīmju nebija, un, kad zēns ar Būnu pagrieza viņu uz muguras, viņam acis bija vaļā un viņš sacīja kaut ko tajā valodā, kurā viņi ar Džo Beikeru kādreiz bija sarunājušies. Bet kustēties viņš nespēja. Tenijas Džims bija atairējis laivu, varēja dzirdēt, ka viņš kaut ko uzsauc pāri upei majoram de Speinam. Būns ievīstīja Lauvu savā mednieka jakā, nonesa lejā, laivā, ari Semu ienesa laivā, tad atgriezās, piesēja lāci ar Tenijas Džima suņu siksnu pie vienača mūļa seglu loka un novilka to lejā, laivā, un atstāja Tenijas Džimu peldus pārvest zirgu un abus mūļus pāri upei. Majors de Speins sniedzās pretī, lai satvertu laivas priekšgalu, bet Būns izlēca ārā, viņam garām, iekams laiva bija atdūrusies krastā. Majors paskatījās uz Veco Benu un klusi noteica: «Jā.» Tad iebrida ūdenī, noliecās un pieskārās Semam un Sems pavērās viņā un sacīja kaut ko senajā valodā, kurā viņi ar Džo Beikeru kādreiz runāja.

—    Vai tu nezini, kas noticis? —-: majors de Speins jautāja.

—    Nē, ser, — zēns sacīja. — Mūlis viņu nenometa. Nekas tāds nenotika. Viņš jau bija nost no mūļa, kad Būns skrēja pie lāča. Un tad mēs ieraudzījām, ka viņš guļ zemē.

Būns uzkliedza Tenijas Džimam, kas vēl bija upes vidū:

—    Ātrāk, velns parāvis! Ved šurp mūli!

1 — Ko tu darīsi ar mūli? — majors de Speins jautāja.

Būns uz viņu pat nepaskatījās.

—    Jāšu uz Houksu pēc ārsta, — viņš sacīja mierīgi, un arī viņa seja, no kuras lietus pamazām skaloja nost gaišsārtās asinis, bija pavisam mierīga.

—   Tev pašam vajadzīgs ārsts, —; majors de Speins sacīja. — Tenijas Džims …

—    Nerunājiet niekus! — Būns sacīja. Viņš pagriezās pret majoru de Speinu. Viņa seja bija mierīga, kā agrāk, tikai balss toni augstāka. — Vai tad jūs neredzat, ka viņam visas iekšas izrautas ārā!

—    Būn! e=s majors de Speins sacīja. Viņi saskatījās.

Būns bija krietnu galvas tiesu lielāks par majoru de Speinu; pat zēns jau bija garāks par majoru de Speinu.

—   Man jāatved ārsts, —* Būns sacīja. —• Tak iekšas viņam …

—    Nu labi, —majors de Speins sacīja. Tenijas Džims brida ārā no ūdens. Zirgs un veselais mūlis jau bija saoduši Veco Benu, tie mētājās un rāvās projām, vilkdami Tenijas Džimu līdzi, kamēr pašā augšā uz kraujas viņam izdevās tos apstādināt un piesiet, un tad viņš atnāca atpakaļ. Majors de Speins atkabināja kompasa ādas saitīti no pogcauruma un iedeva kompasu Tenijas Džimam.

1 — Jāj tūliņ uz Houksu, — viņš sacīja. —; Atved dakteri Krofordu! Saki viņam, ka šeit diviem cilvēkiem vajadzīga palīdzība! Ņem manu ķēvi! Vai zināsi ceļu no šejienes?

—    Jā, ser, — Tenijas Džims sacīja.

—    Labi, — majors de Speins sacīja. — Steidzies! — Viņš pievērsās zēnam. — Ņem mūļus un zirgu un ej pēc furgona! Mēs brauksim ar laivu uz leju pa upi līdz Jenotu tiltam. Gaidi mūs tur! Vai atradīsi?

—    Jā, ser, — zēns sacīja.

—    Labi. Ej!

353

Viņš gāja pēc furgona. Un tikai iedams aptvēra, cik tālu viņi aizkļuvuši, dzīdami lāci. Bija jau pēcpusdiena, kad viņš ielika ilksīs mūļus un zirgu piesēja pie ratiem aizmugurē. Pie Jenotu tilta viņš nonāca krēslā. Laiva jau bija tur. Vēl lāgā nepaspējis to saskatīt, pat ūdeni gandrīz vēl neredzējis, viņš bija spiests lēkt ārā no furgona, kas sāka zvalstīties, un, turot grožus, aizskriet pie mūļiem, sagrābt satrūkušos veselo mūli aiz laužņiem, pēc tam aiz auss un, ar papēžiem zemē atspēries, turēt to, kamēr no lejas pit ^eidzas Būns. Zirgs jau bija pārrāvis pavadu un aizaulekšojis pa ceļu uz nometnes pusi. Viņi apgrieza furgonu. izjūdza mūļus, un zēns aizveda veselo mūli simt jardus nostāk un piesēja ceļmalā. Būns tikmēr jau bija pārnesis Lauvu uz furgonu, bet Sems sēdēja laivā, un, kad viņu piecēla, viņš ar pūlēm uzgāja augšā krastā un līdz furgonam un mēģināja kāpt iekšā, bet Būns negaidīja, viņš iecēla Semu un nolika uz sēdekļa. Tad viņi atkal piesēja Veco Benu pie vienača mūļa segliem, uzvilka augšā kraujā, tad pa divām slīpi pieslietām kārtīm ievilka viņu furgona vaļējā aizmugurē, pēc tam zēns atveda otru mūli un Būns iedabūja to ilksīs, sizdams tam

12 — 813

pa cieto purnu, ka skanēja vien, kamēr tas beidzot nostājās līdzās Ketijai un stāvēja trīsēdams. Un tad sāka līt lietus, it kā visu dienu būtu valdījies, viņus gaidīdams.

Viņi devās uz nometni cauri lietum, cauri aklajai, slapjajai tumsai un, iekams ieraudzīja nometnes ugunis, vadījās pēc raga skaņām un šāvieniem, kas atkārtojās ik pa brīdim viņiem kā ceļa zīmes. Kad viņi piebrauca pie Sema tumšās, mazās būdiņas, viņš atkal sāka runāt savu senču valodā, tad sacīja pavisam skaidri:

—    Laidiet mani ārā! Laidiet mani!

—    Viņam nav uguns, — majors sacīja. — Brauc! —: viņš asi uzsauca.

Taču Sems pūlējās piecelties.

■— Laid mani ārā, saimniek! — viņš sacīja. — Ļauj man iet mājās!

Zēns apstādināja furgonu, Būns izkāpa un izcēla Semu. Būns pat nelika Semu zemē, lai tas mēģinātu iet, bet ienesa būdā, majors de Speins uzrušināja pavarda pelnos kvēlojošas oglītes un ar saritinātu papīrīti aizdedza lampu, Būns nolika Semu uz lāviņas un novilka viņam zābakus, un majors de Speins viņu apsedza, bet zēns tur nebija klāt, zēns turēja mūļus, veselo, kurš atkal grasījās drāzties projām, jo, tiklīdz furgons bija apstājies, Vecā Bena smaka plūda uz priekšu līdz ar melnā gaisa strāvu, bet Sema acis droši vien bija atkal vaļā un dziļais skatiens vērsts tālāk par cilvēkiem, kas stāvēja pie viņa, tālāk par būdas sienām, tālāk par mirušo lāci un mirstošo suni. Tad viņi brauca tālāk, pretī raga stieptajām vaimanām un šāvieniem, no kuriem ikviens it kā palika karājamies kaut kur biezajā, lietus piestrūklotajā gaisā, kamēr nākamais pievienojās, sakusa ar iepriekšējo, un piebrauca pie apgaismotās mājas, gaišajiem logiem, kuriem pāri strāvoja lietus, un sejas klusi pievērsās Būnam, kad viņš Iegāja, asinīm noplūdis, pavisam mierīgs, ar savu jakā ievīstīto nešļavu. Viņš nolika Lauvu ar visu asiņaino jaku savā piesmakušajā guļvietā, kurā nebija palagu un kuru līdzeni sakārtot nespēja pat Ešs, kas mājas darbos bija izveicīgs kā sieviete.

Houksas kokzāģētavas ārsts jau bija tur. Būns neļāva firstam apskatīt sevi, kamēr tas nebija apkopis Lauvu. Ārsts neriskēja Lauvu hloroformēt. Salika iekšas atpakaļ un aizšuva tāpat, bet majors de Speins turēja suņa galvu un Būns kājas. Taču Lauva pat nemēģināja pakustēties.

Viņš gulēja, dzeltenās acis bija vaļā, bet neko neredzēja, un vīri gan jaunos, gan vecos mednieku apģērbos drūzmējās mazajā, smacīgajā telpā, kur pretīgi oda pēc Būna un viņa drēbēm, un klusēdami skatījās. Tad ārsts izmazgāja, dezinficēja un pārsēja ievainojumus Būna sejā, rokā un kājā, un pēc tam visi —• zēns pa priekšu ar laternu, viņam pakaļ ārsts, Makāslins, majors de Speins un ģenerālis Kompsons — gāja uz Sema Fāzersa būdu. Tenijas Džims bija iekūris uguni un snauda, tupēdams krāsns priekšā. Sems nebija ne pakustējies, gulēja tāpat, kā Būns bija viņu nolicis uz lāviņas un majors de Speins apsedzis ar segām, tomēr pavēra acis un pārlaida skatienu sejām, un, kad Makāslins uzlika roku viņam uz pleca un sacīja: «Sem, ārsts grib tevi izmeklēt,» — viņš pat izvilka rokas no segas apakšas un sāka taustīties ap krekla pogām, bet Makāslins sacīja: «Pagaidi. Mēs paši atpogāsim.» Viņi izģērba Semu. Viņš gulēja: vara brūns ķermenis, veca vīra — dzimta mežinieka ķermenis, vecs vīrs, kuram nav ne bērnu, ne radinieku, ne savas tautas piederīgo, gulēja nekustīgi, vaļā acīm, bet neskatīdamies vairs ne uz vienu no viņiem, kamēr ārsts izklausīja viņu, apsedza, ielika stetoskopu somā un aiztaisīja somu ciet, un tikai zēns zināja, ka arī Sems mirs.

—    Pārgurums, — ārsts sacīja. — Varbūt šoks. Viņa vecumā peldēt upē decembra mēnesī. Būs labi. Tikai neļaujiet viņam dažas dienas celties no gultas! Vai ir kāds, kas var palikt pie viņa?

—    Būs, — majors de Speins sacīja.

Viņi atgriezās mājā, iegāja mazajā, smacīgajā istabiņā, kur Būns vēl arvien sēdēja uz sava guļasmaisa, uzlicis roku Lauvam 117, galvas, un vīri, tie, kas bija medījuši Lauvas dzīto lāci, un tie, kas līdz šai dienai viņu pat redzējuši nebija, klusi ienāca, paskatījās uz viņu un gāja projām. Tad uzausa gaisma un visi izgāja ārā pagalmā paskatīties uz Veco Benu — acis vaļā, nodilušie zobi atņirgti, sakropļotā kāja, zem ādas mazi, cieti bumbulīši, kur kādreiz iestrēgušas lodes (bija pavisam piecdesmit divas — skrotis un lodes), un gandrīz nemanāms iešķēlums zem kreisā pleca, kur Būna nazis beidzot bija piekļuvis viņa dzīvībai. Tad Ešs sāka dauzīt ar smagu karoti pa pannas dibenu, aicinādams brokastīs, un zēns pirmo reizi nedzirdēja suņu kņadu zem virtuves, kamēr viņi ēda. It kā vecais lācis, pat beigts gulēdams pagalmā, iedvestu viņiem tādas bailes, ka viņi vieni — bez Lauvas savā vidū nespēj tās pārvarēt.

Lietus bija mitējies naktī. Ap rīta cēliena vidu atspīdēja bāla saule, ātri aizdzina miglu un mākoņus, sasildīja gaisu un zemi; bija viena no tām bezvēja Misisipi decembra dienām, ko varētu dēvēt par atvasaras atvasaru. Viņi iznesa Lauvu uz balkona, saulē. Tāda doma radās Būnam.

—   Pie velna, -— viņš sacīja, — viņam tā nepatika dzīvot istabā, es tikai uzstāju. Jūs paši zināt.

Viņš ar lauzni izkustināja grīdas dēļus zem savas guļvietas, tā ka maisu varēja iznest, netraucējot Lauvu, un viņi iznesa suni uz balkona un nolika ar purnu pret mežu.

Tad zēns, ārsts, Makāslins un majors de Speins aizgāja uz Sema būdiņu. Šoreiz Sems neatvēra acis un elpoja tik klusi, tik mierīgi, gandrīz nevarēja manīt, ka viņš elpo. Ārsts pat neņēma ārā stetoskopu, pat nepieskārās Semam.

—; Viss kārtībā, ārsts sacīja. — Viņš nav pat saaukstējies. Viņš tikai bija uzdevis.

—    Uzdevis? — Makāslins pārjautāja.

—   Jā. Veciem cilvēkiem dažreiz tā gadās. Tad viņi labi izguļas pa nakti vai varbūt iedzer glāzīti viskija un atkal dzīvo tālāk.

Viņi atgriezās mājā. Un tad viņi sāka ierasties — purvāju iemītnieki, kas medīja ar lamatām un pārtika no binīna, jenotiem un upes ūdens, fermeri, kuriem piederēja nelieli kukurūzas un kokvilnas lauciņi gar zemieni un kuru laukus, klētis un cūkaplokus vecais lācis bija izlaupījis, mežcirtēji no tuvējās nometnes, Houksas kokzāģētavas strādnieki un pilsētnieki no vietām — vēl tālākām par Houksu, kuru suņus vecais lācis bija nogalējis, cilpas un lamatas sapostījis un kuru svinu nēsāja zem savas ādas. Viņi jāja, nāca kājām, brauca furgonos, lai ieietu pagalmā un paskatītos uz lāci, pēc tam gāja uz balkonu, kur gulēja Lauva, — mazais pagalms bija pilns, un drīz vien tur visiem vairs nebija vietas, gandrīz simt cilvēku sēdēja vai stāvēja tur siltajā, iemidzinošajā saules gaismā, klusi sarunādamies par medībām, par medījumu un suņiem, kas to dzina, par dzinējsuņiem, lāčiem, briežiem un cilvēkiem, kādi bijuši senāk, bet tagad jau nozuduši no zemes virsas, un laiku pa laikam lielais, zilganais suns atvēra acis — ne jau tāpēc, ka dzirdēja cilvēku balsis, bet it kā gribēdams palūkoties uz mežiem vēl brītiņu, pirms atkal aizver acis, lai tie iespiestos viņam atmiņā, vai arī tikai pārliecināties, ka tie vēl ir turpat. Ap saulrieta laiku viņš nomira.

Majors de Speins nolēma, ka vakarā jābrauc projām no nometnes. Viņi aiznesa Lauvu uz mežu, tas ir, Būns aiznesa, ietinis savā vatētajā segā, nevienam citam nejaudams pieskarties, tāpat kā iepriekšējā dienā nebija ļāvis, kamēr ieradās ārsts; Būns nesa Lauvu, un zēns, ģenerālis Kompsons, Volters un vēl gandrīz piecdesmit vīru no atbraucējiem sekoja viņam ar laternām un aizdedzinātiem priežu sveķeļiem — vīri no Houksas un vēl tālākām vietām, kuriem būs jāizbrauc no zemienes nakts tumsā, un purvinieki un traperi, kuriem jāiet kājām uz savām šur tur mežos izmētātajām būdiņām. Būns neļāva nevienam arī rakt bedri, pats ielika tajā Lauvu un aizbēra ciet, un tad ģenerālis Kompsons nostājās galvgalī un, priežu sveķeļiem liesmojot un dūmojot starp ziemīgajiem koku zariem, runāja gluži ka pie cilvēka kapa. Tad viņi atgriezās nometnē. Majors de Speins, Makāslins un Ešs bija saritinājuši un sasējuši guļas piederumus. Mūļi jau bija iejūgti, furgons piekrauts un pagriezts pret ceļu, virtuvē plīts auksta, uz galda maize un šādi tādi atlikumi no aukstiem ēdieniem, tikai kafija bija karsta, kad zēns ieskrēja virtuvē, un majors de Speins un Makāslins jau bija paēduši.

—    Kā? — viņš kliedza. — Kā? Es nebraukšu.

■— Brauksi gan, — Makāslins sacīja, — mēs visi brauksim šovakar. Majors grib atgriezties mājās.

; — Nē! — zēns sacīja. — Es palikšu.

—    Tev pirmdien jāiet uz skolu. Jau tā esi kavējis nedēļu vairāk, nekā es biju domājis. Līdz pirmdienai tev būs krietni jāpamācās. Semam nekas nekait. Tu taču dzirdēji, ko ārsts Krofords sacīja. Es atstāšu te Būnu un Tenijas Džimu, lai paliek pie viņa, kamēr viņš varēs celties.

Zēns elpoja satraukti. Arī pārējie bija sanākuši virtuvē. Viņš tramīgi, gandrīz izmisīgi skatījās uz tiem. Būnam bija neiesākta pudele. Viņš pagrieza to ar dibenu uz augšu, uzsita ar plaukstu, izvilka ar zobiem aizbāzni, izspļāva to un iedzēra malku.

—    I nedomā, taisies tik, ka tiec prom uz skolu! —i Būns sacīja. — Citādi es tev sadošu pa asti, ja jau Makāslins nekā nedara, man vienalga, vai tev sešpadsmit vai visi sešdesmit. Cik tālu tu domā tikt bez izglītības? Kas būtu no Kāsa iznācis? Kas no manis būtu iznācis, ja es skolā nebūtu gājis, velns parāvis!

Zēns atkal palūkojās uz Makāslinu. Viņš juta, ka elpa kļūst arvien straujāka, arvien īsākiem vilcieniem, it kā virtuvē trūktu gaisa.

—    Šodien ir tikai ceturtdiena. Es jāšu mājās ar zirgu svētdienas vakarā. Nu labi, svētdien dienā. Visu iekavēto samācīšos svētdienas vakarā. Nu, Makāslin, — viņš sacīja, un viņa balsī vairs nebija pat izmisuma.

—   Nē, es jau teicu, — Makāslins sacīja. — Sēdies un ēd vakariņas! Mēs tūlīt…

—   Pagaidi, Kās, — ģenerālis Kompsons sacīja. Zēns pat nebija manījis viņu pienākam, tikai pēkšņi juta viņa roku sev uz pleca. — Kas noticis, puisīt?

—    Man jāpaliek te, — zēns sacīja. — Jāpaliek!

—    Labi, — ģenerālis Kompsons sacīja. — Paliec. Ja vienu lieku nedēļu kavēdams skolu, tu tik daudz atpaliksi, ka tev vajadzēs sviedros mirkt, lai izmācītos, ko kāds pedagogs, naudu pelnīdams, sacerējis, tad labāk nemaz neej skolā. Klusē, Kās, — viņš sacīja, kaut gan Makāslins netika teicis ne vārda. — Tu stāvi ar vienu kāju fermā, ar otru bankā, bet jēgas tev nav tik, cik šim zēnam; jūs, sasodītie Sartorisi un Edmondsi, izgudrojāt fermas un bankas, lai norobežotos no tām zinībām, kas šim zēnam dotas jau pa dzimšanai, un bailes arī varbūt jau iedzimtas, bailes, bet ne gļēvulība, jo viņš pēc kompasa nogāja desmit jūdzes, tāpēc ka gribēja redzēt lāci, kuram neviens no mums nebija ticis tik tuvu, lai varētu nošaut, viņš paskatījās uz lāci un nāca atkal desmit jūdzes atpakaļ pēc kompasa nakts tumsā; dievs zina — varbūt tas ir kaut kas nozīmīgāks par fermām un bankām… Tu laikam tā arī nepateiksi, kāpēc gribi palikt?

—   Man jāpaliek, — nekā vairāk zēns nespēja pateikt.

•— Labi, — ģenerālis Kompsons sacīja. — Ēdamā te

paliek diezgan. Un svētdien uz mājām, kā tu Makāslinam apsolīji? Nevis vakarā, bet dienā.

—    Jā, ser, — zēns sacīja.

—   Labi, — ģenerālis Kompsons sacīja. — Sēdieties un paēdiet, — viņš sacīja. — Laiks braukt. Naktī sāks salt.

Viņi paēda vakariņas. Furgons jau bija pilnīgā kārtībā, atlika tikai sēsties iekšā. Būnam vajadzēja aizvest viņus līdz lielajam ceļam, līdz fermera staļļiem, kur bija atstāti vieglie rati. Viņš stāvēja blakus furgonam, pudeli pie mutes pacēlis, apsaitētu galvu un uz debesu fona šķita kā milzis ar turbānu galvā. Tad pudele aizlidoja no lūpām, griezdamās un zibēdama bālganajā zvaigžņu gaismā, — lukša.

—   Kas ir braucējs, — viņš sacīja, — kāp furgonā, velns parāvis! Kas nav braucējs, nepinas pa kājām!

Visi iekāpa. Būns apsēdās priekšā uz sēdekļa blakus ģenerālim Kompsonam, furgons sāka braukt, tā kontūras pamazām izplūda nakts tumsā, līdz beidzot zēns vairs nevarēja saskatīt arī tā kustošo siluetu. Taču dzirdēt vēl varēja, vēl ilgi zēns dzirdēja lēnos, nesteidzīgos klandienus, ratiem zvalstoties pa grambām. Bet Būna balsi viņš dzirdēja vēl tad, kad furgona klandoņa vairs nebija saklausāma. Būns dziedāja — griezīgi, skaļi, bez melodijas.

Tas bija ceturtdien. Sestdienas rītā Tenijas Džims sēdās mugurā Makāslina medību zirgam, kas sešos gados ne reizi nebija ticis ārā no meža, un pievakarē ar putās sadzītu zirgu iejāja pa vārtiem pie produktu bāzes, kur Makāslins izsniedza nomniekiem un strādniekiem produktus nākamajai nedēļai, un šoreiz Makaslins negribēja velti kavēties un gaidīt, kamēr iejūgs zirgus majora de Speina ratos. Viņi sēdās Makāslina ratos, un Makāslins brauca, bet Tenijas Džims uz pakaļējā sēdekļa gulēja, Džefersonā viņš pagaidīja, kamēr majors de Speins uzauj zābakus un uzvelk mēteli, un viņi tai pašā naktī pa tumsu nobrauca trīsdesmit jūdzes, svētdienas rītā mazā gaismiņā pārsēdās uz nometnes ķēves un mūļa un, saulei lecot, izjāja no biezokņa uz neliela pakalniņa, kur bija apglabājuši Lauvu; zemajā svaigas zemes kopiņā vēl varēja redzēt Būna lāpstas pēdas, aiz kapa starp četriem stabiem bija sakrauts paaugstinājums no nule cirstiem zariem un uz tā kaut kas segā satīts, bet starp paaugstinājumu un kapu tupēja Būns un zēns, un tad pēkšņi Būns — pārsējs no galvas noņemts, noplēsts, garās Vecā Bena nagu pēdas melnas kā sažuvusi darva saules gaismā — pietrūkās kājās un pagrieza pret viņiem savu veco bisi, ar kuru nekad neko nebija nošāvis, bet Makāslins jau bija nolēcis no mūļa, atbrīvojis abas kājas no kāpšļiem un nolēcis, uz rokām balstoties, iekams mūlis bija apstājies, un gāja pie Būna.

—    Nenāc, 1 — Būns sacīja. — Dieva vārds, es tevi nelaidīšu pie viņa. Nenāc, Makāslin! — Taču Makāslins gāja — ātri, tomēr bez steigas.

—    Kās! — majors de Speins sacīja, pēc tam: — Būn! Paklau, Būn! — Un arī viņš nolēca no zirga, un zēns piecēlās žigli, bet Makāslins tikai gāja, ne strauji, bet noteikti, piegāja pie kapa un mierīgi pastiepa roku —; noteikti, bet nesteidzīgi —, un satvēra bisi ap stobra vidu, tā ka viņi ar Būnu stāvēja viens otram pretī pāri Lauvas kapam, abi turēdami bisi, Būns gandrīz galvas tiesu lielāks par Makāslinu, viņa izmocītajā sejā ar melnajām zvēra nagu zīmēm neizsakāms izbrīns un niknums, un tad viņa krūtis sāka smagi cilāties, it kā visā mežā, visā mūžsenajā mežu plašumā nepietiktu gaisa viņiem visiem, diviem no viņiem, pat Būnam vienam pašam.

—    Laid vaļā bisi, Būn, — Makāslins sacīja.

—   Ak tu, sasodītais knēveli, — Būns sacīja. — Domā, ka es nevaru tev atņemt? Es varu apsiet to tev ap kaklu kā kaklasaiti.

—   Jā, — Makāslins sacīja. — Laid vaļā, Būn!

—    Viņš tā vēlējās. Viņš mums pateica. Izstāstīja tieši, ko darīt. Un es neļaušu tev viņu aiztikt. Mēs izdarījām visu tā, kā viņš lika, un tagad es visu laiku sēžu te un sargāju viņu no meža kaķiem un citiem kustoņiem un, velns parāvis… — Tad Makāslins piešķieba bisi, izšāva visas piecas patronas — tik ātri, ka, likās, pēdējā jau bija ārā, iekams pirmā pieskārusies zemei — un aizmeta bisi, visu laiku nenolaizdams acis no Būna.

—    Vai tu viņu nogalināji, Būn? — viņš jautāja. Tad Būns sakustējās. Viņš apgriezās, gāja grīļodamies, it kā vēl arvien reibuma varā, kā akls, roku izstiepis, klumburoja uz priekšu un, vēl neaizsniedzis lielo koku, apstājās un gāzās, krita pret stumbru, abas rokas pacēlis, līdz beidzot pieķērās pie koka un apgriezās, balstīdamies pret stumbru, un viņa izmocītā, rētu izvagotā seja bija mežonīga niknuma pilna un krūtis smagi cēlās un krita. — Vai tu viņu nogalināji, Būn?

—    Nē! — Būns sacīja. — Nē!

—    Saki patiesību, — Makāslins teica. — Es pats to būtu izdarījis, ja viņš mani lūgtu. — Tad zēns iejaucās. Nostā-, jās starp viņiem, pagriezies pret Makāslinu; un šķita, ka asaras kā ūdens līst ne tikai no viņa acīm, bet no visas sejas līdzīgi sviedriem.

—    Liec viņu mierā! — viņš kliedza. — Pie velna! Liec viņu mierā!

Viņš vēl reizi pabija nometnē, pirms mežrūpniecības sabiedrība pārņēma to un sāka cirst mežu. Majors de. Speins pats nekad vairs netika tur braucis. Bet viņš lab-, prāt atvēlēja pārējiem izmantot māju un medīt, kad vien iepatīkas, un tā tajā ziemā pēc pēdējām medībām, kuru laikā nomira Sems Fāzerss un Lauva, ģenerālim Kompso-. nam un Volteram Jūelam radās doma dibināt korporāciju vai klubu, kurā apvienotos visi agrākās grupiņas dalīb-. nieki, un iznomāt nometni un apkārtējo mežu medībām—? šī ideja, bez šaubām, piederēja mazliet bērnišķīgajam vecajam ģenerālim, bet bija arī paša Būna Hogenbeka cienīga. Pat zēns klausīdamies uzreiz izprata šo veiklo manevru, veltīgo, maldīgo cerību, kurai sākumā pieķērās arī Makāslins, — ka vajag tikai pierunāt majoru de Speinu, un viņš atsāks braucienus uz nometni, taču pat zēns zināja, ka viņš nepiekritīs. Un nepiekrita arī. Zēns nekad neuzzināja, kā un kāpēc viņš atteicies. Viņš nebija klāt, kad šis jautājums tika apspriests, un Makāslins neko nestāstīja. Bet, kad pienāca jūnijs — laiks svinēt abas dzimšanas dienas —, neviens par to pat neieminējās, un, kad pienāca novembris, nebija ne runas par majora de Speina mājas izmantošanu, un zēns nekad neuzzināja, vai majors de Speins zinājis, ka viņi brauc medībās, kaut gan droši vien vecais Ešs viņam izstāstījis: zēns, Makāslins, ģenerālis Kompsons (un tās arī bija viņa pēdējās medības), Volters, Būns, Tenijas Džims un vecais Ešs sakrāva divos furgonos visu nepieciešamo un brauca divas dienas un vēl četrdesmit jūdzes tālāk par visām vietām, ko zēns kādreiz bija redzējis, dzīvoja teltīs divas nedēļas. Un nākamajā pavasarī viņi dzirdēja (ne jau no majora de Speina), ka viņš pārdevis mežu izciršanai kādai Memfisas mežrūpniecības sabiedrībai, un jūnijā reiz kādā sestdienā zēns ar Makāslinu aizbrauca uz pilsētu un aizgāja uz majora de Speina kantori — plašu istabu otrā stāvā, ar grāmatu plauktiem gar sienām, vienā galā logi, pa kuriem redzamas veikalu sētaspuses, otrā — durvis uz treliņotu balkonu Laukuma pusē un nišā aiz aizkara ciedru koka spainis ar ūdeni, cukurtrauks, karote, glāze un appīta pudele ar viskiju, un virs rakstāmgalda šūpojas plats, no bambusa un papīra darināts vēdeklis, kuru kustina vecais Ešs, sēdēdams pie durvīm krēslā un raustīdams auklu.

—    Protams, — majors de Speins sacīja. — Ešam droši vien patiktu kādu laiciņu padzīvot mežā, kur viņam nebūtu jāēd Deizijas gatavotie ēdieni. Vienmēr par tiem žēlojas. Vai tu vēl kādu ņemsi līdzi?

—    Nē, ser, —■ viņš sacija. — Es domāju, varbūt Būns… — Jau sešus mēnešus viņš bija policists Houksā; majors de Speins bija par to vienojies ar kokrūpniecības sabiedrību, varbūt pareizāk būtu sacīt — ielaidies kompromisā, jo tieši kokrūpniecības sabiedrībā bija izlēmusi, ka Būns vairāk piemērots darbam policijā nekā krautuves brigadiera amatā.

—    Jā, — majors de Speins sacīja. — Es viņam šodien paziņošu. Varēsi satikties ar viņu Houksā. Ešs lai brauc ar vilcienu, viņi paņems pārtiku, tā ka tu vari mierīgi sēsties zirgā un jāt turp.

—    Jā, ser, — viņš sacīja. — Paldies. — Un tad viņš izdzirda pats savu balsi. Viņš nezināja un reizē zināja, visu laiku bija zinājis, ka sacīs: — Varbūt arī jūs …— Balss noklusa. Aprāvās diezin kāpēc, majors de Speins viņu nepārtrauca, un balss jau bija apklususi, kad majors de Speins pievērsās savam rakstāmgaldam un papīriem uz tā, jo, zēnam ieejot, majors sēdēja pie tā ar kādu papīru rokā, un zēns stāvēja, raudzīdamies uz mazo, paresno, sirmo vīrieti labā smalkas, melnas vadmalas uzvalkā un nevainojami iecietinātā kreklā, un atcerējās, kādu viņš bija paradis to redzēt — zābakos un dubļainās korda biksēs, neskuvušos, sēžam mugurā pinkainai, spēcīgai garkājei ķevei, ar seglu lokam pārmestu vecu Vinčestras karabīni un lielo, zilgano suni nekustīgi sastingušu, kā bronzas statuju, pie kāpšļa; tajā pēdējā gadā šis vīrs un suns zēna acīs bija kļuvuši līdzīgi viens otram, kā dažreiz kļūst līdzīgi divi cilvēki ar pieredzi darbā vai mīlestībā, kuri ilgu laiku darbojušies kopā vai mīlējuši viens otru. Majors de Speins vairs nepalūkojās uz viņu.

—   Nē. Pārāk daudz darba. Vēlu tev labu izdošanos. Ja gadās, atved man vāverēnu.

—    Jā, ser, — viņš sacīja. — Atvedīšu.

Viņš jāja ar trīsgadīgu ķēvīti, kuru pats bija uzaudzējis un iejājis. Izjāja no mājām īsi pēc pusnakts un sešas stundas vēlāk, zirgu pat līdz sviedriem nenodzinis, nonāca Houksā, šaursliežu dzelzceļa pieturā, ko viņš vienmēr bija uzskatījis par majora de Speina īpašumu, kaut gan majors de Speins bija tikai pārdevis kokrūpniecības sabiedrībai (turklāt pirms daudziem gadiem) zemi, uz kuras atradās stacijas sliežu ceļi, iekraušanas platformas un produktu bāze, un satriekts skumjā pārsteigumā raudzījās apkārt, kaut gan jau iepriekš bija par to dzirdējis un domāja, ka nebrīnīsies, ieraudzījis jau gandrīz pabeigto jauno kokmateriālu rūpnīcu, kas aizņem divus vai trīs akrus lielu platību, gluži vai jūdzēm garos blāķos sakrautas sliedes, pārklātas ar gaiši rūsganu rūsu, kas parasti rodas uz jauna tērauda, kaudzēs sasviestos gulšņus, kuri asi smakoja pēc kreozota, ar dzeloņstieplēm iežogotos aplokus, barības siles vismaz divsimt mūļiem un teltis dzinējiem, tā ka viņš steigšus nodeva uzraudzībā savu ķēvi un, vairs apkārt neskatīdamies, iekāpa ar savu bisi kokmateriālu vilciena apkalpes vagoniņā, apsēdās pie augšējā loga un raudzījās vienīgi mežu sienā, kas slējās tālumā un kur viņš varēs vismaz vēl reizi paslēpties no visa, kas notika šeit.

Nelielā lokomotīve griezīgi iesvilpās, straujiem grūdieniem izšņāca tvaiku, kā no miega mozdamās, nesteidzīgi nožvarkstēja savienojumu vietas starp vagoniem — cita pēc citas, līdz pašai vilciena astei, straujie tvaika grūdieni pārgāja lēnā, dobjā, spēcīgā klandoņā, vagoniņš sāka kustēties, un zēns pa logu vēroja, kā vilciena galva aizlokās pa vienīgo līkumu visā līnijas garumā un nozūd meža biezoknī, vilkdama sev līdzi visu vilcienu, un tas atgādināja mazu, nokvēpušu, nekaitīgu čūsku, kas ielien zālēs, un drīz vien vilciens jau elsodams gāja uz priekšu, sasniedzis maksimālo ātrumu, un gar abām sliežu ceļa pusēm kā siena stāvēja cirvja neskarts mežs tāpat kā senāk. Toreiz šī čūska bija nekaitīga. Vēl pirms pieciem gadiem Volters Jūels no šī paša vagoniņa, vilcienam ejot, bija nošāvis briedi ar sešžuburu ragiem, un kur tad tas atgadījums ar pusaugu lāci: vilciens pirmajā braucienā pa jauno, trīsdesmit jūdzes garo līniju, un uzreiz — uz sliedēm lācis, dibengalu rotaļīgi kā kucēns izslējis, rakņājas starp gulšņiem, cerēdams atrast tur skudras vai kādus citus kukaiņus vai varbūt pētīdams, kas tās par dīvainām, kantainām, nomizotām pagalēm, radušās diezin no kurienes vienā naktī un nu aizstiepjas vai līdz pašai bezgalībai tīri matemātiskā līnijā, rakņājās tikai tālāk, kamēr mašīnists piebremzēja un pēdas piecdesmit atstatu uzsvilpa, tad lācēns briesmīgi satrūkās, laidās bēgt un augšā pirmajā kokā, kas pagadījās ceļā, — jaunā apsītē, ne resnākā par vīrieša cisku, uzrāpās, cik augstu vien varēja, un pieplaka pie stumbra, galvu ķepās paslēpis gluži kā cilvēks (varbūt kā sieviete), bet bremžu uzraugs meta tam ar runguļiem no balasta, un, kad pēc trim stundām vilciens atgriezās ar pirmo bajķu kravu, lācis bija vēl tikai līdz puskokam parāpies uz leju, atkal uzlīda augšā, cik tālu vien varēja, un pieplaka pie stumbra, kamēr vilciens gāja garām, un turpat arī tupēja, kad vilciens pēcpusdienā vēlreiz brauca pēc kravas un mijkrēslī atgriezās; Būns tajā dienā bija aizbraucis uz Houksu pēc miltiem un dzirdēja, ko vilciena apkalpe stāstīja par lāci, un visu to nakti Būns un Ešs, abi tolaik divdesmit gadus jaunāki, nosēdēja zem koka, lai kāds nenošautu lāci, otrā dienā majors de Speins aizturēja vilcienu Houksā, un tikai vakarā ap saulrietu, kad skatītājos jau bija ne tikai Būns un Ešs, bet arī majors de Speins, ģenerālis Kompsons, Volters un toreiz divpadsmit gadus vecais Makāslins, lācis nonāca lejā, pavadījis kokā gandrīz trīsdesmit sešas stundas bez ēšanas, pat bez ūdens, un Makāslins stāstīja zēnam — pirmajā mirklī visi nodomājuši, ka lācis apstāsies pie bedres, kurai līdzās viņi stāvējuši, un padzersies, taču lācis gan skatījies uz ūdeni, skatījies uz viņiem un atkal uz ūdeni, tomēr nedzēris, bet aizbēdzis, aizskrējis, kā lāči skrien, atstājot ar priekškājām un pakaļkājām atsevišķas pēdas divās paralēlās līnijās.

Toreiz tas bija gluži nekaitīgs. Reizēm viņi nometnē dzirdēja garāmejošā vilciena troksni, tikai reizēm, jo neviens jau īpaši tajā neklausījās. Dzirdēja to ejam uz mežu : — ātri un viegli, tukšās platformas viegli klandījās, mazā lokomotīvīte pukšķēja, uz mirkli ieskanējās tās griezīgais svilpiens un noklusa domīgajā, vienaldzīgajā biezoknī, pat nerodot atbalsi. Dzirdēja to atgriežamies piekrautu, tas negāja tik ātri, tomēr radīja ātruma ilūziju, kaut arī mānīgu, un nesvilpa, taupīdams tvaiku, tikai neatlaidīgi mezdams meža nemirstīgajā sejā savus sīkos pukšķīšus niknā un veltīgā iedomībā, tukšā, trokšņainā, bērnišķīgā uzpūtībā, vezdams diezin kur un diezin kāpēc rungulīšus, neatstājot mežā ne celmus, ne rētas, — tā ar smiltīm piekrauta bērnu rotaļu mašīna ved, ber un steidzas atpakaļ pēc jaunas kravas nenoguruši, nerimtīga un strauja, taču vēl straujāk roka, kura spēlējas ar to, pārvieto smiltis atpakaļ vecajā vietā, lai būtu ko no jauna kraut rotaļu mašīnā. Bet tagad bija pavisam citādi.

Vilciens bija tas pats — lokomotīve, vagoni, apkalpes vagoniņš, pat tas pats mašīnists, bremžu uzraugs un konduktors, kuriem Būns, četrpadsmit stundu laikā paspējis piedzerties, atskurbt, tad atkal piedzerties un, beidzot, atkal gandrīz pilnīgi atskurbt, todien pirms diviem gadiem bija lielījies, ka otrā dienā viņi izrēķināšoties ar Veco Benu; tas skrēja tajā pašā maldīgi trakajā ātrumā starp divām blīvām, kurlām meža sienām, garām vecajām, pazīstamajām vietām, senajām zvēru takām, pa kurām viņš bija dzinies pakaļ briežiem, gan ievainotiem, gan neievainotiem, un ne vienu reizi vien redzējis, ka briedis, noteikti neievainots, izbrāžas no meža uz uzbēruma, pāri sliedēm un gulšņiem, atkal lejā un mežā iekša, skriedams, kā jau dzīvnieks, pa zemi, tomēr šķita lidojam kā bulta, atrāvies no zemes, izstiepies trīs reizes garāks, pat krāsā mainījies, gaišāks, it kā starp nekustību un absolūtu kustību būtu robeža, pie kuras pat masa ķīmiski pārvēršas, bez sāpēm un mokām izmainot ne tikai apjomu un veidu, bet arī krāsu, tuvinot to vēja krāsai; taču šoreiz vilciens (un ne tikai vilciens, ne tikai viņa atmiņa, kas saglabāja redzēto, bet pat viņa apģērbs — kā parasti, izejot svaigā gaisā, jūtama drēbēs patvērusies slimnieka vai mirēja istabas dvaka) nesa iznīcībai nolemtajā, kaut arī cirvja vēl neskartajā biezoknī nojausmu, vēsti par jauno, vēl nepabeigto kokzāģētavu, par vēl neieliktajām sliedēm un gulšņiem; un tagad viņš saprata, ko bija apjautis jau šorīt, tikko ieraudzījis Houksu, tikai vēl nebija formulējis vārdos, kāpēc majors de Speins nebrauca, un zināja arī, ka viņš pats, vēl šo reizi pabijis mežā, nekad vairs tur neatgriezīsies.

Viņi jau bija tuvu. Viņš pazina vietu, pirms mašīnists ar svilpienu brīdināja viņu. Tad ieraudzīja Ešu un furgonu, groži, protams, atkal bija aptīti ap bremzes rokturi, kaut gan, cik zēns atcerējās, majors de Speins astoņus gadus bija aizrādījis viņam, ka tā nedrīkst darīt; vilciens palēnināja gaitu, buferi sagrūdās žvankstēdami cits pēc cita, apkalpes vagoniņš jau atradās pretī furgonam, zēns ar bisi rokās izlēca ārā, konduktors izliecies pamāja mašīnistam, vagoniņš vēl arvien lēnām slīdēja līdzās, nepaātrinādams gaitu, kaut gan lokomotīve pukšķēja arvien biežāk, kāpinādama tempu pretī biezoknim, kas neraidīja atbalsi, vēlreiz nožvarkstēja buferi pēc kārtas starp visiem vagoniem, un beidzot vagoniņš uzņēma ātrumu. Un tad vilciens bija projām. It kā nemaz nebūtu bijis. Vairs nebija dzirdama ne skaņa. Mežs slējās pretī mierīgs, neatsaucīgs, tūkstošveidīgs, mūžīgs, zaļš; vecāks par jebkuru kokzāģētavu, aizstiepdamies tālāk par jebkuru dzelzceļa nozarojumu.

*— Misters Būns jau šeit? —; viņš jautāja.

—    Agrāk par mani, — Ešs sacīja. — Kad es vakar aizbraucu uz Houksu, furgons jau gaidīja piekrauts un sakārtots, un, kad vakarā pārbraucu nometnē, viņš jau sēdēja uz kāpnēm. Šorīt jau pirms gaismas aizgāja uz mežu. Sacīja, ka iešot uz Sveķu koku, lai tu ejot tur medīt, tad satikšoties. — Viņš zināja, kur jāiet: atsevišķs liels sveķu koks meža malā, vecā izcirtumā; ja šinī gadalaikā pielavījās klusītēm klāt un tad pēkšņi ieskrēja izcirtumā, reizēm gadījās koka zaros pārsteigt kādu duci vāveru, kuras nevarēja nekur aizbēgt, jo tuvumā nebija neviena cita koka, kur aizlēkt. Un tā viņš nemaz nesēdās furgonā.

—   Es iešu, — viņš sacīja.

—   Tā jau es domāju, — Ešs sacīja, — atvedu tev kārbu patronu. — Viņš pasniedza patronas un sāka raisīt grožus vaļā no bremžu roktura.

—   Kā tu domā, cik reižu majors tev ir teicis, lai tā nedari? — zēns sacīja.

—   Ko lai nedaru? —• Ešs sacīja. Tad piebilda: —• Un pasaki Būnam Hogenbekam, ka pusdienas būs galdā pēc stundas, ja gribat ēst, tad nekavējieties.

—   Pēc stundas? — viņš sacīja. — Vēl tak nav deviņi. — Viņš izvilka pulksteni un pagrieza ar ciparnīcu pret Ešu. — Redzi. — Ešs pulkstenim ne skatienu neuzmeta.

—   Tas ir pilsētas laiks. Tagad tu neesi pilsētā. Tu esi mežā.

—   Nu, tad paskaties uz sauli!

—   Nav ko skatīties saulē, — Ešs sacīja. — Ja jūs ar Būnu gribat pusdienas, tad nāciet, kad jums teikts. Vēlāk man nebūs laika pa virtuvi noņemties, man jāskalda malka. Un skaties zem kājām! Daudz ložņā.

—    Labi, — viņš sacīja.

Tad viņš bija mežā — ne vientulīgs, tikai atšķirtībā; vasarīgi zaļš mežs nošķīra viņu no visa pārējā. Mežs nemainās un mūžam nemainīsies, tāpat kā nemainās vasaras zaļums, rudens ugunskuri un lietus, ziemas dzelžainais aukstums un reizēm pat sniegs ..,

… todien, torīt, kad viņš nošāva briedi un Sems iezieda viņa seju ar tā karstajām asinīm, un viņi atgriezās nometnē, vecais Ešs skatījās uz viņu saīdzis, pat noskaities, neticīgi mirkšķinādams acis, līdz beidzot Makāslinam vaļadzēja apliecināt, ka viņš patiesi to nošāvis; tovakar Ešs sēdēja piepūties un nepieejams aiz plīts, tā ka Tenijas Dzimām vajadzēja parūpēties par vakariņām, un otrā rītā Tenijas Džims viņus pamodināja, kad brokastis jau bija galdā, un tikai ap pusdiviem, pēc tam kad majors de Speins bija ilgi noņēmies, nikni lamādams Ešu, un Ešs īgni un iecirtīgi atrunājies, beidzot atklājās, ka arī Ešs grib doties uz mežu un nošaut briedi, ne tikai grib, bet ir cieši nolēmis, un majors de Speins sacīja: «Nudien, ja mēs viņam nejausim, mums droši vien pašiem vajadzēs ēdienu vārīt.» Un Volters Jūels sacīja: «Vai arī celties augšā pusnaktī un ēst, ko Ešs izvārījis,» — un, tā kā zēns jau bija nošāvis briedi šajā medību reizē un vairāk šaut viņam nepienācās, ja vien nepietrūka gaļas, viņš piedāvāja Ešam savu bisi, bet majors de Speins iejaucās, lika zēna bisi tajā dienā dot Būnam, bet Ešam iedeva Būna netrāpīgo veco skroteni un divas patronas, bet Ešs sacīja: «Man ir patronas,» — un parādīja viņiem četras: vienu ar rupjām skrotīm, vienu trešā numura — trušiem un divas ar putnu skrotīm,un izstāstīja, kur un kā ikvienu no tām ieguvis, un zēns atcerējās, kāda seja tajā brīdī bija ne tikai Ešam, bet arī majoram de Speinam, Volteram un ģenerālim Kompsonam, un atcerējās Eša balsi: «Vai šaus? Kā tad nešaus! Ģenerālis Kompsons iedeva man šilo (viņš parādīja rupjās skrotis) tieši no tās pašas bises, ar kura viņš nošāva to lielo briedi pirms astoņiem gadiem. Un šitā (viņš lepni rādīja zaķu skrotis) ir vecāka par šo zēnu!» Torīt viņš pats pielādēja bisi — otrādā kārtībā: vispirms putnu skrotis, tad zaķu un, beidzot, briežu tā, lai briežu šāviņš pirmais ietu stobrā; un viņš bez bises, kopā ar Ešu gāja blakus majora de Speina un Tenijas Džima zirgiem uri suņiem (torīt sniga), kamēr suņi uzoda pēdas un spalgi, ausij tīkami rējieni atskanēja un gandrīz tai pašā mirklī noklusa pūkainajā gaisā, it kā nemitīgi krītošās klusās pārslas apraktu tos līdz ar vēl neatskanējušajām atbalsīm zem savām bezsvara miriādēm; majors de Speins un Tenijas Džims jau bija, suņus mudinādami, aizauļojuši tiem līdzi mežā, un tad viss bija kārtībā, viņš zināja tik skaidri, it kā Ešs pats viņam būtu pateicis, ka

Ešam tagad pietiek brieža medību un viņš pat neņem ļaunā, ka zēns, tik jauns būdams, jau nošāvis briedi, un viņi griezās atpakaļ uz mājām, sniegam arvien vēl sniegot, pareizāk sakot, Ešs sacīja: «Kur tagad?» — un viņš sacīja: «Tur,» — un pats gāja pa priekšu, labi zinādams, ka Ešam nav ne jausmas, kur viņi atrodas, kaut arī viņi nebija ne jūdzi no nometnes un Ešs pēdējos divdesmit gados katru gadu divas nedēļas pavadīja nometnē, bet tad viņu sāka uztraukt, gandrīz vai biedēt tas, kā Ešs nesa Būna bisi, un viņš palaida Ešu pa priekšu, un tas, iedams platiem soļiem, izplūda īstā veca vīra monologā — vispirms par vietu, kur viņi pašlaik gāja, tad par mežiem un par dzīvošanu mežā, nometnē, par ēdienu nometnē, par ēdienu vispār un kā to gatavot, tad par to, kā viņa sieva gatavo, un īsi par savu veco sievu vispār un tad uzreiz sāka plaši klāstīt par majora de Speina kaimiņu jauno aukli mulati, un, ja viņa nebeigšot tā grozīties viņam priekšā, tad viņš gan parādīšot, ka vecs vīrs nemaz nav gluži zemē metams, kaut tikai sieva viņu neturējusi acīs visu laiku; tā viņi abi soļoja cauri niedru un mežrožu biezoknim pa zvēru taku, kas izgāja klajumā apmēram ceturtdaļjūdzi no nometnes, un tad viņiem ceļā gadījās resns koks, nogāzies tieši šķērsām pāri takai, un Ešs, vēl arvien runādams, jau grasījās kāpt tam pāri, kad pēkšņi ieraudzīja aiz tā lāci, kādu gadu vecu, tas izslējās pakaļkājās, priekšķepas slābani pret krūtīm nolaidis, it kā būtu iztraucēts tieši tajā brīdī, kad taisījies satvert cr tām galvu kā lūgšanā; pēc brīža vilcināšanās Ešs diezgan nedroši parāva uz augšu bisi, zēns sacīja: «Tev patronas nav stobrā. Vispirms ielaid!» Bet bise jau noklikstēja, un viņš sacīja: «Ielaid patronu! Tev tak nav stobrā patronas!» Ešs paklausīja, un, kad bise atkal pacēlās un noklikstēja, viņš sacīja: «Pārliec patronu!» — un noskatījās, kā briežu patronas, smagi griezdamās, nozūd niedrēs. Tagad ir trušu skrotis, zēns nodomāja, un atkal bise noklikstēja tukšā, un viņš nodomāja: «Tagad būs putnu skrotis.» Ešs pārlika patronu bez aizrādījuma,viņš iekliedzās: «Nešauj! Nešauj!» — bet bija jau par vēlu, vieglais, sausais, negantais kliksts bija noskanējis, pirms viņš paspēja šos vārdus izteikt, lācis apsviedās, nometās uz visām četrām un laidās projām, un palika vienīgi kritušais koks, niedrājs un samtainais, nemitīgi krītošais sniegs, un Ešs jautāja: «Kur nu?» Un viņš sacīja: «Tur. Iesim!» Un sāka, atpakaļ kāp• damies, virzīties pa taku, bet Ešs sacīja: «Man jāsameklē patronas,» — un viņš sacīja: «Pie velna, lai tās paliek, iesim!» Bet Ešs atslēja bisi pret koku, iegāja niedrēs, noliecās un sāka taustīties starp saknēm, kamēr zēns arī piegāja, noliecās un sameklēja patronas, un viņi izslējās, un tajā mirklī bise, ko viņi bija atstājuši pie koka pieslietu sešu pēdu attālumā un uz brīdi pavisam aizmirsuši, norībēja, noblākšķēja, uzliesmoja un apklusa; tagad zēns nesa to, iepriekš izņēmis pēdējo — iztukšoto patronu un ctdevis arī to Ešam, un stobru atstājis tāpat vajā, viņš pats aiznesa šauteni uz nometni un nolika stūrī aiz Būna gultas…

… vasara, rudens un sniegs, un valgais, sulām bagātais pavasaris savā iepriekšnolemtajā mūžam nemainīgajā secībā, mūžam dzīvas un mūžsenas fāzes pārdzīvoja mežs, kas viņu audzināja kā māte, padarīja, gandrīz jau ir padarījis par vīru, kas ir bijis kā māte un tēvs vecajam vīram, verdzenes nēģerietes un čikeso virsaiša atvasei, kurš bija viņa garīgais tēvs, kuru viņš cienīja, klausīja, mīlēja, zaudēja un apraudāja; reiz viņš apprecēsies, un tad viņi abi ar sievu īsu brīdi baudīs īso, netveramo laimi, kam jau iepriekš nolemts īss mūžs, diezin kāpēc to vispār sauc par laimi; varbūt viņi pat aiznesīs atmiņas par to uz turieni, kur miesa vairs nealkst miesas, jo vismaz atmiņas dzīvo mūžīgi, tomēr vienīgi mežs būs viņa mīļākā un viņa sieva.

Viņš negāja pie Sveķu koka. Īstenībā viņš devās pavisam uz citu pusi, projām no tā. Reiz, un vēl pavisam nesen, bija laiks, kad viņam neļāva nākt šurp vienam, un mazliet vēlāk, kad viņš sāka saprast, cik maz vēl zina, viņš pats neiedrošinājās nākt šurp viens, un vēl vēlāk, sākdams kaut miglaini apjaust savas neziņas robežas, viņš būtu uzdrīkstējies un varbūt arī atnācis šurp pēc kompasa — ne tāpēc, ka būtu nostiprinājusies viņa ticība sev pašam, bet tāpēc, ka Makāslins, majors de Speins, Volters un ģenerālis Kompsons bija iemācījuši viņu beidzot paļauties uz kompasu, lai tas arī rādītu ko rādīdams. Tagad viņš gāja bez kompasa, vadīdamies vienīgi pēc saules, turklāt pusneapzinīgi, taču būtu varējis uzrādīt kartē vietu, kur pašlaik atradās, ar pareizību līdz simt pēdām; un patiešām — gandrīz tieši paredzētajā vietā, uzkalna pakājē, viņš ieraudzīja vienu no četriem betona stabiņiem, ko mežrūpniecības sabiedrības mērnieks bija uzstādījis, atzīmējot zemes gabalu, kuru majors ae Speins negribēja pārdot; tad viņš stāvēja paugura virsotnē un visi četri robežstabiņi bija redzami, saglabājuši savu baltumu pat ziemas mitrumā un aukstumā, nedzīvi un ārkārtīgi neiederīgi šajā vietā, kur pat sairums bija mutuļojošs izšļākšanās, tūkšanas, ieceres un dzimšanas jūklis un nāve nemaz neeksistēja. Divu ziemu kritušām lapām apbērtas un divu pavasaru palu ūdeņu skalotas, abas kapu kopiņas bija nozudušas bez pēdām. Taču tiem, kas uzņēmušies šādu tālu ceļu, lai tās uzmeklētu, nemaz nevajadzēja kapakmeņu, viņi atrastu tās pēc zīmēm, pēc kokiem, kā Sems Fāzerss bija mācījis, un arī viņš ar pirmo medību naža dūrienu (tikai lai pārliecinātos, vai tā vēl ir tur) atrada apaļo skārda ratu ziedes kārbu, kur tagad glabājās sažuvusi Vecā Bena sakropļotā ķepa, kas bija apbedīta virs Lauvas kauliem.

Viņš to neaiztika. Viņš pat nemeklēja otru kapu, kur viņi ar Makāslinu, majoru de Speinu un Būnu tajā svētdienas rītā pirms diviem gadiem bija aprakuši Semu līdz ar viņa mednieka ragu, nazi un pīpi, nebija nozīmes to meklēt. Varbūt viņš tam pārkāpis pāri, varbūt stāv tieši virsū. Bet tas nekas. Viņš droši vien zina, ka es šorīt esmu te, mežā, zināja jau ilgi pirms manas ierašanās, viņš nodomāja, iedams pie koka, uz kura ar vienu galu bija balstījusies platformiņa, kur gulēja Sems, kad Makāslins un majors de Speins viņus toreiz sameklēja, — otra ratu ziedes kārba bija pienaglota pie koka, jau laika zoba sagrauzta, aprūsējusi, tāpat neiederīga šeit, tomēr jau saplūdusi ar meža saskanīgo kopumu, vairs netraucēja kā nepareiza nots un tukša, sen jau tukša, nekas vairs nebija atlicis no ēdiena un tabakas, ko viņš todien ielika, tāpat kā drīz vien pazudīs tas, ko viņš pašlaik vilka no kabatas — tabakas vīstoklīti, jaunu, raibu mutautu un mazu papīra turziņu ar Sema iemīļotajām piparmētru konfektēm; arī tas pazudīs, pirms viņš būs paspējis aiziet, nevis pazudīs, bet pārtaps, kļūs par vienu no neskaitāmajām vienībām, kuras savā kopumā ir dzīvība, kas ievelk smalkas burvju taciņas šo slepeno, saulei nepieejamo vietu tumšajā augsnē, dzīvība, kas elpo, gaida, nekustīgi sastingusi aiz ikviena zariņa, aiz ikvienas lapas, vēro viņu atkal aizejam; viņš te nebija apstājies uz palikšanu, viņš tikai mirkli bija pakavējies uz pakalna, kur nebija mirušo mājvieta, jo tur nebija nāves, ne Lauva, ne Sems nebija miruši, nebija sastinguši ierakti zemē, tie bija brīvi, nev i•. atradās zemē, bet bija kļuvuši par tās daļu, kā bezgalīgi maza, tomēr patstāvīga vienība tie mājoja zemē un l.ipā, un zarā, gaisā, saulē, lietū, rasā un naktī, zīlē, ozolā, l.ipā un atkal zīlē, tumsā, rītausmā, tumsā un atkal rītausmā, mūžam nemainīgā secībā un bezgalniecīgajā vienībā — un arī Vecais Bens, arī Vecais Bens; pat ķepu tie viņam atdos alpakaļ, noteikti atdos atpakaļ ķepu; un atkal būs izaicinājums un ilgās medības, taču nebūs ne izmocītās sirds, ne miesas, ko var sakropļot un asinīm noplūdināt… Viņš kā sastindzis palika stāvam, un ausīs skanēja Eša brīdinājums. Viņš skaidri dzirdēja balsi un stāvēja nekustīgi, ar visu auguma svaru balstīdamies uz vienas kājas, otru jau pacēlis solim, pat neelpoja, un viņu atkal sagrāba senā, trauksmainā sajūta, sensenā, vēl no tiem laikiem, kad Aizeka Makāslina nemaz nebija pasaulē, — viņš satrūcies, tomēr bez bailēm raudzījās zemē, uz čūsku. Tā vēl nebija saritinājusies, ne arī iešņākusies, tā tikai, strauji saraudamās, izmeta sānis cilpu, uz kuras balstoties varētu pavirzīt sānis pacelto galvu, vēl neizbijusies, ne arī draudēdama, vairāk nekā sešas pēdas gara, galvu pacēlusi viņa ceļgalu augstumā un tikai kādu pussoli atstatu no viņa, veca čūska, kādreiz spilgtā krāsa izbalējusi, piemērojusies vienmuļajai nokrāsai biezoknī, kur tā ložņā un slēpjas, veca, izsenis nolādēta, vientulīga, iznīcībai nolemta; viņš pat saoda to — vāja, pretīga dvaka, pēc sapuvušiem gurķiem un vēl kaut kā nenosakāma, it kā uzjundot nojausmas par sensenu nogurumu, izstumtību, nāvi. Beidzot tā tomēr sakustējās. Galva palika mierīga. Tāpat galvu izslējusi, tā sāka slīdēt projām no viņa, un šķita, ka paceltā ķermeņa trešdaļa un galva veido vienu veselu, kas staigā uz divām kājām pretēji visiem masas un līdzsvara likumiem, tā varēja iedomāties, jo negribējās pat ticēt, ka ēna, kas pārvietojās pa zemi līdzi kustošajai galvai, ir tā pati viena čūska, kura aizlokās un nozūd; pats to neapzinādamies, viņš beidzot nolika zemē otru kāju un stāvēja, vienu roku pacēlis, tāpat kā Sems tajā pēcpusdienā pirms sešiem gadiem, kad bija ievadījis zēnu meža noslēpumos, lai viņš no bērna kļūtu par vīru, un viņam neviļus izrāvās vārdi senajā valodā — tāpat ka Semam todien. «Virsaiti,» viņš sacīja. «Sentēvi»

Viņš nevarēja pateikt, kad tieši izdzirdis šo skaņu, šķita, ka tā skanējusi viņa ausīs jau brītiņu pirms tam, kad viņš to apzinājās, — it kā ar bises stobru dauzītu pa dzelzceļa sliedi, skaļi un smagi žvakstieni, ne pārāk strauji, tomēr tajos jautās dīvains niknums, it kā sitējs būtu spēcīgs un nopietns vīrs, tikai satracināts. Uz dzelzceļa līnijas tas nevarēja būt, kaut gan no tās puses skaņas nāca, jo stiga bija vismaz divas jūdzes attālumā, bet dauzītājs — jardus trīssimt no viņa. Un tajā pašā brīdī viņš atskārta, no kurienes nāk skaņa: lai nu dauzītājs būtu kas būdams un lai arī ko darītu, tas atradās kaut kur netālu no izcirtuma malas, kur stāvēja Sveķu koks un kur viņam bija norunāta satikšanās ar Būnu. Līdz šim viņš bija gājis uz priekšu kā mednieks, lēnām un klusu, vērodams gan zemi, gan kokus. Tagad viņš, turēdams izlādēto bisi ar stobru uz augšu un mazliet ieslīpi atpakaļ, lai tā netraucētu lauzties cauri mežrožu un citu krūmu biežņai, strauji devās uz priekšu, arvien tuvāk dīvainajai, histēriskajai skaņai, un arvien skaļāk un skaļāk skanēja vienmērīgie, niknie žvaksti, metālam sitoties pret metālu, līdz viņš izgāja no meža vecajā izcirtumā, tieši pret vientulīgo Sveķu koku. Pirmajā acu uzmetienā viņam šķita, ka koks atdzīvojies. Likās, tur bija kādas četrdesmit vai piecdesmit satracinātas vāveres, tās lēca un šaudījās no zara uz zaru, pārvērzdamās visu koku vienā zaļā trakojošu lapu virpulī; laiku pa laikam vāveres pa vienai, divām vai trim drāzās lejā pa stumbru, neapstājušās apsviedās apkārt un šāvās atkal augšā, it kā tās būtu uzsūcis pārējo vāveru trakais virpulis. Tad viņš ieraudzīja Būnu — Būns sēdēja, muguru pret stumbru atbalstījis, galvu noliecis, un kaut ko nikni dauzīja sev uz ceļiem. Sitamais bija viņa izjauktās bises stobrs, un viņš sita ar to pa stobra resgali. Pārējās bises daļas mētājās viņam apkārt, kāds pusducis skaitā, un Būns, noliecis pār ceļiem sarkano, sviedriem noplūdušo, bezveidīgo seju, dauzīja ar izjauktās bises stobru pa resgali gluži kā jucis, mežonīgā bezcerībā. Viņš pat nepaskatījās, kas nāk. Nemitēdamies dauzīt, viņš tikai uzsauca zēnam piesmakušā, aizžņaugtā balsī:

— Prom no šejienes! Neaiztiec tās! Nevienu pašu! Tās ir manas!

VILJAMA FOLKNERA PASAULE

Savā mūžā Viljams Folkners ir publicējis 19 romānus un pāri par 70 stāstiem. No tiem 15 romāni un liels vairums stāstu ir veltīti cilvēkiem, kuri dzīvo nelielajā Joknepatofas apgabalā, kas radīts rakstnieka iztēlē un pēc viņa gribas atrodas Amerikas Dienvidos, Misisipi štatā, kaut kur netālu no tās vietas, kur dzimis un gandrīz visu mūžu nodzīvojis Folkners. Viņš pat ir noteicis šā apgabala iedzīvotāju sastāvu — 6298 baltie un 9313 nēģeri, uzzīmējis apgabala karti, zem kuras lepni parakstījies: «Viljams Folkners, vienīgais īpašnieks un saimnieks.»

Viņam uz to ir pilnīgas tiesības — Joknepatofas apgabala un tā lietākās pilsētas Dželersonas iedzīvotāji ieņēmuši drošu vietu ne tikai Amerikas, bet arī pasaules literatūrā, par viņiem sarakstīts simtiem pētījumu, literatūrzinātnieki sastāda viņu radu rakstus, pēta viņu biogrāfijas, Holivuda uzņem par viņiem kinofilmas.

Joknepatofas un Džefersonas vēsture s.ikas ar romānu «Sartoriss», kas publicēts 1929. gadā. Par diviem pirmajiem romāniem — «Kareivja apbalvojums» un «Moskīti» Folkners ir izteicies, ka rakstījis tos «tāpat vien prieka pēc». Tieši šajā laikā Servuds Andersons viuain sacīja: «Jūs, Folkner, esat no laukiem. Viss, ko jūs pazīstat, ir mazais zeme3 gabaliņš tur, Misisipi, no kurienes jūs nākat. Patiešām, pieliek arī ar to.» Izrādījās, ka tas bijis labs padoms. «Sākot ar «Sartorisu»,» Folkners sacīja, «es atklāju, ka ir vērts rakstīt par šo dzimtās zemes gabaliņu pastmarkas lielumā, ka mana mūža nepietiks, lai izsmeltu šo tēmu.»

Folkners ir dziļi nacionāls, dziļi amerikānisks rakstnieks. Musu ga.isimta divdesmitajos gados jaunā Amerikas literatūra saistījās galvenokārt ar Sēnas krastiem, ar Parīzes kafejnīcām, kur toni noteica tādi modernisma pravieši kā Džoiss un Gertrūde Sfaina, Sie jaunie rakstnieki un dzejnieki rūpīgi atvairījās no sava laika Amerikas «nacionālās aprobežotības». Taču Folkners spītīgi turējās savas dzimtās Misisipi krastos. Tā nav nejaušība, ka, atbildot uz jautājumu, no kā sākas viņa literārie raduraksti, Folkners ir nosaucis Marku Tvenu, kuru viņš pamatoti uzskatīja par pirmo īsto Amerikas rakstnieku. Amerikāņu rakstniekus līdz Markam Tvenam Folkners dēvē par Eiropas kultūras paudējiem, apgalvojot, ka «tikai ar Tvenu un Voltu Vitmeau sākas savdabīga Amerikas kultūra».

Taču Folknera nacionālā savdabība nepavisam neizvērtās par nacionālu ierobežotību. Par saviem iemīļotajiem rakstniekiem, no kuriem viņš mācījies, Folkners nosauc Balzaku, Tolstoju, Dostojevski, Flobēru. Taču pats svarīgākais ir tas, ka viņa radītie cilvēku raksturi ir kļuvuši tuvi, interesanti un vajadzīgi visdažādāko zemju lasītājiem, kā tas parasti notiek ar ikviena īsti izcila rakstnieka darbiem.

Folkners guva panākumus tieši tad, kad sāka rakstīt par savu nacionālo un pat tikai vietējo vidi. Pats Folkners tā izsakās par savstarpējām attiecībām starp izmantoto dzīves materiālu un savas daiļrades vispārējo skanējumu: «Es centos runāt par cilvēkiem, izmantojot vienīgo instrumentu, kas man pieder.» Citreiz viņš izsakās tā: «Man nebija nodoma attēlot vēsturisku ainu, es tikai izmantoju piemērotus instrumentus, kas gadījās pa rokai. Es izmantoju to, ko vislabāk pazinu, tas ir, vietu, kur esmu dzimis un nodzīvojis lielāko daļu sava mūža. Apmēram tā kā namdaris, taisot žogu, izmanto āmuru, kas atrodas turpat līdzās.»

Par «instrumentiem», ar kuriem Folkners radīja savu Joknepatofas teiksmu, noderēja dzīve nelielajā Oksfordas pilsētiņā, Misisipi štatā, kur viņš bija uzaudzis, cilvēki, kurus viņš pazina kopš bērnības — bagāto plantatoru ģimeņu pēcteči, kuru senči bija cīnījušies dienvidnieku armijā pret Ziemeļiem, baltie fermeri, kas audzēja kokvilnu liesos zemes gabaliņos Oksfordas apkārtnē, nēģeri, kuri pavisam nesen, pēc Pilsoņu kara, bija atbrīvoti no verdzības. Par tādu instrumentu viņam noderēja visa Amerikas Dienvidu vēsture un viņa paša ģimenes vēsture — rakstnieka vecvectēvs pulkvedis Viljams Folkners tur bija leģendāra personība, viņš bija komandējis kavalērijas pulku dienvidnieku armijā, uzbūvējis pirmo dzelzceļa liniju tajā apvidū, viņa dzīve bija bagāta piedzīvojumiem un dueļiem, kuri beidzās ar to, ka viņu uz ielas nošāva viņa bijušais kompanjons, vēlāk konkurents; rakstnieka vectēvs bija bankas prezidents, arī savā ziņā ievērojams cilvēks. Un, beidzot, par tādu instrumentu noderēja viss, ko bija pieredzējis vieš pats, cilvēks, kas dzimis uz divdesmitā gadsimta sliekšņa, uzaudzis Amerikas jaunās tehniskās civilizācijas pasaulē.

Visus šos vēstures, apkārtējās vides, personiskās emocionālās pieredzes slāņus Folkners ir izmantojis, rakstot romānu «Sartoriss».

«Sartoriss» ir unikāls darbs. Unikāls tādā ziņā, ka, strādājot pie tā, rakstniekam it kā «uzausa gaisma» — kā uz burvja mājienu radās Džefersonas pilsēta un viss Joknepatofas apgabals, parādījās cilvēki, veselas ģimenes, nākamo romānu varoņi. Vēl vairāk, «Sartorisā» jau iezīmējās iedīgļi daudziem romāniem un stāstiem, kuriem bija lemts izveidot Joknepatofas teiksmu. Bet pats galvenais — šajā romānā jau! lielākā vai mazākā mērā noskaidrojās sociālo un ētisko problēmu loks, kuram tiks veltīta visa rakstnieka daiļrade.

Folkneru kā mākslinieku vispirmā kārtā interesēja cilvēks un tā savstarpējie sakari ar sabiedrību, kā viņš pats ir izteicies: «… cilvēks konfliktā pats ar sevi, ar citiem cilvēkiem, ar savu laiku, ar vietu, kur viņš dzīvo,» — interesēja cilvēka garīgās īpašības, morālās vērtības, ar kādām viņš apveltīts vai vismaz vajadzētu būt apveltītam. Var, protams, apgalvot, ka šī formula ir pārāk vispārīga un piemērojama jebkuram dažādu laiku un dažādu zemju lielam rakstniekam. Tad jāpapūlas izanalizēt šās formulas konkrētais saturs saistībā ar Folknera darbiem un dzīves materiālu, kas ir viņa daiļrades pamatā.

Viens no visbiežāk sastopamiem tēliem Folknera darbos ir jauns cilvēks tajā vecumā, kad viņš kļūst par vīrieti, tajā mūža posmā, kad viņa bērnišķīgie priekšstati par dzīvi nonāk nežēlīgā sadursmē ar apkārtējās pasaules realitāti. Šī tēma pasaules literatūrā nav jauna. Taču Folkners tajā ir atradis savu skanējumu, izmantojot Amerikas Dienvidu īpašos apstākļus un pie tam nezaudējot problēmas universālo raksturu.

Folknera jaunie varoņi nāk no agrāk bagāto plantatoru aristokrātu ģimenēm: Sartorisiem, Kompsoniem, Makāsliniem, de Speiniem, Melisoniem. Viņu priekšteči XIX gadsimta sākumā ieradās Misisipi pirmatnīgajās zemēs, .kas piederēja čikeso indiāņiem, iekopa plašas plantācijas, iegādājās vergus nēģerus un nodibināja tur dzīves veidu, kaļ daudzējādā ziņā atgādināja seno Amerikas Dienvidu vergturu štatu lielo plantatoru dzīves veidu. Tie bija drosmīgi, ar iniciatīvas spējām apveltīti cilvēki, kam visi līdzekļi labi sava mērķa sasniegšanai. Viqi dedzīgi cīnījās Pilsoņu karā starp Ziemeļiem un Dienvidiem, taču ciot<i sakāvi. Ar to arī beidzās viņu ekonomiskā labklājība.

Viņu pēcnācēji saņēma mantojumā krāšņas leģendas par to, cik pasakaini skaisti dzīvojuši viņu senči pirms Pilsoņu kara, kad visi šo ģimeņu vīrieši bijuši drošsirdīgi un galanti bruņinieki un visas sievietes nevainojami kārtīgas un uzticīgas skaistules, kad kungi izturējušies pret saviem vergiem ar tēvišķīgu gādību un vergi atmaksājuši viņiem ar uzticību un mīlestību; leģendas par senču neprātīgo drosmi kara gados, par viņu bruņniecisko izturēšanos pret pretinieku. Sie nostāsti ar laiku, kā sacīts romānā «Sartoriss», «kļuva arvien krāšņāki un bagātāki, līdzīgi vīnam iegūdami cildenu aromātu». Leģendārā pagātne vispilnīgāk un spilgtāk izpaužas pulkveža Džona Sartorisa tēli, kuru sastopam ne tikai romānā «Sartoriss», bet arī vairākos citos Folknera darbos un kuram Folkners piešķīris daudzas sava vectēva biogrāfijas iezīmes.

Leģenda ir tik spēcīga un dzīvīga, pagātnes vara tik liela, ka, attēlojot romānā «Sartoriss» notikumus pēc pirmā pasaules kara beiga-n, kad ir pagājis ap pusgadsimts kopš pulkveža Džona Sartorisa nāves, Folkners raksta par viņu kā par «lielmanīgu ēnu, kas valdīja pār raaju un tās dzīvi, un pār visu apvidu, kuram cauri gāja viņa bilvētais dzelzceļš».

Pēctečiem mantojumā palika arī priekšstati par zināmu morāles kodeksu, kas it kā valdījis Dienvidos pirms kara.

Folkners pats piederēja pie šiem pēctečiem, pie dienvidnieku j?>M nās paaudzes, kas uzaugusi jau XX gadsimtā. Un viņa attieksme pie pagātni bija divējāda. Viņš nespēja atteikties no skaistās leģendai par Dienvidiem pirms Pilsoņu kara kā par pazaudēto paradīzi, viņš pats bija uzaudzis šajā atmosfērā, uzsūcis to, tā bija kļuvusi par vioa garīgā «es» daļu. Folkners ir vairākkārt apgalvojis, ka nav cilvēka, kurš būtu tikai viņš pats, Folkneram cilvēks vienmēr ir visas viņa pagātnes summa, pagātne pastāv tagadnē, tāpēc ka ikvienam cilvēkam viņa senči, viņa izcelšanās vienmēr paliek viņa paša neatņemama sastāvdaļa. Tomēr kā liels mākslinieks, reālists, Folkners nevarēja neredzēt, kāds nomācošs spēks piemīt šat leģendai par pagātni kā par pazaudēto paradīzi, nespēja vienaldzīgi noraudzīties, cik postoši pagātnes vara ietekmē cilvēka personību.

Tāpēc Folknera darbos sastopam gan pašu leģendu par skaisto pagātni, gan kritisku tās izpēti. Sajā ziņā interesants ir Pilsoņu karam veltītais romāns «Neuzvarētie» (1938), kur galvenais varonis vēl arvien iT tas pats pulkvedis Džons Sartoriss. Romāns īstenībā ir vesels stāstu cikls, ko vieno kopīgs varonis un stāstītājs — pulkveža Sartorisa dēls Bejards (romānā «Sartoriss» — vecais Bejards, bankas prezidents). Dažādas Pilsoņu kara un pulkveža Sartorisa biogrāfijas epizodes skatītas pusaudža B;;;arda acīm, stāstītājs aug līdz ar katru jaunu stāstu, un pēdējo stāstu — «Verbenu smarža» rakstījis jau divdesmit četrus gadus vecs cilvēks, 7 i ka ari šeit īstenībā tiek pētīta zēna augšanas un nobriešanas problēma.

Pirmajos šās grāmatas stāstos zēns Bejards skata Pilsoņu karu kā lielisku izrādi, kur tiek demonstrēta dienvidnieku drosme un galantums, un savu tēvu nešaubīdamies uzlūko par teiksmu varoni. Bet divdesmit četrus gadus vecais Bejards jau redz tēvā «valdonīgas un rupjas diktatora tieksmes un cenšanos apspiest». Viņš redz tēva acīs «to caurspīdīgo plēvīti, kāda ir gaļēdāju dzīvnieku acīs… kādu viņš kādreiz bija redzējis acīs cilvēkiem, kuri nogalinājuši pārāk daudz, nogalinājuši tik daudz cilvēku, ka līdz mūža beigām viņi nekad nebūs vientulīgi». Un Bejards noliedz pirmskara Dienvidu morāles kodeksu un atsakās atriebt tēva noslepkavošanu, uzskatīdams, ka tēvs pats novedis savu sāncensi Redmondu līdz noziegumam.

Tā notiek leģendas kritiska pārvērtēšana.

Romānā «Neuzvarētie», starp citu, ne pašā labākajā, mākslinieciski pilnīgākajā Folknera darbā, rakstnieku stipri valdzina pulkveža Sartorisa tēls un atmiņas par vectēvu, bet romānā «Absalom, Absaloml» (1936) daudz dziļāk, nesaudzīgāk un mākslinieciski pārliecinošāk izpētīta leģenda par Dienvidu «slaveno» pagātni.

Romāna centrā ir Tomass Satpens, patiešām titānisks tēls, kura celšanās un krišanas stāstā saklausāmas antīko traģēdiju un Šekspīra kaislību atskaņas. Kopš pašas bērnības, kad viņu — nabadzīga nomnieka dēlu padzen no bagāta plantatora mājas parādes durvīm, viņu pārņēmusi viena vienīga vēlēšanās — kļūt par lādas plantācijas īpašnieku, uzcelt tādu pašu savrupmāju un audzināt dēlus, kas mantotu viņa bagātību un vārdu, radīt dinastiju un tā atstāt savas pēdas nākotnē. Tomass Satpens, cilvēks ar stipru gribu, nežēlīgs, neizvēlīgs līdzekļu ziņā, it kā sasniedz savu mērķi. Taču viss, ko viņš sasniedzis, iet bojā it kā pēc likteņa lēmuma. Un par iemeslu tara ir ne tikai Dienvidu sakāve Pilsoņu karā, pēc kuras sabrūk Satpena labklājība. Folkners atkāj ari dziļākas saknes — tās slēpjas Dienvidu rasu aizspriedumos un pašā Satpenā, kas atsakās no sava pirmā dēla, uzzinājis, ka tā mātes dzīslās rit mazliet nēģeru asiņu. Šīs saknes ir arī noziegumos pret cilvēka morāli, kurus pastrādājis Satpens vergturis. Atmaksa nāk, kad noliegtais Tomasa Satpena dēls no pirmās laulības grib precēt sava tēva meitu no otrās laulības un otrs dēls, Henrijs Satpens, kurš bijis viņa tuvākais draugs, nogalina viņu, lai novērstu māsas laulības ar cilvēku, kurā rit nēģeru asinis, un pats nozūd. Tā pienāk gals visiem Satpena centieniem — karā viņš pazaudē visu savu bagātību un paša vainas dēļ zaudē dēlus un līdz ar tiem sapni par Satpenu dinastiju. Pašu Tomasu Satpenu nogalina baltais fermeris, kura mazmeitu viņš pavedis, cerēdams, ka ta dzemdēs viņam dēlu.

Tādi Folknera varoņi kā pulkvedis Džons Sartoriss, Tomass Satpens un viņiem līdzīgie piederēja XIX gadsimtam, leģendai par pirmskara Dienvidu «slaveno» pagātni. Tās bija monolītas, ar spēcīgām kaislībām apveltītas personības. Patiešām traģiski ir Folknera varoņi no jaunākas paaudzes, kas uzauguši jau XX gadsimtā. Par šī jaunā, mehanizētā gadsimta simbolu kļūst automobilis, kas valdonīgi ielaužas Džefersonas ielās un viegli iekaro tās, par spīti visiem aizliegumiem, visām pūlēm saglab.it tur veco, pierasto dzīves ritmu. Starp citu, stāstu par automobiļa parādīšanos Džefersonā Folkners ir izmantojis dažādos variantos daudzos darbos, sākot ar «Sartorisu» un beidzot ar savu pēdējo romānu — «Laupītāji» (1962).

Dienvidnieku jaunās paaudzes — XX gadsimta cilvēku traģēdija slēpjas tajā apstāklī, ka viņi kļūst par upuriem sadursmei starp leģendu par skaisto pagātni un savu dzīves īstenību. Šī sadursme viņus kropļo un pazudina. Uzauguši atmosfērā, kas piesātināta ar stāstiem par viņu ģimeņu varoņdarbiem pagātnē, par vecvectēvu varoņdarbiem Pilsoņu kara laikā, uzsūkuši no šiem stāstiem pirmskara Dienvidu morālā kodeksa normas, viņi, izrādījās, bija nevarīgi un bezspēcīgi, kad savas nobriešanas periodā sadūrās ar dzīves īstenību. Tad noskaidrojās, ka morālās kategorijas, kas bija tik lielā cieņā sabiedrībā, kur valdīja pulk vedis Sartoriss un viņam līdzīgie, ir pilnīgi zaudējušas vērtību, tās ii pārejošas un nevienam nav vajadzīgas.

Vēl vairāk, Sartorisu, Kompsonu — dinastiju un bagātību radītāju, kara varoņu, spēcīgu personību, cilvēku, kas pratuši īstenot dzīvē savus sapņus, — pēcteči apzinās vai dažos gadījumos neskaidri nojauš, ka paši kļuvuši sīki, ka viņiem nav pa spēkam augstie morālie standarti, kas it kā pastāvējuši viņu senču sabiedrībā. Šie pēcteči ir parādīti kā cilvēki ar vāju gribu, svārstīgi, reizēm kā sapņotāji, kns darbus aizstāj ar vārdiem un iedziļinās slimīgā pašanalīzē kā cilvēki, kuriem piemīt daudz un dažādi kompleksi.

Šīs paaudzes pārstāvju galeriju atklāj romāna «Sartoriss» varonis Bejards Sartoriss, vecā Bejarda mazdēls un pulkveža Džona Sartorisa mazmazdēls. Romāna «Sartoriss» pamattēma ir stāsts par Bejarda dzīvi pēc atgriešanās no kara, kur viņš dienēja aviācijā kopā ar brāli Džonu, kurš gāja bojā viņa acu priekšā.

Šeit noderēs tāds salīdzinājums. Apmēram vienā laikā ar «Sartorisu» iznāca tādi romāni kā Hemingveja «Ardievas ieročiem», Remarka «Rietumu frontē bez pārmaiņām», Oldingtona «Varoņa nāve», kuri tūdaļ kjuva pazīstami visā pasaulē. Šos romānus bija uzrakstījuši jauni rakstnieki no dažādām zemēm, bet viņus visus vienoja kopīgs biogrāfijas vilciens — viņi visi bija piedalījušies pirmajā pasaules karā. Un viņu romānos izskanēja sāpju un satricinājuma kliedziens visa tn dēļ, ko nācies pieredzēt un pārdzīvot šai rakstnieku paaudzei, kuri jau 7.ēna gados nokļuvuši kara asinspirtī. Ar Folknera romānu «Sartorisi» tā nenotika. Vismaz — un varbūt rakstniekam arī nebija tāda nolūka — Folknera romānā neizskanēja kaismīgais kara atmaskojums, kas raksturīgs iepriekš minētajiem romāniem.

Folknera varoni, jauno Bejardu, nesatrauc šā vispasaules slaktiņa izcelšanās iemesli, viņam nesāp miljoniem laikabiedru bezjēdzīgā bojāeja. Viņam karš koncentrējas vienā vienīgā momentā — brāļa Džona bojāejā. Protams, tas pieklusina romāna «Sartoriss» sociālo skanējumu, atvedinot visu problēmu uz vienu atsevišķu gadījumu. Taču jaunajam rakstniekam šis atsevišķais gadījums bija kaut kā īpaši svarīgs.

Jaunais Bejards visu laiku tīši meklē bīstamas situācijas, it kā grib pārbaudīt sevi nāves briesmās — viņa traģēdija ir apziņa, ka viņš nav spējis līdzināties saviem bezgala drosmīgajiem senčiem, — sirds dziļumos viņš baidās no nāves. Pats Folkners ir izteicies par šo pretrunu: «Manuprāt, dzīvs palikušais ir ne tikai pārcietis psiholoģisku traumu, zaudējot dvīņubrāli, viņam turklāt vēl vajadzēja iegalvot sev: labākais no mums ir gājis bojā. Un viņam vairs negribējās dzīvot.» Citiem vārdiem, izrādās, ka pagātnes morālais mantojums jaunajam Bejardam

Ir pārāk smaga nasta, kuru viņam, kaut ar! ārēji drosmīgam, nav pa spēkam nest. Tāpēc viņš tā tiecas pēc pašiznīcināšanās.

Cits Folknera varoņu variants romānā «Sartoriss» ir Horess Benbovs, cilvēks, kas no īstenības slēpjas grāmatu gudrību čaulā, fantastiskā poētisko tēlu pasaulē. Viņa atteikšanos no senču vīrišķības simbolizē viņa gatavība, labāk sakot, tiekšanās pakļauties sievietēm — sākumā māsai, vēlāk mīļākajai —, pakļauties viņu gribai, atbrīvoties no nepieciešamības pašam izlemt.

Šo jauno varoņu kategoriju sarežģītākā variantā turpina Kventins Kompsons romānā «Troksnis un niknums» (1929). Viņa bailes no īstenības, paniskās pūles izbēgt no tās kļūst jau patoloģiskas. Viņš ienīst laiku, tāpēc ka tas nepielūdzami iet uz priekšu, viņš negrib kļūt pieaudzis cilvēks, viņš labprāt vēlētos paslēpties bērnības emociju drošībā, kur neielaužas «trokšņainās, rupjās pasaules» īstenība, kur viua mazās pasaulītes centrs ir mīļā māsa Kedija. Šī Kventina ilūziju pasaulīte nepielūdzami grūst, pieaugot Kedijal, vienīgajam veselajam cilvēkam Kompsonu ģimenē, kas pamazām deģenerējas, — Kedija spēj mīlēt un ziedot sevi tam, ko mīl. Kventina cīņa ar dzīves īstenību sasniedz kulmināciju, kad Kedija zaudē nevainību un pēc tam apprecas bez mīlestības. Sabrūk tradicionālie priekšstati par pagātnes morāles kodeksu, šis kāršu namiņš, kurā Kventins pūlējies paslēpties no laika rituma, un sagrūstot aprok Kventina cerību paglābties no īstenības, saglabāt sev Kediju kā bezrūpīgas bērnības un mīlestības simbolu. Un Kventinam atliek viena vienīga iespēja gūt mieru un nekustibu, neatkarību no aizritošā laika — tā ir nāve.

Tēlodams savus jaunos varoņus, Folkners atkal un atkal kā vienu no viņu emocionālās nenoturibas iemesliem uzsver viņu atsvešināšanos no dzīves, no dabas, atsvešināšanos, ko nes sev līdzi XX gadsimts. Šī tēma līdz ar daudzām citām ietverta arī romānā «Sartoriss». Atcerēsimies kaut vai to, ka jaunais Bejards ir mierā pats ar sevi tikai tajā īsajā laika posmā, kad viņš strādā fermā. Apliecinājums šai domai ir ari Makalumu ģimenes apraksts — viņi dzīvo mežos patriarhālu, bezrūpīgu dzīvi, ko nav traucējis pat pirmais pasaules karš. Domu, ka cilvēkam nepieciešama saskarsme ar dabu, turpina arī krāšņie medību ainu apraksti.

Visā pilnībā šī tēma atklājas stāstā «Lācis» (1942) — tur lieliski, dziļi izjusti attēlots mežs, medību rituāls, cilvēka dvēseles stāvokiis saskarsmē ar dabu, tur šī tēma jau sasniedz filozofiska vispārinājuma līmeni. Folkners pats par «Lāci» ir izteicies tā: «Tas ir simbolisks stāsts. Tur ir runa ne tikai par zēnu, bet par ikvienu cilvēcisku būtni, kas aug, lai sacenstos ar zemi, ar pasauli. Ar lāci parādīts nevis ļaunums, bet novecošanas process… No šā lāča zēns mācās pazīt nevis lāčus, bet pasauli, cilvēku. Viņš iepazīst vīrišķību, žēlumu, atbildību.»

Folkners ar rūgtumu raksta par to, kā Iet bojā daba no mūsdienu mehanizētās civilizācijas spiediena. Stāsta «Lācis» sākumā zēlis skata mežu varenu un mūžīgu, viņam šķiet, ka mežs nevar nevienam piederēt, tas nav pērkams, bet stāsta pēdējās lappusēs viņš, jau pieaudzis cilvēks, ar skumjām redz, kā mežrūpniecības sabiedrības izcērt viņam dārgos meža biezokņus, kur viņš kādreiz gājis medībās, kur kopīb.ī ar dabu kļuvis vīrišķīgs. «Šoreiz vilciens it kā nesa cirvim nolemtajā mežā nojausmu par iznīcību.»

Šīs Folknera skumjas par neskartās dabas iznīcināšanu bija par iemeslu tam, ka daži amerikāņu kritiķi sāka dēvēt viou par rakstnieku, kas aicinot no civilizācijas atgriezties pie dabas. Folkners uz to atbildēja: «Es neatbalstu atgriešanās ideju. Tiklīdz progress apstāsies, tam būs beigas. Progresam jābūt, un mums jānes līdzi visa savu klū<lu, savu maldu mēslaine. Mums jāvērš par labu savi maldi, taču nevajag atgriezties idilliskajos apstākjos, kuros, kā mums šķiet, mēs esam bijuši laimīgi, brīvi no nemiera un grēka. Mums jānes sevī šis nemiers un grēks un savā virzībā uz priekšu jācenšas laboties. Mums nav iespējams atgriezties pie noteikumiem, ka nebūs ne karu, ne bumbu. Mums jāpieņem šī bumba un kaut kas ar to jādara, jāiznīcina šī bumba, jānovērš karš, tomēr nav jāatgriežas pie stāvokja, kas bija pirms kara, tāpēc ka laiks ir virzības daļa, tā ka mēs agri vai vēlu atkal nonāksim pie bumbas un atkal iziesim cauri visam šim etapam.»

Šeit rima nav tikai par to, ka mūsdienu civilizācija iznīcina pirmafnigo dabu. Šajos vārdos izteikta Folknera attieksme pret ļoti svarīgām gadsimta filozofiskajām un sociālajām problēmām, problēmām, kas nevar nesatraukt ikvienu domājošu rakstnieku, ja viņš apzinās ari savu atbildību par cilvēces likteni.

Analizējot sava laika amerikāņu sabiedrību, Folkners redz, ka šī sabiedrība dara cilvēku nehumānu, iznīcina cilvēka vienkāršās un tai pašā laikā bezgala vērtīgās īpašības — labsirdību, drosmi, godīgumu, izturību. Veikalnieku gars, kas valda XX gadsimta Amerikā, aizstāj visas šās īstās garīgās vērtības ar vienu vienīgu vērtību — naudu. Cilvēks ar savu īpašo, neatkārtojamo individualitāti pārvēršas par būtni bez gara, par kaut ko līdzīgu kases automātam. Šis cilvēks ir zaudējis savu dabisko, iejūtīgo attieksmi pret dzīvi, viņš nav spējīgs mīlēt, ciest.

Jau kādā no saviem pirmajiem romāniem — «Svētnīca» (1931) —, kurš sagādāja Folkneram skandalozu stāvu ar tajā attēloto cietsirdību, Folkners kā mūsdienu cilvēka tēlu parāda gangsteri Valbaci, cietsirdīgu, nežēlīgu cilvēku, kam trūkst jebkādu dabiski cilvēcisko jūtu — pat tādā pakāpē, ka autors attēlojis viņu impotentu. Taču ar visu to Folkners kategoriski iebilda pret Valbača tēla traktējumu kā simbolisku ļaunuma iemiesojumu. «Man viņš ir vēl viena' zudusi cilvēciska būtne,»

Folkners sacīja. «Viņš ir kļuvis par mūsdienu sabiedrības ļaunuma simbolu sagadīšanās pēc, taču es rakstu nevis par idejām, nevis par simboliem, bet par cilvēkiem.» Un, it kā apstiprinot šo tēzi, Folkners romāna pēdējā nodaļā raksta Valbača dzīves stāstu, parāda, kā bezjūtīgā, nežēlīgā sabiedrība viņu sakropļojusi, padarījusi tādu, kāds viņš ir — slepkava, kam svešas cilvēka izjūtas, kaislības, pieķeršanās, cilvēks automāts. Viss romāns «Svētnīca» izskan kā izmisuma, bezcerības kliedziens tuksnesī, ko dēvē par mūsdienu sabiedrību.

Folknera reālista tēloto tipisko mūsdienu sabiedrības «varoņu» kulminācija ir Flems Snoupss, kuru pirmoreiz piemin romānā «Sartoriss», — tā ir triloģijas «Ciemats» (1940), «Pilsēta» (1957) un «Savrupmāja» (1959) galvenā persona.

Tieši Flems Snoupss, cilvēks bez goda un sirdsapziņas, bez principiem un pārliecības, bez cilvēka jūtām un vājībām (Folkners arī viņu ir attēlojis impotentu), viltīgs, veikls blēdis, kas skaidri zina, ka vir>a apkārtējā pasaulē augstu tiek vērtēta tikai nauda un nekas cits, tieši Flems Snoupss atšķirībā no daudziem Folknera varoņiem — Gevinam Stīvensam līdzīgiem ideālistiem, kuri pūlas cīnīties pret Snoupsu un snoupsismu, — ir cilvēks, piemērots mūsdienu Amerikas sabiedrībai, tai garīgi tukšajai pasaulei, kurā cilvēciskas vērtības aizstātas ar veikalnieku garu un aukstu aprēķinu. Sīksti un neatlaidīgi kā blakts Flems Snoupss virzās arvien tuvāk nospraustajam mērķim — naudai, krāpj, zog, šantažē, velk sev lidzi savus radiniekus, kas noder viņa vajadzībām, pēc tam nesaudzīgi atbrīvojas no tiem, kad tie sāk traucēt, un galu galā panāk savu — kļūst par bankas prezidentu, cienījamu sabiedrības locekli, dzīvo savrupmājā, kas pirrns tam piederējusi aristokrātiskas ģimenes pēctecim de Speinam, un viņu nogalina radinieks Minks Snoupss, kuru viņš iesēdinājis cietumā.

Traģisma un izmisuma piesātināts ir ari ievērojamais Folknera romāns «Gaisma augustā» (1932). Šā romāna varonis Džo Krismess nezina, vai patiešām viņā rit nēģeru asinis, viņš nepieder ne pie baltajiem, ne pie nēģeriem, viņš atrodas ārpus sabiedrības, kurai nav daļaj gar personību, gar šās personības traģēdiju. Interese par viņu mostas tikai tad, kad viņš nogalina balto sievieti, ar kuru dzīvojis, un baltie sāk viņu tvarstīt, jo klīst baumas, ka viņā ritot nēģeru asinis. Šo tvarstīšanu, kas beidzas ar mežonīgi cietsirdīgu izrēķināšanos ar Džo Krismesu, vada Persijs Grimms, tipisks rasists, par kuru Folkners ir izteicies, ka tas ir lašists, «kas glābj balto rasi, nogalinot Krismesu. Es izdomāju viņu 1931. gadā. Kamēr Hitlers nebija parādījies avīzēs, es neapzinājos, ka esmu radījis nacistu agrāk nekā viņš.»

Tie nav tukši vārdi. Folkners asi izjuta, ka musdienu amerikāņu sabiedrības garīgais kūtrums un prakticisms, tikumisko vērtību noliegšana, aizspriedumu — galvenokārt rasu aizspriedumu žņaugi savā ziņā tuvina amerikāņu sabiedrību ar Hitlera tipa fašismu.

Taču jāatzīmē arī tas, ka Folkners, kurš visu mūžu uzsvērti stingri turējās sānis no jebkuras politikas, un, ja arī attēloja savos darbos Amerikas politiskos darbiniekus, tad tie bija tādi pretīgi uzpērkami tipi kā senators Klerenss Snoupss, tomēr ievēroja arī citas Amerikas iste nības tendences. Viens no pašiem pievilcīgākajiem viņa radītajiem tēliem ir Flema Snoupsa sievas meita Linda, kura aizņem tik lielu vietu romānā «Savrupmāja». Linda kopā ar vīru aizbrauc uz Spāniju cinīties pret fašismu un atgriežas no turienes kā komuniste. Folkneram, kā zināms, komunisms bija ļoti tāls, tāpēc jo raksturīgāk ir tas, ka viņš liek godīgajai bezkompromisu Lindai atrasties komunistu rindās.

Pētot cilvēka dehumanizācijas procesu mūsdienu buržuāziskajā sa biedrībā, Folkners parāda, ka personību nomāc aizspriedumu, dažnedažādu pseidomorālu noteikumu, reliģiozas svētulības žņaugi.

Vairākos darbos Folkners ļoti spēcīgi un mākslinieciski pārliecinoši atklāj reliģijas fanātisma varu, kas kropļo cilvēku. Romānā «Gaisma augustā», piemēram, Džo Krismesa dzīves stāstā liela vieta ierādīta aprakstam, kā bērna dvēseli kropļo reliģiozs fanātiķis, svēti pārliecināts», ka tieši viņš ikvienā solī pilda dieva gribu.

Tādas pašas važas, kas saista cilvēka dvēseli un apziņu, ir arī ģimenes tradīcijas, kuru varā atrodas daudzi jaunie Folknera varoui, aristokrātisko plantatoru ģimeņu atvases. Un nereti, kā tas ir gadījumā ar Kventinu Kompsonu romānā «Troksnis un niknums», šo važu smagums viņiem nav pa spēkam un viņi iet bojā.

Starp morāles kompleksiem, kas kropļo cilvēka personību, liela loma Amerikas Dienvidos uzaugušo un kopš agras bērnības turienes aizspriedumiem piesātināto Folknera balto varoņu dzīvē ir rasu problēmai. Folkneram, dzimtam dienvidniekam, šī problēma nepavisam nav vienkārša, viennozīmīga.

Folkners vairākkārt ir izteicies, ka nēģeru verdzība ir lāsts, kas nomāc Amerikas Dienvidus. Viņš lieliski izprata rasu problēmas būtību: «Tā ir ekonomiska problēma… Baltais cilvēks manā zemē baidās dot nēģeriem iespēju sociālai attīstībai, jo tad nēģeri vairs nestrādās par niecīgu atalgojumu un baltais saņems par savu kokvilnu mazāk naudas, tas ir viss. Turklāt, lai attaisnotu savas pozīcijas, viņi izmanto reliģiju, dažādas muļķības, līdzīgas tai, ka dievs radījis baltai cilvēku pilnīgāk izveidotu nekā melno. Taču īstais iemesls ir pavisam cits. Viņi tikai grib, lai melnie strādātu par mazāku maksu.»

Var skaidri izprast problēmas sociālo pusi, tomēr grūtības rodas tad, kad šī problēma saistīta ar aizspriedumiem un tradīcijām, kas pusotra vai divus gadsimtus ilgi pārgājušas no paaudzes uz paaudzi,

Baltais dienvidnieks kopš pirmajiem apzinīgajiem soļiem iepazīstas ar nesatricināmiem, jau ilgi pirms viņa dzimšanas pastāvošiem noteikumiem par attiecībām starp baltajiem un nēģeriem. Viņu parasti audzina aukle nēģeriete — pievilcīgu tādas aukles tēlu Folkners ir radījis romānā «Troksnis un niknums» —, viņa bērnības rotaļu biedri ir nēģeru bērni, tomēr baltais zēns zina, ka viņš ir kungs, bet nēģeri — zemākas būtnes, kuru uzdevums ir apkalpot baltos saimniekus, kaut arī formāli verdzība jau sen ir atcelta. Šīs tradīcijas, šādas audzināšanas spēks ir ļoti liels, pārvarēt to nav viegli pat cilvēkam, kurš ar prātu saprot, cik necilvēcīgs un netaisns ir tāds stāvoklis.

Tradicionāla pieeja rasu problēmai skaidri redzama romānā «Sartoriss». Folkners šeit attēlo balto un nēģeru attiecības tā, kā to prasīja Amerikas Dienvidu literatūrā izsenis nostiprinājušās tradicijas — baltie kungi ir labi, iecietīgi, viņi izturas pret nēģeriem, saviem kalpiem, kā pret nesaprātīgiem bērniem, un nēģeri uzņem savu pakļautības stāvokli kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Tradicionāla ii ari tā humoristiskā intonācija, ar kādu Folkners apraksta nēģerus, kā tas redzams, piemēram, vecā Saimona tēlā. Folkners gan attēlo «Sartorisā» arī Saimona dēlu Kespiju, kurš pirmā pasaules kara laikā amerikāņu armijas rindās bijis Eiropā un sarunās ar piederīgajiem apgalvo, ka pēc šā kara nēģeri vairs nebūšot ar mieru kalpot baltajiem cilvēkiem. Taču Kespija tēls romānā ir drīzāk komisks nekā nopietns, un Folkners parāda, ka Kespijs pēc visām šīm runām mierīgi atgriežas pie saviem pierastajiem kalpa pienākumiem Sartorisu mājā.

Taču, talantam attīstoties un nobriestot, Folkners sāka pievērsties rasu problēmai Dienvidos no pavisam citām pozīcijām. Jau romāna «Gaisma augustā» Folkners parāda, cik pretdabiska ir sabiedrība, kur Džo Krismess, kurā varbūt rit nēģeru asinis, kļūst par izstumto, kuru no sabiedrības norobežo nepārvarama rasu aizspriedumu barjera.

Skaidrāk un spilgtāk Folknera attieksme pret rasu problēmu izpaužas romāna «Pīšļu apgānītājs» (1948). īstenībā tas ir atkal jauns Folknera iemīļotās tēmas variants — zēna tapšana par vīrieti, apkārtējās īstenības atklāšanas un iepazīšanas process. Taču šoreiz galvenais jautājums, kas jāizšķir Čikam Melisonam, ir pats grūtākais Dienvidos uzaugušam baltajam zēnam — tas ir jautājums par balto un nēģeru savstarpējām attiecībām.

Pirmoreiz sastapies ar veco nēģeri Lūkasu Bīčemu, Ciks Melisons apjūk, jo Lūkass ir pilns cilvēka cieņas un neizturas tā, kā pieklātos nēģerim, bet viņš, Čiks, nespēj norādīt nēģerim tā īsto vietu. Ir iedragāts gadsimtiem vecais kodekss, kas nosaka attiecības starp balto un nēģeri: «Mums viņš jāpiespiež būt melnajam. Viņam jāatzīst, ka ir melnādainais. Tad varbūt mēs uzskatīsim viņu par to, par ko viņš, kā redzams, vēlas tikt uzskatīts.»

Čika dvēseles? mokas rada pretrunas starp viņa sirds balsi, ka3 sajūt nēģeri kā viņam līdzīgu būtni, un kopš bērnības iepotēto pārliecību, ka nēģeris ir zemāka būtne. Sīs abas koncepcijas nav savienojamas, un, ja taisnība ir sirds balsij, ja grūst pārliecība, ka baltais cilvēks ir pārāks par melno, tad visi rasu kodeksa noteikumi ir amorāli. Taču tradīciju spēks, audzināšana vēl ilgi liek zēnam mocīties, uzskatot, ka viņš degradējis «ne tikai savu vīrieša cieņu, bet ari visu savu rasi».

Ar laiku Cikam sāk likties, ka viņš ir atbrīvojies no šīm uzmācīgajām domām, no dvēseles mokām, taču īstenībā Lūkass kā cilvēks, kā personība ir dziji iespiedies viņa apziņā.

Kad Lūkasu apvaino baltā cilvēka slepkavībā un viņam draud Linča tiesa, Čika pirmais impulss ir — apseglot savu zirgu un bēgt no pilsētas, lai nekļūtu par šās briesmīgās izrēķināšanās aculiecinieku. Un šajā domā jau ir nodevības elements, neuzticība tradīcijām, rasu kodeksam. Tomēr taisnīguma instinkts zēnā ir spēcīgāks — viņš paliek pilsētā un nolemj palīdzēt Lūkasam, pierādīt, ka tas nav vainīgs. Redzot pūli, kas sapulcējies Laukumā, lai nolinčotu «bīstamo nēģeri», zēnu pārņem baismas. Ļaudis ir zaudējuši savu cilvēka seju, tie pārvēršas par automātiem, kas bezrūpīgi gatavojas pastrādāt briesmu darbu — pakārt nevainīgu cilvēku, apliet to ar benzīnu un sadedzināt tikai tāpēc, ka tam ir melna āda.

Un vēl baismāk kļūst Cikam, kad viņš redz, cik steidzīgi aizvācas no pilsētas linčotāju pūlis pēc tam, kad ar viņa palīdzību ir pieradīti, ka Lūkass nav vainīgs. Ja jau baltais nogalinājis balto, par to viņiem vairs nav daļas. Viņi norūpējušies nevis par to, lai noziegums tiktu taisnīgi sodīts, bet par to, lai nēģerus turētu grozos.

Satriektais Ciks ir gatavs atteikties no saviem līdzpilsoņiem, no senču garīgā mantojuma, no savas sabiedrības tradīcijām. Taču Folkneram pašam tāda atteikšanās nav pieņemama. Un viņš rāda, kā Ciks, jau gandrīz pieaudzis vīrietis, atjauno saiknes ar tradīcijām, ar sabiedrību, izstrādā savu nostāju pret Dienvidu problēmām, kas līdzīga paša Folknera nostājai. Folkners ir vairākkārt izteicis pārliecību, ka rasu diskriminācija Dienvidos jālikvidē pašiem dienvidniekiem un federālas valdības iejaukšanās tikai sarežģītu šo jautājumu. Apmēram tādas pašas idejas romānā pauž Cika tēvocis advokāts Gevins Stlvenss un arī Ciks pats.

Šajā politiski izvairīgajā nostājā atklājas zināma aprobežotība. Folkners saprata, cik sarežģīta un traģiska ir rasu problēma mūsdienu Amerikas Dienvidos, taču neredzēja reālas iespējas to atrisināt. Kad viņam reiz jautāja, vai viņš mīl Dienvidus, Folkners atbildēja: «Mīlu un ienīstu, Dažas turienes parādības man vispār nav pieņemamas, bet er, tur esmu dzimis, tur ir manas mājas.» Tā viņš mūžam palika ša? emocionālās formulas gūstā. Tādas pretrunas raksturīgas visai Folknera daiļradei.

Grūti izvēlēties no Folknera romāniem, garajiem un īsajiem stāstiem tādus, kas, sakopoti vienā sējumā, dotu pašu pilnīgāko priekšstatu par viņa daiļradi. Gandrīz visi viņa darbi ir ļoti cieši saistīti savā starpā, un ikkurš pievieno savas krāsas, savus rakstura vilcienus viņa varoņiem, kas pāriet no romāna uz romānu, atklāj jaunas cilvēcisko un sabiedrisko problēmu šķautnes. Tomēr var uzskatīt, ka šajā sējumā uzņemtie darbi dod priekšstatu par Folknera daiļrades pamatievirzēm, galvenajām tēmām un varoņiem. Ar romānu «Sartoriss» iesākas Joknepatofas teiksma, un bez tā grūti saprast šā cikla turpmākos romānus un stāstus; poētiskais un dziļi humānais stāsts «Lācis» pelnīti tiek uzskatīts par vienu no augstākajiem sasniegumiem Folknera prozā; un romāns «Pīšļu apgānītājs» ir interesants kā Folknera mēģinājums psiholoģiskā aspektā pētīt rasu problēmu Dienvidos.

Folknera proza izceļas — pat XX gadsimta literatūrā — ar savu sarežģītību, ar savu dziļo psiholoģismu. Folkneram parasti pārmeta, ka viņa stils pārāk apgrūtina lasīšanu. Patiešam, lasīt viņa darbus nepavisam nav izprieca, drīzāk tas ir darbs, spraigs prāta darbs. Pats Folkners tā izskaidroja sava stila īpatnības: «Katrs zina, ka viņu gaida nāve, ka atlicis samērā maz laika sava darba paveikšanai, un es pūlos pavākt visu cilvēka sirds stāstu, ja tā var izteikties, uz savas spalvas smailes. Turklāt manā uztverē nav cilvēka, kurš būtu tikai viņš pats, cilvēks ir pagātnes summa. īstenībā nav tāda jēdziena «bija», tāpēc ka pagātne pastāv tagadnē. Tā ir daļa no ikviena vīrieša, ikvienas sievietes, ikviena momenta. Cilvēka senči, viņa izcelšanās ir viņa sastāvdaļa jebkurā mirklī. Tāpēc cilvēks, stāstījuma tēls jebkurā darbības mirklī, ir ne tikai viņš pats, viņā apkopots viss, kas viņu veidojis, un garā frāze ir mēģinājums ietvert darbības momentā viņa pagātni un varbūt arī nākotni.»

Šī laika koncepcija jāpatur prātā, lasot Folknera darbus. Viņš patiešām bieži grauj laika secību, sajaucot pagātni ar tagadni, un tas dod viņam iespēju parādīt pagātnes iedarbību uz tagadni, šo paņēmienu viegli pavērot romānā «Sartoriss». Jaunā Bejarda dzīves stāsts, atgriešanās no kara, neilgā uzturēšanās Džefersonā un bojāeja — ja izstāstītu tikai to vien, nesaistot ar daudzām epizodēm par viņa ģimenes pagātni, par visa apgabala pagātni, būtu mazsvarīgs un nepārliecinošs. Tieši tur slēpjas Folknera meistarība, ka, sajaucot pagātni ar tagadni, viņš paplašina tagadnē notiekošā nozīmi. Tā bieži vien viņa darbos kādas atsevišķas ģimenes dzīves stāsts pārvēršas par vispārinātu Dienvidu vēsturi, tiek izsekota vesela rinda morālu noziegumu, par kuriem vainas apziņa gulstas uz mūsdienu paaudzes pleciem.

Folknera stilam raksturīgs vēl viens paņēmiens. Parasti viņa romānos nav vienota sižeta, ka3 pakāpeniski attīstās. Apkārt centrālajam sižetam parasti ir daudz blakus sižetu, atsevišķu noveļu, stāstījum i kas it kā tikai netieši saistās ar īsto darbību. Raksturīgi, ka dau'iv Folknera romānu fragmenti sākumā ir publicēti kā patstāvīgi stā*!i Tāds daudzplānainums piešķir darbam noteiktu polifonisku skanējumu, vieni stāsti papildina citus, dažreiz kontrastē ar tiem, un galu galā rodas gluži kā cilvēka dzīves simfonija.

Folkneram iemīļots paņēmiens ir arī citas personas stāsts. Dažreta viņš pat izmanto nevis vienu, bet daudzus stāstītājus. Autora šķietam-» atraušanās no vēstījuma izraisa lasītājā noteiktu psiholoģisku efektu. Trūkst autora stāstījuma ar skaidriem, autora dotiem notikumu un cilvēku vērtējumiem, un lasītājs iepazīstas ar notikumiem un ļaudim kādu citu personu uztverē. Un tāpēc mēs uzzinām ne tikai un ne tik daudz par notikumu, cik daudz par to, kā to uztvēris viens vai otrs stāsta varonis. Tas dod rakstniekam iespēju dziļāk atklāt dažādu savu varoņu iekšējo pasauli. Vēl vairāk, tā kā lasītājs nesaņem gatavus autora spriedumus, viņš gribot negribot iesaistās patiesības meklēšanā, ne tikai uzminot sižeta noslēpumus, ar kuriem Folkners bagātīgi piesātina savus romānus, bet arī atminot cilvēka dvēseles noslēpumus. Citiem vārdiem, Folkners iesaista lasītāju filozofisko pārdomu procesā, liek viņam ne tikai uztvert piedāvāto sižetu, bet ari aktīvi spriest pašam par autora ierosinātajiem jautājumiem.

Par Folkneru un viņa vietu Amerikas un pasaules literatūrā daudz strīdas. Padomju literatūrzinātnes pats senākais viedoklis, kas tagad jau pamazām paliek pagātnē, nešaubīgi pieskaita Folkneru pie modernistiem, izceļot priekšplānā tās viņa daiļrades puses, kas patiešām zināmā mērā dod pamatu tādiem apgalvojumiem. Tas ir sarežģīts jautājums, kuru nav iespējams vispusīgi aplūkot īsā ievadrakstā. Tomēr nepieciešami kaut vai īsumā izsacīt šeit uzskatus par šo problēmu.

Kas ļauj pieskaitīt Folkneru modernisma virzienam literatūrā? Protams, galvenokārt viņa stila sarežģītība, var pat sacīt. — izsmalcinātība. Taču vairumam modernistu stila sarežģītība ir pašmērķis, bezjēdzīga vārdu spēle, bet Folkners, kā jau iepriekš minēts, eksperimentē, cenšas paplašināt līdzekļu arsenālu, kas Jauj dziļāk ielūkoties cilvēka dvēselē, cenšas bagātināt XIX gadsimta reālismu ar jaunām iespējām.

Ir vēl cita Folknera daiļrades puse, kas zināmā mērā tuvina viņu modernismam — pašu nežēlīgāko, pašu tumšāko cilvēka dvēseles izpausmju attēlojums, tas aizņem daudz vietas viņa romānos. Taču modernisms ir antihumāns pēc būtības, tiecas pazemot cilvēku, parādīt tam paša zemiskumu un niecību, bet Folkners sprauž sev citādus mērķus, kas viņu tuvina Dostojevskim.

Folkners vienmēr ir pūlējies darīt cilvēku labāku, tīrāku, un tur ii viņa daiļrades pievilcība. Kad viņam jautāja, kāpēc viņa varoņiem jābūt tik kropliem vai nolādētiem (runājot galvenokārt par romāniem «Svētnīca» un «Pīšļu apgānītājs»), viņš sacīja: «Iemesls ir vienkāršs. Es tā mīlu savu zemi, ka man gribētos novērst tās trūkumus, un manas spējas, mans aicinājums paver man vienīgo ceļu: kaunināt to, kritizēt, pūlēties parādīt starpību starp to, kas tajā ir slikts un kas labs, ar nelietības piemēriem un pilnvērtiguma, lepnuma un godīguma piemēriem atgādināt cilvēkiem, kuri piedod nelietības, ka zemē ir bijuši slavas laiki, ka viņi kā tauta, viņu tēvi, vectēvi ir veikuši lieliskus, varenus darbus. Rakstīt tikai par labo savā zemē — tas nozīmē nenovērst ļauno. Man jāstāsta ļaudīm par slikto, lai viņi krietni saniknotos vai nokaunētos — un varētu to novērst.»

Un ne velti uz jautājumu, pie kuras literārās skolas viņš sevi pieskaita, Folkners ir atbildējis: «Es teiktu tā — un ceru, ka tas ir tiesa: vienīgā skola, pie kuras es piederu, pie kuras gribu piederēt, ir humānistu skola.»

Ar visām Folknera daiļrades pretrunām viņa dziļais humānisms šķir viņu no modernisma, ierindo viņu starp tiem pasaules un Amerikas literatūras pārstāvjiem, kas raksta cilvēkiem, cilvēku labad, labākas nākotnes vārdā. Tur Folkners saskatīja savu dzīves uzdevumu, savu rakstnieka pienākumu.

Pazīstamajā runā, saņemot Nobela prēmiju, Folkners tā Izteicās par rakstnieka pienākumu un atbildību: «Es atsakos ticēt cilvēka deģenerācijai … Es ticu, ka cilvēks ne tikai izcietīs, bet arī uzvarēs… Rakstnieka, dzejnieka pienākums ir rakstīt par to. Rakstnieka goda pienākums ir palīdzēt cilvēkam pārciest visas grūtības, pacilājot viņa garu, stāstot viņam par vīrišķību, godu, lepnumu, līdzjūtību, žēlumu, upuriem — par visu, kas sagādāja viņam slavu pagātnē. Dzejnieka vārdam nav jābūt tikai vienkāršam cilvēka dzīves notikumu uzskaitījumam, tam jābūt drošam balstam, kas palīdzētu cilvēkam izturēt un uzvarēt.»

Šķiet, ka Folknera daiļrade ir cienīgs šo cēlo ideju īstenojums.

D. Gribanovs

Content

Folkners Viljams Lācis

VILJAMA FOLKNERA PASAULE