Folkners Viljams

Pīšļu apgānītājs

Viljams Folkners

PĪŠĻU APGĀNĪTĀJS

Tosvētdien tieši pusdienlaikā šerifs atveda uz cietumu Lūkasu Bīčemu, kaut gan visa pilsēta (un īstenībā viss apgabals) jau kopš iepriekšējā vakara zināja, ka Lūkass nogalinājis balto cilvēku.

Viņš jau gaidīja tur. Bija atnācis pirmais un, pūlēdamies izskatīties ar kaut ko nodarbināts vai vismaz nemodināt aizdomas, stāvēja zem nojumes slēgtās smēdes priekšā iepretī cietumam, kur tēvocis, ja, pareizāk sakot — kad, ies pāri Laukumam uz pastkantori saņemt vienpadsmitos pienākošo pastu, varbūt viņu nemaz nepamanīs.

Jo arī viņš pazina Lūkasu Bīčemu — tikpat labi kā jebkurš baltais. Un, ja vien runa nav par Kerazersu Edmondsu, kura plantācijā septiņpadsmit jūdzes no pilsētas dzīvoja Lūkass, varbūt pat labāk nekā citi, tāpēc ka viņš reiz bija ēdis Lūkasa mājā. Tas notika pirms četriem gadiem pašā ziemas sākumā; viņam toreiz bija tikai divpadsmit, un tas atgadījās tā: Edmondss bija viņa tēvoča draugs kopš studijām universitātē, kur tēvocis pēc atgriešanās no Harvarda universitātes un Heidelbergas bija papildinājies likumu zinībās, gribēdams kļūt par apgabaltiesas advokātu, un iepriekšējā dienā Edmondss bija atbraucis uz pilsētu pie tēvoča kārtot kaut kādus apgabala jautājumus, palika pie viņiem pa nakti, un pie vakariņu galda Edmondss viņam sacīja:

— Brauc rīt man līdzi, varēsi pamedīt trušus. — Un tad viņa mātei: — Rīt pēcpusdienā es viņu atsūtīšu atpakaļ. Un, kad viņš ies medībās ar šauteni, es sūtīšu kādu zēnu viņam līdzi. — Un tad atkal viņam: — Tam ir labs suns.

—    Viņam pašam ir draugs, — tēvocis sacīja, un tad Edmondss jautāja:

—    Vai viņa draugs arī medī trušus? — Un tēvocis sacīja:

= Mēs apsolām, ka viņš netraucēs jūsējo.

Un tā otrā rītā viņš un Eleks Sānders brauca līdzi Edmondsam. Torīt bija auksts, pirmais ziemas sals; dzīvžogi bija sastinguši un apsarmojuši, stāvošais ūdens ceļmalas grāvjos pārklājies ar ledus kārtiņu, un pat straujā Devītās jūdzes atteka no malām vilkās ciet ar plānu plēvīti, trauslu un mirdzošu kā burvju stikls, un jau no pirmās fermas, kurai viņi brauca garām, un pēc tam no otrās, un nākamās, un aiznākamās bez vēja vēdīja pretī dūmu smārds, un pagalmos aiz mājām viņi redzēja jau garojam lielus, melni nokvēpušus čuguna katlus, un sievietes vēl aizvien vasaras cepurēm vai vecām vīriešu filca platmalēm galvā, apvilkušas garus vīriešu mēteļus, lika zem katliem malku, kamēr vīrieši, pāri virsvalkiem ar stiepli uzsējuši maisu drēbes priekšautus, asināja dūčus vai jau rosījās aplokos, kur rukšķēja un kvieca cūkas, ne jau gluži izbijušās vai satrūkušās, tomēr saausījušās, it kā jau miglaini nojauzdamas savu dāsno un neizbēgamo likteni; naktī visās mājās karāsies to spokainie, bālganie liemeņi, uzkabināti aiz pakaļkājām, it kā apstādināti trakā skrējienā uz zemes centru.

Un viņš nekādi nesaprata, kā tas atgadījās. Zēns, Edmondsa rentnieka dēls, vecāks un lielāks par Eleku Sānderu, kurš savukārt bija lielāks par viņu, kaut gan abi bija viena vecuma, jau gaidīja mājās ar suni — īstu trušu suni no dzinēju sugas, varbūt gandrīz tīru dzinēju, melnu, ar dzeltenbrūniem plankumiem, varbūt ar niecīgu pointera piejaukumu kaut kur senčos, sētas suns, nēģeru suns, kuram — tas redzams pirmajā acu uzmetienā — ir kaut kas radniecīgs, kopīgs ar trušiem, tāpat kā nēģeriem, kā daži apgalvo, esot kaut kas kopīgs ar mūļiem; Elekam Sānderam bija metamais — smags uzgrieznis, ar ko sastiprina kopā dzelzceļa sliedes, uzdzīts īsā slotaskāta gabalā, — un viņš to prata mest tā, ka tas lidoja griezdamies un trāpīja skrejošam trusim tikpat droši kā viņš ar bisi, un tā Eleks Sānders un Edmondsa zēns ar metamajiem un viņš ar bisi gāja cauri parkam un pāri ganībām uz upīti, kur Edmondsa zēns zināja pāreju pa baļķi, un viņš netika gudrs, kā tas atgadījās, kaut kas tāds, kas varētu notikt ar meiteni un kas būtu piedodams meitenei, bet nevienam citam; viņš jau bija līdz pusei aizgājis pa baļķi, pat nedomādams par to, jo cik reižu nebija pa žoga pašu augšējo kārti nostaigājis daudz garāku gabalu nekā šis baļķis, un tad pēkšņi tik pazīstamā, ziemas saules apspīdētā zeme i..ii>riezās otrādi un viņš krita, neizlaizdams no rokām bisi, lidoja nevis projām no zemes, bet projām no skaidrajām debesīm, un vēl tagad viņš atceras smalkos, spalgos lūstošā ledus tinkšķus un to, ka pat nejuta triecienu pret ūdeni, bet atjēdzās, kad jau iznira no tā un ievilka nāsīs Kaisu. Arī bise bija iekritusi upē, un viņam vajadzēja no jauna nirt, lai to sameklētu, no ledainā gaisa atkal mesties ūdenī, kuru viņš vēl arvien nejuta, nevarēja pateikt, vai tas auksts vai nav, un pat viņa piemirkušais apģērbs — zābaki, biezās bikses, svīteris un medību jaka — nelikās smags, tikai gausināja viņa kustības, un viņš atrada bisi, vēlreiz nolaidies līdz dibenam, tad, ar vienu roku irdamies pa ūdeni, aizkūlās līdz krastam, pieķērās pie vītola zara un sniedza uz augšu bisi, līdz kāds to saņēma — laikam Edmondsa zēns, jo Eleks Sānders tai brīdī grūda viņam lejā garu kārti krietna bajķēna resnumā un ar pirmo grūdienu notrieca viņu no kājām, tā ka viņš atkal pagāja zem ūdens, tik tikko neizlaizdams no rokām vītola zaru, un tad kāda balss teica:

— Vāc projām to kārti, lai viņš var tikt ārā! — Vienkārši balss — ne tāpēc, ka tā nevarētu piederēt nevienam citam kā Elekam Sānderam vai Edmondsa zēnam, bet tāpēc, ka šobrīd tam nebija nozīmes; ar abām rokām ieķēries vītola zaros, viņš rāpās ārā no ūdens, ledus tinkšķēdams lūza viņam pret krūtīm, viņa drēbes bija kā mīksts, auksts svins, viņš tajās nekustējās, tās apņēma viņu kā pončo vai brezenta apmetnis, viņš rāpās augšā krastā un ieraudzīja divas kājas gumijas zābakos, kuras nebija ne Edmondsa zēna, ne Eleka Sāndera, tad stulmus un tajos sabāztas virsvalka staras, un tad viņš izkāpa krastā, izslējās un ieraudzīja nēģeri ar cirvi pār plecu, ģērbušos biezā aitādas jakā, galvā lielu, izbalējušu filca platmali, kādu mēdza valkāt viņa vectēvs, nēģeris stāvēja un skatījās uz viņu, un tā viņš pirmo reizi redzēja Lūkasu Bīčemu, cik viņš atcerējās, nē, noteikti tā bija pirmā reize, jo Lūkass Bīčems nebija no tiem cilvēkiem, ko iespējams aizmirst; aizelsies, viscaur drebēdams, vienīgi tagad izjuzdams ūdens aukstumu, viņš raudzījās sejā, kas skatījās viņā bez līdzjūtības vai žēluma, bez jebkādām jūtām, pat bez izbrīna, tikai skatījās viņā, un cilvēks ar šo neizteiksmīgo seju arī nebija neko darījis, lai palīdzētu viņam tikt ārā no upītes, īstenībā vēl licis Elekam Sānderam aizvākt kārtit bet šī kārts padošana taču bija vienīgais mēģinājums viņam palīdzēt; šīs sejas īpašnieks, kā viņam likās, varēja būt jaunāks par piecdesmit vai pat par četrdesmit gadiem, nebijusi tikai tā platmale un tādas acis, un viņš bija nēģeris, bet tas bija gluži vienaldzīgi divpadsmit gadus vecam zēnam, kas drebēja aiz aukstuma un vēl aizvien nevarēja atgūties no pārbijā un piepūles, vienaldzīgi tāpēc, ka tam, kas bija redzams šinī sejā, nebija nekādas nokrāsas, ne arī tā pilnīgā nokrāsas trūkuma, kas piemīt baltajiem, tā nebija ne augstprātīga, ne nicīga, tikai nepakļāvīga un mierīga. Tad Edmondsa zēns kaut ko sacīja cilvēkam un nosauca vārdu, kaut ko līdzīgu «misteram Lūkasam», un tad viņš zināja, kas tas par cilvēku, un atcerējās, ko bija dzirdējis — nelielu daļiņu no šejienes hronikas, kuru gan tikai reti kāds zināja tik labi ka viņa tēvocis, bet varbūt pat neviens nezināja; ka šis cilvēks ir kāda vecā Kerazersa Makāslina — Edmondsa vecvectēva verga dēls, un šis vergs turklāt bijis ne tikai vergs, bet arī vecā Kerazersa dēls; un tagad viņš stāvēja, viscaur drebēdams, kā viņam pašam likās, jau vairāk nekā minūti, bet šis cilvēks tikai lūkojās viņā bez jebkādas izteiksmes sejā. Tad šis cilvēks apgriezās un teica, pat nepavēries atpakaļ pār plecu, jau soļodams un pat neapstādamies, lai pārliecinātos, vai viņi dzirdējuši, nemaz jau nerunājot par to, vai viņi paklausīs:

—    Iesim pie manis!

—    Es iešu pie mistera Edmondsa, — viņš sacīja. Vīrs neatskatījās. Pat neko neiebilda.

—    Panes viņa šauteni, Džo, — viņš sacīja.

Tā viņš un Edmondsa zēns, un Eleks Sānders cits aiz cita soļoja līdzi nēģerim pa upītes krastu uz tilta un ceļa pusi. Drīz vien viņam drebuļi norima, viņš tikai juta aukstumu un slapjumu, un arī šī sajūta varbūt nozustu, ja viņš visu laiku kustētos. Viņi pārgāja pāri tiltam. Priekšā jau varēja redzēt vārtus, no kurienes piebraucamais ceļš cauri parkam veda uz Edmondsa māju. Līdz turienei bija vēl gandrīz jūdze; viņš droši vien būtu apžuvis un sasilis, kamēr tiktu mājās, un viņš ari visu laiku domāja, ka tūlīt iegriezīsies vārtos, un vēlāk, kad jau zināja, ka neiegriezīsies, ka nav iegriezies, bet jau pagājis garām, viņš vēl arvien apgalvoja pats sev — tas tikai tāpēc, ka Edmondss, kaut gan nebija precējies un mājās nebija nevienas sievietes, ka Edmondss pats varbūt nelaistu viņu vairs ārā no mājas, kamēr pienāktu laiks sūtīt atpakaļ pie mātes, viņš to apgalvoja pats sev vēl ari tad, kad jau zināja īsto iemeslu: viņš pat iedomāties nespēja, ka varētu nepakļauties šim cilvēkam, kurš tagad soļoja viņam pa priekšu, tāpat kā nevarēja nepakļauties savam vectēvam — ne aiz bailēm, ne tāpēc, ka viņam par to varētu kas draudēt, bet tāpēc, ka, tāpat kā vectēvs, šis cilvēks, kas soļoja pa priekšu, nepieļāva tādu iespēju, ka bērns varētu viņam runāt pretī un nepaklausīt.

Tā viņš pat neapstājās, kad viņi gāja garām vārtiem, pat nepaskatījās uz to pusi, un tagad viņi iegriezās nevis gluži parastā iestaigātā taciņā, kas ved uz rentnieku vai kalpotāju mitekļiem un arvien ir cieši nomīdīta, bet kaut kādā mežonīgā aizā, kur kaut kas vidējs starp grāvi un ceļu vientulīgi stiepās augšup piekalnē un ari izskatījās neatkarīgs un nepakļāvīgs, un tad viņš ieraudzīja māju, būdiņu, un atcerējās turpmākos šī stāsta, šās leģendas netikumus: kā Edmondsa tēvs dāvinājis savam brālēnam nēģerim māju, nododot to viņam un viņa pēctečiem mūžīgā īpašumā, māju un tos desmit akrus zemes, uz kuras tā atradās, četrstūrainu, zemes ielāpiņu, kas uz visiem laikiem palika divtūkstoš akru lielās plantācijas vidū kā pastmarka pašā aploksnes centrā, nekrāsotu koka mājiņu, nekrāsotu mietu žogu un nekrāsotus vārtus bez aizšaujamā, kurus vīrs ar celi atgrūda vaļā neapstādamies, nepalūkodamies atpakaļ, un iegāja pagalmā, un viņš sekoja un viņam līdzi Eleks Sānders un Edmondsa zēns. Pagalmā droši vien arī vasarā neauga zāle, viņš varēja iedomāties to pilnīgi kailu, bez viena zāļu stiebriņa, un kāda no Lūkasa mājas sievietēm to ik rītus noslaucīja ar vītola zaru slotu, izveidojot smiltīs sarežģītu cilpu un spirāļu rakstu, kas dienas ritumā lēni un pamazām zuda, pārklājoties ar vistu mēsliem un noslēpumainajām trīspirkstu pēdām kā (kad viņš to atcerējās sešpadsmit gadu vecumā) zeme miniatūrā milzu ķirzaku laikmetā, un visi četri pa kaut ko vidēju starp ceļu un taciņu — cieši nomīdīta zemes strēlīte stiepās taisni kā stīga starp apmalēm no zemē samestām konservu kārbām, tukšām pudelēm un porcelāna un māla trauku lauskām — piegāja pie nekrāsotām kāpnēm un nekrāsotas terases, ap kuru tāpat mētājās kārbas, tikai lielākas — tukši pieclitru spaiņi, kur kādreiz glabāts sīrups vai varbūt krāsa, cauri ūdens vai piena trauki, piecgalonu petrolejas kanna ar apgrieztu augšgalu un puse no tvertnes, kas kādreiz noderējusi kādā virtuvē (droši vien Edmondsu ūdens karsēšanai, gareniski pāršķelta kā banāns, tā iepriekšējā vasarā bija pieaugusi ar puķēm, no kurām tagad vairs atlikuši tikai sausi stublāji un sakaltušas trauslas stīgas, un aiz visa tā pati māja, veca un pelēka, taču nevis vienkārši nekrāsota, bet drīzāk gan nepieejama, nepakļāvīga krāsai, tā ka šāda māja bija ne tikai vienīgais iespējamais turpinājums drūmajam, nekoptajam ceļam, bet tieši tā vainagojums, gluži tāpat kā akanta lapas ir grieķu kolonnas kapitelis.

Tāpat neapstādamies šis cilvēks uzkāpa pa kāpieniem, pārgāja pāri terasei, atvēra durvis un iegāja, un viņš, Edmondsa zēns un Eleks Sānders sekoja; krēslainais priekšnams pēc spožās saules gaismas likās gandrīz tumšs, un viņš tūlīt saoda smaku, ko visu mūžu nešaubīdamies bija uzskatījis par piederīgu mājām, kur dzīvoja cilvēki ar kaut vai niecīgu nēģeru asiņu piejaukumu, tāpat kā visus cilvēkus ar uzvārdu Melisons viņš uzskatīja par metodistiem, un tad viņi iegāja guļamistabā: kaila, nodeldēta, pilnīgi tīra nekrāsota grīda bez paklājiem, vienā stūrī, pārklāta ar spilgtu, no lupatām sašūtu vatētu segu, plata gulta ar baldahīnu, droši vien nākusi no vecā Kerazersa Makāslina mājas, un apbružāts lēts Grendrepidsas tualetes galdiņš — tas pirmajā mirklī likās viss vai gandrīz viss; tikai vēlāk viņš pamanīs — vai atcerēsies redzējis — nekārtīgi piekrautu kamīna plauktu, uz kura atradās ar ziediem apgleznota petrolejas lampa un vāze, pilna ar saritinātiem avīžpapīra gabaliņiem, un virs kamīna plaukta krāsainu litogrāfiju no trīs gadus veca kalendāra, kurā Pokehontesa siu vai čipivā cilts virsaiša apģērbā — spalvām un bārkstīm greznotās briežādas biksēs stāv pret Itālijas marmora balustrādi, aiz kuras redzams dārzs ar rūpīgi koptām cipresēm, un patumšā stūrī iepretī gultai krāsainu dubultportretu smagā zeltītā koka ietvarā uz zeltīta paliktņa. Taču to visu viņš vēl nebija redzējis, tas atradās viņam aiz muguras, un pašlaik viņš redzēja tikai kamīnu, no laukakmeņiem ar mālu javu mūrētu kamīnu, kurā gruzdēja un kvēloja pa pusei jau sadegusi, pelēcīgos pelnos iegrimusi pagale, un pie kamīna šūpuļkrēslā sēdēja, kā viņam sākumā likās, meitenīte, bet tad viņš ieraudzīja seju un apstājās, lai apskatītu to tuvāk, jo viņam sāka atplaiksnīties atmiņā vēl kaut kas, ko tēvocis viņam bija stāstījis par Lūkasu Bīčemu vai vismaz sakarā ar viņu, un, skatīdamies uz sievieti šūpuļkrēslā, viņš pirmo reizi padomāja par to, cik vecs īstenībā ir šis cilvēks, cik vecam viņam vajag būt, jo tā bija sīciņa vecenīte gandrīz vai lelles lielumā, daudz tumšāka par vīru, ar priekšautu, šalli uz pleciem, ap galvu apsiets spodri balts lakatiņš, virs kura uzmaukta krāsaina salmu cepure ar kaut kādu rotājumu. Tomēr viņš nespēja atcerēties, ko tēvocis viņam sacījis vai stāstījis, līdz beidzot pat aizmirsa, ka viņam vispār kaut kas stāstīts; tagad viņš pats sēdēja šūpuļkrēslā pie kamīna, kur Edmondsa zēns kurināja uguni, likdams tajā malkas šķilas un priežu skaidas, un Eleks Sānders notupies novilka viņam slapjos zābakus un bikses, un tad piecēlies viņš nometa jaku, svīteri un kreklu, un viņiem abiem vajadzēja locīties un vairīties, lai nejauši nepagrūstītu cilvēku, kas stāvēja pie kamīna, plaši iepletis gumijas zābakos ieautās kājas, muguru uzgriezis ugunij, tāpat ar cepuri galvā, tikai novilcis aitādas jaku, un tad viņam blakus atkal bija vecā sieviete, augumā mazāka pat par viņu un Eleku Sānderu, divpadsmit gadus veciem puišeļiem, un rokās viņa turēja citu košu lupatu segu.

r— Velc visu nost, — šis cilvēks sacīja.

:— Nē, es … — viņš iebilda.

— Velc nost! — cilvēks sacīja. Un viņš novilka arī slapjo veļu un tad jau atkal sēdēja krēslā pie kamīna, kur tagad gaiši liesmoja un dūmu mutuļus meta uguns, un, vatētajā segā ievīstīts, atgādināja kūniņu, un viņu apņēma smaka, kuru nešaubīgi varēja atšķirt no visām citām kā nēģeru smaku, smaka, par kuru viņš nemaz nebūtu domājis, ja nenotiktu tas, kas teju, teju notiks, tūlīt, pēc brītiņa, kas jau mērojams minūtēs, viņš būtu nodzīvojis visu mūžu līdz pat kapa malai, ne reizi neiedomājies, ka varbūt šī smaka īstenībā nemaz nav raksturīga rasei vai pat nabadzībai, bet varbūt to rada apstākļi, apziņa, pārliecība, viņu pašu pasīvi pieņemta pārliecība, ka viņiem, nēģeriem, nepienākas tādas ērtības, lai mazgātos kārtīgi, bieži vai pat tikai šad tad noskalotos bez kādām ērtībām, ka īstenībā gandrīz pat ieteicamāk viņiem to nemaz nedarīt. Taču ne toreiz, ne tagad smaka viņam neko nenozīmēja; līdz tam, kas ar viņu notika, bija atlikusi vēl stunda, un paies vēl četri gadi, iekams viņš sapratīs, cik plaši tas viss sazarojies un kā tas viņu ietekmējis, un, tikai pilnīgi pieaudzis, viņš aptvers, atzīs, ka arī viņam pašam bijusi tāda pārliecība. Tā viņš tikai ieoda šo smaku un tad vairs pavisam nemanīja to, jo viņš pie tās bija pieradis, viņš bija odis to laiku pa laikam visu mūžu un odīs arī turpmāk: labu tiesu sava mūža viņš taču bija pavadījis Parelijas — Eleka Sāndera mātes būdiņā viņu mājas pagalmā, tur viņi ar Eleku Sānderu, mazi būdami, sliktā laikā spēlējās, un Parelija vārīja viņiem sātīgu ēdienu starp ēdienreizēm mājās, viņi ēda abi ar Eleku Sānderu, un ēdiens viņiem abiem garšoja vienlīdz labi; viņš pat nespēja iedomāties tādu stāvokli, ka šī smaka varētu pazust un nekad vairs nebūt. Viņš bija allaž to elpojis un elpos mūžam; tā bija daļa no viņa neizbēgamās pagātnes, bagātīga daļa no viņa — dienvidnieka mantojuma; viņam pat nevajadzēja to atvairīt, viņš vairs nesaoda to, tāpat kā smēķētājs nesaož tabakas smaku, ar ko piesūkušās viņa drēbes, tā ka tā kļuvusi par tādu pašu apģērba piederumu kā pogas un pogcaurumi, viņš sēdēja un snauda, vatētās segas siltā smārda apņemts, reiz gandrīz pamodās, dzirdot, ka Edmondsa zēns un Eleks Sānders, kuri bija tupējuši, pret sienu balstīdamies, pieceļas un iziet no istabas, bet tūliņ atkal iegrima segas siltajā dvakoņā, un vēl arvien viņam līdzās ar muguru pret uguni, rokas uz muguras salicis, tieši tāds pats, kādu viņš to bija ieraudzījis pirmoreiz, kāpdams ārā no upītes, — tikai uz muguras saņemtām rokām, bez cirvja un bez aitādas jakas, — stāvēja cilvēks gumijas zābakos un izbalējušā virsvalkā, parastajā nēģeru apģērbā, bet no virsvalka krūšu kabatiņas nokarājās smaga zelta pulksteņķēde, un, tikko viņi bija ienākuši istabā, viņš ievēroja, ka cilvēks paņem kaut ko no piekrautā kamīna plaukta un ieliek mutē, un tikai vēlāk viņš redzēja, kas tas ir: zelta zobu bakstāmais, tieši tāds pats, kādu bija lietojis viņa vectēvs; un šā cilvēka cepure bija izvalkāta, bet no bebrādas, roku darbs, kādas viņa vectēvs bija pircis par trīsdesmit vai četrdesmit dolāriem gabalā, nevis kārtīgi uzlikta galvā, bet viegli piešķiebta, un seja zem tās tumsnēja kā nēģerim, bet deguns taisns, pat ar nelielu izliekumu, un tas, kas raudzījās no šīs sejas vai izpaudās tajā, nebija ne melns, ne balts, nepavisam ne augstprātīgs, pat ne nicīgs, tas bija tikai neiecietīgs, nelokāms un mierīgs.

Tad Eleks Sānders atgriežas ar viņa drēbēm, jau izžuvu-, šām un vēl gandrīz karstām no krāsns, un viņš apģērbās, ar pūlēm maukdams kājās sakaltušos zābakus; Edmondsa zēns atkal attupās pie sienas un ēda kaut ko no saujas, un viņš sacīja:

— Es ēdīšu pusdienas pie mistera Edmondsa.

Cilvēks nekā neiebilda, ne arī piekrita. Nepakustējās, pat nepaskatījās uz viņu. Tikai sacīja nelokāmi un mierīgi: — Viņa jau salikusi visu galdā. — Un garām vecajai sievietei, kura atkāpās nost no durvīm, lai viņu palaistu, viņš iegāja virtuvē; pret spožas saules apgaismotu dienvidpuses loga četrstūri stāvēja ar vaskadrānu apklāts galds, pie kura jau bija ēduši Edmondsa zēns un Eleks Sānders, — viņam pašam nebija ne jausmas, kā viņš to zināja, jo nebija ne netīru šķīvju, ne kādu citu pazīmju, kas to apliecinātu, — un viņš apsēdās un arī sāka ēst, jādomā, Lūkasam paredzētās pusdienas — svaigu kāpostu salāti, cepta miltos apvārtīta gaļas šķēle, lieli, plakani, smagi, bālgani, pus jēli cepumi, glāze paniņu — nēģeru ēdiens, viņš konstatēja un vairāk arī par to nedomāja, jo tieši to viņš bija gaidījis, nēģeri to ēda, jādomā, tāpēc, ka tas viņiem garšoja, viņi tieši tādu ēdienu izvēlējās, ne tāpēc (tās bija divpadsmit gadus veca zēna domas, tikai pieauguša cilvēka vecumā viņš pirmo reizi sāka par to šaubīties), ka visā ilgajā viņu dzīves laikā viņiem nebūtu bijis iespējams iepazīt, izgaršot ko citu, ja nu vienīgi tiem, kas ēda baltajiem gatavotos ēdienus, bet ka viņi no visa izvēlējušies tieši tādu ēdienu tāpēc, ka tas vislabāk atbilda viņu garšas un vielu maiņas prasībām; pēc tam, minūtes desmit vēlāk un tad visu nākamo četru gadu laikā, viņš pūlēsies pārliecināt pats sevi, ka tieši ar ēdienu sākusies viņa maldīšanās. Taču viņš pats zināja, ka tas nav tiesa; īstie maldi, nepareizā pārliecība slēpusies viņā jau visu laiku, un nemaz nevajadzēja to stiprināt ar mājas un vatētās segas smaku, tāpat jau grūti bija izturēt to, kas raudzījās (pat ne tieši uz viņu, tikai raudzījās) no šā cilvēka sejas; piecēlies beidzot no galda un jau saspiedis saujā naudas gabalu, pusdolāru, viņš atgriezās otrā istabā, un tad, atrazdamies tieši tam pretī, viņš pirmoreiz ieraudzīja portretu apzeltītā ietvarā, uz apzeltīta paliktņa un, pats īsti neapzinādamies, ko dara, piegāja klāt un noliecās, lai tuvāk to aplūkotu, jo patumšajā stūrī tikai zeltījums spīdēja. Kā likās, tas nesen bija atjaunots; no apaļā, viegli izliektā stikla kā no gaišreģu kristāla uz viņu atkal raudzījās tā pati mierīgā, neiecietīgā seja zem viegli piešķiebtās cepures, iecietināta apkaklīte bez kaklasaites bija piestiprināta pie iecietināta balta krekla ar apkaklītes podziņu, kas bija līdzīga čūskas galvai un gandrīz tikpat liela, pulksteņa ķēde karājās pāri melnai smalkas vadmalas vestei zem tādas pašas žaketes, trūka tikai zobu bakstāmā, un līdzās viņam sieviete — sīciņa kā lellīte, ar cietu, krāsainu salmu platmali un šalli; tai vajadzēja būt šai pašai sievietei, kaut gan līdzības nebija itin nekādas, un tad viņš saprata, ka tas nemaz nav galvenais: šajā portretā attēlotajā sievietē bija kaut kas baismīgs, kaut kas neciešami ačgārns; un tad viņa ierunājās un viņš paskatījās — vīrietis vēl arvien ieplestām kājām stāvēja pie kamīna, bet sieviete atkal sēdēja šūpuļkrēslā vecajā vietā, gandrīz pašā istabas stūrī, viņa neskatījās uz viņu, un viņš zināja, ka nebija pat uzmetusi viņam skatienu, kad viņš atgriezās, bet viņa sacīja:

—    To arī Lūkass tā uzgribēja. — Un viņš jautāja:

—    Ko? — Un vīrietis atbildēja:

—    Mollijai nepatīk, tāpēc ka cilvēks, kas gleznoja portretu, noņēma viņai to lupatu no galvas. — Un patiešām — bija redzami viņas mati; viņam likās, it kā viņš skatītos cauri hermētiski noslēgta zārka vākam uz iebalzamētu līķi, un viņš nodomāja: «Mollija. Nu protams,» —=! jo tagad viņš atcerējās, ko tēvocis bija viņam stāstījis par Lūkasu, pareizāk, par viņiem abiem. Viņš sacīja:

—   Kāpēc viņš to noņēma?

—    Es viņam liku, — vīrietis atbildēja. — Es negribēju, ka man mājās stāv kalpones nēģerietes portrets. — Viņš gāja pie viņiem, ielaizdams kabatā roku ar dūrē iežņaugto pusdolāru un sagrābstīdams tam klāt vēl desmit centu gabalu un divus pieccentu gabalus — visu, kas viņam bija, un sacīja:

—   Jūs pārnācāt uz šejieni no pilsētas. Mans tēvocis jūs pazīst — advokāts Gevins Stīvenss.

—   Es atceros arī jūsu mammu, — viņa sacīja. — Toreiz viņa bija mis Megija Dendridža.

—    Tā bija mana vecmāmiņa, — viņš sacīja. — Manas mātes vārds ari ir Stīvensa. — Un viņš sniedza savas monētas, un tajā pašā mirklī, kad juta, ka viņa būtu tās ņē-. musi, viņš ari saprata, ka tieši šo mirkli viņš nokavējis —-3 nelabojami un uz visiem laikiem un nekas vairs nav līdzams, un karstas asinis lēni vilnīja pāri viņa sejai un kaklam — tikpat lēni, kā ritēja šie mirkļi, un viņš stā-* vēja, pastiepis sastingušo plaukstu ar četriem nožēlojamiem kaltuvē apstrādātiem metāla gabaliņiem, lidz beidzot vīrietis izrādīja kaut ko žēlsirdībai līdzīgu.

—    Par ko tas? — vīrietis sacīja, pat nepakustēdamies, pat nepieliekdams galvu, lai paskatītos, kas viņam plaukstā; un atkal vesela mūžība un sastingusi karstu asiņu lavīna, kas beidzot izlauzās un vērtās dusmās, tā ka viņam vismaz bija vieglāk pārciest kaunu, un viņš redzēja, ka plauksta pagriežas, nevis nomet, bet nicīgi izgrūž monētas un tās šķindot krīt uz kailās grīdas, atsitienā palēkdamās, un viens no pieccentu gabaliem aizripoja, apmezdams plašu loku, un sausā, tikko sadzirdamā skaņa atgādināja mazas pelītes skrapstināšanos, un tad atskanēja viņa balss:

—    Pacel to!

Un atkal nekā, vīrietis nepakustējās, stāvēja, rokas uz muguras sažņaudzis, ne uz ko neskatīdamies, tikai karstu asiņu vilnis uzbangoja un sastinga un no tā atskanēja balss, liesi nevēršoties ne pie viena: — Paceliet viņa naudu! -— IJn viņš klausi jas un redzēja, ka Eleks Sānders un Edmondsa zēns līkņājas kaut kur pustumsā gar grīdu. — Atdodiet to viņam, — balss sacīja, un viņš ieraudzīja, ka Edmondsa zēns iemet divus naudas gabalus Elekam Sānderam plaukstā, un juta Eleka Sāndera roku taustāmies ap savējo un tad iespiežam visas četras monētas viņa nolaistajā plaukstā. — Tagad ejiet šaut trušus, — atskanēja balss. — Un turieties tālāk no upītes!

2

Un atkal viņi izgāja ārā saules pielietajā saltumā (bija pusdienas laiks, tātad lielāku siltumu šodien diez vai varēja gaidīt), un devās atpakaļ pa tiltu pār upīti, un (palūkojies apkārt, viņš ieraudzīja, ka viņi nogājuši turpat vai pusjūdzi gar upmalu, bet viņš to pat nav pamanījis) tad suns iedzina trusīti mežrožu krūmājā līdzās kokvilnas laukam un rēja aizvilkdamies, kamēr tas atkal izlēca ārā — mazs, pārbijies, dzeltenbrūns krikumiņš, uz mirkli sarāvies kamoliņā gluži apaļš kā kroketa bumbiņa, bet nākamajā mirklī izstiepies garš kā čūska, tas drāzās ārā no brikšņiem sunim turpat pie deguna, un mazais, baltais ļipas plankumiņš līkumu līkumiem aizzibēja starp kailajiem kokvilnas stublājiem kā rotaļu laivas bura vējā uz dīķa, un pāri biezoknim Eleks Sānders kliedza:

— Šauj tak, šauj! — Tad: — Kāpēc tu nešauj? — Bet viņš tad nesteidzīgi apgriezās, apņēmīgi piegāja pie upītes, izvilka no kabatas tos četrus naudas gabalus un iemeta ūdenī; un naktī, bez miega vāļādamies gultā, viņš saprata, ka ēdiens bijis nevis labākais, ar ko Lūkass viņu varēja pacienāt, bet vienīgais, ko tas varēja piedāvāt; šorīt viņš bija aizgājis tur nevis kā Edmondsa viesis, viņš bija viesojies vecā Kerazersa Makāslina plantācijā, un Lūkass to atskārta, bet viņš pats ne, un tā Lūkass bija viņu pārspējis, tas bija stāvējis ieplestām kājām pie kamīna un, pat nepakustinādams uz muguras sažņaugtās rokas, paņēmis viņa septiņdesmit centus un satriecis viņu ar tiem, un, locīdamies bezspēcīgā niknumā, viņš jau domāja par šo cilvēku, ko bija tikai reizi redzējis nupat pirms divpadsmit stundām, domāja to pašu, ko jau gadiem ilgi, kā viņš uzzināja nākamajā gadā, par to domāja ikviens baltais cilvēks visā šajā apgabalā: mums viņš jāpiespiež būt melnajam. Viņam jāatzīst, ka viņš ir melnādainais. Tad varbūt mēs uzskatīsim viņu par to, par ko viņš, kā redzams, vēlas tikt uzskatīts. Tāpēc ka viņš tūlīt sāka daudz ko uzzināt par Lūkasu. Nevis nejauši dzirdēja, bet tieši izklaušināja ikvienu, kas pazina šo apgabalu un varēja pastāstīt viņam par nēģeri, kurš teica «cienītā», uzrunājot sievieti, gluži kā ikviens baltais, un kurš uzrunāja jūs ar «ser» un «mister», ja jūs bijāt baltais, taču jūs zinājāt, ka viņš neuzskata jūs ne par vienu, ne otru, un viņš zināja, ka jūs to zināt, tomēr pat neiedomājās, ka jūs varētu uzsākt kaut ko pret viņu, jo viņam tas bija gluži vienalga. Nu, kaut vai šāds gadījums.

Tas notika pirms trim gadiem kādā sestdienas pēcpusdienā veikalā pie krustcelēm četras jūdzes no Edmondsa fermas, kur ap to laiku katrs apgabala iedzīvotājs, vienalga, rentnieks, nomnieks vai dzimtīpašnieks, baltais vai melnais, iet garām un parasti iegriežas, bieži vien arī kaut ko nopirkt, lejā pie avota izmīdītajos dubļos starp vītoliem, bērziem un vīģes kokiem stāv piesieti apseglotie mūļi un zirgi noberztiem sāniem, un to jātnieki stāvgrūdām drūzmējas veikalā vai putekļainajā pagalmā veikala priekšā, tāpat stāvus vai uz papēžiem pietupušies dzer no pudelēm dzirkstošo zelteri, spļaudīdamies zelē tabaku, nesteidzīgi uztin cigaretes un rāmi švirkstina sērkociņus, lai aizsmēķētu apdzisušās pīpes; todien tur bija tns pajauni baltie no tuvējās kokzāģētavas strādniekiem, visi mazliet iereibuši, viens no viņiem jau pazīstams ķildnieks un kauslis, un tad veikalā ienāca Lūkass, ģērbies savā izvalkātajā, melnajā smalkas vadmalas uzvalkā, ko viņš vilka svētdienās un uz pilsētu braukdams, ar apdilušo, smalko cepuri, smago pulksteņķēdi un zobu bakstāmo, un tad kaut kas notika, stāstītājs nepateica vai varbūt arī nezināja iemeslu, varbūt tas, kā Lūkass iegāja veikalā, jo runāt viņš ne ar vienu nerunāja, tikai piegāja pie letes un iepirkās (turziņu piparkūku par pieciem centiem), tad apgriezās, atplēsa turzai galu, zobu bakstāmo ielika krūšu kabatā, iekrāti ja vienu piparkūku plaukstā un tad iemeta to mutē, — vai varbūt tāpat gluži bez kāda iemesla viens no baltajiem pēkšņi pietrūkās kājās un pagriezās pret Lūkasu, sacīdams: «Ak tu, sasodītais smerdeli, stūrgalvīgais ēzeli no Edmondsu varzas!» Bet Lūkass sakošļāja piparkūku, norija to un, jau piešķiebis turziņu, lai paņemtu otru, lēni, lēni pagrieza galvu, brīdi klusēdams lūkojās uz balto vīru un tad sacīja:

«Es neesmu no Edmondsiem. Es nepiederu pie šiem ienācējiem. Es piederu pie senākajiem iedzīvotājiem. Es esmu Makāslins.»

«Staigā vien apkārt ar tādu augstprātīgu ģīmi, un tu tiksi vārnām par barību,» baltais sacīja. Kādu brīdi vai vismaz brītiņu Lūkass raudzījās baltajā cilvēkā rāmi, domīgi, gandrīz vai vienaldzīgi; turziņa viņa vienā rokā lēnām šķiebās tālāk, līdz piparkūka iekrita otrā rokā, tad viņš, uzrāvis lūpu kaktiņu, pasūkāja augšējo zobu — smaukšķis skaļi izskanēja pēkšņajā klusumā, taču tajā nebija ne izsmiekla, ne pārmetuma, pat ne iebilduma, tajā nejuta itin nekā tīša, viņš to izdarīja izklaidīgi, gluži kā to varētu darīt cilvēks pilnīgā vientulībā, simtiem jūdžu projām no citiem, kuram, ēdot piparkūkas, ievajadzējies pasūkāt zobu, un sacīja:

«Jā, kaut ko tādu es jau agrāk esmu dzirdējis. Un esmu ievērojis, ka tādas runas nāk no cilvēkiem, kas nav pat Edmondsi.» Un tad baltais cilvēks gluži vai salēcās, neskatīdamies pasniecās sev aizmugurē, kur uz letes stāvēja kāds pusducis arkla zveņģeļu, paķēra vienu un jau atvēzējās pret Lūkasu, kad veikala īpašnieka dēls, enerģisks jauneklis, apskrēja apkārt letei vai varbūt pārlēca tai pāri un sagrāba balto, tā ka zveņģele, nevienam neko nenodarījusi, aizlidoja pa gaisu un atsitās pret nekurināto krāsni; pieskrēja vēl viens vīrs un saturēja uzbrucēju.

«Ej projām, Lūkas!» veikala īpašnieka dēls uzsauca pār plecu. Tomēr Lūkass pat nepakustējās, stāvēja ar spilgto turzu kreisajā rokā un vienu sīku cepumu labajā un pavisam mierīgi, bez izsmiekla, pat bez nicīguma, pat bez sevišķa satraukuma noskatījās, kā veikala īpašnieka dēls un viņa draugs turēja ciet balto vīrieti, kas trakoja aiz dusmām un lamājās. «Vācies prom pie visiem velniem, sasodītais stulbeni!» veikala īpašnieka dēls kliedza, un tikai tad Lūkass lēnām sakustējās, nesteidzīgi apgriezās un devās uz durvīm, celdams labo roku pie mutes, un, kad viņš gāja ārā pa durvīm, varēja redzēt, ka viņš mierīgi grauž piparkūku.

Un tad tas pusdolārs. Īstenībā tur, protams, bija septiņdesmit centi un četri naudas gabali, bet viņš jau sen, kopš paša vispirmā mirkļa, bija pārveidojis, pārvērtis to vienā monētā, vienā veselā masas un svara vienībā, neatkarīgā no tās vērtības; gadījās gan brīži, kad viņa nožēla vai varbūt sirdsapziņas mokas, vai kas nu tas bija, sasniedza tādu pakāpi, ka viņam vairs nebija spēka ciest, un tad viņš gluži mierīgi sacīja pats sev: vismaz man ir palicis pusdolārs, vismaz kaut kas man ir; jo tagad ne tikai šī viņa kļūdīšanās un kauns tās dēļ, bet arī visa notikušā galvenie varoņi — šis cilvēks, nēģeris, šī telpa, šis mirklis un pati šī diena — izzuda, pārkausējās apaļajā, cietajā monētā, kļuva par simbolu, un reizēm viņam šķita, ka viņš guļ un bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem, pavisam mierīgi vēro, kā monēta diendienā aug, kļūst gigantiska apmēros un beidzot paliek nekustīgi karājamies kā miris un mūžam nemainīgs mēness viņa moku melnajā velvē, un iepretī tam viņš pats, viņa nožēlojamā ēna kaut kādā izmisīgā un veltīgā aptumsumā, izmisīgā un veltīgā, bet reizē arī neatslābstošā, jo tagad viņš nekad vairs nemitēsies, nekad neatkāpsies, viņš, kas ir degradējis ne tikai savu vīrieša cieņu, bet arī visu savu rasi; agrāk viņš katru pēcpusdienu pēc stundām un sestdienās visu dienu — ja vien nespēlēja beisbolu, negāja medībās vai arī ja negadījās kaut kas cits, ko viņam gribējās vai vajadzēja darīt, — pavadīja sava tēvoča kantorī, atbildēja uz telefona zvaniem vai izpildīja dažādus uzdevumus, visu darīdams ar kaut ko līdzīgu atbildībai, kaut arī bez īpašas vajadzības; vismaz tā izpaudās viņa vēlēšanās būt noderīgam, apzināties pašam savu nozīmību. Viņš bija sācis to, pavisam vēl bērns būdams, pats vairs neatcerējās, kad tieši, aiz bezgalīgas, aklas pieķeršanās savas mātes vienīgajam brālim, pat nekad nepūlēdamies šo pieķeršanos kaut kā izskaidrot, un tā bija rīkojies līdz šim laikam; vēlāk, piecpadsmit, sešpadsmit un septiņpadsmit gadu vecumā, viņš atcerēsies stāstu par zēnu un viņa iemīļoto telēnu, kuru viņš ik dienas cēlis pāri ganību žogam; gadi gāja, zēns izauga par vīru, un telēns kļuva par vērsi, kas tomēr ik dienas tika celts pāri ganību žogam.

Nu viņš pameta savu telēnu. Bija atlikušas nepilnas trīs nedēļas līdz ziemsvētkiem; katru pēcpusdienu pēc stundām un sestdienās visu dienu viņš pavadīja Laukumā vai kaut kur tuvumā, kur varēja to redzēt, novērot. Pēc dažām aukstām dienām laiks pielaidās, sāka pūst silts vējš, saule aizvilkās ar dūmaku un lija lietus, tomēr viņš staigāja vai stāvēja uz ielas, kur veikalu skatlogi jau bija pilni ar ziemsvētku atribūtiem — rotaļlietām, bengāliskajām ugunīm, krāsainām laterniņām, zaļiem zariem un dažādiem vizuļiem, vai ielūkojās pa aizsvīdušajiem drogu veikalu un frizētavu logiem, vērodams laucinieku sejas, un kabatā viņam glabājās divi spožā ziemsvētku papīrā ietīti sainīši — četri cigāri par divdesmit pieciem centiem pārī Lūkasam un glāze šņaucamās tabakas viņa sievai, līdz beidzot viņš ieraudzīja Edmondsu un iedeva sainīšus tam, lai Edmondss tos pasniegtu viņiem ziemsvētku rītā. Taču ar to bija atmaksāti (ar uzviju) tikai tie septiņdesmit centi; briesmīgais, nedzīvais, saltais disks vēl joprojām naktis karājās viņa nevarīgo dusmu melnajā bezdibenī: kaut tikai viņš vispirms būtu nēģeris — kaut vai uz vienu mirklīti, vienu vissīkāko mirkļa daļiņu un februārī viņš sāka krāt naudu — divdesmit piecus centus, ko tēvs ik nedēļas deva kā kabatas naudu, un divdesmit piecus centus, ko tēvocis maksāja par darbu kantorī, — līdz beidzot maijā viņš bija iekrājis pietiekami daudz, ar mātes palīdzību nopirka puķainu mākslīgā zīda drānu un nosūtīja to pa pastu ar Kerazersa Edmondsa starpniecību Mollijai Bīčemai, un beidzot juta kaut ko līdzīgu atvieglojumam, jo dusmas bija norimušas, viņš tikai nespēja aizmirst aizvainojumu un kaunu; disks vēl arvien karajās melnajā velvē, taču tagad tam jau bija apritējis vesels gads, velve vairs nelikās tik melna, un arī disks bija izbālējis un pat netraucēja vairs viņa miegu, tāpat kā bezmiega nomocīts cilvēks beidzot iesnaužas dilstoša mēness nespodrajā gaismā. Tad pienāca septembris; pēc nedēļas vajadzēja sākties mācībām skolā. Kādu pēcpusdienu, kad viņš pārnāca mājās, māte sagaidīja viņu.

—   Tev kaut kas ir atnests, — viņa sacīja. Tas bija pieclitru spainītis ar svaigu mājās gatavoto sorgo sīrupu, un viņš uzreiz, iekams māte bija pateikusi, zināja, no kurienes tas nācis. — Kāds no Edmondsu plantācijas tev to atsūtījis.

—   Lūkass Bīčems, — viņš sacīja, gandrīz izkliedza. — Vai viņš jau sen aizgāja? Kāpēc viņš mani nepagaidīja?

—   Nē, — māte sacīja. — Viņš pats to neatnesa. Atsūtīja. Kāds zēns — no baltajiem — atjāja ar mūli.

Un tas bija viss. Viņi bija atkal atgriezušies turpat, vecajā vietā; vajadzēja atkal sākt visu no gala; bija pat vēl ļaunāk, jo šoreiz Lūkass bija licis kāda baltā rokai pacelt viņa naudu un atdot to viņam atpakaļ. Tad viņš atskārta, ka nemaz nespēj sākt visu no gala, tāpēc ka aizgādāt atpakaļ sīrupa spainīti un iemest to Lūkasa durvīs — tas nozīmētu atkal tās pašas monētas, un Lūkass liktu kādam tās pacelt un atdot viņam atpakaļ, nemaz jau nerunājot par to, ka viņam vajadzētu jāt septiņpadsmit jūdzes, lai tiktu pie durvīm, pa kurām iemest sīrupa spainīti, jāt ar savu Šetlandes poniju, no kura viņš kaunējās, jo bija tam jau par lielu, bet māte vēl neļāva viņam iegādāties īstu zirgu, katrā ziņā ne tādu, kādu viņš gribēja un kādu tēvocis bija viņam apsolījis. Tātad tas bija viss; tas, kas viņu varētu atbrīvot, nebija aizsniedzams ne viņa spēkiem, ne arī saprašanai; atlika vienīgi cerēt, ka notiks kaut kas tāpat, gadījuma pēc, un samierināties, ja nekas tāds nenotiks.

Pagāja četri gadi, viņš jau gandrīz pusotra gada jutās brīvs un domāja, ka nu viss beidzies: vecā Mollija bija mirusi, viņas un Lūkasa precētā meita ar vīru pārcēlusies uz Detroitu, un beidzot, pēc ilga laika, viņš nejauši dabūja dzirdēt, ka Lūkass dzīvojot savā mājā viens, bez piederīgajiem, un, kā redzams, ne tikai nedraudzējās ar savas rases cilvēkiem, bet pat lepojās ar to. Pa šo laiku viņš vēl trīs reizes bija saticis Lūkasu pilsētā, uz Laukuma, un ne vienmēr sestdienās — īstenībā tikai tagad, gadu pēc pēdējās reizes, viņš atskārta, ka nekad nav redzējis viņu pilsētā sestdienā, kad visi nēģeri un ari vairums balto sabrauc pilsētā no visas apkārtnes, ka starp ' šīm tikšanās reizēm vienmēr paiet gandrīz vesels gads un ka viņš vienmēr Lūkasu saticis nevis nejauši, nevis tāpēc, ka viņam gadījies tieši tobrīd iet pāri Laukumam, bet tāpēc, ka viņš ar nodomu ieradies tur tieši tajās dienās, kad Lūkass ik gadus iebrauc pilsētā un vienmēr darbdienās, tāpat kā baltie, nevis vienkāršie zemnieki, bet plantāciju īpašnieki, kas valkā vestes un kaklasaites tāpat kā tirgotāji, ārsti un advokāti, it kā viņš noraidītu, nevēlētos pieņemt pat šādu sīkumu, kas raksturīgs ne tikai nēģeriem vispār, bet it īpaši lauku apvidu nēģeriem, un vienmēr viņš bija ģērbies tai pašā apdilušajā, rūpīgi iztīrītajā, dārgajā melnas vadmalas uzvalkā, kas redzams tajā portretā zeltītajā ietvarā, ar smalko cepuri uz vienas auss un viņa vectēva laika kreklā, spodri baltā, ar apkaklīti bez kaklasaites, ar smago pulksteņķēdi un zelta zobu bakstāmo, tieši tādu pašu, kādu viņa vectēvs mēdza turēt vestes augšēja kabatā; pirmoreiz viņš satika Lūkasu nākamajā ziemā un pirmais uzrunāja viņu, kaut gan arī Lūkass viņu tūdaļ atcerējās; viņš pateicās par sīrupu, un Lūkass atbildēja tieši tāpat, kā viņa vectēvs droši vien būtu atbildējis, tikai mazliet citādi, ar citādiem vārdiem: ; — Varen labs šogad izdevās. Es vārot nodomāju, sak, puikas jau allažiņ kāri uz sīrupu. — Un, jau projām iedams, noteica pār plecu: — Piesargies, ka šoziem atkal neiekrīti upē! — Pēc tam viņi satikās vēl divas reizes — tāpat melnais uzvalks, cepure, pulksteņķēde, tikai zobu bakstāmā nebija, kad viņi satikās otru reizi, un šoreiz Lūkass raudzījās tieši uz viņu, tieši viņam acīs no piecu pēdu atstatuma un pagāja garām, un viņš nodomāja: viņš ir mani aizmirsis. Viņš mani vairs pat neatceras, domāja tā gandrīz gadu, kamēr tēvocis viņam pastāstīja, ka Mollija, Lūkasa vecā sieva, nomirusi pirms gada. Un viņš velti nekavēja laiku, pētīdams, kā tēvocis to uzzinājis (droši vien Edmondss viņam pateicis), bet tūdaļ steigšus sāka aplēst laiku un tad nodomāja, sacīja pats sev ar attaisnojuma, atvieglojuma sajūtu, gandrīz ar prieku: viņa toreiz bija tikko nomirusi. Tāpēc viņš mani neredzēja. Tāpēc viņam toreiz nebija zobu bakstāmā. Un tādā kā izbrīnā nodomāja: viņš bēdājās. Nav ko pūlēties nebūt nēģerim, ja ir bēdas. Un tad viņš atskārta, ka gaida, uzmana Laukumu gandrīz tāpat kā toreiz, pirms diviem gadiem, kad gaidīja Edmondsu, lai aizsūtītu ar to viņiem abas ziemsvētku dāvanas, gaidīja nākamos divus, trīs, četrus mēnešus, un tikai tad viņam ienāca prātā, ka vienmēr saticis Lūkasu pilsētā tikai reizi gadā — janvārī vai februārī, un viņš arī pirmo reizi apjauta, kāpēc: viņš brauca maksāt gadskārtējo renti par savu zemi. Tas notika janvāra beigās, skaidrā, saltā pēcpusdienā. Viņš stāvēja uz stūra pie bankas bālajā saules gaismā un ieraudzīja Lūkasu nākam ārā no tiesas nama un pāri Laukumam tieši pie viņa — melnajā uzvalkā, kreklā bez kaklasaites, ar švītīgi piešķiebtu veco smalko cepuri galvā, tas soļoja tik taisni izslējies, ka jaka piegula tikai plecos, bet tālāk brīvi nokarājās, un viņš jau redzēja pazibam zelta zobu bakstāmo un juta, ka sejas muskuļi saspringuši gaidās, un tad Lūkass pacēla galvu un paskatījās, tad vēlreiz paskatījās tieši viņam acīs, varbūt ceturtdaļminūti ilgi, tad novērsās un gāja taisni uz priekšu, pat mazliet pavirzījās sānis, lai paietu garām, pagāja garām un aizgāja; un viņš arī neatskatījās Lūkasam iepakaļ, stāvēdams ietves malā bālajā, saltajā saules gaismā un domādams: šoreiz viņš ne tikai neatcerējās mani. Viņš pat nepazina mani. Viņš ir mani pavisam viegli aizmirsis. Un viņš domāja gandrīz vai mierīgi: tagad tam beigas. Tas ir viss, tāpēc ka tagad viņš bija brīvs, cilvēks, kas trīs gadus bija vajājis viņu gan nomodā, gan miegā, tagad aizgājis no viņa dzīves. Protams, viņi atkal satiksies; bez šaubām, viņi paies viens otram garām uz pilsētas ielas tāpat kā šodien, reizi gadā, kamēr vien Lūkass dzīvos, bet tas būs viss: viens no viņiem vairs nebūs tas cilvēks, kas lika diviem nēģeru zēniem pacelt un atdot viņam atpakaļ viņa naudu, tas būs tikai šā cilvēka ēna; un otrs būs tikai atmiņas par zēnu, kas piedāvājis naudu un pēc tam nometis to zemē, atmiņas, kas līdz vīra gadiem saglabā tikai gaistošas toreizējā izmisīgā kauna un moku pēdas, un nav vajadzīga atmaksa, atriebe, lai tikai būtu atzīta, apstiprināta viņa vīrieša cieņa, viņa piederība baltajiem. Un pienāks laiks, kad nebūs vairs pat ēnas no tā cilvēka, kurš lika pacelt naudas gabalus, un otrs vairs neatcerēsies, neglabās atmiņas par savu kaunu un mokām, no tām būs palikusi tikai viegla pūsma — kā mājiens, kā rūgtenisaldi-skāņa garša zēnam mutē pēc skābeņu ēšanas sen pagājušā bērnībā, garša, ko viņš aizmirsis jau nobaudīšanas mirklī, nemaz īsti nepaspējis izgaršot; viņš varēja iedomāties, ka pienāks kādreiz tāds brīdis tajā mūžam neremdējamā agonijā, ko cilvēki, vairāk piemērota vārda neatrazdami, sauc par dzīvi, un viņi satiksies jau veci, pavisam veci vīri, un ne vien viņu aizritējušie mūža gadi, bet arī pusgadsimtu ilgās nesaskaņas starp viņiem būs kjuvušas tik neatšķiramas un nesaskaitāmas kā smilšu graudiņi ogļu kaudzē, un viņš sacīs Lūkasam: es biju tas zēns, kurš par to, ka jūs atdevāt viņam pusi no savām pusdienām, gribēja jums samaksāt septiņdesmit centus — pēc tā laika naudas vērtības — un, lai glābtu savu cieņu, uzskatīja par pašu labāko nomest tos uz grīdas. Vai tad jūs neatceraties? Un Lūkass: vai es tas biju? Vai arī otrādi, nevis viņš, bet Lūkass sacīs: es biju tas cilvēks, kas lika diviem nēģeriem pacelt un atdot jums naudu, ko jūs nomētāt uz grīdas un atteicāties ņemt augšā. Vai jūs neatceraties? Un šoreiz viņš: vai es tas biju? Jo tagad tas viss ir pagājis. Viņš bija pagriezis otru vaigu, un tas bija pieņemts. Viņš bija brīvs.

Tad kādā sestdienā, jau pievakarē, viņš nāca mājās pāri Laukumam (no beisbola spēles vidusskolas laukumā) un dzirdēja, ka Lūkass nogalinajis Vinsonu Gauriju pie Freizera veikala; ap trijiem pienākusi ziņa šerifam, un tad sākuši zvanīt pa citu līniju uz citu apgabala pusi, kur šerifs devies jau no rīta kārtot kaut kādas darīšanas un kur ziņas nesējs varbūt varētu viņu sameklēt vēlu vakarā vai agri otrā rītā, bet tam arī nebūtu nekādas nozīmes, jo būtu par vēlu arī tad, ja šerifs būtu bijis savā kantori, tāpēc ka Freizera veikals atradās Ceturtajā iecirknī un, protams, ari Joknepatofā nēģeris nedrīkstēja atļauties šaut baltajam cilvēkam mugurā, taču Ceturtais iecirknis bija tāda vieta visā Joknepatofas apgabalā, kuru gan neviens nēģeris, kam kaut cik saprašanas galvā, ne arī kāds cits ienācējs, vienalga, ar kādu ādas krāsu, neizvēlētos, lai šautu kādam krūtīs vai mugurā, nemaz jau nerunājot par vīru, vārdā Gaurijs; jau pēdējā mašīna, pilna ar jauniem un arī ne tik jauniem cilvēkiem, kuru darba lauks ne tikai sestdienu pēcpusdienās, bet arī visu nedēļu bija spēļu zāles un frizētavas vai arī kaut kādi sakari ar kokvilnas, automobiļu vai zemes un citu īpašumu tirdzniecību, kuri slēdza derības boksa mačos, mērķī šaušanas un vispārējās beisbola sacensībās, mašīna ar šiem cilvēkiem jau sen bija aizbraukusi no Laukuma, lai, nojoņojusi piecpadsmit jūdzes, ieņemtu vietu uz šosejas policista mājas priekšā, kur policists bija ievedis Lūkasu un, kā runāja, roku dzelžos ieslēgtu, pieķēdējis pie gultas staba un tagad sēžot klāt ar šauteni un sargājot (un Edmondss, protams, ari jau esot tur; pat vientiesīgākajam lauku policistam būtu pieticis prāta vispirms sūtīt pakaļ Edmondsam, kurš dzīvoja tikai četru jūdžu attālumā, un tikai tad izsaukt šerifu), gadījumā ja Gauriji un to radinieki nolemtu negaidīt, kamēr apbedīs Vinsonu; protams, Edmondss ir tur; ja Edmondss dienā būtu bijis pilsētā, viņš to noteikti būtu saticis kaut kad no rīta puses pirms došanās uz beisbola laukumu, bet, tā kā saticis viņš to nebija, tad Edmondss, kā redzams, bijis mājās, tikai četru jūdžu attālumā; ziņnesis varēja aiziet pie viņa un Edmondss varēja būt policista mājā, iekams otrs ziņnesis paspēja iegaumēt šerifa telefona numuru un to, kas jāpaziņo, un tad aizjāt līdz tuvākajam telefonam un izpildīt uzdevumu; Edmondss (un atkal kaut kas piesaistīja viņa uzmanību) un policists — tātad divi, bet dievs tas kungs vien varēja saskaitīt, cik tur Gauriju, Ingramu un Vērkitu, un, ja Edmondss ir aizņemts — ēd vakariņas, lasa avīzi vai skaita naudu, vai dara ko citu, tad policists paliek pavisam viens, kaut ari ar šauteni; bet kas viņam, viņš taču ir brīvs, un gandrīz nevilcinādamies viņš aizgāja līdz stūrim, lai nogrieztos uz māju pusi, un tikai tad ievēroja, cik augstu vēl saule, cik tālu vakars, un apgriezies, pagājis dažus soļus atpakaļ, pēkšņi aptvēra, kāpēc īstenībā neiet pāri tagad jau gandrīz tukšajam Laukumam uz ārējām kāpnēm, kas ved kantorī.

Kaut gan, protams, nebija nekāda iemesla cerēt, ka tēvocis varētu būt kantorī tik vēlu sestdienas pievakarē, tomēr, vismaz pa kāpnēm ejot, varēja par to nedomāt, un laimīgi sagadījās, ka šodien viņam kājās zābaki ar gumijas zolēm, kaut arī koka kāpnes čīkstēja un brīkšķēja, ja vien nepamani jās kāpt gar malu pie pašas sienas; un viņam ienāca prātā, ka viņš līdz šim nekad nav pienācīgi novērtējis gumijas zoles, ka nekas nevar būt labāks par tām, ja nepieciešams laiks, lai izlemtu, ko darīt, un tad viņš ieraudzīja kantora durvis slēgtas, un, kaut arī gaismu tēvocis vēl varēja nededzināt, tomēr pašām durvīm bija tāds izskats, kāds mēdz būt vienīgi slēgtām durvīm, tā ka viņš būtu varējis nākt arī ar cietām zolēm; viņš atslēdza durvis ar savu atslēgu, pēc tam no iekšpuses aizbultēja un piegāja pie masīvā grozāmā krēsla, kas agrāk bija piederējis viņa vectēvam, pēc tam pārgājis tēvoča īpašumā, un apsēdās pie papīriem nokrautā galda, kuru tēvocis izmantoja vectēva seno laiku rakstāmpults vietā un pie kura tika kārtoti apgabala oficiālie darījumi kopš neatminamiem laikiem, jo viņa atmiņa bija tikai atmiņa — katrā ziņā viņa uztverē, un tā šis apskrambātais galds un nodzeltējušie papīri ar atlocītiem stūriem, un vajadzības un kaislības, kas tajos slēpās, un apgabala iemērītās un noteiktās robežas — tas viss bija viena laika, viens kopums; pēdējie saules stari cauri zīdkokam pa logu viņam aizmugurē apspīdēja galdu, nekārtīgi izmētātos papīrus, tintnīcu, paplāti ar papīru saspraudēm un vecām sarūsējušām spalvām, pīpju tīrāmās adatas, izbirušos pelnos uz mutes apgāztu kukurūzas stublāja pīpi un tai līdzās neizmazgātu tasi un apakštasi ar brūniem kafijas plankumiem, un krāsainu Heidelbergas krūzi ar avīžpapīra rullīšiem pīpes aizdedzināšanai, līdzīgu vāzei uz Lūkasa kamīna plaukta tai dienā, un, vēl nepaspējis apzināties, ka to atcerējies, viņš piecēlās, paņēma tasi un apakštasīti, iedams cauri istabai, paņēma arī kafijkannu un katliņu, iegāja tualetes telpā, izlēja kafijas biezumus, izskaloja kannu un tasi, pielēja katliņu ar ūdeni un nolika to un kannu, un tasi ar apakštasīti atpakaļ uz plaukta, tad atgriezās un atkal apsēdās krēslā, it kā nemaz nebūtu projām bijis, vēl bija daudz laika sēdēt un vērot, kā, saules gaismai palēnām dziestot, galds un pazīstamais nekārtīgais juceklis uz tā zaudē kontūras, saplūst krēslainā blāvumā, viņš sēdēja domādams, atcerēdamies tēvoča vārdus, ka viss, kas cilvēkam ir, tas ir laiks, viss, kas stāv starp viņu un nāvi, kura viņam iedveš baismas un riebumu, ir laiks, taču pusi no tā viņš iznieko, gudrodams, kā pavadīt otru pusi; un pēkšņi viņa apziņā diezin no kurienes uzpeldēja tas, kas viņu visu laiku bija mocījis, domājot par Edmondsu: Edmondss nebija mājās, pat ne Misisipi, viņš gulēja slimnīcā Jaunorleānā pēc žultsakmeņu operācijas; masīvais krēsls, viņam ceļoties, norībēja uz koka grīdas gandrīz tik skaļi kā rati pa koka tiltu, viņš stāvēja pie galda, kamēr troksnis izskanēja, un tad bija dzirdama vienīgi viņa elpa, jo viņš taču bija brīvs; tad viņš sarosījās — jo māte gan zināja, kad viņi beidz spēlēt beisbolu, kaut arī nevarēja dzirdēt klaigas pilsētas nomalē, tāpat viņa arī zināja, cik laika viņam paiet ceļā līdz mājām, un, aizslēdzis durvis, viņš atkal nogāja lejā,

Laukumā, kas jau tinās krēslā, un iedegās pirmās ugunis drogu veikalā (frizētavā un spēļu namā tās dega visu dienu kopš sešiem no rīta, kad apavu spodrinātājs un šveicars atslēdza durvis un izslaucīja ārā matus un cigarešu galus) un ari veikalos, lai visiem, kas sabraukuši no apgabala — tikai ne tiem no Ceturtā iecirkņa —būtu kur pagaidīt, kamēr pienāks ziņa no Freizera veikala, ka viss atkal vislabākajā kārtībā, un viņi varēs sēsties sānieliņās un alejās novietotajās vieglajās un smagajās mašīnās, ratos un mūļos, doties mājās un iet gulēt; šoreiz viņš nogriezās ap stūri un nonāca pie cietuma, kas slējās drūms un tumšs, apgaismots bija tikai viens aizrestots četrstūris augšā, priekšējā fasādē, no kura parasti vakaros nēģeri spēlmaņi, viskija tirgoņi un asmeņu metēji sakliedzās ar savām meitenēm un sievietēm, kas stāvēja lejā uz ielas, un kur jau trīs stundas vajadzēja atrasties Lūkasam (droši vien viņš dauzītu ar dūrēm dzelzs durvis, lai viņam kāds atnes vakariņas, vai varbūt, jau paēdis, tā paustu savu neapmierinātību ar vakariņu kvalitāti, jo katrā ziņā uzskatītu, ka tādas tiesības viņam dotas līdz ar visu pārējo, kas piederas pie valsts dzīvokļa un uztura), tikai cilvēki diezin kāpēc uzskata, ka varas iestāžu vienīgais uzdevums ir izvēlēt vienu tādu vīru kā šerifs Hemptons, kas ir pietiekami vērienīgs vai vismaz prātīgs un stingrs, lai varētu pārvaldīt apgabalu, bet pārējos amatos iecelt savus brālēnus un sievas radus, kuriem nekur citur nav izdevies nopelnīt iztiku, kaut arī izmēģinājušies daždažādas vietās. Bet viņš taču bija brīvs, turklāt tagad jau viss droši vien cauri, un, ja arī nebūtu, viņš zināja, ko darīs, un tam vēl laika atliku likām un vēl rīt būs laika diezgan; vienīgais, kas viņam vēl šovakar jāizdara, — jāiedod Draiskulim kādi divi lieki mēriņi auzu, sagatavojoties rītdienai, un sākumā viņam likās, ka pašam arī neganti gribas ēst vai vismaz tūlīt gribēsies, kad viņš mājās apsēdās pie galda ar spodri balto galdautu un sudrabu, un ūdens glāzēm, un vāzi ar narcisēm un gladiolām, un arī dažām rozēm un tēvocis sacīja:

—   Tavam draugam Bīčemam laikam šoreiz plāni izgājis.

—   Jā, —viņš sacīja. — Nu gan viņu vienreiz mūžā pataisīs par melnādaino.

—   Čārlz! — māte sacīja, un viņš ēda steigšus un daudz un runāja steigšus un arī daudz — par beisbolu —, un gaidīja, ka tūlīt, kuru katru mirkli, uzradīsies izsalkums, un tad pēkšņi juta, ka jau pēdējais kumoss bijis par daudz, viņš košļāja un košjāja to, nevarēdams dabūt lejā, un cēlās augšā no galda.

—    Es iešu uz kino, — viņš sacīja.

—   Tu vēl neesi paēdis, — māte sacīja, tad piebilda:

—   Līdz filmas sākumam vēl ir gandrīz stunda. — Pēc tam ne tēvam, ne arī tēvocim, bet visiem laikiem, visiem tā kunga gadiem — tūkstoš deviņi simti trīsdesmitajam un četrdesmitajam, un piecdesmitajam: — Es negribu, ka viņš šovakar iet uz pilsētu. Es negribu… — Un tad beidzot vaimanas un kliedziens, aicinot palīgā augstāko varu —: viņa tēvu, sauciens no tumsā tītās baiļu un šausmu valstības, kurā sievietes — vai vismaz mātes —* mājo gandrīz vai labprātīgi: — Čārlijl — līdz beidzot tēvocis nolika salveti, piecēlās un sacīja:

—    Nu tev reiz ir izdevība atņemt viņu no krūts. Bez tam man vajadzīga viņa palīdzība. — Un jau ārā, tumšajā, vēsajā verandā, brīdi klusējis, tēvocis sacīja: — Kas tad ir? Ej taču!

—• Vai tad jūs nenāksiet? — viņš sacīja. Un iesaucās:

—   Bet kāpēc? Kāpēc?

—    Kāda tam nozīme? — tēvocis sacīja un tad piebilda to pašu, ko viņš bija dzirdējis jau pirms divām stundām, iedams garām frizētavai: — Ne tagad. Ne Lūkasam, ne arī kādam citam ar tādu pašu ādas krāsu, kas pagadīsies tur. — Taču viņš arī pats jau bija par to domājis — nevis pirms tam, kad tēvocis to pateica, bet jau pirms tam, kad divas stundas iepriekš dzirdēja to — un arī vēl daudz ko citu — pie frizētavas. — īstenībā būtiskais jautājums ir nevis — kas gadījās Lūkasam tik ārkārtīgs, ka viņš nespēja tālāk dzīvot, neielaidis lodi baltajam cilvēkam mugurā, bet gan — kāpēc no visiem baltajiem viņš izvēlējies tieši vienu no Gaurijiem un no visām iespējamām vietām, kur to izdarīt, tieši Ceturto iecirkni. Ej vien! Tikai nepaliec pārāk ilgi! Galu galā cilvēkam šad tad jābūt iecietīgam arī pret saviem vecākiem.

Un kā tad — viena no mašīnām un, kas zina, varbūt visas jau bija atgriezušās pie frizētavas un spēļu nama, tātad Lūkass, jādomā, vēl arvien sēž mierīgi, pieķēdēts pie gultas staba, un policists viņu uzmana (droši vien sēdēdams šūpuļkrēslā) ar šauteni rokās, varbūt policista sieva ir atnesusi viņiem vakariņas un Lūkass paēdis ar labu apetīti, ar lielu kāri — ne tikai tāpēc, ka viņam par tām nav jāmaksā, bet arī tāpēc, ka nošaut kādu jau negadās katru dienu; un beidzot šķita, ka tas viss ir taisnība, jo šerifam galu galā paziņots un šerifs atbildējis, ka atgriezīšoties pilsētā naktī un Lūkasu atvedīšot otrā rītā agri, un tagad viņam vajadzēja kaut ko darīt, kaut kā pavadīt laiku, kamēr beigsies kino seanss, tā ka labāk varbūt patiešām aiziet tur, un viņš pārgāja pāri Laukumam uz tiesas nama pagalmu un apsēdās uz soliņa tumšajā, vēsajā vientulībā starp saplosītām ēnām, ko pavasarīgās lapas, bez vēja šūpodamās, meta pret zvaigžņoto debesu dūmaku, un raudzījās uz apgaismoto nojumi kino priekšā; iespējams, ka šerifam taisnība, likās, viņš spēja saprasties ar šiem Gaurijiem, Ingramiem, Vērkitiem un Makalumiem, panākt, lai tie balsotu par viņu ik pēc astoņiem gadiem, tā ka viņš varbūt aptuveni zināja, kā tie šinī gadījumā rīkosies, vai arī varbūt tiem cilvēkiem frizētavā ir taisnība — ka Ingrami un Gauriji, un Vērkiti vilcinās, nevis gribēdami vispirms apbedīt Vinsonu, bet tikai tāpēc, ka pēc trim stundām būs svētdiena un, lai netraucētu sabata-mieru, viņiem būtu vajadzējis rīkoties pārmērīgā steigā, ja gribētu nodarīt visu līdz pusnaktij; tad jau arī skatītāji sāka nākt ārā — sākumā pa vienam, vēlāk plūda veselā straumē, mirkšķinādami acis gaismā un pat uz mirkli it kā sastomīdamies, aiznesdami līdzi bēdīgajā zemes dzīvē gaistošas atliekas no celuloīdā iemiesotajiem pārdrošajiem sapņiem, un viņš tagad varēja iet mājās, īstenībā — viņam vajadzēja iet mājās, māte taču instinktīvi nojauta, kad beidzas filma, tāpat kā zināja, cikos beidzas beisbola spēle, un, kaut arī viņa nekad nepiedos, ka viņš spēj pats aizpogāt savas pogas un izmazgāt aizausis, vismaz viņa ar to samierināsies un nenāks pati viņam pakaļ, bet atsūtīs tēvu, un, ja viņš ietu tūlīt, kamēr vēl visi skatītāji nav iznākuši no kino, iela būtu tukša, un tā viņš arī aizgāja līdz pagalma stūrim, bet tad aiz žoga parādījās tēvocis — bez cepures, ar vienu no savām kukurūzas stublāja pīpēm zobos.

— Paklau, — tēvocis sacīja. — Es runāju ar Hemptonu Vecpilsētā, Pedlersfīldā, viņš zvanījis miertiesnesim Freizeram, un Freizers pats aizgājis pie Skipverta un redzējis, ka Lūkass pieķēdēts pie gultas staba, tātad viss kārtībā, naktī viss būs mierīgi un rīt no rīta Hemptons aizvedīs Lūkasu uz cietumu …

: — Es zinu, — viņš sacīja. — Viņi nelinčos viņu rīt līdz pusnaktij, kamēr nebūs apbedījuši Vinsonu un kamēr svētdiena nebūs pagājusi. — Un iedams turpināja: — Man jau nekas. Manis dēl Lūkasam nemaz nevajadzēja tā pūlēties nebūt melnajam. — Jo viņš taču bija brīvs — savā gultā, vēsajā, pierastajā istabā, vēsajā, pierastajā tumsā, tāpēc ka viņš zināja, ko darīs, un galu galā viņš tomēr bija aizmirsis pateikt Elekam Sānderam, lai vakarā iedod Draiskulim papildporciju auzu, nekas, to varēs izdarīt arī no rīta, bet šonakt viņš gulēs, jo viņam ir desmittūkstoš reižu iedarbīgāks līdzeklis nekā aitu skaitīšana; viņš aizmigs tik ātri, ka droši vien nepaspēs saskaitīt vairāk par desmit — dusmās, gandrīz neciešamā, mokošā niknuma uzplūdā: nošaut balto cilvēku, pie tam vēl no visiem baltajiem izvēlēties tieši šo, jaunāko no sešiem brāļiem, no kuriem viens jau nosēdējis gadu federālajā cietumā par dezertēšanu no armijas un bruņotu pretošanos un vēl pabijis spaidu darbos cietuma fermā par viskija tecināšanu, šo, kam ir baru bariem brālēnu un citu radinieku, ar kuriem pilns vesels apgabala nostūris un kuru īsto skaitu droši vien uzreiz nevarētu pateikt pat vecmāmiņas un neprecētās krustmātes, — vesela kaušļu un ķildnieku dzimta, fermeri, mednieki, lopu un kokmateriālu tirgotāji, kuri gan nepieļautu, ka viens no viņējiem tiek nogalināts, pie tam tā vēl bija sazarojusies un saradojusies ar citiem kaušļiem un fermeriem, un lapsu medniekiem, un viskija tecinātājiem veselā klanā, ciltī, kādā īpašā ļaužu kategorijā, kuri jau agrāk bija cieši vienoti nostājušies pret apgabalu un federālo valdību, kuri ne tikai apdzīvoja un samaitāja, bet pilnīgi pārvērta, pārveidoja šo vientuļām priedēm apaugušo kalnu apvidu ar reti šur tur izmētātām nelielām zemnieku būdelēm un pārvietojamām kokzāģētavām, un kontrabandas viskija glabātavām, kur kārtības sargi no pilsētas nerādījās, ja vien tieši netika aicināti, kur baltie no citiem nostūriem pēc tumsas iestāšanās turējās šosejas tuvumā, bet nēģeri ne uz to pusi negāja arī dienas laikā, kur, pēc kāda vietējā zobgaļa vārdiem, no nepiederīgiem nesodīts varēja rādīties vienīgi pats dievs un arī tikai dienas gaismā un svētdienā, — pārvērta to par sinonīmu neatkarībai un vardarbībai, priekšstatā, kam ir noteiktas robežas kā karantīnai mēra laikā, tā ka šis vienīgais no visa apgabala bija pazīstams visiem pārējiem pēc savu koordināšu numura — Ceturtais iecirknis —tāpat kā divdesmito gadu vidū visi zināja, kur atrodas Ciceronas pilsēta (Ilinoisas štats), kas tur dzīvo un ar ko šie iedzīvotāji nodarbojas, zināja pat tādi, kas nezināja un kam arī nerūpēja zināt, kurā štatā atrodas Čikāga; un, it kā ar visu to vēl nepietiktu, Lūkass izvēlējās tieši to brīdi, kad vienīgais cilvēks no visiem baltajiem un melnajiem — Edmondss —vienīgais visā Joknepatofas apgabalā, visā Misisipi vai visā Amerikā, galu galā varbūt visā pasaulē, kuram varētu būt vēlēšanās, nemaz jau nerunājot par iespējām vai varu, nostāties starp Lūkasu un to briesmīgo likteni, ko viņš tik neatlaidīgi bija izaicinājis (un te viņš neviļus iesmējās, kaut arī jau laidās miegā, atcerēdamies, kā sākumā bija iedomājies — ja Edmondss būtu bijis mājās, tam varētu būt kāda nozīme, atcerēdamies šo seju, uz vienas auss nošķiebto cepuri, šo barona, hercoga, skvaira vai kongresmeņa pozu, kādā Lūkass stāvēja pie kamīna, ieplestām kājām, uz muguras saņemtām rokām, un, pat nepaskatīdamies uz grīdu, lika diviem nēģeru zēniem pacelt viņa nomestos naudas gabalus un atdot viņam, un viņam pat nevajadzēja atcerēties tēvoča vārdus, kas jau kopš tā laika, kad viņš bija pietiekami pieaudzis, lai saprastu teikto, viņam atgādināja, ka nav cilvēka spēkos stāties starp otru cilvēku un tā likteni, jo pat tēvocis ar visām Harvarda universitātē un Heidelbergā iegūtajām zināšanām nebūtu varējis norādīt tādu cilvēku, pārdrošnieku un maniaku, kas spētu stāties starp Lūkasu un to, ko Lūkass nodomājis darīt), šis cilvēks nu gulēja uz muguras Jaunorleānā, operāciju zālē, taču Lūkasam bija lemts izvēlēties tieši šo laiku, šo upuri un šo vietu — sestdienas pievakari un to pašu veikalu, kur tam jau agrāk —: vismaz vienreiz — bijusi sadursme ar balto cilvēku, — izvēlēties pirmo piemēroto sestdienas pievakari un ar vecu vienlādiņa koltu, tāda kalibra un tipa, kādus tagad vairs neražo un kāds ir tikai Lūkasam un nevienam citam visā apgabalā, tāpat kā zelta zobu bakstāmais, gaidīt pie veikala, pašā drošākajā vietā, kur agri vai vēlu sestdienas pievakarē ieradīsies ikviens šī apvidus iedzīvotājs, un, tiklīdz upuris parādīsies, nošaut to, un līdz šim laikam neviens nezināja, kāpēc, un, cik viņam bija izdevies noskaidrot tajā pēcpusdienā un pat līdz pašam vakaram, kad viņš aizgāja no Laukuma, neviens arī -nebija par to interesējies, un tas arī nebija svarīgi, vismazāk jau pašam Lūkasam, jo Lūkass, kā redzams, jau divdesmit vai divdesmit piecus gadus ar negurstošu un neatslābstošu apņēmību gatavojies šim izšķirošajam mirklim, sekojis savam upurim mežā, laba spļāviena attālumā no veikala, un iešāvis mugurā, tā ka visi, kas drūzmējušies pie veikala, dzirdējuši šāvienu, un, kad pirmie no tiem ieradušies notikuma vietā, Lūkass vēl stāvējis turpat pie nošautā, revolveri kārtīgi noglabājis bikšu sānkabatā, un, protams, Lūkasu būtu nolinčojuši tūlīt uz vietas, ja negadījies tas pats Doils Freizers, kas pirms septiņiem gadiem izglāba viņu no arkla zveņģeles, un vecais Skipverts, policists, sīks, sažuvis, krunkains, galīgi kurls večuks, augumā tikai mazliet garāks par pusaudzi zēnu, kurš vienā jakas kabatā nēsāja lielu, niķelētu revolveri bez maksts un otrā gutaperčas klausāmo radziņu, kas bija piesiets ādas siksniņā un karājās kaklā kā medību rags; šinī gadījumā Skipverts pats aiz savas gribas parādīja lielu drosmi un bezbailību, aizvezdams Lūkasu (kurš gan nemaz nedomāja pretoties, tikai vēroja notiekošo mierīgi un vienaldzīgi, pat bez nicīguma) projām no pūļa uz savu māju, kur turēja pieķēdētu pie gultas staba, kamēr ieradīsies šerifs un aizvedīs to uz pilsētu, un uzmanīs, kamēr Gauriji un Vērkiti, un Ingrami, un visi viņu viesi un radinieki būs apglabājuši Vinsonu un svētdiena būs pagājusi, lai ar svaigiem spēkiem, bez kādiem kavēkļiem sāktu jaunu nedēļu ar visiem tajā paredzētajiem pienākumiem, un, gluži neticami, nakts jau pagājusi, pirmsausmas svīdumā gaiļi izmēģina balsis, tad klusuma brīdis, tad skanīgi putnu treļļi un pa logu austrumu pusē jau var samanīt kokus palsajā gaismā, un tad jau saule, augstu pār kokiem pacēlusies, apžilbina viņu ar negantu spožumu, un ir jau nokavēts, tieši tā, protams, arī vajadzēja notikt; bet viņš taču bija brīvs un pēc brokastīm varbūt jutīsies labāk, un viņš varēs sacīt, ka iet uz svētdienas skolu, kā parasti, bet varbūt neko nevajadzēs sacīt, tikai iziet pa pagalma durvīm, pastaigāties, tad pāri pagalmam aplokā, pāri tam un cauri mežiņam līdz dzelzceļa sliedēm un stacijai un no turienes atpakaļ uz Laukumu, tad viņš sāka prātot, vai nevar kaut kā vienkāršāk, bet tad uzreiz atmeta visu prātošanu, izgāja cauri priekšnamam un balkonam un pa dārza taciņu līdz ielai un tikai tad atskārta, kā vēlāk atcerējās, ka nav redzējis neviena nēģera, tikai Pareliju, kura ienesa viņam brokastis, bet parasti šajā svētdienas rīta stundā gandrīz vai uz katra balkona bija redzama istabene vai virēja spodrā svētdienas priekšautā, ar slotu rokā vai sarunājamies no balkona uz balkonu pāri pagalmam starp mājām, un arī bērni nomazgāti un saposti uz svētdienas skolu, sasvīdušajās plaukstās sažņaugušf pieccentu monētas, bet varbūt vēl bija par agru, vai arī pēc savstarpējas vienošanās vai pat sakarā ar kādu aizliegumu svētdienas skolas šodien nebūs, būs tikai dievkalpojums baznīcā, un tā kādā savstarpēji saskaņotā brīdī, teiksim, ap pusdivpadsmitiem, viss gaiss virs Joknepatofas apgabala kā nokaitēts sāks bez skaņas vibrēt kopīgā kvēlā lūgšanā: dod mieru šo daudz zaudējušo, saniknoto cilvēku sirdīm, man pieder atriebe, saka tas kungs, tev nebūs nokaut! Tikai tagad jau ir par vēlu, to vajadzēja pateikt Lūkasam vakar; tad garām cietumam ar aizrestotu otrā stāva logu, no kura cauri režģiem parasti svētdienās stiepās daudzas tumšas rokas un aiz tām pustumsā šad tad pazibēja acu baltumi, un sulīgas balsis cauri smiekliem uzrunāja nēģeru meitenes un sievietes, kas staigāja vai stāvēja lejā uz ielas, un šai brīdī viņš atskārta, ka bez Parelijas nav redzējis nevienu citu nēģeri kopš vakar vakara — kaut gan tikai rīt viņš uzzinās, ka tie nēģeri, kas dzīvo Holovā un Frīdmentaunā, nav ieradušies darbā kopš sestdienas vakara, — ne uz Laukuma, ne arī frizētavā, kur svētdienas rīts bija apavu spodrinātājam pats ienesīgākais darbalaiks: nospodrināt apavus, iztīrīt apģērbus, izpildīt dažādus uzdevumus, sagatavot vannu vecpuišiem smago mašīnu šoferiem un garāžu strādniekiem, kas dzīvoja īrētās istabās, jauniem un arī ne tik jauniem cilvēkiem, kas visu nedēļu bija nopūlējušies spēļu zālē; bet šerifs patiešām bija beidzot atgriezies pilsētā un pat sapostījis sev svētdienu, braukdams pakaļ Lūkasam, un viņš ieklausījās, dzirdēja runas, kāds ducis no tiem, kas vakar bija aizdrāzušies uz Freizera veikalu, bija atgriezušies tukšā (viņš bija dzirdējis, ka viena pilna mašīna bija devusies turp vēlreiz naktī, un tagad visi te slaistījās žāvādamies, žēlodamies, ka neesot izgulējušies, un arī tas nāca Lūkasam par sliktu), un visu to viņš jau bija agrāk dzirdējis un ari pats domājis jau pirms tam.

— Diez vai Hemptons lāpstu līdzi ir paņēmis? Tas ir viss, kas viņam būs vajadzīgs.

—    Viņam tur iedos lāpstu.

• Jā, ja būs kaut kas, ko aprakt. Benzīns viņiem ir pat Ceturtajā iecirknī.

—• Es domāju, ka vecais Skipverts par to parūpēsies.

—    Protams. Bet tas taču ir Ceturtais iecirknis. Viņi darīs, ko Skipverts liks, kamēr tas melnais būs pie viņa. Bet viņam tas jānodod Hemptonam. Un tad tas notiks. Houps Hemptons, lai arī šerifs Joknepatofas apgabalā, Ceturtajā iecirknī ir tikai cilvēks, tāds pats kā visi.

—     Nē. Šodien viņi neko nedarīs. Pēcpusdienā apbedīs Vinsonu, un dedzināt melno, kamēr bēru ceremonija vēl nav beigusies, —: tas būtu necienīgi pret Vinsonu.

== Kā tad. Droši vien tas notiks vakarā.

r—• Svētdienas vakarā?

—     Vai tur Gaurijs vainīgs? Lūkasam vajadzēja par to iepriekš padomāt un nenogalināt Vinsonu sestdienā.

—    To nu gan es nezinu. Houps Hemptons vis tik viegli neatdos apcietināto.

—     Nēģeri slepkavu? Kurš gan šajā apgabalā un pat visā štatā palīdzēs viņam aizstāvēt melno, kas šauj baltajam cilvēkam mugurā?

—    Un arī visos Dienvidos.

—    Jā. Arī visos Dienvidos. — Viņš bija visu to jau agrāk dzirdējis un atkal bija ārā; kaut tikai tēvocis neiedomātos doties uz pilsētu agrāk, nekā vajadzīgs, lai pastkantorī saņemtu pusdienas pastu, un, ja tēvocis viņu neredzētu, tad tā ari pateiktu mātei, ka nezina, kur viņš ir, un, protams, viņš tūliņ iedomājās tukšo kantori, varētu aiziet tur, bet tieši tur droši vien ies arī tēvocis, tāpēc ka — un viņš atkal atcerējās, ka arī šorīt aizmirsis iedot Draiskulim lieku porciju auzu, bet tagad jau par vēlu, un galu galā viņš taču barību tā kā tā ņems līdzi — viņš tagad pilnīgi skaidri zināja, ko darīs: šerifs aizbraucis no pilsētas ap deviņiem; līdz policista mājai piecpadsmit jūdžu pa grantētu ceļu, ne sevišķi labu, tomēr šerifs noteikti brauks turp un atgriezīsies ar Lūkasu ap pusdienlaiku, ja arī izmantos gadījumu pa ceļam aprunāties ar vienu otru no saviem vēlētājiem; labu laiku pirms tam viņš aizies mājās, apseglos Draiskuli, piesies kulīti ar auzām aizmugurē pie segliem un jās tieši pretējā virzienā no Freizera veikala, jās, nekur nenogriezdamies, divpadsmit stundas, tātad apmēram līdz pusnaktij, tad pabaros Draiskuli, atpūtinās to līdz rītausmai vai pat ilgāk, to viņš izlems uz vietas, un tad jās divpadsmit stundas atpakaļ, tātad būs projām astoņpadsmit vai varbūt divdesmit četras, vai pat trīsdesmit sešas stundas, bet katrā ziņā viss būs beidzies un cauri, nekādu dusmu vairs, nekāda sašutuma par to, ka jāguļ gultā un jāmēģina aizmigt, skaitot aitas; un viņš nogriezās ap stūri, pagāja gabaliņu pa ielas pretējo pusi un apstājās zem nojumes slēgtās smēdes priekšā, smagās dubultās koka durvis nebija aizslēgtas ar patentatslēgu, ne arī aizbultētas, tām bija priekšā ar piekaramo slēdzeni saslēgta ķēde, ievērta abās durvju pusēs ieurbtos caurumos, tik gara, ka durvis padevās uz iekšu, veidojot kaut ko līdzīgu nišai; tajā varēja iestāties tā, lai nebūtu redzams ne no vienas, ne otras ielas puses, ari tad ne, ja kādam gadītos iet tieši garām (viņa māte jau nu šodien noteikti te nenāks), ja nu vienīgi tīši apstātos, lai paskatītos; tad sāka skanēt maigs, nesteidzīgs, daudzbalsīgs un nesaskanīgs zvanu koris pāri visai pilsētai, sasaucoties daudzajiem baložu aplidotajiem zvanu torņiem, un pēkšņi ielas un Laukumu pārplūdināja ļaužu straume — vīrieši melnos uzvalkos un sievietes zīda kleitās, ar saulessargiem, meitenes un jaunekļi glīti pa pāriem plūda kā rāms vilnis, un pāri viņiem virmoja mīksts skaņu jūklis, viņi aizgāja, un Laukums un iela atkal bija tukša, tikai zvani vēl brīdi skanēja, debesu iemītnieki, no zemes šķirtie gaisa iedzīvotāji, pārāk augsti, pārāk tāli, nejūtīgi pret gauso zemi, — tad palēnām noklusa zvans pēc zvana, gaisu sadrebināja dobjas ērģeļu skaņas un no jauna nosēdušos baložu nekautrā, skaļā dūdošana. Pirms diviem gadiem tēvocis reiz viņam sacīja, ka izlamāties neesot nekas ļauns, tieši otrādi, tas esot ne tikai derīgi, neaizstājami, bet, kā viss vērtīgais, tas esot dārgi tikai tāpēc, ka lamu krājums ierobežots, un, ja to izlieto veltīgi, tad ārkārtīgas nepieciešamības gadījumā var pietrūkt, un tā viņš sacīja: kāda velna pēc es esmu šeit? Un pats atbildēja nepārprotami: ne jau tāpēc, lai redzētu Lūkasu, viņš Lūkasu jau ir redzējis, bet tāpēc, lai Lūkass vēlreiz redzētu viņu, ja gribētu, lai atskatītos uz viņu, ja gribētu, lai atskatītos uz viņu nevis vienkārši no neatkārtojamās nāves sliekšņa, bet no svinīga noslēguma benzīna liesmu rūkoņā. Jo viņš bija brīvs. Viņam vairs nebija nekādu pienākumu pret Lūkasu, viņš vairs nebija Lūkasa sargātājs, Lūkass pats bija viņu atbrīvojis.

Tad pēkšņi tukšā iela piepildījās ar cilvēkiem. Taču pārāk daudz to nebija, varbūt kādi divdesmit, pēkšņi un klusi tie ieradās no kaut kurienes. Tomēr viņi it kā pārplūdināja, nosprostoja ielu, it kā pārtrauca jebkuru kustību, taču ne tā, lai neviens nevarētu paiet garām vai gluži vienkārši iet pa šo ielu, bet tā, lai neviens neiedrošinātos, nemēģinātu pat tuvoties, kā cilvēki parasti turas tālāk no uzraksta «Augstspriegums» vai «Sprāgstvielas». Viņš pazina tos visus, dažus bija redzējis un dzirdējis pirms divām stundām frizētavā — jaunekļi un vīrieši, ne vecāki par četrdesmit, neprecējušies, bez mājām, tie, kas sestdienās un svētdienās frizētavā gāja vannā, smago mašīnu šoferi un garāžu strādnieki, kokvilnas tīrāmās mašīnas eļļotājs, gāzētā ūdens pārdevējs no drogu preču veikala un tie, kas visu nedēļu uzturējās spēļu zālē vai tās tuvumā un nekā nedarīja, vismaz neviens nezināja, ko tie dara, bet tiem bija mašīnas, un neviens nezināja, kur tie ņēma naudu, ko šķieda nedēļas nogalēs Memfisas vai Jaunorleānas bordeļos, — tādi cilvēki, kā apgalvoja tēvocis, bija ikvienā Dienvidu pilsētiņā, tie īstenībā nekad nevadīja, pat nekūdīja pūli, taču vienmēr bija tā kodols, jo kā masa bija tieši tam piemēroti'. Tad viņš ieraudzīja mašīnu; viņš pazina to jau no tālienes, pats nezinādams, kā, un patiesībā arī nemaz nedomādams par to, izgāja no savas paslēptuves durvju ailā uz ielas, pārgāja tai pāri un nostājās līdzās pūlim, kas klusi, bez skaņas stāvēja, nosprostodams ietvi gar cietuma žogu un pārplūdinādams pusi ielas, un mašīna tuvojās ne visai ātri, gluži nesteidzīgi, gandrīz vai rāmi, kā mašīnai pieklājās braukt svētdienas rītā, piebrauca pie ietves cietuma priekšā un apstājās. Pie stūres sēdēja šerifa palīgs. Viņš nemaz netaisījās kāpt ārā. Tad atvērās pakaļējās durvis un izkāpa šerifs — liela auguma vīrs, īsts milzis, bet nepavisam ne tukls, mazām, bālganām, bargām acīm mierīgā, gandrīz mīlīgā, patīkamā sejā, un, pūlim ne skatiena neuzmetis, apgriezās un pieturēja durvis. Tad Lūkass izkāpa, lēni un stīvi, tieši kā cilvēks, kas pavadījis nakti pie gultas staba pieķēdēts, neveikli kustēdamies, atsitās vai, pareizāk, aizķērās ar galvu aiz durvju augšas, tā ka, ārā kāpjot, saņurcītā cepure novēlās no galvas uz bruģa gandrīz tam zem kājām. Un tad viņš pirmo reizi ieraudzīja Lūkasu bez cepures un tai pašā mirklī nodomāja, ka vienīgie baltie cilvēki (izņēmums varētu būt Edmondss), kuri redzējuši Lūkasu ar kailu galvu, ir tie, kuri pašlaik stāvēja uz ielas un vēroja to, skatījās, kā Lūkass saliecies izkāpa no mašīnas un, vēl neizslējies taisni, sāka sniegties pēc nokritušās cepures. Bet šerifs, par spīti savam milzīgajam augumam, jau bija apbrīnojami veikli noliecies, pacēlis cepuri un sniedza to Lūkasam, kurš, vēl arvien saliecies, sāka taustīties ap tor kā likās, pavisam neveikli. Taču vienā mirklī cepure tika ielocīta savā vecajā izskatā, Lūkass izslējās taisni, tikai galvu pieliecis, pārvilka ar piedurkni pa cepuri vairākas reizes uz priekšu un atpakaļ, strauji, viegli un veikli, gluži kā bārdas nazi asinot. Tad atlieca, pacēla galvu un vienā sviedienā uzmeta cepuri galvā, uz viena sāna nošķiebtu kā arvien, it kā cepure pati būtu tieši tā nosēdusies, kad to meta, tad, taisni izslējies savā melnajā uzvalkā, saburzītā pēc diezin kā pavadītas nakts (visa viena puse no pleca līdz elkonim bija ar kaut ko notraipīta, it kā Lūkass būtu gulējis uz neslaucītas grīdas ilgu laiku vienā pozā, bez iespējas pagrozīties), Lūkass pirmo reizi palūkojās uz viņiem un viņš nodomāja: tūlīt. Viņš mani tūlīt ieraudzīs. Un tad viņš nodomāja: viņš mani redzēja. Un tas ir viss. Bet pēc tam domāja: nevienu viņš nav redzējis, jo seja nebija pievērsta viņiem, tā bija tikai pagriezta pret viņiem — augstprātīga un mierīga, bez bailēm un arī bez izaicinājuma, noslēgta, gandrīz vai domīga, nepakļāvīga un savaldīga, acis mazliet mirkšķinājās saules gaismā, īpaši pēc tam, kad pūlī kāds skaļi ievilka elpu un kāda balss sacīja:

—   Triec to nost pa otram lāgam, Houp! Un šoreiz ar visu galvu!

—    Puiši, ejiet projām no šejienes, — šerifs sacīja. — Ejiet atpakaļ uz frizētavu! — Un apgriezies sacīja Lūkasam: — Nu labi. Iesim! —; Un tas bija viss, seja vēl brītiņu palika nevis pievērsta viņiem, bet tikai pagriezta pret viņiem, šerifs jau gāja uz cietuma durvīm, un beidzot arī Lūkass apgriezās un sekoja, un, ja mazliet pasteigtos, viņš vēl paspētu apseglot Draiskuli un aizjāt, iekams māte attaptos, ka viņa nav, un sūtītu Eleku Sānderu meklēt viņu un aicināt pusdienās. Tad viņš ieraudzīja, ka Lūkass apstājas un apgriežas; tātad viņš maldījies, jo Lūkass jau iepriekš zinājis, kur viņš stāv pūlī, un tikai tad apgriezies, lūkodamies tieši uz viņu visu laiku, kamēr vēl nebija gluži apgriezies, un sacīja:

—   Jaunais cilvēk, pasakiet savam tēvocim, ka es gribu viņu satikt. — Tad atkal apgriezās un gāja līdzi šerilam — vēl arvien mazliet stīvi, notraipītajā uzvalkā, uigstprātīgi piešķiebtā cepure saules gaismā likās pavisam izbalējusi. Un kāda balss pūlī sacīja:

—   Kāda velna šim advokāts! Viņam nevajadzēs pat zārku taisītāja, kad Gauriji šonakt ar viņu izrēķināsies. — liet Lūkass pagāja garām šerifam, kurš bija apstājies, atskatījās uz viņiem un sacīja savā rāmajā, saltajā, pieklājīgajā balsī bez mazākā uzbudinājuma:

—    Es jums jau reiz sacīju — ejiet projām no šejienes. Otrreiz es vairs neatkārtošu.

3

Ja viņš šorīt, tikko par to iedomājās, būtu gājis tieši mājās no frizētavas, tad tagad jau būtu desmit stundu jājiena — droši vien piecpadsmit jūdžu attālumā.

Zvani vairs nezvanīja. Tagad uz ielas varēja gadīties tikai cilvēki, kas gāja uz šaurākiem, ne tik oficiāliem vakara dievkalpojumiem, soļoja mierīgi dziļajā tumsā, no laternas līdz laternai, tā iegrimuši svētās dienas mierā, ka viņi ar tēvoci, garām ejot, pazina viņus jau no tālienes, nezinādami un arī nepūlēdamies izpētīt, no kurienes, cik ilgi un kāpēc viņus pazīst — ne pēc auguma, arī balsi nevajadzēja dzirdēt, pietika ar klātbūtni, vai varbūt bija kādi īpaši strāvojumi, vai arī notika vienkārša salīdzināšana: šī dzīvā būtne šajā vietā šajā šīs dienas brīdī — tas ir viss, kas vajadzīgs, lai pazītu cilvēkus, starp kuriem pavadīts viss mūžs, — pat pakāpās sānis, zālē gar ietves malu, lai palaistu viņus garām, tēvocis uzrunāja kādu, varbūt pārmija dažus vārdus, tad atkal uz ietves.

Bet šovakar iela bija tukša. Pat mājas likās klusas, piesardzīgas, saspringtas, gluži tāpat kā to iemītnieki, kuri parasti šādā jaukā maija vakarā būtu pēc vakariņām pasēdējuši brītiņu tumšajā balkonā šūpuļkrēslos vai lieveņu zviļņos, mierīgi sarunādamies vai varbūt sasaukdamies no balkona uz balkonu, kur mājas atradās tik tuvu blakus. Bet šovakar viņi redzēja tikai vienu cilvēku un arī ne uz ielas — tas stāvēja viņpus vārtiņiem pie mazas, glītas mājiņas, kas bija uzbūvēta pagājušā gadā starp divām citām mājām, kuras jau tā atradās tik tuvu, ka vienā varēja dzirdēt ūdeni skalojamies otras tualetē (Tēvocis reiz viņam bija paskaidrojis: «Ja tu esi dzimis un uzaudzis, un visu mūžu nodzīvojis tādā vietā, kur dzirdami vienīgi pūču kliedzieni naktī un gaiļu dziedāšana rītausmā, un miklā laikā, kad skaņa iet tālu, malkas skaldīšana tuvākajā kaimiņmājā divu jūdžu attālumā, tad tev patīk dzīvot tā, lai tu abās pusēs savai mājai dzirdētu un justu cilvēkus ik reizes, kad viņi norauj ūdeni tualetē vai atver konservu vai zupas kārbu.»), viņš stāvēja, tumšāks par paša ēnu un katrā ziņā mierīgāks, laucinieks, kurš bija pirms gada pārcēlies uz pilsētu, un tagad viņam piederēja mazs, trūcīgs pārtikas preču veikaliņš nomalē, kur pircēji bija lielākoties nēģeri; viņi ieraudzīja šo cilvēku, kad jau bija piegājuši gandrīz klāt, bet viņš bija viņus vai vismaz tēvoci pazinis jau no tālienes un gaidīja un uzrunāja tēvoci jau pa gabalu:

—    Tā kā druscīt par agru, vai ne, advokāt? Tiem ļaudīm no Ceturtā iecirkņa jāizslauc govis un jāsaskalda malka, lai būtu otrā rītā ar ko brokastis vārīt, tikai tad viņi var ēst vakariņas un doties uz pilsētu.

—    Varbūt viņi nospriedīs, ka labāk palikt mājās svētdienas vakarā, — tēvocis laipni sacīja, iedams garām; uz to vīrs atbildēja gandrīz to pašu, ko no rīta kāds bija teicis frizētavā (un viņš atcerējās, ko tēvocis reiz bija sacījis — cik mazs vārdu krājums cilvēkam īstenībā vajadzīgs, lai ērti un pat veiksmīgi nokārtotu visu dzīvē nepieciešamo, un ka ne tikai atsevišķam cilvēkam, bet veselai viņam līdzīgu cilvēku kategorijai, tipam, pietiek ar dažām vienkāršām nodeldētām frāzēm, lai izpaustu savas vienkāršās sajūtas un vajadzības, un iekāres):

—    Kā tad. Nav viņu vaina, ka šodien svētdiena. Tam maitas gabalam gan vajadzēja iepriekš padomāt, iekams nogalināja balto cilvēku sestdienas pievakarē. — Un vēl uzsauca, paceldams balsi, kad viņi jau gāja tālāk: — Man sieva šodien nejūtas labi, un arī es pats negribu te dirnēt un skatīties uz cietuma durvīm. Bet pasakiet, lai viņi man pakliedz, ja vajadzīga palīdzība.

—    Es domāju, viņi paši jau zina, ka var rēķināties ar jums, mister Liiij, — tēvocis sacīja. Viņi gāja tālāk. — Redzi? —tēvocis sacīja. —. Viņam nekas nav pret, kā viņš tos dēvē, melnādainajiem. Ja pajautāsi, viņš droši vien tev pateiks, ka tie viņam patīk labāk nekā viens otrs no viņa paziņām baltajiem, un viņš pats tam ticēs. Tie droši vien pastāvīgi apkrāpj viņu par dažiem centiem, iepirkdamies viņa veikalā, droši vien pat kādreiz nočiepj kādu nieku — paciņu košļājamās gumijas vai zilumu, kādu banānu vai kārbu sardīņu, vai pārīti kurpju saišu, vai pudeli matu iztaisnotāja — un aiznes, paslēpuši zem svārkiem vai priekšauta, un viņš to zina; varbūt viņš pat iedod tiem kaut ko par velti — kaulus vai gaļu, kas sākusi bojāties, pārāk ilgi glabādamās ledusskapī, sastāvējušos saldumus vai taukus. Viss, ko viņš prasa — lai tie izturētos kā melnādainie. Tieši tā arī rīkojās Lūkass: zaudēja savaldību un noslepkavoja balto cilvēku; un misters Lilijs droši vien ir pārliecināts, ka visi nēģeri gribētu darīt to pašu, bet tagad baltie ņems un sadedzinās Lūkasu, kā parasti notiek, viņi rīkosies tā, un viņš ir pārliecināts, ka tieši tādu rīcību arī Lūkass pats no viņiem sagaida, rīkosies, kā tas pieklājas baltajiem; kā vieni, tā otri būs stingri ievērojuši likumus — nēģeris rīkojas kā jau nēģeris, un baltie — kā pienākas baltajiem, un neviens netur ļaunu prātu uz otru (tā ka misters Lilijs nav no Gaurijiem), kad lielās dusmas norimušas; īstenībā misters Lilijs droši vien pats pirmais piedāvātu naudu Lūkasa bērēm un atbalstu atraitnei un bērniem, ja tādi būtu. Tas tikai vēlreiz pierāda, ka neviens cilvēks nevar nodarīt vairāk posta kā tāds, kas akli turas pie savu senču netikumiem.

Tagad bija redzams Laukums, arī tukšs, neapgaismoto veikalu loks, slaidā, baltā Konfederātu pieminekļa kolonna pret masīvo tiesas namu, kas ar savām kolonnām tiecās augšup līdzi četršķautnainajam pulkstenim, tikko samanāmam tumsā, katra ciparnīca bija apgaismota ar vienu vienīgu mazu spuldzīti, kuras gaišums bija tikpat neatbilstīgs šiem četriem mehāniskajiem lūguma un brīdinājuma saucieniem kā jāņtārpiņa spīdums. Tad arī cietums, un tai pašā mirklī, prožektoru gaismas kūļus šķiežot un motoru rūcinot, niecīga salīdzinājumā ar dziļo nakti un tukšo pilsētu un reizē arī nekautra — mašīna atbrāzās no diez kurienes un riņķoja apkārt Laukumam; balss, jauna vīrieša balss atskanēja no tās — nebija vārdu, pat ne sauciena, tas bija spalgs kliedziens, nozīmīgs un bezjēdzīgs, — un mašīna, apmetuši loku apkart

Laukumam, atkal aizdrāzās un nozuda. Viņi nogriezās un devās uz cietumu.

Tā bija ķieģeļu ēka, pamatīga, labās proporcijās, priekšā četras zemā bareljefā veidotas ķieģeļu kolonnas un pat ķieģeļu sija zem dzegas, jo ēka bija veca, celta tajos laikos, kad, arī cietumus būvējot, rūpējās, lai tie izskatītos glīti, un viņš atcerējās, tēvocis reiz bija izteicies, ka nevis tiesas nami, ne ari baznīcas, bet tieši cietumi esot apgabala, sabiedrības vēstures apliecinātāji, jo ne tikai sienās ieskrāpētie noslēpumainie, jau aizmirstie iniciāļi, vārdi un veselas frāzes — izaicinājuma un apsūdzības saucieni, bet paši ķieģeļi un akmeņi glabājot nevis šķīdumā, bet koncentrātā, neskartā, nozīmīgā, iedarbīgā un neiznīcināmā koncentrātā mokas un kaunu, un postu, kas mācis un varbūt arī salauzis nu jau sen aizmirstas, pīšļos pārvērtušās sirdis. Par šo cietumu patiešām to varēja sacīt, jo tas līdz ar vienu no baznīcām bija pašas vecākās celtnes pilsētā, tiesas namu un visas pārējās, kas atradās Laukumā vai līdzās tam, bija nodedzinājuši un drupās pārvērtuši federālo okupantu karapulki pēc 1864. gada kaujas. Jo vienā no pusapaļā virsdurvju loga rūtīm bija ieskrāpēts jaunas meitenes vārds, viņa pati bija to ar dimantu uzvilkusi uz stikla tai pašā gadā, un šad tad, divas trīs reizes gadā, viņš uzkāpa augšā, balkonā, paskatīties uz to, tas likās tik noslēpumains, skatīts no pretējās puses, un viņš vēroja to, nevis lai pieminētu pagātni, bet lai izjustu jaunības mūžīgumu, nemirstību, nemainīgumu; las bija vienas toreizējā cietumsarga meitas vārds (un tēvocis, kurš prata visu izskaidrot nevis ar faktiem, bet ar kaut ko nozīmīgāku par sausiem statistikas datiem, kaut ko daudz vairāk saviļņojošu, jo tieši patiesība aizkustināja sirdi, nevis tas, ko apgalvoja droši informācijas avoti, — tēvocis bija viņam pastāstījis, ka toreiz šī Misisipi daļa vēl bijusi pavisam jauna, kā pilsēta, apdzīvota vieta, sabiedrības kopa vēl tikai nepilnus piecdesmit gadus veca, un cilvēki, kas ieradušies tur pirms mazāk gadiem nekā pašam vecākajam no tiem mūža garums, strādājuši visi kopā, gan darīdami pašu melnāko darbu, gan ieņemdami visaugstākos amatus nevis naudas vai kaut kādu politisku apsvērumu dēļ, bet tādēļ, lai radītu zemi saviem pēctečiem, kur cilvēks, vienalga, vai tas būtu cietumsargs vai viesnīcnieks, vai zirgu apkalējs, vai dārzeņu iznēsātājs, tomēr arvien paliktu tas, ko advokāts, plantators, ārsts un mācītājs dēvē par godavīru), viņa tajā pēcpusdienā stāvējusi pie šī loga un noraudzījusies, kā konfederātu karaspēka vienības atliekas atkāpjas cauri pilsētai, un pēkšņi jutusi, ka viņu uzlūko no tālienes skrandains, neskuvies leitnants, kas solo vienas sakautās rotas priekšgalā; viņa nebija ieskrāpējusi stiklā arī šā leitnanta vārdu ne tikai tāpēc, ka tolaik jaunai meitenei tā neklājās darīt, bet arī tāpēc, ka tajā brīdī viņa nezināja pat tā vārdu, kur nu vēl to, ka pēc pusgada tas būs viņas vīrs.

Īstenībā cietums vēl tagad atgādināja dzīvojamo namu, jo priekšpusē visgarām apakšstāvam stiepās koka balkons ar margām. Taču virs tā bija ķieģeļu mūris bez logiem, ja neņem vērā to vienīgo augsto, aizrestoto četrstūri, un viņš atkal atcerējās svētdienu vakarus, kas tagad likās piederam kaut kādiem aizvēsturiskiem laikiem, kad pēc vakariņām līdz tam brīdim, kad cietumsargs nodzēsa uguni un no trepju gala pakliedza uz augšu, lai apklust, tumšas, veiklas rokas turējās apsūbējušajos režģos un sulīgas, rāmas, bezrūpīgas balsis sasaucās ar sievietēm, kuras stāvēja lejā uz ielas — virējas un slimnieku kopējas ar priekšautiem, un meitenes uzkrītoši spilgtās, lētās, pa pastu pasūtītās kleitās —, vai ar citiem jauniem cilvēkiem, kuri vēl nebija nokļuvuši cietumā vai arī bijuši apcietinājumā un tikko atbrīvoti. Bet šovakar nekā tāda nebija un pat telpa aiz restēm bija tumša, kaut arī vēl nebija astoņi, un viņš iedomājās, iztēlojās, kā viņi visi tur sagājuši kopā, ne jau nu tieši kopā saspiedušies, tomēr cieši līdzās, tā, lai zinātu, ka var cits citu ar elkoni aizsniegt, ja arī gluži nesaskārās, un katrā ziņā klusi, šovakar viņi nesmejas, ne arī sarunājas, sēž tumsā un vēro laukumiņu trepju galā, jo dažu labu reizi jau bija gadījies, ka balto cilvēku pūlim ne tikai tumsā visi kaķi pelēki, bet viņi reizēm pat nepapūlas tos saskaitīt.

Ieejas durvis bija plaši atvērtas, viņš nekad agrāk nebija redzējis tās stāvam vaļā pat vasarā, kaut arī pirmajā stāvā atradās cietumsarga dzīvoklis, un krēslā pie dibensienas, tieši pretī durvīm, tā ka varēja pilnīgi pārredzēt ielu, sēdēja cilvēks, kurš nebija ne cietumsargs, ne arī kāds no šerifa palīgiem. Viņš to uzreiz pazina: Vils Legits, kurš dzīvoja nelielā fermā divas jūdzes no pilsētas, viens no labākajiem medniekiem, lielisks šāvējs un pats labākais briežu mednieks visā apgabalā, tas bija atlaidies krēslā, turēdams rokā šīsdienas Memfisas avīzes humora pielikumu ar krāsainām ilustrācijām, un blakus bija atslieta pret sienu nevis vecā, nodeldētā bise, ar kuru Legits nošāvis tik daudz briežu (un ari skrejošu trušu), ka vairs pat skaitu neatcerējās, bet divstobrene, un Legits, nenolaidis, pat nepakustinājis avīzi, jau bija viņus ieraudzījis un pazinis, iekams viņi iegāja pa vārtiem, un tagad skatījās nenovērsdamies, kā viņi iet pa celiņu, augšā pa kāpieniem, cauri balkonam istabā; tajā mirklī pa durvīm labajā pusē ienāca arī pats cietumsargs — īgns, nekārtīgs resnvēderis izmocītu, norūpējušos, niknu seju, aiz patronjostas aizbāztu smagu revolveri, kas izskatījās tikpat nepiemērots un nevietā kā zīda cilindrs vai piektā gadsimta vergu kakladzelži; cietumsargs aizvēra durvis, pa kurām bija ienācis, un tūlīt ņēmās žēloties tēvocim:

—    Viņš pat neļauj taisīt ciet un aizslēgt ārdurvis! Nosēdies tur ar to stulbo joku lapeli un gaidīt gaida, lai tik nāk iekšā, kas vien grib!

—   Es daru, ko man misters Hemptons lika, — Legits atteica mierīgā un laipnā balsī.

—   Vai tad Hemptons domā, ka joku lapa apturēs tos no Ceturtā iecirkņa? — cietumsargs kliedza.

—    Man liekas, viņš pagaidām vēl neuztraucas par Ceturto iecirkni, — Legits sacīja tikpat mierīgi un laipni. — Šis te domāts vietējiem.

Tēvocis palūkojās uz Legitu.

—    Liekas, ir līdzējis. Mēs redzējām mašīnu — vai varbūt vienu no tām — riņķojam apkārt Laukumam, kad nācām šurp. Droši vien ir bijusi arī šeit.

—   Jā, vienu vai divas reizes, — Legits sacīja. — Varbūt trīs reizes. Es tiešām nepievērsu uzmanību.

—    Kaut tikai, velns parāvis, arī turpmāk līdzētu, — cietumsargs sacīja. — Tāpēc ka ar šito te lielgabalu vis nevienu nevarēs atturēt, tas ir skaidrs.

—    Skaidrs, — Legits sacīja. — Es arī neceru viņus atturēt. Ja sanāk pietiekami daudz ļaužu, kas kaut ko cieši nolēmuši un pie sava lēmuma paliek, tad neviens viņus neaizkavēs darīt to, ko viņi nolēmuši. Bet jūs ar savu revolveri jau palīdzēsiet man.

—    Es? — cietumsargs iesaucās. — Es lai stātos pretī tiem Gaurijiem un Ingramiem par septiņdesmit pieciem dolāriem mēnesī? Kaut kāda melnādainā dēļ? Un arī jūs, ja neesat muļķis, to nedarīsiet.

—   Bet man ir jādara, — Legits sacīja mierīgā, laipnā balsī. — Man jāpretojas. Misters Hemptons maksā man piecus dolārus par to. — Tad tēvocim: — Jūs laikam gribat viņu satikt.

—   Jā, — tēvocis sacīja. — Ja misteram Tabsam nav iebildumu.

Cietumsargs, saniknots un uztraukts, blenza uz tēvoci.

—   Un jums ari vajadzēja jaukties iekšā. Nu, kā tad, jūs jau nevarat palikt malā! — Viņš spēji apgriezās.

—   Iesim! — Un tēvocim pa priekšu izgāja pa durvīm, kurām blakus pie sienas balstījās Legita krēsls, priekšnamā, no kurienes kāpnes veda uz augšējo stāvu, uzdedza gaismu ar slēdzi kāpņu lejas galā un sāka kāpt augšā, un tēvocis sekoja, vērodams, kā paceļas un nolaižas revolveris cietumsargam pie sāniem. Piepeši cietumsargs sastomījās, it kā taisīdamies apstāties, vismaz tēvocim tā likās, un viņš arī apstājās, taču cietumsargs gāja tālāk, runādams pār plecu: — Es jau neko. Es darīšu visu, ko vien varēšu. Es taču esmu zvērējis, stādamies amatā. — Tad pacēla balsi un sacīja mierīgi, tikai mazliet skaļāk:

—     Tikai nedomājiet — un neviens mani nepiespiedīs teikt, ka es to daru labprāt. Man ir sieva un divi bērni; kāds labums viņiem būs no manis, ja es ļaušu sevi nogalēt, aizstāvēdams kaut kādu sasodītu, smirdošu nēģeri? — Viņš atkal pacēla balsi, tagad tā vairs nebija mierīga.

—    Un kā es pats varēšu dzīvot, ja ļaušu draņķa gabalu bandai atņemt ieslodzīto, kas atrodas manā apsardzībā? — Viņš apstājās un atgriezās pret viņiem, stāvēdams dažus pakāpienus augstāk, viņa seja atkal bija izmocīta un nikna, balsī skanēja dusmas un sašutums. — Visiem būtu bijis labāk, ja tie puiši būtu pievākuši viņu tūlīt uz vietas, tikko viņu vakar noķēra …

—    Bet viņi to neizdarīja, — tēvocis sacīja. —i Es nedomāju, ka viņi to izdarīs. Un, ja arī mēģinās, tam īstenībā nav nozīmes. Varbūt viņi mēģinās, varbūt ne, un, ja ne, tad viss kārtībā, bet, ja viņi mēģinās, tad mēs darīsim, ko vien varēsim, — jūs un misters Hemptons, un Legits, un mēs visi, — darīsim, kas mums ir jādara un ko vien varēsim. Tā ka mums nav ko uztraukties. Skaidrs?

—    Jā, — cietumsargs atteica. Tad apgriezās un gāja tālāk,iedams atkabināja atslēgu saišķi no jostas zem revolvera un devās pie masīvajām ozolkoka durvīm kāpņu augšgalā (Tās bija pamatīgas durvis, iztēstas no viengabala koka, pāri par divām collām biezas, aizslēgtas ar smagu, modernu piekaramo slēdzeni uz kalta dzelzs stieņa, kas izlaists cauri divām dzelzs cilpām, kuras, tāpat kā masīvās eņģu rozetes, bija roku darbs, izkaltas pirms vairāk nekā simt gadiem tai pašā kalvē viņpus ielas, kur viņš iepriekšējā dienā bija stāvējis; pagājušā vasarā kādudien te ieradās kāds vīrs no pilsētas, arhitekts, kā viņam likās, mazliet līdzīgs tēvocim, bez cepures un kaklasaites, teniskurpēs un apvalkātās vilnas flaneļa biksēs, ar dažām atlikušām pudelēm no veselas kastes šampanieša, mašīnā ar paceļamu jumtu, kura varēja maksāt savus trīstūkstoš dolārus, braukdams cauri pilsētai, pareizāk sakot, iebrauca tieši tajā, nevienu neaizķerdams, uzbrauca uz ietves un ietriecās skatlogā, piedzēries, jautrs, kabatā nepilni piecdesmit centi, bet daudz daždažādu apliecību un čeku pasakņu, pēc kuriem varēja spriest, ka tam kādā Ņujorkas bankā pāri par seštūkstoš dolāriem; tas pieprasīja, lai to liek cietumā, kaut arī policijas priekšnieks un veikala īpašnieks pūlējās to pierunāt, lai iet uz viesnīcu un izguļ dzērumu, un pēc tam izraksta čeku par skatlogu un sienu; galu galā policijas priekšnieks tomēr ielika šo vīru cietumā, kur tas tūlīt aizmiga kā jaunpiedzimušais, mašīnu aizveda uz garāžu, bet otrā dienā cietumsargs zvanīja policijas priekšniekam piecos no rīta, lai nāk un vāc projām šo cilvēku, jo tas uzmodinājis visu māju, sarunādamies no savas kameras ar ieslodzītajiem nēģeriem. Policijas priekšnieks atnāca un lika viņam braukt projām, tad svešais gribēja pievienoties kādai apcietināto grupai, kuru veda bruģēt ielu, bet to neļāva, un arī mašīna jau bija salabota, tomēr svešais negribēja braukt projām un palika to nakti viesnīcā, un trešajā vakarā tēvocis atveda šo cilvēku pie sevis vakariņās un abi ar tēvoci trīs stundas runāja par Eiropu un Parīzi, un Vīni, un viņš ar māti klausījās, tēvs gan bija ar kaut ko aizbildinājies un aizgājis; un pēc tam svešais vēl divas dienas palika te, visu laiku pūlēdamies piedabūt tēvoci un policijas priekšnieku, un Pilsētas domi, un, beidzot, pat Kuratoru padomi, lai atļauj tam nopirkt šīs durvis vai arī, ja viņi tās negrib pārdot, vismaz stieni, cilpas un eņģes.), atslēdza tās un atgrūda vaļā.

Tagad viņi jau bija ārā no cilvēka pasaules, no ļaužu pasaules — ļaužu, kuri strādāja, dzīvoja savās mājās, audzināja bērnus un pūlējās nopelnīt mazliet vairāk naudas, nekā viņiem varbūt pienācās, protams, godīgā ceļā, vai vismaz negrēkojot pret likumu, lai varētu kādu nieku iztērēt izpriecām un kaut cik atlicināt vecumdienām. Jo, tiklīdz ozolkoka durvis atvērās, no turienes it kā plūda, sitās ārā viņam pretī sastāvējusies cilvēku pazemojuma un kauna dvaka — kreozota, izkārnījumu, vēmekļu, nelabojamības, izaicinājuma un nosodījuma smaka — gluži kā kaut kas taustāms, ko viņi pārvarēja ar savu ķermeņu spēku, kāpdami augšā pa pēdējiem kāpieniem un ieiedami gaitenī, kurš īstenībā bija daļa no lielas telpas, aploka, atdalīta no tās ar stiepļu pinuma nožogojumu kā vistu būris vai suņa būda; lielajā telpā rindā pie tālākās sienas uz lāviņām gulēja pieci nēģeri — nekustīgi, aizvērtām acīm, bet nekrāca, nebija dzirdama ne skaņa, viņi gulēja vienīgās apputējušās spuldzes blāvajā gaismā klusi, mierīgi un ķārtīgi — gluži kā iebalzamēti miroņi; cietumsargs atkal apstājās, ieķērās ar rokām stiepļu pinumā un nikni blenza uz nekustīgajiem stāviem.

—   Paskatieties uz viņieml — cietumsargs sacīja pārlieku skaļā, spalgā, gandrīz vai histēriskā balsī. — Rāmi kā jēriņi, sasodītie, bet neviens no viņiem nav aizmidzis. Un es viņus arī nevainoju, jo satracinātu balto cilvēku pūlis var ielauzties te pašā pusnaktī ar revolveriem un benzīna kannām. Iesim, — viņš sacīja, apgriezās un gāja tālāk. Turpat blakus stiepļu pinumā bija durvis, nevis aizslēgtas, bet aizbultētas ar aizbīdni, kā parasti aizšauj suņa būdu vai labības klēti, bet cietumsargs pagāja tām garām.

—    Jūs viņu kamerā ielikāt, vai? — tēvocis sacīja.

—   Hemptons pavēlēja, — cietumsargs atteica pār plecu. — Es nezinu, ja tagad atvedīs kādu balto ieslodzīto, ko viņš par to visu domās, viņam liksies, ka šeit labi izgulēties var tikai tad, ja esi kādu nogalinājis. Segas no lāviņas es tomēr noņēmu.

—    Varbūt tāpēc, ka viņš šeit nebūs pārāk ilgi un gulēt nemaz nevajadzēs? — tēvocis sacīja.

—    Ha-hā, — cietumsargs pasmējās saspringti, spalgi un skarbi, bez prieka. — Ha-ha-hā!

Un, iedams līdzi savam tēvocim, viņš domāja, ka no visa, ko cilvēks dara, slepkavībai visvairāk nepieciešama nošķirtība; ka cilvēks izmanto gandrīz visas iespējas, lai nodrošinātu sev nošķirtību dabisko vajadzību nokārtošanai vai mīlas aktam, bet neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā, kad jāpanāk tāda nošķirtība, lai atņemtu cilvē

kam dzīvību, pat izdarīs vēl vienu slepkavību, taču neviens cits nodarījums viņam neatņem šo nošķirtību tik galīgi un nelabojami kā slepkavība; atkal durvis, šoreiz modernas, no tērauda stieņiem, ar iekajamo slēdzeni sieviešu rokassomiņas lielumā, cietumsargs atslēdza tās ar citu atslēgu no sava saišķa, tūlīt apgriezās un aizgāja strauji, gandrīz skriešus, soļi aizskanēja pa gaiteni, līdz tos noslāpēja ozolkoka durvis kāpņu galā, un aiz durvīm kamera, tāpat apgaismota ar vienu vienīgu blāvu, apputējušu, mušu noraibinātu spuldzi stiepļu sietiņā pie pašiem griestiem, tikai mazliet lielāka par slotu noliktavu, īstenībā tieši tik plata, ka tajā varēja novietot divas lāviņas pie sienas, vienu virs otras, un no abām bija noņemtas ne tikai segas, bet arī matrači, un viss, ko viņš redzēja, kopā ar tēvoci iedams iekšā, bija tas, kas pats pirmais kritis viņam acīs: cepure un melnā jaka, glīti pakārtas uz sienā iedzītas naglas; un vēlāk viņš atcerējās, kā nodomājis, elpai aizraujoties atvieglojuma sajūtā, — tie jau aizvākuši viņu. Viņa vairs nav. Par vēlu. Viss jau cauri. Jo viņš pats nezināja, ko bija sagatavojies ieraudzīt, tikai ne to: rūpīgi izklātas avīzes glīti nosedza apakšējās lāviņas kailās atsperes, tikpat rūpīgi bija apklāta augšējā lāviņa, lai gaisma nespīdētu acīs, un pats Lūkass gulēja uz izklātajām avīzēm — aizmidzis, uz muguras, zem galvas spilvena vietā palicis vienu no saviem zābakiem, rokas uz krūtīm sakrustojis, gulēja pavisam mierīgi, labāk izsakoties, tik mierīgi, kā veci cilvēki guļ, mute bija vaļā, un Lūkass elpoja īsiem, sekliem, saraustītiem vilcieniem; un viņš stāvēja, gandrīz neciešamu dusmu, pat mežonīga niknuma pārņemts, un skatījās uz šo seju, kura pirmo reizi, kaut arī tikai uz mirkli palikusi neaizsargāta, atklāja Lūkasa īsto vecumu, uz ļenganajām, mezglainajām veca vīra rokām, kuras vēl tikai vakar ielaidušas lodi mugurā otrai cilvēcīgai būtnei un tagad mierīgi un rāmi atdusējās tam uz krūtīm, uz vecmodīgā, baltā, cietinātā krekla bez apkakles, kas pie kakla aizpogāts ar apsūbējušu vara pogu, līdzīgu bultai un gandrīz tik lielu kā mazas čūskiņas galva, un domāja: viņš galu galā tomēr ir tikai melnādainais ar visu savu taisno degunu un lielo stūrgalvību, un zelta pulksteņķēdi, un ar to, ka neatzīst nekādus misterus, kaut arī dažkārt lieto šādu uzrunu. Tikai melnais spēj nogalināt cilvēku, pie tam vēl ar lodi mugurā, un pēc tam gulēt kā jaunpiedzi

mis bērns, tiklīdz radusies piemērota vieta, kur atlaisties; viņš vēl arvien skatījās, kad Lūkass nesakustējies aiztaisīja muti, plakstiņi atvērās, acis kādu mirkli stingi lūkojās uz augšu, tad, galvai nemaz nepakustoties, acu āboli virzījās sānis, līdz beidzot Lūkass raudzījās tieši uz tēvoci, tomēr nekustējās, tikai gulēja un skatījās.

—    Nur vecais, — tēvocis sacīja. — Tu gan esi izstrādājis velns zina ko. — Tad Lūkass sakustējās. Ar pūlēm pierausās sēdus un nolaida kājas pāri lāviņas malai, tad aptvēra vienu ar abām rokām ap ceļgalu un purināja to un šūpoja uz visām pusēm kā nosēdušos vārtiņus, ko nevar atvērt vai aizvērt, stenēdams un krekstēdams — ne jau pārāk atklāti un nekautri, un skaļi, bet omulīgi, kā sten un krekst veci cilvēki, ko moka ieilgušas, ne pārāk neciešamas kaulu sāpes, jau tik pierastas un pazīstamas, ka tās vairs neuzskata par sāpēm, un, ja viņus kādreiz no tām izārstētu, tad viņi justos kā aplaupīti, kaut ko dārgu zaudējuši; viņš klausījās un skatījās, vēl arvien dusmodamies un tagad arī urīnīdamies par slepkavu, kam draud ne tikai karātavas, bet arī nolinčošana, taču tas ne tikai mierīgi vaid par savu stīvo muguru, bet piedevām • vēl dara to tā, it kā tam būtu lemts vēl ilgus mūža gadus, straujāk sakustoties, just šo veco, pazīstamo sāpi.

—    Tā izskatās, — Lūkass sacīja. — Tāpēc jau es sūtīju jums pakaļ. Ko jūs tagad ar mani darīsiet?

—    Es? — tēvocis sacīja. — Neko. Es neesmu Gaurijs. Es pat neesmu no Ceturtā iecirkņa.

Atkal ar pūlēm noliecies, Lūkass paskatījās zem kājām, tad pasniedzās zem lāviņas un izvilka otru kurpi, tad atkal apsēdās un sāka lēni un neveikli griezties, lai paskatītos sev aiz muguras, bet tēvocis pasniecās, paņēma no lāviņas kurpi un nometa to līdzās otrai. Tomēr Lūkass neāva tās kājās. Tikai sēdēja nekustīgi, rokas uz ceļiem salicis, un mirkšķināja acis. Tad atmeta ar roku, it kā viņam nebūtu nekādas daļas gar Gaurijiem, pūli, atriebību, gar to, ka viņam draud nāve uguns liesmās, un gar visu pārējo.

—      Par to es uztraukšos, kad viņi jau būs te, — viņš •sacīja. — Es runāju par likumu. Vai tad jūs neesat apgabala advokāts?

—    A-ā! — tēvocis sacīja. —: Apgabala prokurors liks tevi pakārt vai ieslodzīt cietumā, nevis es.

Lūkass vēl arvien mirkšķināja acis, ne strauji, bet visu laiku nepārtraukti. Viņš vēroja Lūkasu. Un pēkšņi pamanīja, ka Lūkass nemaz neskatās uz tēvoci un, kā redzams, jau labu brīdi.

—   Saprotu, — Lūkass sacīja. — Tad jūs varat uzņemties manu prāvu.

—   Tavu prāvu? Aizstāvēt tevi tiesā?

—   Es jums samaksāšu, — Lūkass sacīja. — Par to jums nav ko uztraukties.

—   Es neaizstāvu slepkavas, kas šauj cilvēkam mugurā, — tēvocis sacīja.

Atkal Lūkass atmeta ar tumšo, mezglaino roku.

—    Nedomāsim par tiesu! Tik tālu vēl neesam nonākuši. — Un tad viņš ieraudzīja, ka Lūkass skatās uz tēvoci, galvu nodūris, no sirmo, kuplo uzacu apakšas vēro tēvoci ar neatlaidīgu, pētīgu, neizprotamu skatienu. Tad Lūkass sacīja: — Es gribu nolīgt kādu… •— un apklusa. Un viņš, vērodams Lūkasu, atcerējās kādu vecu dāmu, tagad jau mirušu, vecu meitu, viņu kaimiņieni, kura valkāja krāsotu parūku un vienmēr turēja pieliekamajā uz plaukta lielu bjodu mājās ceptu tējas maizīšu visiem tās ielas bērniem, un reiz vasarā (viņam toreiz bija gadi septiņi astoņi, ne vairāk) viņa iemācīja tiem visiem spēlēt piecsimt: karstos vasaras rītos visi sēdēja pie kāršu galda viņas sānu balkonā aiz aizkariem un viņa, saslapinājusi pirkstus, paņēma vienu kārti no tām, ko turēja rokā, un nolika uz galda, izlaižot to, protams, no rokas, tomēr roka palika turpat līdzās kārtij uz galda, kamēr nākošais spēlētājs nenodeva ar kādu kustību, žestu, prieka un līksmes izpausmi vai vienkārši ar straujākiem elpas vilcieniem, neatklāja savu iespēju nosist viņas kārti, apspēlēt viņu, un tad viņa steigšus sacīja: «Pagaidi. Es izspēlēju nepareizu kārti,» paņēma kārti, ielika otrā rokā pie pārējām un izspēlēja citu. Tieši tā Lūkass pašlaik rīkojās. Viņš jau pirms tam bija sēdējis mierīgi, bet tagad bija pilnīgi nekustīgs. Likās, pat neelpoja.

—   Nolīgt kādu? —tēvocis sacīja. — Tev jau ir advokāts. Es biju uzņēmies tevi aizstāvēt jau pirms tam, kad nācu šurp. Es tev pateikšu, kā rīkoties, kad būsi man izstāstījis, kas noticis.

—   Nē, 1 — Lūkass sacīja. — Es gribu nolīgt kādu. Tam nemaz nav jābūt advokātam.

Tagad tēvocis savukārt neizpratnē raudzījās uz Lūkasu.

—    Kas tad viņam jādara?

Viņš vēroja tos abus. Tā vairs nebija bērnudienu spēle piecsimt bez likmēm. Drīzāk pokers, ko viņš kādreiz bija redzējis.

—           Vai jūs uzņematies izdarīt to —i jā vai ne? — Lūkass sacīja.

—           Tātad tu neteiksi man, kas jādara, kamēr es nebūšu apņēmies to izdarīt? — tēvocis sacīja. — Labi, — tēvocis sacīja. —• Tad es pateikšu, kas tev jāizdara. Kas tad īsti vakar tur notika?

—    Tātad jūs negribat uzņemties, — Lūkass sacīja.

—  Jūs neesat sacījis ne «jā», ne «nē».

—           Nē! — tēvocis atteica skarbi, pārāk skaļi un tūlīt attapās, taču jau runāja tālāk, nepaspējis apvaldīt balsi, lai tā būtu mierīga, kaut arī aizturēta niknuma pilna.

—    Tāpēc ka tu nevari dot nevienam nekādu uzdevumu. Tu esi cietumā, un tikai dieva žēlastība var paglābt tevi, lai tie sasodītie Gauriji neizrauj tevi no šejienes un nepakar pie pirmā laternas staba. Kāpēc viņi vispār pieļāva tevi pārvest uz pilsētu, to es līdz šim brīdim nesaprotu…

—    Lai tas paliek, — Lūkass sacīja. — Man vajag…

—           Lai paliek! — tēvocis sacīja. — Saki Gaurijiem, lai tas paliek, kad viņi šonakt ielauzīsies te. Saki Ceturtajam iecirknim, lai aizmirst to… — Viņš apklusa. Un ar redzamu piepūli atkal apvaldīja balsi līdz agrākajai niknuma pilnajai iecietībai. Dziļi ievilka elpu un tūlīt izelpoja. — Runā! Izstāsti skaidri, kas vakar notika!

Vēl bridi Lūkass neatbildēja, sēdēja uz lāviņas, rokas uz ceļiem salicis, nepakļāvīgs un mierīgs, vairs neskatīdamies uz tēvoci, un lūpas tikko manāmi kustējās, it kā viņš kaut ko izgaršotu. Un tad sacīja:

—           Viņi bija divi — kompanjoni kokzāģētavā. Tas ir, viņi pirka kokus, ko zāģētavā apstrādāja.

—    Kas viņi ir? — tēvocis sacīja.

—    Vinsons Gaurijs bija viens no viņiem.

Tēvocis ilgi un cieši raudzījās Lūkasā. Bet viņa balss tagad bija pavisam mierīga.

—           Lūkas, — viņš sacīja, — vai tev nekad nav ienācis prātā, ka tu tagad nesēdētu šeit, ja, uzrunādams baltos ar «mister», būtu patiešām jutis cieņu pret viņiem?

—    Tad laikam tagad man tas jāsāk, — Lūkass sacīja.

—   Tad es teikšu «mister» tiem, kas mani vilks projām no šejienes un kurs man apakšā uguni.

— Nekas tev nenotiks līdz tiesas dienai, — tēvocis sacīja. — Vai tad tu nezini, ka pat Ceturtais iecirknis neatļaujas patvaļīgu rīcību ar misteru Hemptonu — vismaz ne šeit, pilsētā?

—    Šerifs Hemptons pašlaik guļ mājās, savā gultā.

— Bet misters Vils Legits sēž lejā ar šauteni.

— Nepazīstu tāda Vila Legita.

—   Briežu mednieka? Kurš trāpa skrejošam trusim ar savu vecum veco skroteni?

—   Ha! — Lūkass sacīja. — Gauriji nav brieži. Tie varētu būt pumas vai panteras, tikai ne brieži.

— Labi, — tēvocis sacīja. — Tad es palikšu šeit, ja tu tā jūties drošāk. Nu, stāsti tālāk! Vinsons Gaurijs kopā ar kādu citu iepirka kokus. Kas ir tas otrs?

—    Vinsons Gaurijs ir vienīgais zināmais pagaidām.

—    Un par viņu kļuva zināms tikai tad, kad viņš tika nogalināts gaišā dienas laikā ar šāvienu mugurā, — tēvocis sacīja. — Nu, var jau arī tā. Labi, — tēvocis sacīja. — Kas bija tas otrs?

Lūkass neatbildēja. Nepakustējās, varbūt nemaz nebija dzirdējis, sēdēja mierīgs un nevērīgs, īstenībā arī neko negaidot, tikai sēdēja, un tēvocis vēroja viņu. Tad tēvocis sacīja:

—    Nu labi. Ko tad viņi darīja ar kokiem?

»— Sakrāva turpat zāģētavas pagalmā, taisījās visu uzreiz pārdot, kad būs sazāģēti. Bet tas otrs veda projām naktī, atbrauca, kad jau bija pavisam satumsis, ar smago mašīnu, piekrāva un prom uz Glazgovu vai Holimauntu, pārdeva un naudu iebāza savā kabatā.

—    Kā tu zini?

—    Es viņu redzēju. Izsekoju. —r Viņš nemaz nešaubījās, ka Lūkass stāsta patiesību, tāpēc ka viņš atcerējās Ifreimu, Parelijas tēvu, vecu vīru, atraitni, kurš augām dienām snauduļoja šūpuļkrēslā — vasarā uz balkona, ziemā pie kamīna —, bet naktīs staigāja pa ceļiem, ne jau kaut kur iedams, tikai tāpat bez mērķa klaiņoja, dažreiz piecas sešas jūdzes no pilsētas aizklīda un rītausmā atgriezās, un atkal visu dienu pavadīja šūpuļkrēslā pussnaudā, pusnomodā.

— Labi, —tēvocis sacīja. — Un tālāk?

—   Tas ir viss, — Lūkass sacīja. — Tā viņš zaga pa kravai kokmateriālu gandrīz vai katru nakti.

Tēvocis nenovērsdamies lūkojās Lūkasā varbūt desmit sekundes. Tad sacīja rāmā, gandrīz vai klusinātā izbrīnā:

—    Un tu paņēmi revolveri un gāji nodibināt kārtību. Tu, melnais, paņēmi revolveri un gāji novērst ļaunumu, ko viens baltais nodarījis otram. Ko tu cerēji panākt? Ko gan tu varēji cerēt?

—    Lai tas paliek, Lūkass sacīja. — Es gribu. ?»

—    Tu gāji uz veikalu, — tēvocis sacīja, — tā sagadījās, ka Vinsonu Gauriju tu satiki vispirms, sekoji viņam mežā un izstāstīji, ka kompanjons viņu apzog, viņš, protams, tevi izlamāja un nosauca par meli, gluži dabiski, neko citu viņš nevarēja darīt, kaut vai tu būtu taisnību sacījis; varbūt viņš pat tev iesita, notrieca no kājām un gāja projām, un tad tu iešāvi viņam mugurā .

—Neviens mani nekad nav notriecis no kājām, — Lūkass sacīja.

—    Jo ļaunāk, — tēvocis sacīja. — Jo ļaunāk tev. Tad tā nav pat aizstāvēšanās. Tu gluži vienkārši iešāvi viņam mugurā. Un tad stāvēji pie viņa, iebāzis kabatā revolveri, no kura tikko biji šāvis, un ļāvies, lai baltie nāk un tevi saņem ciet. Un, nebijis tā vecā, sažuvušā reimatiķa policista, kurš, pirmkārt, tur gadījās gluži nejauši un kuram, otrkārt, gar tevi nebija daļas, jo viņa uzdevums ir izsniegt tiesas pavēstes un pavadīt ieslodzītos, saņemot dolāru par katru cietumnieku, kuram pietika drosmes pasargāt tevi no tā sasodītā Ceturtā iecirkņa astoņpadsmit stundas, kamēr Houps Hemptons uzskatīja par iespējamu vai atcerējās, vai attapās aizvest tevi uz cietumu, — ja viņš tevi nebūtu pasargājis pret vesela apvidus ļaudīm, tik daudziem, ka tu ar visiem saviem draugiem tik daudz nevarētu savākt kopā ne simt gados …

—    Man nav draugu, — Lūkass sacīja cieti, nelokāmi un lepni un vēl kaut ko piebilda, bet tēvocis jau bija sācis runāt:

—    Patiešām nav, tev taisnība. Un, ja ari būtu bijuši, tad tavs šāviens arī viņus būtu aiztriecis uz viņpasauli…; Ko? — tēvocis attapās. — Ko tu teici?

—    Es teicu, ka pats par visu maksāju, — Lūkass sacīja.

—    Kā tad, — tēvocis sacīja. — Tu neizmanto draugus, tu maksā skaidrā. Jā. Kā tad. Tagad klausies, ko es tev teikšu! Rīt sanāks iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie. Viņi izvirzīs pret tevi apsūdzību. Tad, ja gribi, es izkārtošu, lai Hemptons pārved tevi uz Motstaunu vai pat kaut kur vēl tālāk līdz tiesas sēdei nākamajā mēnesī. Tad tu atzīsi sevi par vainīgu; es pierunāšu apgabala prokuroru, lai tev to atļauj, jo tu jau esi vecs vīrs un līdz šim tev nekas tāds nav gadījies; tas ir, saskaņā ar datiem, kas būs zināmi tiesnesim un apgabala prokuroram, jo viņi dzīvo tālāk nekā piecdesmit jūdzes no Joknepatofas apgabala. Tad viņi tevi nepakārs, bet aizsūtīs uz cietumu; iespējams, ka pirmstermiņa atbrīvojumu tu nepiedzīvosi, bet vismaz Gauriji tev tur netiks klāt. Vai gribi, lai es šonakt palieku te, pie tevis?

—    Labāk ne, — Lūkass sacīja. — Viņi man vakarnakt nemaz neļāva gulēt, es tagad lūkošu aizmigt. Ja jūs paliksiet šeit, tad runāsiet līdz rītam.

—   Pareizi, — tēvocis sacīja skarbi, tad viņam: — Iesim! — Un jau virzījās uz durvīm. Tad tēvocis apstājās. — Vai tev kaut ko nevajag?

—; Jūs varētu atsūtīt man druscīt tabakas, — Lūkass sacīja. — Ja tikai tie Gauriji ļaus man uzsmēķēt.

—    Rīt, — tēvocis sacīja. — Citādi tu arī šonakt nedabūsi izgulēties. — Un gāja projām, un viņš sekoja, tēvocis palaida viņu pa priekšu, un, izgājis pa durvīm, viņš pakāpās sānis un skatījās atpakaļ kamerā, līdz tēvocis iznāca un aizcirta ciet durvis, un smagais tērauda stienis dobji nožvarkstēja tērauda gropēs ar neapstrīdamas pabeigtības skaņu, līdzīgu tai pēdējai liktenīgajai atbalsij kosmosā, kad, kā tēvocis reiz teica, cilvēka radītās mašīnas galu galā iznīcinājušas viņu pašu, izdzēsušas no zemes virsas un, pamestas savā vaļā, bez priekštečiem, nevajadzīgas, jo nekā vairs nav ko postīt, svinīgā beigu ainā aizcērt pēdējās — ar karborundu izstrādātās durvis, kuru slēdzene nav iedarbināma ar pulksteņa mehānismu, bet atsaucas vienīgi mūžības pēdējam triecienam; tēvocis jau gāja tālāk, soļiem atbalsojoties gaitenī, tad atskanēja sīki rībieni ar pirkstu kauliņiem pa ozola durvīm, kamēr viņš un Lūkass vēl arvien lūkojās viens otrā caur tērauda režģi, Lūkass, nostājies kameras vidū zem spuldzes, skatījās viņā ar tādu sejas izteiksmi, ka viņam vienubrīd pat likās, it kā tas būtu kaut ko sacījis. Tomēr ne, Lūkass nebija bildis ne zilbes, tikai raudzījās viņā ar mēmu, pacietīgu uzstājību, līdz beidzot uz kāpnēm atskanēja cietumsarga soļi — arvien tuvāk un tuvāk un griezīgi nožvarkstēja aizšaujamais stienis.

Cietumsargs atkal aizslēdza durvis, un viņi pagāja garām Legitam, kas tāpat ar humora lapu rokā sēdēja krēslā līdzās šautenei iepretī vaļējām durvīm, tad ārā, pa taciņu uz vārtiem, uz ielas, viņš gāja aizmugurē, un, kad tēvocis, izgājis pa vārtiem, nogriezās uz mājas pusi, viņš apstājās, domādams: nēģeris, slepkava, kurš nošauj balto cilvēku un nemaz nenožēlo. Viņš sacīja:

—    Man liekas, es te kaut kur Laukumā varētu sameklēt Skītu Magauenu. Viņam ir drogu veikala atslēga. Aiznesīšu Lūkasam mazliet tabakas jau šovakar. — Tēvocis apstājās.

—    Aiznesīsi rīt, — tēvocis sacīja.

—    Jā, — viņš teica, juzdams tēvoča ciešo skatienu, pat nedomādams, ko darīt, ja tēvocis teiks «nē», īstenībā neko negaidīdams, tikai stāvēdams līdzās.

—    Labi, — tēvocis sacīja. — Nepaliec pārāk ilgi. —1 Tagad viņš varēja iet. Tomēr negāja.

—    Man liekas, jūs sacījāt, ka šonakt nekas nenotiks.

s — Es ari tagad domāju, ka nenotiks, — tēvocis sacīja.

; — Bet droši zināt jau nevar. Tādi cilvēki kā Gauriji nepiešķir visai lielu nozīmi nāvei, tam, ka cilvēks nomirst. Bet viņiem ir svarīgi, kas ir mirušais un kādā nāvē tas miris, it īpaši, ja tas ir kāds no viņējiem. Ja tu dabūsi tabaku, iedod Tabsam, lai uznes augšā viņam, un nāc mājās.

Šoreiz viņam pat nevajadzēja sacīt «jā», tēvocis tūl't apgriezās un aizgāja, tad arī viņš apgriezās un devās uz Laukumu, gāja tik ilgi, līdz noklusa tēvoča soļi, tad stavēja, kamēr tēvoča melnais siluets pārvērtās baltā linaudekla uzvalka spīdumā un tūlīt izgaisa aiz gaismas loka, ko meta pēdējā laterna; un, ja viņš būtu gājis mājās un sēdies Draiskulim mugurā, tiklīdz šorīt ieraudzīja šerifa mašīnu, tagad viņš jau būtu astoņu stundu jājiena attālumā, gandrīz četrdesmit jūdžu, — tad viņš apgriezās un gāja atpakaļ uz vārtiem, Legita acis vēroja viņu, jau pazina pāri humora lappusei, iekams viņš bija nonācis pie vārtiem, un, ja viņš tagad ietu tikai taisni uz priekšu, viņš varētu iziet ārā uz ieliņas aiz žoga, pāri tai uz mājām un apseglot Draiskuli, un izjāt ārā pa ganību vārtiem, un pamest aiz muguras Džefersonu un melnādainos slepkavas, un visu, un ļaut Draiskulim, lai auļo, cik ātri grib un cik tālu grib, un, kad būs galīgi nodzīts un sāks iet soļos, tad arī tikai ar asti pret Džefersonu un melnajiem slepkavām; iekšā pa vārtiem, pa taciņu, cauri balkonam, un atkal cietumsargs steigšus iznāca pa durvīm labajā pusē, un viņa seja jau pauda nevaldāmas dusmas.

—    Atkal, — cietumsargs sacīja. — Vai jums reiz nebūs gana?

—    Es kaut ko aizmirsu, — viņš sacīja.

—    Lai paliek līdz rītam, — cietumsargs sacīja.

— Labāk lai paņem tūlīt, — Legits sacīja, kā parasti, mierīgi un gausi. — Ja paliks līdz rītam, var vēl samīdīt.

Cietumsargs apgriezās, viņi atkal devās augšā pa kāpnēm, atkal cietumsargs atslēdza stieni pāri ozola durvīm.

—    Nepūlieties slēgt otras durvis, —viņš sacīja. —; Es varu caur režģi. — Un viņš negaidīja, durvis viņam aiz muguras aizvērās, viņš dzirdēja, ka stienis iekrīt skavā, kad vajadzēs, viņš tikai pieklauvēs, cietumsarga soļi attālinājās lejā pa kāpnēm, bet arī tad pietiks, ja viņš skaļi pasauks un padauzīs pa grīdu, Legits katrā ziņā dzirdēs, un viņš domāja: varbūt viņš man atgādinās par to nolādēto ēdienu — salātiem un gaļu vai varbūt pateiks man — es esmu viss, kas viņam ir, viss, kas viņam palicis, un pietiks ar to; viņš gāja ātri, klāt arī dzelzs durvis, un Lūkass nebija izkustējies no vietas, vēl tāpat stāvēja kameras vidū zem spuldzes un skatījās uz durvīm, kad viņš piegāja un apstājās, un sacīja daudz skarbāk, nekā viņa tēvocis jebkad bija runājis:

—    Nu, ko jūs gribat, lai es izdaru?

—    Aiziet un paskatīties uz viņu, — Lūkass sacīja.

—    Uz kurieni iet un uz ko skatīties? — viņš sacīja. Taču jau skaidri zināja. Viņam šķita, ka viņš visu laiku zinājis, ka tā būs, un viņš gandrīz vai atviegloti nodomāja — un tas ir viss,tai pašā laikā pusneapzināti iekliegdamies sašutumā un pārsteigumā: — Es? Es? — Bija tā, it kā cilvēks no kaut kā baidījies, sargājies un vairījies gadiem ilgi, kā likās, jau visu mūžu, un tad, par spīti visam, tas notiek, bet galu galā tā ir tikai sāpe, tikai nosmeldz, un viss jau pāri, viss beidzies, viss kārtībā.

—    Es jums samaksāšu, — Lūkass sacīja.

Viņš neklausījās, nedzirdēja pat savu balsi, kurā skanēja sašutums, pārsteigums, neticība. — Es lai ietu un raktu vaļā to kapu? —Viņš pat vairs nedomāja: tad redz, ko man maksās viens šķīvis gaļas ar salātiem. Viņš bija ticis tam pāri jau sen, kad kaut kas — vienalga, kas tas bija, — aizturēja viņu šeit pirms piecām minūtēm un viņš, pagriezies atpakaļ, skatījās pāri milzīgai, gandrīz nepārvaramai aizai starp viņu un veco nēģeri slepkavu un redzēja, dzirdēja Lūkasu sakām kaut ko viņam nevis tāpēc, kas tas bija viņš, Čārlzs Melisons, jaunākais, ne arī tāpēc, ka viņš bija ēdis Lūkasa ēdienu un sildījies pie viņa kamīna, bet tāpēc, ka viņš vienīgais no visiem baltajiem cilvēkiem, ar kuriem Lūkasam būtu izdevība runāt laikā starp šo mirkli un to, kad viņu varbūt virvē izvilks ārā no kameras un lejā pa kāpnēm, viņš vienīgais dzirdētu viņa acu mēmo, bezcerīgo neatlaidību. Viņš sacīja:

—    Nāciet šurp! — Lūkass pienāca un satvēra abām rokām durvju režģus kā bērns, kas stāv savā sētiņā. Viņš neatcerējās, ka arī pats tā izdarījis, bet, palūkojies uz leju, redzēja arī savas rokas turam divus stieņus, divi roku pāri, melnās un baltās, sažņauguši stieņus, un virs tām viņi abi — viens pretī otram. — Nu labi, viņš sacīja. — Kāpēc?

—   Aizejiet un paskatieties uz viņu, — Lūkass sacīja. — Ja būs jau par vēlu, kad jūs atgriezīsieties, es jums tūlīt parakstīšu papīru, ka esmu jums parādā, cik nu jūs domājat, tas ir vērts.

Taču viņš vēl" arvien neklausījās, viņš jau to zināja, tikai pats sev: Tas nozīmē septiņpadsmit jūdzes pa tumsu…

—    Deviņas, — Lūkass sacīja. —: Gauriji apbedī pie Kaledonijas kapelas. Pirmais pagrieziens pa labi kalnos, tūlīt aiz tilta pāri Devītās jūdzes attekai. Jūs varat aizbraukt līdz turienei pusstundā ar sava tēvoča automobili.

—    … un risks, ka Gauriji var mani pamanīt, kad rakšu vajā kapu. Man jāzina, kāpēc. Es pat nezinu, kas man tur jāmeklē. Kāpēc?

—    Man ir četrdesmit pirmā kalibra kolts, — Lūkass sacīja. Tā arī bija, vienīgais, ko viņš līdz šim skaidri nezināja, bija kalibrs: labs ierocis, pilnīgā kārtībā, lieliski uzturēts, taču tikpat arhaisks, dīvains un unikāls kā zelta zobu bakstāmais, droši vien (neapšaubāmi) tas bijis vecā Kerazersa Makāslina lepnums pirms pusgadsimta.

—    Labi, — viņš sacīja. — Un tad?

Viņš nav nošauts ar četrdesmit pirmā kalibra koltu.

—    Ar ko tad viņš nošauts?

Bet uz to Lūkass neatbildēja, vienīgi stāvēja savā pusē dzelzs durvīm, ar rokām aptvēris divus stieņus, pilnīgi nekustīgs, tikai elpa gandrīz nemanāmi cilāja krūtis. Viņš arī nebija gaidījis, ka Lūkass atbildēs, viņš zināja, ka

Lūkass nekad uz tādu jautājumu neatbildēs, neko neteiks, ne vārda nebildis nevienam baltajam cilvēkam, un zināja, kāpēc, zināja, kāpēc Lūkass nogaidījis, lai pateiktu par revolveri viņam, zēnam, bet nestāstīja ne tēvocim, ne šerifam, kuri bija tieši tie, kam vajadzētu atrakt kapu un apskatīt līķi; viņš bija pārsteigts, ka Lūkass gandrīz vai gribējis stāstīt to tēvocim, un no jauna pārliecinājās par šo apbrīnojamo tēvoča īpašību, kas lika cilvēkiem stāstīt viņam to, ko tie nevienam citam nebūtu stāstījuši, pat vedināja nēģerus stāstīt viņam to, par ko runāt ar baltajiem liedza viņu iedaba; viņš atcerējās veco īfreimu un atgadījumu ar savas mātes gredzenu vasarā pirms pieciem gadiem — lētu nieciņu ar mākslīgu dārgakmeni; patiesībā tādi gredzeni bija divi, pilnīgi vienādi, māte un viņas istabas biedrene Svītbraieras koledžā Virdžīnijā bija tos nopirkušas par ietaupījumiem no kabatas naudas, apmainījušās un apņēmušās valkāt līdz kapa malai, kā jaunas meitenes mēdz rīkoties; šī istabas biedrene tagad dzīvoja Kalifornijā, viņas meita jau mācījās Svītbraieras koledžā, ar māti viņas nebija tikušās jau gadiem ilgi un, iespējams, nekad vairs arī nesatiksies, tomēr gredzenu māte vēl arvien glabāja; tad kādudien tas pazuda; viņš atcerējās, ka reizēm pamodies naktī un redzējis apakšējā stāvā gaismu degam, un sapratis, ka māte vēl arvien meklē gredzentiņu; vecais Ifreims visu laiku sēdējis savā pašdarinātajā šūpuļkrēslā Parelijas balkonā, un tad kādudien Ifreims pateicis viņam, ka par pusdolāru sameklēšot gredzenu, viņš iedevis īfreimam pusdolāru un tai pašā dienā aizbraucis uz skautu nometni, un, kad pēc nedēļas atgriezies, tad ieraudzījis, ka māte virtuvē uz galda izklājusi avīzes, izbērusi uz tām no māla poda kukurūzas miltus un abas ar Pareliju iztausta miltus ar dakšiņām, un tad pirmo reizi tajā nedēļā viņš atcerējās gredzenu un devās uz Parelijas māju, kur Ifreims sēdēja krēslā uz balkona, un Ifreims sacīja: «Tas ir zem cūku siles tava tētiņa fermā,» — Ifreimam nemaz nevajadzēja stāstīt, kā viņš to uzzinājis, jo viņš pats jau bija atcerējies: misis Daunsa, veca baltā sieviete, kura dzīvoja viena pašā pilsētas malā nēģeru apmetnē, mazā netīrā būdelē, kur smirdēja kā lapsu migā, un nēģeri tur gāja iekšā un ārā augu dienu un, bez šaubām, arī gandrīz vai visu nakti; šī sieviete (to viņš uzzināja nevis no Parelijas, kura vienmēr aizbildinājās, ka nekā nezinot, vai arī viņai nekad nebija laika par to runāt, bet no Eleka

Sāndera) ne tikai zīlēja nākotni un ārstēja noburtos, bet arī uzmeklēja pazudušas mantas; tad tur bija aizgājis pusdolārs, un viņš uzreiz nešaubīgi noticēja, ka gredzens atrasts, un vairs par to nedomāja — ne tajā mirklī, ne arī vēlāk, un pavisam kaut kas cits, ne tik svarīgs, tomēr kaut kā saistīts ar to, urdīja viņa ziņkāri un lika pajautāt Ifreimam: «Tu jau visu nedēļu zināji, kur tas ir; kāpēc tu viņiem nepateici?» Un Ifreims brītiņu noraudzījās viņā, mierīgi un vienmērīgi šūpodamies krēslā un sūkdams apdzisušo, pelniem pilno pīpi, pukšķinādams kā mazs, dusulīgs motoriņš līdzi katram krēsla vēzienam: «Varēju jau pateikt tavai mātei. Tikpat, viņai vajadzētu kāda palīga. Tāpēc es gaidīju tevi. Bērniem un sievietēm galvas nav tik pilnas ar visu ko. Viņi spēj klausīties. Bet pusmūža vīrieši, kā tavs tēvs un tēvocis, tie nespēj klausīties. Tiem nav laika. Pārāk aizņemti vienumēr. Paturi to prātā, kādreiz tev tas var noderēt. Ja tev kādreiz ievajadzēsies izdarīt kaut ko tādu neparastu, netērē velti laiku, meklēdams palīdzību pie vīriešiem, labāk uztici to sievietēm vai bērniem.» Un viņš atcerējās, kā sadusmojās, nē, drīzāk sašuta tēvs, cik nikni noliedza tādas spējas, pat uzskatīja to visu par morāles principu graušanu, un pat viņa tēvocis, kurš līdz šim tikpat viegli kā viņš bija spējis ticēt parādībām, ko visi citi pieaugušie apšaubīja tikai tāpēc, ka tām trūka droša pamata, — kad māte nopietni un stūrgalvīgi posās braukt uz fermu, kur nebija vairāk nekā gadu bijusi un arī tēvs pēdējo reizi bijis vairākus mēnešus pirms gredzena pazušanas, — pat tēvocis atteicās vest māti uz turieni ar mašīnu, un tēvs nolīga kādu no garāžas, un tas aizveda viņu uz fermu, kur ar priekšstrādnieka palīdzību viņa sameklēja zem cūku barojamās siles gredzenu. Taču tagad bija runa nevis par nieka gredzentiņu, ar ko pirms divdesmit gadiem apmainījušās divas jaunas meitenes, bet par apkaunojošu varmācīgu nāvi, kas draud cilvēkam nevis tāpēc, ka viņš ir slepkava, bet tāpēc, ka viņam melna ādas krāsa. Taču tas bija viss, ko Lūkass nolēmis viņam sacīt, un viņš zināja, ka tas ir viss, un dusmu un niknuma uzplūdā nodomāja: ticēt? Ticēt kam? Tāpēc ka Lūkass nemaz nelūdza viņu kaut kam ticēt; nemaz nelūdza viņu izdarīt pakalpojumu, nepūlējās modināt viņā cilvēcīgumu, žēlumu, bet pat solīja samaksāt viņam, ja viņš neprasītu pārāk daudz, par to, ka viņš viens dosies septiņpadsmit (nē, deviņas, tagad viņš atcerējās, ka to dzirdējis) jūdžu tālā ceļā tumsā, riskēdams, ka viņu ļ pieķer apgānām kapu, kurā guldītā cilvēka piederīgie, vesela ģints, jau tā sagatavojušies pašai briesmīgākajai no visām nežēlīgajām un asiņainajām vardarbībām, un pat neteica viņam, kāpēc. Tomēr viņš jautāja vēlreiz, zinādams, ka Lūkass ne tikai zina, ka viņš izdarīs, bet zina arī to, ka viņš zina, kādu atbildi dzirdēs:

—   Ar kādu šauteni viņš tika nošauts, Lūkas? —1 Un dzirdēja tieši tādu atbildi, kādu — pat Lūkass to zināja —: bija sagaidījis.

—   Es jums samaksāšu, — Lūkass sacīja. —: Sakiet, cik jūs gribat, nu tā nepārspīlējot, un es samaksāšu.

Viņš dziļi ievilka elpu un izelpoja, viņi lūkojās viens otrā cauri režģim, vecā vīra aizmiglotās acis vēroja viņu — neizprotamas un noslēgtas. Šobrīd tās pat nebija uzstājīgas, un viņš mierīgi nodomāja: viņš ne tikai ir mani pieveicis, viņš nekad, ne mirkli nav par to šaubījies. Viņš sacīja:

—; Labi. Nebūs nekādas jēgas, ja tikai es viņu apska-, tīšu, kaut arī es varētu pateikt, kas tā par lodi. Redzat, ko tas nozīmē. Man viņš jāatrok, jādabū ārā no bedres, iekams Gauriji mani pieķer, un jāatved uz pilsētu, lai misters Hemptons var izsaukt no Memfisas ekspertu, kas zina visu par lodēm. —Viņš raudzījās uz Lūkasu, uz veco vīru, kas viegli bija aptvēris ar rokām durvju stieņus no kameras iekšpuses un vairs pat neskatījās uz viņu. Viņš atkal dziļi ievilka elpu. — Bet pats galvenais ir dabūt viņu ārā no zemes un nogādāt tur, kur kāds var viņu apskatīt, iekams… — Viņš paskatījās uz Lūkasu. — Man jātiek tur, jāizrok viņš un jāatgriežas pilsētā līdz divpadsmitiem vai vieniem, un varbūt divpadsmitos jau būs par vēlu. Nesaprotu, kā es lai to izdaru. Es to nevaru izdarīt.

—    Es mēģināšu pagaidīt, — Lūkass sacīja.

4

Kad viņš pārradās mājās, uz ietves mājas priekšā stāvēja vecs, stipri nobraukts pikaps. Bija krietni pāri astoņiem; tātad īstenībā atlika nepilnas četras stundas, kuru laikā tēvocim vajadzētu aiziet pie šerifa, pārliecināt to, tad sameklēt miertiesnesi, vai kas nu tādos gadījumos vajadzīgs, un ari to pārliecināt, ka nepieciešams atrakt kapu (nevis prasīt atļauju Gaurijiem, no kuriem to ne ar kādiem ieganstiem un nekādā ziņā jau tāpēc, lai glābtu no sadedzināšanas ugunskurā melnādaino, nedabūtu pat Savienoto Valstu prezidents, nemaz jau nerunājot par apgabala šerifu), tad doties uz Kaledonijas baznīcu, izrakt līķi un laikā atgriezties ar to pilsētā. Taču bija tā sagadījies, ka tieši tovakar kāds fermeris, kura govs vai mūlis, vai cūka bija ieklīdusi kaimiņu daļā un kaimiņš to iedzinis savā aplokā un pieprasīja dolāru izpirkšanas maksas, bija atnācis pie tēvoča un tagad veselu stundu sēdēs kabinetā, atbildēdams «jā», «nē» vai «laikam gan nē», un tēvocis risinās sarunu par labību un politiku, kaut ari nenieka nejēdz no labības, tāpat kā fermeris no politikas, kamēr atnācējs atgūsies un sāks stāstīt, kāpēc ieradies.

Taču tagad viņam nebija laika ievērot ceremonijas. Jau no paša cietuma viņš bija nācis ļoti ātri, taisni pāri zālājam, augšā balkonā, cauri tam gaitenī, garām bibliotēkai, kur tēvs droši vien sēdēja pie vienas galda lampas, pētīdams Memfisas avīzes svētdienas numura krustvārdu mīklu lappusi, un māte pie otras ar jauno grāmatu no sērijas «Mēneša labākā grāmata», tālāk mājas iekšienē uz telpu, ko māte bija pūlējusies godāt par Gevina kabinetu, bet Parelija un Eleks Sānders jau sen bija pārdēvējuši par kantori, un tā arī tagad visi to sauca. Durvis bija ciet; viņš dzirdēja aiz tām klusu, neskaidru vīrieša balsi, saklausīja to tajā īsajā brītiņā, kamēr neapstādamies divreiz strauji pieklauvēja, tūlīt atvēra durvis un gāja iekšā, sacīdams:

— Labvakar, ser! Atvainojiet! Tēvoci Gevin^j?

Tāpēc ka tā bija viņa tēvoča balss; pretī tēvocim otrj pusgalda sēdēja nevis gludi noskuvies, saulē iededzis vīrs glītā svētdienas apģērbā — kreklā bez kaklasaites un biksēs, bet sieviete vienkāršā, raibā kokvilnas kleitā, uz paša galvas vidus uzmestu apaļu, melnu, it kā mazliet apputējušu cepuri, kādu mēdza valkāt viņa vecmāmuļa, un tad viņš pazina sievieti, vēl nemaz neredzējis pulksteni — mazu zelta pulkstenīti ar vāciņu, kas ar zelta spraudi bija piesprausts uz viņas plakanajām krūtīm, gandrīz tādu pašu un tieši tajā pašā vietā kā uzšūtā sirds uz paukotājas audekla kamzoļa, jo kopš vecmāmuļas nāves neviena cita viņam pazīstama sieviete tādu pulksteni nenēsāja, nevienai tāda nebija, un īstenībā viņam būtu vajadzējis pazīt arī pikapu: mis Heberšema, kuras vārds tagad bija vissenākais visā apgabalā. Kādreiz viņi bija trīs: ārsts Heberšems, viesnīcas īpašnieks Holstons un kāda hugenota jaunākais dēls, vārdā Grenjē, bija atjājuši zirgos uz šo apgabalu, kad vēl nebija noteiktas, iezīmētas, ievilktas tā robežās, kad Džefersona vēl bija čikeso tirdzniecības punkts ar čikeso nosaukumu, pēc kura to zināja sameklēt tolaiku niedrāju un mežu biezokņos bez ceļiem, un no šiem trim divi jau aizgājuši nebūtībā, izgaisuši pat no ļaužu atmiņas; Holstona tagad bija tikai viesnīca Laukumā, un reti kāds apgabalā zināja vai interesējās, kur cēlies tās nosaukums, un tas, kas vēl bija atlicis no Lūisa Grenjē asinīm — šā izsmalcinātā, Parīzē izglītotā arhitekta diletanta, kurš īsu laiciņu darbojies likumu jomā, tomēr galvenokārt bijis plantators un gleznotājs (pie tam vairāk aizrāvies ar pārtikas produktu un kokvilnas ražošanu nekā ar audeklu un otu), tagad sildīja kaulus kādam rāmam pusmūža vīram ar bērna prātu un izskatu, kurš dzīvoja pa pusei šķūnim, pa pusei alai līdzīgā būdā, ko pats bija saslējis no nederīgiem dēļiem, saplacinātām krāsns caurulēm un konservu kārbām upes krastā divdesmit jūdžu no pilsētas; viņš nezināja, cik viņam gadu, neprata uzrakstīt pat «Lonijs Grinaps», kā viņš tagad sevi dēvēja, un pat neaptvēra, ka zeme, uz kuras atradās viņa būda, bija pēdējā strēmele no tiem tūkstoš akriem, kas piederējuši viņa sencim; bija palikusi tikai mis Heberšema, vientuļa vecmeita, septiņdesmit gadus veca, viņa dzīvoja pilsētas maļā astoņpadsmitā gadsimta stilā celtā mājā ar kolonnām, kura nebija krāsota kopš viņas tēva nāves un kurā nebija ne ūdens, ne elektrības, viņai bija divi kalpotāji nēģeri (atkal kaut kas uzurdīja viņā atmiņas, piesaistīja uzmanību, taču tai pašā mirklī izgaisa, viņam pat nevajadzēja to atvairīt, pats no sevis izgaisa), kas dzīvoja būdiņā mājas pagalmā, — sieva vārīja ēdienu, bet vīrs palīdzēja mis Heberšemai audzēt cāļus un dārzeņus un vest ar pikapu uz pilsētu pārdot. Pirms diviem gadiem viņi tam nolūkam vēl izmantoja apaļu, vecu, baltu zirgu (jau tai laikā, no kura sākās viņa atmiņas, runāja, ka tam esot divdesmit gadu, un āda zem spožās, baltās spalvas bija tīra un sārta kā zīdainim) un vieglus ratus. Tad viņiem bija labs gads vai kāda cita veiksme un mis Heberšema nopirka lietotu pikapu, un ik rītus ziemā un vasarā varēja redzēt viņus ielās braucam no mājas uz māju, mis Heberšema pie stūres kokvilnas zeķēs, ar apaļo, melno cepuri, kuru viņa valkāja jau vismaz četrdesmit gadus, un tīrā, raibā kokvilnas kleitā, kādas redzamas firmas «Sīrss Roubaks» katalogos par di-, viem dolāriem deviņdesmit astoņiem centiem, ar glīto, mazo zelta pulkstenīti, piespraustu pie plakanajām, nesievišķīgajām krūtīm, un par viņas kurpēm un cimdiem māte sacīja, ka tie viņai izgatavoti pēc mēra kādā Ņujorkas veikalā un maksājot trīsdesmit vai četrdesmit dolāru pārī kurpes un piecpadsmit vai divdesmit dolāru cimdi, bet nēģeris ar savu milzīgo vēderu rikšoja pa mājām, nesdams groziņu ar košiem dārzeņiem vai olām vienā rokā un noplūktu, kailu cāli otrā; pazina, atminējās, pat kaut kas peļams uzjundījās (uzmanību piesaistīja), bet tūliņ pat viņš visu atvairīja, jo nebija laika, un steigšus sacīja:

—    Labvakar, mis Heberšema! Atvainojiet! Man jārunā ar tēvoci Gevinu. — Tad tēvocim: — Tēvoci Gevin…

—    Mis Heberšemai tāpat, — tēvocis sacīja ātri, nedomādams un tādā tonī, ko parastā reizē viņš tūliņ būtu uztvēris; parastā reizē viņš varbūt arī būtu sapratis mājienu tēvoča vārdos. Bet ne tagad. Viņš īstenībā pat nedzirdēja. Neklausījās. Viņam patiešām nebija laika pat pašam runāt, un viņš sacīja steigšus, tomēr mierīgi, tikai uzstājīgi un vērsās vienīgi pie tēvoča, jo bija pilnīgi aizmirsis mis Heberšemu un to, ka viņa ir šeit:

—    Man jārunā ar tevi. — Un tikai tad apklusa — nevis tāpēc, ka visu pateicis, viņš vēl nebija ne lāgā iesācis, bet tāpēc, ka tagad pirmoreiz izdzirda runājam tēvoci, kurš sēdēja krēslā, sāniski pagriezies, vienu roku pārkāris pāri atzveltnei, otru ar aizsmēķēto pīpi nolicis sev priekšā uz galda, un bez kādas pauzes turpināja tādā pašā balsī, kas atgādināja rāmu mazas, lokanas rīkstītes pliukšķināšanu:

—    Tātad tu patš viņam to uznesi. Vai varbūt nemaz nepūlējies meklēt tabaku. Un viņš tev izstāstīja pasaciņu. Laikam jau gluži jauku.

Un tas bija viss. Tagad viņš varēja iet projām, īstenībā viņam vajadzēja iet. Patiesību sakot, viņam nemaz nevajadzēja iegriezties šeit no gaiteņa, nevajadzēja vispār nākt mājā, labāk būtu apskrējis apkārt un pa ceļam uz stalli pasaucis Eleku Sānderu; Lūkass bija pateicis viņam to pirms pusstundas cietumā, kad jau šķita, ka viņš atklās pilnīgi visu, tomēr, par spīti briesmām, kas draudēja no Gaurijiem, galu galā atzina par labāku nestāstīt to ne viņa tēvocim, ne arī kādam citam baltajam cilvēkam. Taču viņš nekustējās no vietas. Viņš bija aizmirsis mis Heberšemu. Izmetis viņu no apziņas, pateicis «atvainojiet», un līdz ar to viņa bija izgaisusi ne tikai no šīs telpas, bet arī no šī laika sprīža —; tā burvju mākslinieks ar vienu vārdu vai rokas mājienu liek izgaist palmai vai trusītim, vai vāzei ar rozēm —, un tagad bija palikuši tikai viņi — trijatā: viņš pie durvīm, vēl arvien turēdams tās, pa pusei istabā, kurā tā īsti nemaz nebija iegājis un labāk vispār nebūtu nācis, pa pusei jau ārā, gaitenī, kur viņam nemaz nevajadzēja būt un veltīgi kavēt laiku; viņa tēvocis, atlaidies krēslā pie rakstāmgalda, uz kura juku jukām papīru blāķi, atkal viena vācu alus krūze ar avīžpapīra rullīšiem un varbūt kāds ducis kukurūzas stublāja pīpju dažādās apdeguma pakāpēs; un pusjūdzi no viņiem vecs nēģeris — bez tuviniekiem, bez draugiem, pašpārliecināts, iedomīgs, viltīgs, nepakjāvīgs, neatkarīgs (arī nekaunīgs) — viens pats savā kamerā, kur pirmā balss, ko tas izdzirdēs, droši vien būs vecā vienroča Naba Gaurija balss lejā, gaitenī: «Nost no ceļa, Vil Legit! Mēs esam atnākuši pēc tā melnādainā.» Bet aiz šās klusās, apgaismotās telpas sienām brāzās milzīgā laika straume, nevis tuvodamās pusnaktij, bet raudama pusnakti sev līdzi, nevis lai satriektu to drupās, bet lai sadragātās pusnakts drupas sagāztu pāri viņiem vienā plašā vēzienā, kas sniedzas pāri visām debesīm; un tagad viņš zināja, ka negrozāmais mirklis nav bijis tad, kad viņš cauri kameras dzelzs durvīm sacīja Lūkasam: «Labi,» —i tas būs tagad, kad viņš izies atpakaļ gaitenī un aizvērs durvis. Tāpēc viņš mēģināja vēlreiz — pavisam mierīgi, ne vairs steigšus, ne arī uzstājīgi, tikai pūlēdamies izteikties skaidri un prātīgi:

—    Bet ja nu Gaurijs nav nogalināti ar viņa revolveri?

—    Protams, — tēvocis sacīja. — Tieši to es arī apgalvotu, ja es būtu Lūkass vai kāds cits nēģeris slepkava, vai galu galā jebkurš tumsonīgs baltais slepkava. Droši vien viņš tev pastāstīja, ko šāvis ar savu revolveri. Nu, ko tad? Trusīti vai varbūt konservu kārbu, vai tāpat vien kādā kokā, tikai lai pārliecinātos, vai tas pielādēts, vai šauj. Bet lai tas paliek! Pieņemsim uz mirkli, ka tas taisnība. Ko tālāk? Ko tu iesaki? Nē, ko Lūkass gribēja, lai tu izdari?

Un viņš atbildēja pat uz to:

—    «Vai misters Hemptons nevarētu viņu izrakt un apskatīt?» Uz kāda pamata? Lūkass tika noķerts divas minūtes pēc šāviena, viņš stāvēja pie nogalinātā, un viņam kabatā bija revolveris, no kura tikko šauts. Viņš nemaz nenoliedza, ka šāvis; īstenībā viņš vispār atteicās sniegt kādu paskaidrojumu pat man, savam advokātam — advokātam, pēc kura viņš pats bija sūtījis. Un kā to drīkst? Es drīzāk ietu un nošautu vēl vienu no viņa dēliem nekā teiktu Nabam Gaurijam, ka gribu rakt viņa dēla līķi ārā no svētītas zemes, kur tas svinīgi apbedīts. Un, ja es arī to darītu, tad gan labāk teiktu, ka gribu viņu izrakt tāpēc, lai pievāktu viņa zelta zobus, nevis atklātu īsto iemeslu, — lai glābtu melnādaino no Linča tiesas.

—    Bet ja nu … — viņš sacīja.

—    Klausies, ko es tev teikšu, — tēvocis sacīja it kā gurdā, tomēr nelokāmā pacietībā, — papūlies uzklausīt mani! Lūkass atrodas aiz slēgtām, drošām dzelzs durvīm. Viņam ir vislabākā aizstāvība, kādu vien Hemptons vai kāds cits šajā apgabalā spēj sagādāt. Kā Vils Legits sacīja, apgabalā ir pietiekami daudz tādu cilvēku, kas tiks garām viņam un Tabsam un pat iekšā pa tām durvīm, ja vien viņi tā īsti gribēs. Bet es nedomāju, ka šeit būtu daudz tādu cilvēku, kas patiešām gribētu pakārt Lūkasu telefona stabā, apliet ar benzīnu un sadedzināt.

Atkal tas pats. Tomēr viņš vēl mēģināja.

—    Bet ja nu tomēr… — viņš atkārtoja un jau trešo reizi dzirdēja gandrīz tieši to pašu, ko divpadsmit stundu laikā jau divas reizes bija dzirdējis, un no jauna viņu pārsteidza tas, cik niecīgs, patiešām nabadzīgs, tomēr gandrīz par normu uzskatīts ir nevis atsevišķa cilvēka vārdu krājums, bet vārdu krājums vispār, tie izteiksmes līdzekli, ar kuru palīdzību cilvēki spēj puslīdz draudzīgās attiecībās dzīvot baros, pūļos un pat betona iežogojumos; pat viņa tēvocis.

—    Un ja arī tā būtu? Lūkasam vajadzēja par to padomāt, iekams viņš šāva uz balto cilvēku. — Un tikai vēlāk viņš atskārta, ka tēvocis to saka mis Heberšemai; tajā mirklī viņš neatcerējās, ka tā ir istabā, neredzēja to, neatcerējās, ka jau ilgi pirms tam tā it kā pagaisusi no viņa redzes loka, un apgriezies, vērdams ciet durvis, viņš dzirdēja tēvoča šķietami svarīgos, bet īstenībā bezjēdzīgos vārdus: — Es viņam pateicu, kas jādara. Ja viņiem kaut kas būtu padomā, viņi to būtu izdarījuši turpat uz vietas, mājās, pagalmā, nekādā ziņā nebūtu ļāvuši misteram Kemptonam aizvest viņu uz pilsētu. Patiesību sakot, es vēl tagad nesaprotu, kāpēc viņi to pieļāva. Bet, vai nu tā bija laimīga sagadīšanās, vai neizdarība, vai vecā Gaurija nevarība, viss ir iznācis ļoti labi; viņš tagad ir drošībā, un es viņu pierunāšu, lai atzīstas par vainīgu noslepkavošanā bez iepriekšēja nodoma; viņš ir vecs, un es domāju, ka rajona prokuroram nebūs iebildumu. Viņu ieliks cietumā, un varbūt pēc dažiem gadiem, ja viņš vēl būs dzīvs… — Viņš aizvēra durvis, visu to viņš jau bija dzirdējis, nebija vērts vēl ilgāk klausīties; gāja ārā no istabas, kurā nemaz nebija tā īsti iegājis, vispār nevajadzēja nemaz te nākt, un, atlaizdams durvju rokturi, viņš pirmo reizi kopš tā mirkļa, kad to satvēra, domāja izmisīgā, pārmēru rūpīgā pacietībā, ar kādu cilvēks degošā mājā pūlas savākt kopā sarautu izbārstījušos pērļu virkni: tagad man vajadzēs atkal iet atpakaļ uz cietumu, pajautāt Lūkasam, kur tas ir; viņš atskārta, ka, par spīti Lūkasa šaubām un visam pārējam, viņš tomēr cerējis, ka tēvocis un šerifs uzņemsies visu izdarīt, ne jau pārliecībā, ka tie viņam ticēs, bet tikai nespēdams iedomāties, ka tas būs jāizdara viņiem ar Eleku Sānderu vieniem; bet tad viņš atcerējās, ka Lūkass arī par to jau parūpējies, arī to paredzējis, atcerējās nevis ar atvieglojumu, bet drīzāk ar pašam neizprotamu un negaidītu dusmu un niknuma uzvilnijumu, ka Lūkass ne tikai pateicis viņam, kas jādara, bet ari izstāstījis, kur jāiet un kā tur nokļūt, un tikai pēc tam jautājis, vai viņš to uzņemsies, un, dzirdēdams iečabamies tēvam uz ceļiem nolaisto avīzi aiz bibliotēkas tiurvīm un saozdams cigāra dūmus, kas cēlās no pelnu trauka turpat līdzās, un skatīdamies uz zilgano strūkliņu, kura lēni izslīdēja pa vaļējām durvīm, kad tēvs, droši vien pūlēdamies sameklēt kādu izlaistu vārdu, bija ievilcis pa dūmam, viņš atcerējās, ka Lūkass pat norādījis, ar ko aizbraukt uz turieni un atpakaļ, un tad viņš iztēlojās, kā no jauna atver durvis un saka tēvocim: nerunāsim vairs par Lūkasu! Tikai ļauj man braukt ar tavu mašīnu, tad ieiet bibliotēkā pie tēva, kuram parasti kabatā ir mašīnas atslēgas, ja vien tēvs, nost ģērbdamies, nav atminējies tās atstāt kādā zināmā vietā, kur māte tās otrā rītā varētu paņemt. Iedod man atslēgas, tēti! Man jāizbrauc ārā, jāatrok kaps; viņš pat atcerējās mis Heberšemas pikapu mājas priekšā (pikapu, nevis mis Heberšemu, par viņu pašu viņš ne reizes neiedomājās. Atcerējās tikai mašīnu, kas tukša un, kā redzams, pilnīgi bez uzraudzības stāvēja uz ielas ap piecdesmit jardu no mājas); atslēga droši vien karājas turpat mašīnā, un, kad kāds no Gaurijiem pieķers viņu aplaupām sava dēla vai brāļa, vai brālēna kapu, tas reizē būs noķēris ari mašīnas zagli.

Tāpēc ka (atvairot, atmetot, ar vienu vēzienu izklīdinot, izkaisot kā konfeti sauju visus nenozīmīgos sīkumus) viņš saprata — viņš nekad nebija šaubījies, ka brauks tur un pat izraks līķi. Viņš iztēlojās, kā jau nonācis pie baznīcas, pie kapsētas bez lielām pūlēm un ari bez sevišķa laika patēriņa; iztēlojās, ka viņš viens pats, bez citu palīdzības izvilcis līķi no bedres —; bez grūtībām, bez aizelšanās un muskuļu piepūles, un arī bez jebkāda mokoša pārdzīvojuma. Un tikai tad pār viņu sabruktu visa briesmīgā, juceklīgā, draudīgā pusnakts un turpmāko viņš nekādi nespēja saskatīt, iedomāties. Un tad (visu laiku iedams: viņš nebija apstājies kopš mirkļa, kad aizvēra kantora durvis) viņš atmeta visas domas un ņēmās nikni un izmisīgi apspriest, pamatīgi izanalizēt, apsvērt nevis «par» un «pret», tāpēc ka nekādu «par» nebija: viņš devās turp tāpēc, ka tas kādam jādara un nav neviena cita, kas to darītu, un tas nepieciešams, jo pat šerifs Hemptons (tieši tāpēc jau Vils Legits sēdēja ar šauteni cietuma priekšnamā gluži kā uz apgaismotas skatuves, kur ikviens, kas tuvotos, tūlīt ieraudzītu viņu, un viņš redzētu tos, kas nāktu, iekams tie būtu tikuši līdz vārtiem) nebija pilnīgi pārliecināts, ka Gauriji un to radinieki, un draugi nemēģinās šonakt dabūt Lūkasu ārā no cietuma, tātad, ja tie visi šonakt ir pilsētā, lai mēģinātu nolinčot Lūkasu, tur, ārā, nebūs neviena, kas varētu viņu pieķert rokam vaļā kapu, un, ja šis pieņēmums ir drošs, tad arī pretējam pieņēmumam jābūt tikpat drošam: ja tie šonakt nav sanākuši pilsētā pakaļ Lūkasam, tad kurš katrs no piecdesmit vai simt vīriem un pusaudžiem, kas saistīti ar asinsradniecības saitēm vai kopīgām medību gaitām, vai viskija tecināšanu, vai kokmateriālu tirdzniecību, var nejauši uzgrūsties viņam un Elekam Sānderam; un vēl kaut kas — viņam jādodas turp jāšus ari tā paša iemesla dēļ, ka neviens cits to nedarīs, vienīgi sešpadsmit gadus vecs zēns to uzņemsies, jo viņam vienīgais satiksmes līdzeklis ir zirgs; un te atkal viņam jāizvēlas — jāt vienam un nokļūt tur 'divreiz ātrāk, bet trīsreiz vairāk laika patērēt, vienam rokot vaļā kapu, jo tad viņam vajadzētu ne tikai vienam rakt, bet arī vērot apkārtni un klausīties, vai arī ņemt līdzi Eleku Sānderu (viņi ar Eleku Sānderu jau agrāk bija tā jājuši pat tālāk nekā desmit jūdzes ar Draiskuli — lielu, kaulainu zirgu, kas lēca pāri šķēršļiem pat ar simt septiņdesmit piecu mārciņu lielu svaru uz muguras un pat ar diviem jātniekiem skrēja vieglos auļos un platā, raustīgā riksī, gandrīz tikpat ātrā kā aulekši, tikai Eleks Sānders to nevarēja ilgi izturēt, sēžot aizmugurē, bez segliem, un vēl tam bija sava īpaša, šļūčoša beznosaukuma gaita, pa pusei rikši, pa pusei soļi, kurā tas varēja ar viņiem abiem mugurā soļot jūdzēm tālu, pirmo jūdzi galopā, Eleks Sānders viņam aizmugurē, bet otro rikšoja blakus zirgam, turēdamies pie kāpšļa), un tad viņi izraktu līķi trīsreiz ātrāk, tikai riskējot ar to, ka Elekam Sānderam varētu klāties tāpat kā Lūkasam, kad Gauriji ierastos ar benzīnu; un pēkšņi viņš aptvēra, ka atkal ieniris tajā konfeti virpulī — pūlas izvairīties, novilcināt, kā dažkārt cilvēks kavējas, nespēj uzreiz mesties aukstā ūdenī, un iedomājās, redzēja un dzirdēja, kā viņš pats mēģina izskaidrot to Lūkasam: Mums jājāj ar zirgu. Nekas cits neatliek. Un Lūkass: Varējāt paprasīt viņam mašīnu. Un viņš: Viņš nebūtu devis. Kā jūs to nesaprotat? Ne tikai nebūtu devis mašīnu, viņš būtu mani ieslēdzis, tā ka es pat ārā nevarētu tikt, kur nu vēl paņemt zirgu. Un Lūkass: Labi, labi. Es jums nepārmetu. Galu galā jūs jau neesat tas, ko Gauriji taisās sadedzināt; jau iedams pa gaiteni uz durvīm pagalma pusē: tomēr viņam nebija taisnība; nevis toreiz, kad viņš Lūkasam cauri dzelzs režģiem teica: «Labi,» — ne arī tad, kad viņš izgāja gaitenī un aizvēra kantora durvis, bet tagad šeit bija tas neatsaucamais mirklis, pēc kura vairs nebūs atgriešanās; viņš varēja apstāties šeit un neiet tam pāri, lai sadragātā pusnakts bezspēcīgi, neko ļaunu nenodarot, sagrūst pret šīm sienām, jo tās ir stipras, tās izturēs; jo šeit ir viņa mājas, nepakļāvīgas sagrāvei, spēcīgākas par bailēm; un, pat neapstādamies, pat neiedomādamies jautāt sev, vai varbūt nedrīkst apstāties, viņš izgāja ārā, klusi aizvērdams ārdurvis, lejā pa kāpieniem maigā maija vakara plašajā, negantajā virpulī un steidzās pāri pagalmam uz tumšo būdiņu, kur Parelija un Eleks Sānders bija nomodā tāpat kā visi citi nēģeri jūdzes rādiusā pilsētas apkārtnē, nebija pat gājuši gulēt, bet klusi sēdēja tumsā, aizslēguši durvis un aizdarījuši logu slēģus, gaidīdami, vai pavasara tumsa neuzdvesīs viņiem niknuma un nāves dvašu; tad apstājās un nosvilpa signālu, ar kādu viņi ar Eleku Sānderu sazinājās jau kopš4ā laika, kad bija iemācījušies svilpot, un skaitīja sekundes, lai zinātu, kad atkārtot signālu, un domāja, ka viņš Eleka Sāndera vietā gan šovakar nenāktu ārā no mājas, vienalga, kas tur svilpotu, kad pēkšņi pavisam nemanīts, bez trokšņa un, protams, bez apgaismojuma no melnajām ēnām iznira Eleks Sānders, pienācis jau pavisam tuvu pa bezmēness tumsu, mazliet garāks par viņu, kaut gan vecuma starpība bija tikai daži mēneši, zēns nāca, skatīdamies nevis uz viņu, bet pāri viņa galvai uz Laukuma pusi, it kā skatiens spētu pa trajektoriju līdzīgi beisbola bumbai pārlidot pāri kokiem un ielām, un namiem, lai, lejā nolaidies, redzētu Laukumu — nevis mājas ēnainos pagalmos un mierīgus vakariņu galdus, un atpūtu, un miegu, kas ir noslēgums un atalgojums, bet pašu Laukumu: ēkas, celtas un iekārtotas tirdzniecībai un pārvaldei, un tiesai, un ieslodzīšanai, kur sacentās un cīnījās cilvēku kaislības, cilvēku, kam atpūta un īss nāves miega brīdis bija mērķis un patvērums, un atalgojums.

—     Tātad viņi vēl nav nākuši pakaļ Lūkasam, — Eleks Sānders sacīja.

—    Vai tavējie arī par to domā? — viņš sacīja.

—     Arī tu domātu, — Eleks Sānders sacīja. — Tādu dēļ kā Lūkass visi dabū ciest.

—    Tad varbūt tev labāk iet uz kantori un pasēdēt pie tēvoča Gevina, nevis nākt man līdzi.

—     Uz kurieni iet tev līdzi? — Eleks Sānders jautāja. Un viņš pateica asi un skaidri četros vārdos:

—     Izrakt Vinsona Gaurija līķi. — Eleks Sānders stāvēja nekustēdamies, vēl arvien raudzīdamies garām un pāri viņa galvai uz Laukuma pusi. — Lūkass sacīja, Gaurijs neesot nogalināts ar viņa revolveri.

Arvien vēl nekustēdamies, Eleks Sānders iesmējās — ne skaļi un priecīgi, tikai iesmējās — un sacīja tieši to pašu, ko pirms brītiņa tēvocis bija teicis:

—     Es viņa vietā arī tā sacītu. — Un turpināja: — Es? Lai ietu uz turieni un raktu ārā to mirušo balto cilvēku?

Vai misters Gevins jau ir kantorī, vai man jāsēž tur un jāgaida, kamēr viņš atnāk?

—   Lūkass tev samaksās, — viņš sacīja. -— Viņš to pateica vispirms, kad vēl nebija pateicis, kas jādara.

Eleks Sānders pasmējās bez jautrības, bez nicīguma, smieklos bija vienīgi smieklu skaņa, nekā cita, tāpat kā elpā dzirdama tikai elpošanas skaņa un nekas cits.

—   Es neesmu bagāts, — viņš sacīja. — Man nevajag naudas.

—   Varbūt tu vismaz apseglosi Draiskuli, kamēr es sameklēšu kādu laternu? — viņš sacīja. — Tu tak nebūsi Lūkasa dēl pārāk lepns kļuvis un varēsi to izdarīt?

—   Protams, — Eleks Sānders sacīja, jau griezdamies, lai ietu projām.

—    Un sadabū lauzni un lāpstu! Un garu virvi. Tā man arī būs vajadzīga.

—    Protams, — Eleks Sānders sacīja. Viņš apstājās, jau gandrīz apgriezies. — Kā tu domā sēdēt Draiskulim mugurā ar lauzni un lāpstu, ja viņš pat rīksti tev rokā necieš?

—    Es nezinu, — viņš sacīja, un Eleks Sānders aizgāja, bet viņš griezās atpakaļ uz mājas pusi, un sākumā viņam likās, ka tēvocis steigšus nāk apkārt mājai no parādes durvīm, — viņš gan nedomāja, ka tēvocim būtu radušās aizdomas, kaut kāda nojauta par to, ko viņš taisās darīt, tāda doma viņam ne prātā nenāca, jo tēvocis ļoti krasi un noteikti bija noraidījis viņa ierosinājumu un pat nepieļāva tādu iespēju, bet viņš acumirklī nespēja atminēties neviena cita, kas varētu nākt, un, ieraudzījis, ka tā ir sieviete, noturēja to par savu māti, kaut arī viņam gan vajadzēja pazīt cepuri, un līdz pat mirklim, kad mis Heberšema nosauca viņu vārdā, viņš domāja, ka tā ir māte, un jau grasījās veikli un klusi nozust aiz garāžas stūra, no kurienes varētu nemanīts aizkļūt līdz aploka žogam, pārkāpt tam pāri, aiziet uz stalli un pa ganību vārtiem izjāt ārā, nemaz neiegriežoties mājā, kaut arī būtu jāiztiek bez laternas, bet bija jau par vēlu, viņa uzsauca «Cārlz!» saspringtā, uzstājīgā čukstā, tad strauji pienāca klāt, nostājās viņam pretī un tāpat saspringti, steidzīgi čukstēja:

—    Ko viņš tev teica? — Un tagad viņš atskārta, kas bija uz īsu mirkli pazibējis viņa apziņā pirmāk tēvoča kabinetā, kad viņš ieraudzīja mis Heberšemu: vecā Mollija, Lūkasa sieva, bija kādas vecā ārsta Heberšema —* mis Heberšemas vectēva verdzenes meita, viņa un mis Heberšema bija viena vecuma, dzimušas vienā nedēļā, abas zīdušas Mollijas mātes krūti un kopā uzaugušas gandrīz nešķiramas kā māsas, kā dvīņi, gulējušas vienā istabā, baltā meitene gultā, nēģeriete uz lāviņas gultas kājgalī, gandrīz līdz tam laikam, kad Molli ja un Lūkass apprecējās, un mis Heberšema nēģeru baznīcā kā krustmāte turēja uz rokām Mollijas pirmo bērnu.

—    Viņš teica, ka tas neesot bijis viņa revolveris, — viņš sacīja.

—    Tātad viņš to nav darījis, — viņa sacīja tāpat steigšus un pat vēl uzstājīgāk nekā iepriekš.

—    Es nezinu, — viņš sacīja.

—    Kas par niekiem! — viņa sacīja. — Ja tas nebija viņa revolveris …

—    Es nezinu, — viņš atkārtoja.

—   Tev jāzina. Tu viņu redzēji… sarunājies ar viņu …

—    Es nezinu, — viņš sacīja. Viņš pateica to mierīgi, klusi, it kā neticīgā izbrīnā, it kā nule būtu īsti sapratis, ko apsolījis, uzņēmies. — Gluži vienkārši nezinu. Pagaidām vēl nezinu. Bet man jātiek uz turieni… — Viņš apklusa, balss aprāvās. īsu mirkli viņš pat nodomāja, kaut varētu atsaukt savus vārdus, šo nepabeigto frāzi. Kaut gan varbūt jau bija par vēlu, viņa pati jau to pabeigusi un tūlīt, tūlīt sāks pacelt balsi, protestēt, vaimanāt un uzlaidīs visu māju viņam virsū. Taču tajā pašā mirklī šī doma izgaisa. Viņa sacīja:

—    Protams. — Pateica to čukstus, pavisam mierīgi; viņam pazibēja doma, ka viņa nav īsti sapratusi teikto, taču tai pašā mirklī viņš atvairīja arī šo domu, un viņi stāvēja viens pretī otram gandrīz nesaredzami tumsā, klausīdamies saspringtos, steidzīgos čukstos; un tad viņš izdzirda pats savu balsi, tādu pašu klusu, saspringtu un steidzīgu, un viņi abi bija ne nu gluži kā sazvērnieki, drīzāk gan kā divi cilvēki, kas negrozāmi uzņēmušies kaut ko un nav pārliecināti, vai tas būs viņu spēkos; tikai pārliecināti, ka neatkāpsies. — Mēs pat nezinām, ka tas nav viņa revolveris. Viņš tikai teica, ka neesot.

—    Jā.

—   Viņš neteica, ka revolveris tas bijis, neteica, vai viņš ar to ir šāvis vai nav. Viņš pat neteica tev, ka viņš ar to nav šāvis. Tikai pateica, ka tas nav viņa revolveris.

—    Jā.

—: Un tavs tēvocis pirmāk savā kabinetā tev pateica, ka tieši to arī viņš būtu sacījis, tas bija viss, ko viņš varēja pateikt. — Viņš neko neatbildēja. Tas arī nemaz nebija jautājums. Un viņa arī neļāva viņam atbildēt.

—     Labi, — viņa sacīja. — Ko tagad? Uzzināt, vai tas tiešām nav bijis viņa revolveris … uzzināt, ko īsti viņš ar to gribējis sacīt? Aizbraukt tur — un ko tad?

Viņš pateica tikpat asi, kā bija teicis Elekam Sānderam, īsi un skaidri: — Apskatīt viņu. — Viņš pat neļāva sev vaļu padomāt, ka viņa tagad pārsteigta novaidēsies.

—   Aizbraukt uz turieni, izrakt viņu un atvest uz pilsētu, kur viņu var apskatīt kāds, kas pārzina lodes un šāvienu zīmes.

—    Jā, — mis Heberšema sacīja. — Protams. Skaidrs, ka viņš to nevarēja sacīt tavam tēvocim. Viņš ir nēģeris, bet tavs tēvocis — baltais. — Tagad mis Heberšema savukārt izteica, atkārtoja to pašu, ka īstenībā tā nav vārdu krājuma nabadzība, nepietiekamība, tā tikai liekas, vispirms, tāpēc, ka tīša, varmācīga cilvēka dzīvības iznīcināšana, izdzēšana pati par sevi ir tik vienkārša un galīga, ka formulējumiem, kas sakarā ar to rodas, kas to ietver, saglabā cilvēces annālēs, arī jābūt vienkāršiem un nesarežģītiem, tādiem, kas gandrīz monotoni atkārtojas līdzīgos gadījumos; un, otrkārt, plašāk, vispārināti spriežot, tāpēc, ka tas, ko mis Heberšema atkārtoja, bija vienkārša patiesība, pat ne fakts un nevajadzēja nemaz īpašas daudzvārdības un oriģinalitātes, lai to izteiktu, jo patiesība ir vispārēja, tai jābūt vispārējai, lai tā būtu patiesība, un nevajadzēja nemaz daudz, lai saglabātu kaut ko tik nelielu kā viena zemeslode un lai katrs varētu zināt patiesību: vajadzēja tikai apstāties, apklust, nogaidīt. — Lūkass zināja, ka to uzņemsies tikai bērns vai veca sieviete kā es, tāds cilvēks, kas nelauza galvu par varbūtībām, par pierādījumiem. Vīriešiem — kā tavam tēvocim un misteram Hemptonam — pārāk ilgi nācies būt vīriešiem, pārāk ilgi viņi bijuši vienmēr aizņemti. Tātad, — viņa sacīja, — viņš jāatved uz pilsētu, kur kāds lietpratējs var apskatīt lodes atstāto caurumu. Bet ja nu viņi apskata un konstatē, ka tas bijis Lūkasa revolveris? — Uz to viņš nekā neatbildēja, un viņa arī šoreiz negaidīja atbildi, sacīja, jau griezdamās: — Mums būs vajadzīgs lauznis un lāpsta. Laterna man ir mašīnā.. <

—   Mums? — viņš pārjautāja.

Viņa apstājās un sacīja gandrīz pacietīgi:

—   Līdz turienei ir piecpadsmit jūdžu …

—    Desmit, — viņš sacīja.

—• v.. un kaps ir sešas pēdas dziļš. Ir jau pāri astoņiem, atlikušas tikai četras stundas līdz pusnaktij, lai tu paspētu laikā atgriezties pilsētā… — Un vēl kaut ko, bet viņš nemaz nedzirdēja. Viņš pat neklausījās. Viņš tieši to pašu bija sacījis Lūkasam pirms minūtēm piecpadsmit, bet tikai tagad saprata, ko sacījis. Tikai pēc tam, kad bija dzirdējis citu sakām to pašu, viņš īsteni aptvēra nevis sava nodoma drausmīgumu, bet to, ka viņu gaida kaut kāds neiekustināms, nepakļāvīgs, neiespējams fizisks milzīgums; viņš sacīja klusi, bezcerīgā, neatvairāmā izbrīnā:

—    Mēs to nevarēsim izdarīt.

—   Nē, — mis Heberšema sacīja. — Bet ko tad?

; — Ko jūs teicāt, cienītā?

i— Es teicu, ka tev nav pat mašīnas.

; — Mēs gribējām jāt ar zirgu.

Tagad viņa pārjautāja:

—    Mēs?

—    Es un Eleks Sānders.

—          Tad mēs būsim trīs, — viņa sacīja. — Paņem lauzni un lāpstu! Viņi tur mājā sāks vēl brīnīties, kāpēc nedzird manu mašīnu aizbraucam. — Viņa atkal dzīrās iet.

—          Jā, — viņš sacīja. — Brauciet līdz ganību vārtiem. Mēs tur jūs sagaidīsim.

Viņš arī vairs ilgāk nekavējās. Mašīnu aizbraucam viņš dzirdēja, jau kāpdams pāri aploka žogam; un drīz vien ieraudzīja Draiskuļa balto laukumu vīdam staļļa melnajā tumsā; Eleks Sānders vilka ciet un nostiprināja seglu jostu, kad viņš piegāja. Viņš atkabināja sienamo virvi no laužņu riņķa, tad atminējās un kabināja atkal atpakaļ, atraisīja otru galu no riņķa sienā un pārmeta kopā ar pavadu Draiskulim pār kaklu, tad izveda zirgu no staļļa un uzsēdās tam mugurā.

—          Saņem, — Eleks Sānders sacīja, dodams viņam lauzni un lāpstu, bet Draiskulis sāka dīžāties, tos vēl nemaz neredzējis, kā arvien darīja, pat ieraugot vienkāršu rīksti, un viņš cieši pierāva pavadu un noturēja zirgu, bet Eleks Sānders uzsauca: — Stāvi rāms! — ar skaļu plīkšķi iesizdams tam pa sāniem, un sniedza viņam lauzni un lāpstu, viņš atbalstīja tos pie seglu loka, vēlreiz uzrāva Draiskuli pakaļkājās, lai paspētu atbrīvot vienu kāpsli, kur Elekam Sānderam ielikt kāju un tikt augšā, un, tiklīdz Eleks bija uzsēdies aizmugurē, Draiskulis garā brieža stiepienā metās uz priekšu un būtu vēl ilgi tā skrējis, bet viņš to apvaldīja ar vienu roku, lauznim un lāpstai kratoties uz segliem, un vadīja pāri ganībām uz vārtiem. — Dod man to sasodīto lauzni un lāpstu, — Eleks Sānders sacīja. — Vai laternu dabūji?

—    Kas tev par daļu? — viņš atcirta. Eleks Sānders pasniecās un paņēma brīvajā rokā lauzni un lāpstu; atkal Draiskulis uz mirkli ieraudzīja tos, bet šoreiz viņam abas rokas bija brīvas un viņš zirgu viegli novaldīja. — Tu jau nekur nejāsi, un laterna tev nebūs vajadzīga. Pats taču sacīji.

Viņi jau bija gandrīz pie vārtiem. KJuva redzams melns stāvošās mašīnas plankums pret palso ceļu; pareizāk sakot, viņam šķita, ka redz to, jo viņš zināja, ka tai jābūt tur. Bet Eleks Sānders patiešām redzēja to, viņam piemita spējas redzēt tumsā gluži kā naktsdzīvniekiem. Tā kā viņš turēja lauzni un lāpstu, abas rokas viņam bija aizņemtas, tomēr viņam kaut kā izdevās vienu atbrīvot, viņš pēkšņi pasniedzās uz priekšu, satvēra pavadu un, tā parāvis to, ka Draiskulis gandrīz attupās, sacīja šņācīgā čukstā:

—    Kas tas?

—    Tas ir mis Jūnisas Heberšemas pikaps, — viņš sacīja. — Viņa brauks mums līdzi. Laid taču zirgu vaļā, velns un elle! — Un rāva Elekam Sānderam no rokām pavadu, ko zēns arī tūlīt atlaida, teikdams:

—   Viņa tos aizvedīs pikapā. — Nevis nometa, bet sviedin nosvieda lauzni un lāpstu, tā ka tie skanēdami un grabēdami atsitās pret vārtiem, un pats paspēja nolēkt tieši laikā, jo Draiskulis slējās pakaļkājās un norima tikai pēc tam, kad viņš tam bija iebliezis ar salocīto sienamo virvi pa skaustu.

—    Atver vārtus, — viņš sacīja.

—    Zirgs mums nebūs vajadzīgs, — Eleks Sānders sacīja. — Noņem seglus un piesien viņu te! Aizvedīsim, kad brauksim atpakaļ.

To pašu sacīja arī mis Heberšema; nu jau viņi bija otrpus vārtiem, Eleks Sānders ielika lauzni un lāpstu pikapa aizmugurē, kamēr Draiskulis visu laiku kāpās sānis un cirta ar pakaviem, it kā baidīdamies, ka Eleks Sānders šoreiz varētu sviest tam ar lauzni un lāpstu, un no pikapa tumsas skanēja mis Heberšemas balss:

—    Izskatās labs zirgs. Vai aulekšo arī?

—: Jā, cienītā, — viņš sacīja. — Nē, es tomēr ņemšu zirgu ari līdzi, — viņš sacīja. — Tuvākā māja gan ir kādu jūdzi no baznīcas, tomēr mašīnas rūkoņu kāds var izdzirdēt. Pikapu atstāsim kalna pakājē, tiklīdz būsim pāri attekai. — Tad viņš atbildēja arī uz to, ko viņa vēl nebija paspējusi jautāt: — Zirgs mums būs vajadzīgs, ar ko atgādāt viņu līdz mašīnai.

—   Ha, — Eleks Sānders sacīja. Tie nebija smiekli. Un neviens arī nenoturēja tos par smiekliem. — Vai tu domā, ka šis zirgs nesīs to, ko tu izraksi, ja tas negrib nest pat to, ar ko tu taisies rakt? — Bet viņš jau bija padomājis arī par to, atcerēdamies, ko vectēvs stāstījis par seniem laikiem, kad briežus un lāčus, un meža tītarus medījuši tepat Joknepatofas apgabalā, divpadsmit jūdzes no Džefersonas, un par medniekiem: majoru de Speinu, vectēva brālēnu, un veco ģenerāli Kompsonu, un tēvoci Aiku Makāslinu, Kerazersa Edmondsa tēva tēvoci, kuram tagad deviņdesmit gadu, un Būnu Hogenbeku, kura mātesmāte bijusi čikeso cilts indiāniete, un nēģeri Semu Fāzersu, kura tēvs bijis čikeso cilts virsaitis, un majora de Speina vienaci medību mūli Alisi, kas nebaidījās pat lāča smakas; un viņš domāja — ja cilvēkā patiešām apkopotas viņa senču īpašības, tad ļoti žēl, ka senči, kas attīstījuši viņā slepena lauku kapsētu pārmeklētāja tieksmes, nav iedomājušies apgādāt viņu ar tā bezbailīgā vienača mūļa pēcteci, kas nestu viņa atradumus.

—; Es nezinu, — viņš sacīja.

—    Varbūt viņš apradīs, kamēr pienāks laiks braukt atpakaļ, — m is Heberšema sacīja. — Vai Eleks Sānders prot vadīt mašīnu?

—   Jā, cienītā,Eleks Sānders sacīja.

Draiskulis vēl arvien bija nemierīgs; mēģinājums savaldīt tikai sadzītu to putās, un, tā kā nakts bija vēsa, viņš pirmo jūdzi jāja tik ātri, ka visu laiku varēja redzēt pikapa pakaļējo spuldzi. Tad apvaldīja zirgu, gaisma attālinājās, kļuva aizvien vājāka un beidzot nozuda aiz ceļa līkuma, un viņš ļāva Draiskulim uzņemt tā īpatnējo līgano gaitu — pusauļiem, pussoļiem —, ko sacensībās neatzītu neviens tiesnesis, tomēr attālums ruka straujāk; vēl deviņas jūdzes bija jānojāj, un viņš drūmā ironijā nodomāja, ka nu beidzot ir laiks domāt, tikai tagad jau ir par vēlu domāt, neviens no viņiem trim tagad nedrīkstēja domāt un, ja viņiem šonakt kaut kas izdevies, tad vismaz tas, ka viņi pilnīgi atmetuši jebkādu prātošanu, apspriešanu; piecas jūdzes no pilsētas viņš pāries (droši vien mis Heberšema un Eleks Sānders ar mašīnu jau bija pāri) neredzamo topogrāfisko līniju — slavenā, gandrīz leģendārā Ceturtā iecirkņa robežu, un katrā ziņā neviens no viņiem tagad nedrīkstēja domāt, paturot prātā to, cik viegli iebraucējam no citurienes iegūt Ceturtā iecirkņa dusmas ar diviem nodarījumiem uzreiz, jo Ceturtais iecirknis jau iepriekš necieta nekādu no pilsētas (un, protams, ari no jebkuras citas apgabala vietas) nākušo cilvēku rīcību; bet nu viņiem — sešpadsmit gadu vecam baltajam zēnam, tikpat vecam nēģerim un vecai baltajai sievietei, septiņdesmit gadu vecai vecmeitai, — lemts no visa, ko vien cilvēks spēj izdomāt un izdarīt, izvēlēties uzreiz divus nodarījumus, ko Ceturtais iecirknis sevišķi nežēlīgi nosodītu un atriebtu: apgānīt viņu piederīgā kapu, lai glābtu no viņu atriebības nēģeri slepkavu.

Tomēr vismaz kaut kādi brīdinājumi viņiem būtu manāmi (viņi neprātoja, kam tādi brīdinājumi varētu līdzēt, jo tie, kurus vajadzētu brīdināt, jau bija sešas septiņas jūdzes tālu no cietuma un vēl arvien attālinājās, cik ātri vien viņš ļāva zirgam skriet): ja Ceturtais iecirknis šonakt dotos uz pilsētu, tad drīz vien viņš tos satiktu ceļā (vai tie viņu) — vecas, dubļainas mašīnas, tukšas smagās mašīnas lopu un kokmateriālu pārvadāšanai un apseglotus zirgus un mūļus. Taču pagaidām viņš nebija saticis neviena, kopš izjāja no pilsētas; ceļš stiepās palss un tukšs viņam priekšā un aiz muguras; neapgaismotas mājas un būdiņas sagumušas vai rēgaini izslējušās ceļa malā, tumšie lauki pletās tumšā tālumā, no tiem dvesmoja uzartas zemes smarža, un reizēm ceļu apņēma spēcīgs ziedošu augļudārzu aromāts, un viņš jāja tam cauri kā caur sastingušiem dūmu vāliem, kas zina, varbūt galu galā viņiem viss izdosies pat labāk, nekā viņš cerējis, un, iekams viņš paspēja sevi apstādināt, viņš jau bija nodomājis: varbūt mēs varēsim, varbūt mums tomēr izdosies, —: iekams viņš spēja aptvert, apdzēst, izgaisināt šo domu nevis tāpēc, ka viņš tiešām nespētu ticēt veiksmei šajā gadījumā, un ne tāpēc, ka nekad nedrīkst pilnīgi noticēt sev dārgām cerībām vai vēlmēm, kur nu vēl tik bezcerīgā darījumā, kādu viņi paši sev izvēlējušies, bet tāpēc, ka izteikt domu vārdos kaut vai vienīgi sev pašam būtu tikpat kā uzraut sērkociņu, kura gaisma neizklīdinātu tumsu, tikai apgaismotu tās šausmas — vājš apgaismojums, uzkvēlojums atklātu uz mirkli tukšā ceļa un tumšo, tukšo lauku nenovēršamo, mūžīgo bezcerību.

Tāpēc ka viņi jau bija gandrīz klāt; Eleks Sānders un mis Heberšema droši vien jau kādu pusstundu kamēr tur, un viņam iešāvās prātā — diezin vai Eleks Sānders būs iedomājies nobraukt mašīnu tālāk no ceļa, lai garāmgājējiem tā nebūtu redzama, taču ilgi viņš par to nedomāja, protams, Eleks Sānders to ir izdarījis, un viņš šaubījās nevis par Eleku Sānderu, bet pats par sevi — par to, ka varējis kaut vai mirkli apšaubīt Eleku Sānderu: kopš izjājis no pilsētas, viņš nebija redzējis nevienu nēģeri, kamēr parasti maija svētdienas vakaros ap šādu laiku ceļš ar viņiem bija sētin nosēts — vīrieši, jaunas sievietes un meitenes, arī daži veci vīri un sievas, un pat bērni, kamēr vēl nebija pārāk vēls, bet galvenokārt vīrieši, jauni puiši, kuri kopš pirmdienas rīta soļojuši pakaļ saspringtu, nopūlētu mūļu vilktajiem arkliem, apvērsdami velēnu, pēc tam sestdien ap pusdienlaiku nomazgājušies, noskuvušies, uzvilkuši tīrus svētdienas kreklus un bikses un visu sestdienas nakti staigājuši pa putekļainajiem ceļiem, un visu svētdienu un svētdienas nakti staigājuši līdz tam brīdim, kad vairs tik vien atlika laika, lai nokļūtu mājās un atkal pārģērbtos virsvalkos un smagos zābakos, noķertu un iejūgtu mūļus un, četrdesmit astoņas stundas negulējušiem — ja nu vienīgi īsu brītiņu ar sievieti —, atkal atgrieztos tīrumā un, pirmdienas saulei lecot, dzītu jaunu vagu; bet ne tagad, ne šovakar, kad arī pilsētā viņš divdesmit četru stundu laikā nebija redzējis nevienu nēģeri, ja neņem vērā Pareliju un Eleku Sānderu, bet viņš jau to bija paredzējis, viņi izturējās tieši tā, kā viņiem tādā brīdī gan pēc nēģeru, gan balto ieskata vajadzēja izturēties; viņi tur bija, nekur viņi aizbēguši nebija_, tikai viņus neredzēja — jūtama bija viņu pastāvīgā klātiene, tuvums; melnie vīrieši, sievietes un bērni dzīvoja un gaidīja savās aizslēgtajās un aizslēģotajās mājās — ne šausmās drebēdami, ne zemodamies, ne vairīdamies, ne dusmās un pat ne bailēs, tikai nogaidīdami, jo viņiem piederēja ierocis, kuram līdzīga nebija nevienam baltajam un ar kuru — ja tikai viņš to zinātu — viņš arī galā netiktu: pacietība; tikai nerādīties acīs, negadīties ceļā; bet ne šeit — te nebija nekādas nojautas par ļaužu daudzuma klātbūtni, par tumšādainiem cilvēkiem, kas tepat tuvumā paslēpušies un nogaida; šie lauki bija tuksnesis un liecinieks, šis tukšais ceļš apstiprinājums tam (paies vēl kāds laiks, iekams viņš sapratīs, cik tālu aizgājis: zēns no Misisipi laukiem, kurš vēl šodien ap saules rietu, likās, un arī pats bija tādā pārliecībā, ja vien par to vispār iedomājās, bija nesaprātīgs zīdainis savas dzimtās zemes senajās tradīcijās vai varbūt vēl tikai embrijs, kas cīnās, — ja tikai viņš zina, ka ir tādas radību sāpes, — akls un nejūtīgs, un vēl nepamodies no vienkāršās, nesāpīgās pasaulē nākšanas konvulsijas), ka visi melnādainie cilvēki, uz kuriem īstenībā balstās apgabala ekonomija, pavērsušies it kā ar vienu kopīgu muguru — nevis satraukumā vai dusmās, pat ne nožēlā, bet vienotā nelabojamā, nepārvaramā, neatvairāmā nosodījumā nevis pret rasu apkaunojumu, bet pret cilvēces kaunu.

Tagad viņš bija tur; Draiskulis saspringa un pat mazliet paātrināja soli, kaut ari deviņas jūdzes noskrējis, jo saoda ūdeni, un jau varēja samanīt tiltu vai vismaz gaišāku šķirtni, kur ceļš stiepās cauri blīvajam vītolu melnumam, kas ieskāva atteku, un tad Eleks Sānders panācās uz priekšu no tilta margām; Draiskulis iesprauslojās, un tad arī viņš to pazina, nebrīnīdamies, pat neatcerēdamies, ka raizējies, vai tikai Eleks Sānders iedomāsies noslēpt pikapu, neatcerēdamies pat to, ka tūlīt atmetis visas šaubas,# viņš neapstājas, tikai apvaldīja Draiskuli, lai pāri tiltam pārjātu soļos, tad atlaida pavadu brīvi un ļāva zirgam tūlīt aiz tilta nogriezties no ceļa un sasprindzinātam kājām, rāvieniem laisties lejā pie ūdens, ko viņš sākumā vēl neredzēja, bet drīz vien ieraudzīja sīkiem ņirbu vilnīšiem klāto klaidu, kas atspoguļoja debesis; taču Draiskulis apstājās, atkal nosprauslojās un pēkšņi, pakaļkājās saslējies, kāpās atpakaļ, gandrīz izmezdams viņu no segliem.

— Viņš saož plūstošās smiltis, — Eleks Sānders sacīja. — Lai pagaida, kamēr tiks mājās. Es arī labprāt darītu kaut ko citu, nevis to, kas man jādara.

Tomēr viņš aizgāja gabaliņu tālāk gar krastu, kur vieglāk varēja tikt lejā pie ūdens, bet Draiskulis tikai snaikstījās veltīgi, un viņš tūlīt uzgrieza to atpakaļ uz ceļa un atbrīvoja kāpsli, lai Eleks Sānders varētu uzsēsties, un

Draiskulis jau gāja ašā gaitā, kad Eleks Sānders uzmetās tam mugurā.

—   Šeit, — Eleks Sānders sacīja, bet viņš jau bija nogriezis Draiskuli no grantētā lielceļa šaurā lauku ceļā, kas asi aizlocījās uz melno kalnu grēdu un gandrīz tūlīt sāka pamazām celties augšup kalnos, bet jau pirms tam, kad viņi sāka virzīties kalnup, viņus apdvesa spēcīga, vienmērīga priežu smarža, tā plūda lejup viņiem virsū bez vēja, tomēr cieša un blīva, gandrīz kā rokas pieskāriens, sitās pretī gluži kā vilnis. Slīpums kļuva stāvāks, bet zirgs pat ar diviem jātniekiem gāja straujā riksī, kā arvien paradis iet kalnup, brīžam pāriedams auļos, līdz viņš spēji to apvaldīja un tikai ar pūlēm noturēja raustīgos, nelīdzenos soļos, kamēr sākās pirmais plašais līdzenums; tad Eleks Sānders atkal sacīja: — Šeit, — un tai pašā mirklī no ceļmalas tumsas iznāca mis Heberšema, nesdama lauzni un lāpstu. Eleks Sānders nolēca, tikko Draiskulis apstājās. Arī viņš nolēca.

—   Paliec zirgā, — mis Heberšema sacīja. — Man ir rīki un laterna.

—   Vēl atlikusi pusjūdze, — viņš sacīja. — Un pret kalnu. Tie nav sieviešu segli, bet varbūt jūs varat sēdēt sāniski. Kur ir pikaps? — viņš jautāja Elekam Sānderam.

—   Tur aiz tiem krūmiem, — Eleks Sānders sacīja. — Mēs neesam braukuši šurp izrādīties. Vismaz es neesmu.

—   Nē, nē, — mis Heberšema sacīja. — Es varu aiziet kājām.

—   Mēs ietaupīsim laiku, — viņš sacīja. — Droši vien jau ir pāri desmitiem. Viņš ir mierīgs. Tas bija tikai tāpēc, ka Eleks Sānders svieda lauzni un lāpstu …

—Protams, — mis Heberšema sacīja. Viņa atdeva lauzni un lāpstu Elekam Sānderam un gāja pie zirga.

—    Man žēl, ka tas nav ?. — viņš sacīja.

—    Blēņas! — viņa sacīja, izņēma viņam no rokām pavadu, un, iekams viņš paspēja pastiept roku, lai viņa varētu pakāpties, viņa jau bija ielikusi kāju kāpslī un uzlēca zirgā tikpat viegli un veikli kā viņš vai Eleks Sānders, un apsēdās seglos, tā ka viņš tikko paguva novērsties, juzdams tumsā viņas skatienu. — Blēņas, — viņa atkārtoja. — Man jau ir septiņdesmit. Un nav ko uztraukties par maniem svārkiem, pašlaik mums kaut kas cits ir svarīgāk. — Un pati uzgrieza Draiskuli atpakaļ uz ceļa, iekams viņš paspēja satvert to aiz iemauktiem, bet Eleks Sānders sacīja:

—    Ššš! — Viņi apstājās un sastinga nekustīgi vienmērīgajā, neredzamajā priežu smaržas plūsmā. — Mūlis nāk lejā no kalna, — Eleks Sānders sacīja.

Viņš tūlīt sāka griezt atpakaļ zirgu. — Es neko nedzirdu, — mis Heberšema sacīja. — Vai tu esi pārliecināts?

—    Jā, cienītā, — viņš sacīja, vezdams Draiskuli nost no ceļa. — Eleks Sānders dzird. — Un, stāvēdams pie Draiskuļa galvas starp kokiem un krūmiem, otru roku turēdams uz zirga nāsīm — gadījumam, ja tas sadomātu iezviegties, kad kāds jās garām, viņš arī dzirdēja — zirgs vai mūlis mierīgi tuvojās pa ceļu no kalna virsotnes. Likās, tas bija neapkalts; patiesībā vienīgā skaņa, ko viņš tiešām dzirdēja, bija ādas siksnu čīkstēšana, un viņš brīnījās, kā Eleks Sānders to saklausījis (ne mirkli nešaubīdamies, ka viņš dzirdējis) jau pirms vairāk nekā divām minūtēm, kad dzīvnieks vēl nebija tik tuvu viņiem. Tad viņš to jau varēja saskatīt, pareizāk, to vietu, kur tas gāja, — izplūdis traips, kaut kas kustīgs, tumšs pret ceļa palsajām smiltīm, virzījās lejup no kalna, klusais, vienmērīgais soļu troksnis un siksnu čīkstoņa pamazām noklusa tālumā, tad izdzisa pavisam. Bet viņi vēl brīdi nogaidīja.

—    Ko viņš tur bija pārmetis pār segliem sev priekšā? — Eleks Sānders sacīja.

—    Es pat nesaredzēju, vai tur cilvēks sēdēja vai ne, —» viņš sacīja.

—    Es neredzēju nekā, — mis Heberšema sacīja. Viņš uzveda zirgu atpakaļ uz ceļa. — Bet ja nu… — viņa  sacīja.

—    Eleks Sānders dzirdēs laikus, — viņš sacīja. Un-atkal Draiskulis spēcīgiem, vienmērīgiem soļiem rāvās augšup piekalnē, viņš, nesdams lāpstu, soļoja tam vienā pusē, ar otru roku turēdamies pie seglu siksnas zem mis Heberšemas tievajiem, cietajiem lieliem, Eleks Sānders ar lauzni — otrā pusē, kāpa kalnup, soļodami ļoti strauji cauri spēcīgajai, spirgtajai, dzīvinošajai priežu smaržai, kas ietekmēja plaušas, elpošanu tāpat kā (Viņš tā iedomājās, nogaršojis viņš nebija. Būtu jau varējis — malks no svētā vakarēdiena trauka neskaitījās, tāpēc ka tas nebija vienkāršs malks, tas bija rūgts, svēts, ass, mūsu

Kunga nemirstīgās asinis, tās nebija garšojamas, tās gāja nevis uz leju, uz vēderu, bet uz augšu, uz āru. Atzīšanā starp labu un ļaunu, izvēli un atteikšanos, un pieņemšanu mūžīgi mūžam — pateicības dienā un ziemsvētkos, bet viņš nekad negribēja.) vīns vēderu. Tagad viņi bija pavisam augstu, kalnu apvidus atklājās, aizstiepās kaut kur tumsā neredzams, tomēr bija augstuma un plašuma sajūta; dienā viņš būtu redzējis, kā grēda pie grēdas, biezi priedēm noaugusi, aizstiepjas uz austrumiem un ziemeļiem līdzīgi īstajiem kalniem Karolīnā un pirms tam Skotijā, no kurienes bija nākuši viņa senči; viņš pats tos nebija redzējis; viņš bija mazliet aizelsies un ne tikai dzirdēja, bet arī juta, kādiem īsiem, asiem grūdieniem strādāja Draiskuļa plaušas, kad tas pūlējās uzauļot arī šajā stāvumā ar jātnieci uz muguras, vilkdams vēl divus; mis Heberšema zirgu apvaldīja un noturēja, kamēr viņi tika augšā pašā virsotnē, un Eleks Sānders atkal sacīja:

—   Šeit, — un mis Heberšema nogrieza zirgu no ceļa, tāpēc ka viņš vēl nekā neredzēja, līdz viņi nebija nogriezušies no ceļa, un tikai tad saskatīja izcirtumu — ne tāpēc, ka tas bija izcirtums, bet tāpēc, ka trūcīgajā zvaigžņu gaismā tur rēgojās, mazliet uz sāniem sasvērusies tai pusē, kur zeme nosēdusies, šaura marmora kapakmens plāksne. Arī baznīca (veca, nekrāsota, koka, tikai mazliet lielāka par istabu) tikpat kā nebija saredzama pat tad, kad viņš aizveda Draiskuli aiz tās, piesēja pavadu pie jauna kociņa, atkabināja sienamo virvi no laužņiem un gāja atpakaļ, kur mis Heberšema un Eleks Sānders viņu gaidīja.

—    Tas būs vienīgais jaunais kaps, — viņš sacīja.

—     Lūkass teica, te neviens neesot apbedīts kopš pagājušās ziemas.

—    Jā, — mis Heberšema sacīja. — Un arī puķes. Eleks Sānders jau to atrada. — Taču, lai pārliecinātos (Viņš domāja klusi, kā diezin ko lūgdams: es vēl kļūdīšos milzumdaudz reižu, tikai lai nekļūdos šoreiz.), viņš aizklāja kabatās laterniņu ar savu saņurcīto mutautu tā, ka tikai viens tievs, ašs gaismas stars uz mirkli pārslīdēja nesen raktajai kopiņai ar nedaudziem, izmētātiem vainagiem, puķu pušķiem un atsevišķiem ziediem, pēc tam apgaismoja kapakmeni pie tās, uz kura paspēja izlasīt iekalto uzrakstu: Amanda Vērkita, N. B. Foresta Gaurija sieva; 1878—1926; tad nodzēsa laterniņu, un atkal viņus apņēma tumsa un spēcīga priežu smarža, un viņi brīdi stāvēja līdzās nesen uzmestajai kopiņai, nekā nedarīdami.

—    Kā man tas nepatīk, — mis Heberšema sacīja.

—    Ne jau jums vienai, — Eleks Sānders sacīja. — Atpakaļ līdz pikapam ir pusjūdze. Un lejā no kalna.

Viņa sakustējās pirmā. — Noņem ziedus, — viņa sacīja. — Uzmanīgi. Vai tu redzi?

—   Jā, cienītā, — Eleks Sānders sacīja. — Daudz jau nav. Izskatās, ka sviešus sasvieduši.

—    Bet mēs nesviedīsim, — mis Heberšema sacīja. — Noņem uzmanīgi! — Varēja būt jau tuvu vienpadsmitiem; droši vien viņi nepaspēs; Elekam Sānderam bija taisnība: vajadzēja iet atpakaļ pie mašīnas un braukt projām, atpakaļ uz pilsētu, cauri pilsētai un tikai tālāk neapstājoties, braukt un braukt, lai nebūtu laika domāt, vadīt mašīnu, uzmanīt, lai tā būtu kārtībā, lai brauciens neapstātos, braukt un nekad neatgriezties; taču laika viņiem nebija jau pašā sākumā, viņi to zināja, iekams izbrauca no Džefersonas, un viņam pazibēja doma —• kā būtu bijis, ja Eleks Sānders patiešām tā arī būtu domājis, kad teica, ka nebraukšot, un ja viņš būtu atbraucis viens, tad (ātri) — nē, par to nav ko domāt; Eleks Sānders sākumā raka ar lāpstu, viņš rīkojās ar lauzni, kaut gan zeme vēl bija tik irdena, ka lauznis īstenībā nebija vajadzīgs (un, ja zeme nebūtu tik irdena, viņi nekā nevarētu izdarīt pat dienas gaismā); ar divām lāpstām viņi būtu ātrāk tikuši galā, bet tagad bija par vēlu par to domāt, un tad pēkšņi Eleks Sānders atdeva viņam lāpstu, izkāpa no bedres un nozuda (pat bez laterniņas), un, vadīdamies tikai pēc šīs sajūtas, kas bija spēcīgāka par redzi un dzirdi, kas Elekam Sānderam bija pavēstījusi, ka Draiskulis toreiz pie attekas saodis plūstošās smiltis, un ļāvusi sadzirdēt zirgu vai mūli nākam lejā no kalna, iekams viņš un mis Heberšema to izdzirda, šīs sajūtas vadīts, viņš atgriezās ar īsu, vieglu dēli, tā ka viņiem abiem tagad bija lāpstas, un sākumā bija dzirdams, ka lāpsta ieduras zemē, pēc tam kluss, mīksts švīksts, kad Eleks Sānders iedūra dēli, uzgrāba smiltis un meta tās uz augšu, ārā, ik reizes izgrūzdams elpu ar skaļu «Haā!», un šī niknuma un dusmu pilnā apspiestā skaņa atkārtojās arvien biežāk un biežāk, līdz beidzot izsaucieni skanēja gandrīz tik strauji kā skrejoša cilvēka sirdspuksti: «Haā!… Haā!… Haā!» Tā ka viņš pār plecu uzsauca:

—    Netrako! Mums laika pietiks. — Uz mirkli izslējies, lai noslaucītu sviedrus no sejas, viņš ieraudzīja, tāpat kā agrāk, mis Heberšemas nekustīgo siluetu pret debesīm, taisnā kokvilnas kleitā, uz paša galvvidus apaļa cepure—» tāda, kā tikai reti kāds redzējis pēdējos piecdesmit gados un droši vien neviens nekad nebija redzējis, skatoties uz augšu no pusatrakta kapa; bija jau vairāk nekā puse, tāpēc ka, sācis atkal rakt, viņš pēkšņi izdzirda koku dobji atsitamies pret koku, un tad Eleks Sānders asi sacīja:

—    Pazūdi! Kāp ārā, lai man vairāk vietas, — izmeta ārā dēli un paņēma, izrāva viņam no rokām lāpstu, un viņš izkāpa no bedres un noliecies sāka taustīties apkārt, bet mis Heberšema padeva viņam salocīto virvi.

—    Laterniņu ari, — viņš sacīja, un viņa pasniedza laterniņu, un viņš brītiņu pastāvēja, kamēr spēcīgā, blīvā, nekustīgā priežu smarža nožāvēja sviedrus no viņa ķermeņa, tā ka drīz vien viņam kļuva auksti zem miklā krekla, bet apakšā, bedrē, neredzama lāpsta griezīgi skrāpējās pret koku, un noliecies, aizsedzis laterniņu, viņš atkal laida gaismas staru lejā — un tas krita uz nekrāsota priežu koka zārka vāka. Un viņš nodzēsa gaismu. — Labi, — viņš sacīja. — Pietiek! Kāp ārā! — Un Eleks Sānders līdz ar pēdējām smiltīm izmeta arī lāpstu, kas ar loku izlidoja no bedres kā šķēps, un ar vienu lēcienu pats bija ārā, un tad viņš ar virvi un laterniņu ielēca bedrē un tikai pēc tam atcerējās, ka viņam vajadzīgs āmurs, lauznis — kaut kas, ar ko atvērt vāku, un kaut kas tāds noderīgs varētu gadīties vienīgi mis Heberšemai pikapā pusjūdzi no šejienes, un atpakaļ būtu jānāk pret kalnu; viņš noliecās, lai papētītu, kas īsti tur jādabū vaļā, un atklāja, ka vāks nemaz nav piestiprināts; viņš nostājās jāteniski tam pāri, un, balansējot uz vienas kājas, viņam izdevās pacelt vāku, un, pieturēdams to ar elkoni, viņš atritināja virvi, sameklēja vienu galu, uzdedza laterniņu un pavērsa to uz leju, tad sacīja: «Pag.» Viņš sacīja: «Pag.» Un vēlreiz atkārtoja šo «Pag», kad beidzot izdzirdēja mis Heberšemas šņācīgo čukstu:

r— Čārlz … Čārlz …

—i Tas nav Vinsons Gaurijs, — viņš sacīja. — Sito cilvēku sauc par Montgomeriju. Tāds sīks koku uzpircējs kaut kur no Krosmenas apgabala.

Protams, viņiem vajadzēja aizbērt bedri, turklāt viņš jāja ar zirgu. Tomēr vēl bija ilgi līdz rītausmai, kad viņš atstāja Draiskuli Elekam Sānderam pie ganību vārtiem un pūlējās uz pirkstgaliem ielavīties mājā, taču jau pie parādes durvīm māte naktskreklā, vaļējiem matiem vaimanādama metās viņam virsū. — Kur tu biji? — Tad sekoja viņam līdz tēvoča istabas durvīm, kamēr tēvocis steigā ģērbās. — Tu? Atraki kapu? — Un viņš gurdā, bet neizsīkstošā pacietībā, pats galīgi pārguris no jāšanas un rakšanas, tad atkal visu to pašu atkārtojot otrādi — rokot ciet un atkal jājot, mēģināja it kā novilcināt to, no kā izvairīties īstenībā nemaz nebija cerējis.

—   Eleks Sānders un mis Heberšema palīdzēja. —• Bet tas, kā likās, visu tikai pasliktināja, kaut gan viņa balsi vēl nepacēla, tikai bija izbrīnījusies un nepieļāvīga, līdz beidzot tēvocis iznāca no savas istabas, pilnīgi apģērbies, pat kaklasaiti uzsējis, tikai neskuvies, un sacīja:

—    Paklau, Megij, vai tu gribi uzmodināt Cārliju? — Tad viņa sekoja viņiem pie ārdurvīm un sacīja — un viņš atkal nodomāja, ka viņus īstenībā nemaz nav iespējams pārspēt, tāpēc ka viņiem piemīt nenoturība, kas izskaidrojama ne tikai ar kustības spēju, bet ari ar gatavību pamest ar vēja vai pat gaisa vieglumu ne tikai savu pozīciju, bet arī principus; jums nemaz nevajag vākt kopā savus spēkus, tāpēc ka jums tie jau ir: uzbrukuma ieroči, svars, taisnība, pagātnes notikumu mācība, pieredze un viss pārējais; un jūs ejat uzbrukumā un sagraujat visu savā cejā, vismaz jūs pats tā domājat, kamēr atklājat, ka ienaidnieks nepavisam nav atkāpies, tas jau ir atstājis kaujas lauku un ne tikai atstājis, bet aiziedams arī piesavinājies jūsu kaujas saucienu; jūs domājat, ka esat ieņēmis cietoksni, bet atklājas, ka esat tikai iegājis nevienam nepiederošās pozīcijās, un pēc tam uzzināt, ka notiek pavisam cita — neparedzēta kauja jūsu neaizsargātajā aizmugurē, — viņa sacīja:

—   Bet viņam jāizgujas! Viņš pat nav gulēt gājis! —* Un viņš patiešām palika stāvam uz vietas, kamēr tēvocis viņam pačukstēja:

—   Ej taču! Kas tev notika? Vai tad tu nezini, ka viņai enerģijas vairāk nekā tev un man kopā, tāpat kā vecajai Heberšemai ir bijis vairāk enerģijas nekā tev un Elekam

Sānderam kopā; varbūt tu būtu devies turp, ja ari viņa tevi aiz rokas nevilktu, bet Eleks Sānders nebūtu, un es neesmu gluži pārliecināts, kā būtu bijis ar tevi izšķirīgā brīdī. — Un viņš blakus tēvocim gāja pie mis Heberšemas, kas sēdēja pikapā aiz tēvoča mašīnas (vakar deviņos vakarā tā atradās garāžā; vēlāk, kad būs laiks, vajadzēs pajautāt tēvocim, uz kurieni māte sūtījusi meklēt viņu). — Es ņemu savus vārdus atpakaļ Aizmirsti, ko teicu! No bērnu mutes un zīdaiņu, un vecu sieviešu… — viņš pārfrāzēja. — Taisnība ir, tā tas bieži gadās, tikai nav patīkami, ja cilvēkam to iemet sejā trijos no rīta. Un neaizmirsti arī savu māti, to tu, protams, nemaz nevari, viņa jau sen par to ir parūpējusies. Atceries tikai, ka viņas spēj paciest visu, pieņemt jebkuru faktu (tikai vīrieši vairās no faktiem), ja vien viņām nav ar tiem jāsaduras; viņas var pieņemt to, galvu sānis novērsušas un vienu roku aizmugurē pastiepušas, kā politikānis, kas gaida kukuli. Paskaties uz viņu: viņa var nodzīvot garu un laimīgu mūžu, taču ne par matu neatkāpsies no savas nevēlēšanās piedot tev, ka tu jau esi spējīgs pats aizpogāt sev bikses.

Un vēl bija labs brīdis līdz rītausmai, kad tēvocis apstādināja mašīnu pie šerifa mājas vārtiem un viņi gāja pa taciņu, un uzkāpa īres mājas balkonā. (Tā kā viņš nevarēja būt savā amatā divas reizes pēc kārtas, tad laiks starp atsevišķām reizēm tagad, kad viņš jau trešo reizi bija ievēlēts par šerifu, bija gandrīz divreiz lielāks par nokalpotajiem divpadsmit gadiem. Viņš bija no laukiem, fermeris un fermera dēls, kad viņu ievēlēja pirmoreiz, un tagad viņam pašam piederēja ferma un māja, kurā viņš bija dzimis, bet, būdams amatā, viņš dzīvoja pilsētā, īrētā mājā, un ik reizes, kad termiņš beidzās, atgriezās savā fermā un dzīvoja tur, kamēr pienāca laiks no jauna kandidēt un tikt ievēlētam par šerifu.)

—   Ceru, ka viņam nav pārāk ciešs miegs, — mis Heberšema sacīja.

—   Viņš negul, — tēvocis sacīja. — Viņš gatavo brokastis.

—   Gatavo brokastis? — mis Heberšema sacīja, un tad viņš saprata, ka, par spīti taisnajai mugurai un cepurei, kura nekad nebija izkustējusies no savas vietas uz viņas pakauša, it kā turētos tur nevis ar adatām, bet tāpēc, ka viņa nekustīgi izslējusi kaklu kā nēģeriete, kas nes uz galvas visas ģimenes izmazgāto veļu, viņa ir galīgi pārguruši no sasprindzinājuma un bezmiega nakts.

—    Viņš ir laucinieks, — tēvocis sacīja. — Viņam katra ēdienreize kopš rīta gaismas ir tikpat kā pusdienas. Misis Hemptona ir Memfisā pie meitas, kurai gaidāmas radības, un vienīgā sieviete, kas vīrietim gatavos brokastis pusčetros no rīta, — tā ir viņa sieva. Neviena pieņemta pilsētas virēja to nedarīs. Tā atnāk pienācīgā laikā — ap astoņiem un nomazgā traukus. — Tēvocis nepieklauvēja. Viņš jau sāka vērt vaļā durvis, tad apstājās un paskatījās garām viņiem abiem uz to pusi, kur Eleks Sānders stāvēja lejā pie kāpieniem. — Nedomā, ka tu izspruksi tāpēc, ka tava mamma nebalso, — viņš sacīja Elekam Sānderam. — Nāc vien tu arī!

Tad tēvocis atvēra durvis un viņi uzreiz saoda kafijas un ceptas cūkgaļas smaržu, iedami pa linoleju uz to pusi, kur priekšnama dziļumā spīdēja blāva gaisma, tad pa linoleja grīdu cauri ēdamistabai uz virtuvi, kur silti un priecīgi kurējās malkas plīts un, noliecies pie čurkstošas pannas, stāvēja šerifs apakškreklā, zeķēs un biksēs ar nolaistiem bikšturiem, miegā sajauktiem un sapinkotiem matiem, ar mīklas maisāmo karoti viena rokā un virtuves dvieli otrā. Šerifs jau bija pavērsis savu plato seju pret durvīm, pirms viņi iegāja, un viņš redzēja, ka mazās, vērīgās, bālganās acis šaudās no tēvoča uz mis Heberšemu, uz viņu, tad uz Eleku Sānderu un tajā īsajā mirklī acis viegli iepletās, bet mazās, cietās, melnās zīlītes sarāvās sīciņas ka kniepadatas galviņas. Taču šerifs vēl nekā neteica, tikai lūkojās uz tēvoci, un tagad sīkās zīlītes likās atkal izplešamies — līdzīgi tam, kā izelpa atbrīvo krūšu muskuļus un otrādi, un, kamēr visi trīs tā stāvēja klusēdami un vēroja šerifu, tēvocis aši, īsi un kodolīgi izstāstīja visu no tā brīža iepriekšējā vakarā, kad tēvocis sapratis, ka Lūkass grib viņam kaut ko teikt, pareizāk —* kaut ko lūgt, līdz tam, kad viņš pirms desmit minūtēm iegājis tēvoča istabā un uzmodinājis viņu, tad apklusa, un atkal viņš redzēja, kā mazās, vērīgās acis mirkšķinādamās šaudījās pāri viņu visu triju sejām, tad atgriezās pie tēvoča un ieurbās viņā labu brīdi — pat nemirkšķinādamās. Tad šerifs sacīja:

—    Jūs taču nenāktu pie manis četros no rīta ar tādiem stāstiem, ja tas viss nebūtu patiesība.

—. Jūs klausāties ne tikai divos sešpadsmit gadu vecos pusaudžos, —-: tēvocis sacīja. — Es atgādinu jums, ka mis Heberšema arī bija tur.

—: Varat neatgādināt, —; šerifs sacīja. — Es to neesmu aizmirsis. Un diez vai kādreiz aizmirsīšu. — Tad šerifs apgriezās. īsts milzenis un jau pāri piecdesmitiem, nemaz nelikās, ka viņš varētu tik strauji kustēties, un īstenībā viņš it kā nemaz netika pakustējies, tomēr jau bija nocēlis no naglas sienā aiz plīts otru pannu un, piegājis pie galda (kur viņš tikai tagad pamanīja, ieraudzīja žāvētu gaļu no sāngabala), paņēmis lielu virtuves nazi, kas atradās līdzās gaļas gabalam, iekams tēvocis bija kaut ko paspējis pateikt:

—    Vai jums būs tik daudz laika? Jums jāaizbrauc sešdesmit jūdzes līdz Herisburgai pie rajona prokurora; jāņem līdzi mis Heberšema un abi zēni par lieciniekiem un jāmēģina pārliecināt viņu, lai pieprasa izrakt Vinsona Gaurija līķi…

Šerifs ātri noslaucīja naža rokturi dvielī.

—    Man liekas, jūs teicāt, ka Vinsons Gaurijs nav tajā kapā.

—; Oficiāli viņš tur ir, —; tēvocis sacīja. — Pēc apgabala dokumentiem viņš tur ir. Un, ja jūs, dzīvodams šeit un pazīdams mis Heberšemu un mani visu savas darbības laiku, uzskatāt par nepieciešamu jautāt man to divreiz, kā tad, pēc jūsu domām, Džims Heledejs izturēsies? Pēc tam jābrauc sešdesmit jūdzes atpakaļ ar lieciniekiem un pieprasījumu un jāpierunā tiesnesis Meikokss dot rīkojumu …

Šerifs nometa dvieli uz galda.

—    Bet vai vajag? — viņš sacīja rāmi, gandrīz vai izklaidīgi, tā ka tēvocis apklusa, vērodams šerifu, kas ar nazi rokā pagriezās projām no galda.

—    Kā? — tēvocis sacīja.

i— Man kaut kas cits ienāca prātā, — šerifs sacīja.

Brīnos, ka jūs par to neesat iedomājies. Bet varbūt esat.

Tēvocis nenovērsdamies raudzījās šerifā. Tad Eleks Sānders — viņš stāvēja visiem aizmugurē, vēl nemaz neienācis no ēdamistabas virtuvē, — sacīja tik rāmā un neizteiksmīgā balsī, it kā lasīdams kādu bieži lietotu frāzi no sludinājuma, kur reklamēta kāda manta, kuras viņam nav un pēc kuras viņš arī laikam nekad nekāros:

r— Varbūt tas nebija mūlis. Varbūt tas bija zirgs.

—   Varbūt jums tagad tas ienāca prātā, šerifs sacīja.-

—; Aā, —: tēvocis sacīja. Un piebilda: r= Jā. — Bet tad

sāka runāt mis Heberšema. Viņa bija uzmetusi Elekam Sānderam ašu, ciešu skatienu un tagad tikpat aši un cieši pievērsās šerifam.

—    Man arī, — viņa sacīja. — Un es domāju, ka mēs esam pelnījuši, lai mums nebūtu jārīkojas slepenībā.

—    Es domāju tāpat, mis Jūnisa, — šerifs sacīja. — Tikai tā, ar ko vajadzētu apspriesties, pašlaik šajā istabā nav.

— Aā, — mis Heberšema sacīja. Un piebilda: — Jā. — Tad: — Protams, — jau iedama pretī šerifam, un, satikusito puscejā starp galdu un durvīm, izņēma nazi tam no rokas un gāja pie galda, bet šerifs devās uz durvīm, un tēvocis un viņš, un Eleks Sānders pakāpās sānis, lai nebūtu ceļā, kad tas iegāja ēdamistabā un cauri tai tumšajā priekšnamā un aizvēra durvis; un viņš pabrīnījās, kāpēc šerifs nav pilnīgi apģērbies, tikko piecēlies; cilvēks, kas vai nu pieraduma, vai kāda cita iemesla dēļ ceļas pusčetros no rīta, lai pagatavotu sev brokastis, laikam gan varētu uzcelties piecas minūtes agrāk, tad būtu arī laiks uzvilkt virskreklu un apaut kājas; tad mis Heberšema kaut ko sacīja un viņš atcerējās, ka viņa ir šeit; dāmas klātbūtne — nu protams, tāpēc šerifs aizgājis uzvilkt kreklu un kurpes, pat nepaēdis brokastis; mis Heberšema ierunājās, un viņš sarāvās, nepakustēdamies no vietas, uzmodās — droši vien viņš bija uz dažām sekundēm, varbūt pat minūtēm iesnaudies, kājās stāvēdams, kā zirgi guļ, bet mis Heberšema vēl tikai nolika gaļas gabalu sāniski, lai nogrieztu pirmo šķēli. Viņa sacīja: — Vai viņš nevar piezvanīt uz Herisburgu un sarunāt, lai apgabala prokurors piezvana tiesnesim Meikoksam?

—    Tieši to viņš pašlaik dara, — Eleks Sānders sacīja, i— Runā pa telefonu.

—    Varbūt aizej uz priekšnamu, tur tu labāk dzirdēsi, ko viņš runā, — tēvocis sacīja Elekam Sānderam. Tad tēvocis atkal palūkojās uz mis Heberšemu; arī viņš skatījās, kā viņa ātri griež bekonu — šķēli pēc šķēles, gandrīz tik ātri, kā mašīna griež. — Misters Hemptons saka, mums nevajagot nekādu papīru. Mēs varot nokārtot to paši, netraucējot tiesnesi Meikoksu …

Mis Heberšema izmeta no rokas nazi. Viņa nenolika to, tikai atlaida vaļā plaukstu un ar to pašu kustību paķēra dvieli, un, slaucīdama rokas, apgriezās un pāri virtuvei gāja pie viņiem straujāk, daudz straujāk, nekā šerifs bija gājis.

—    Ko tad mēs velti kavējam laiku? =-= viņa sacīja* — Gaidām, kamēr viņš uzsies kaklasaiti un uzvilks žaketi?

Tēvocis ātri pagājās viņai pretī.

—   Mēs neko nevaram izdarīt tumsā, — viņš sacīja.; —; Jāgaida dienas gaisma.

—   Mēs negaidījām, — mis Heberšema sacīja. Tad viņa apstājās; cits nekas viņai neatlika, citādi būtu jāiet tieši virsū tēvocim, kaut arī tēvocis viņai nepieskārās, tikai stāvēja starp viņu un durvīm, tā ka viņai vajadzēja apstāties kaut uz mirkli, kamēr tēvocis pagāja nost; un viņš lūkojās uz mis Heberšemu, taisnu, kalsnu, gandrīz bezformīgu taisnajā kokvilnas kleitā, ar apaļo cepuri tieši pašā galvvidū, un domāja: viņa ir par vecu tam; un tūlīt pārlaboja: nevienai sievietei, lēdijai, neko tādu nevajadzētu darīt; tad atcerējās iepriekšējo vakaru, kad viņš izgāja no kantora, pārgāja pāri pagalmam un uzsvilpa Elekam Sānderam, un viņš zināja, ka toreiz bija pārliecināts — un arī tagad vēl bija pārliecināts —, ka būtu gājis viens, ja Eleks Sānders būtu palicis pie sava lēmuma neiet līdzi, bet tikai pēc tam, kad mis Heberšema pienāca un parunāja ar viņu, viņš saprata, ka izdarīs visu līdz galam, un viņš atkal atcerējās, ko vecais Ifreims viņam sacīja, kad viņi bija atraduši gredzenu zem cūku siles: ja tev kādreiz gadās kaut kas tāds sevišķs, neparasts, kas jāizdara un atlikt nevar, tad nekavē velti laiku, runādams ar vīriešiem; tie vienmēr rīkojas, kā tavs tēvocis saka, saskaņā ar likumiem un noteikumiem. Sauc palīgā sievietes un bērnus; tie rīkojas pēc apstākļiem. 7'ad priekšnama durvis atvērās. Viņš dzirdēja, ka šerifs cauri ēdamistabai nāk uz virtuves durvīm. Tomēr virtuvē šerifs neienāca, viņš apstājās durvīs un palika stāvam arī pēc tam, kad mis Heberšema asā, gandrīz niknuma pilnā balsī pateica:

—    Kas ir? Un viņš nebija uzvilcis kurpes, pat nebija sakārtojis nolaistos bikšturus un, likās, nemaz nedzirdēja mis Heberšemu: tikai stāvēja, durvīs iepleties, un skatījās uz mis Heberšemu —* ne uz cepuri, ne uz acīm, ne arī uz seju, tikai uz viņu — tā, kā cilvēks varbūt skatītos uz burtu virkni krievu vai ķīniešu valodā, par kuru kāds, kuram var ticēt, sacījis, ka tur uzrakstīts viņa vārds, un beidzot pateica it kā savā nodabā, kā samulsis:

—    Nē. — Tad pagrieza galvu, paskatījās uz viņu un sacīja: — Tu arī ne. — Tad vēl vairāk pagrieza galvu, kamēr viņa acis apstājās pie Eleka Sāndera, un Eleks Sānders uzmeta šerifam skatienu, tad novērsās un atkal paskatījās no jauna. — Tu, — šerifs sacīja. — Tu tas esi. Tu devies uz turieni tumsā un palīdzēji izrakt mironi. Turklāt vēl balto mironi, kuru, kā pārējie baltie apgalvoja, noslepkavojis nēģeris. Kāpēc? Vai tāpēc, ka mis Heberšema tev lika?

—   Neviens man nelika, — Eleks Sānders sacīja. — Es pat nezināju, ka iešu tur. Es jau biju pateicis Čikam, ka neiešu. Tikai tad, kad mēs piegājām pie pikapa, visi, kā likās, uzskatīja, ka es noteikti braukšu līdzi, un tad es arī neko citu vairs nedomāju.

—   Mister Hempton, — mis Heberšema sacīja. Tagad šerifs paskatījās uz viņu. Un arī dzirdēja viņu.

—   Vai jūs vēl neesat beigusi griezt gaļu? — viņš sacīja. — Tad dodiet man nazi! — Viņš satvēra viņu aiz rokas un aizveda atpakaļ pie galda. — Diezgan esat šonakt noņēmusies un nopūlējusies; vai nevajadzētu brītiņu atpūsties? Pēc minūtēm piecpadsmit būs gaisma, un dienas gaismā cilvēki linčot nesāks. Viņi var to pabeigt, gaismai austot, ja kaut kas nav gludi gājis un viņi aizkavējušies. Bet sākt viņi dienas gaismā nesāks, jo tad cits citu var redzēt. Vai kāds ēdīs vairāk par divām olām?

Viņi atstāja Eleku Sānderu ar tā brokastīm pie virtuves galda, bet ar savējām iegāja ēdamistabā — viņš, tēvocis un mis Heberšema nesa šķīvi ar ceptām olām un gaļu un pannu ar maizītēm, kas bija izceptas iepriekšējā vakarā un tagad uzsildītas cepeškrāsnī, tikpat kā apgrauzdētas, un kafijkannu, kurā nenokāstie biezumi bija vārījušies kopā ar ūdeni tik ilgi, kamēr beidzot šerifs attapās un nolika kannu uz plīts malas, kur nebija tik karsts; viņi bija četri, kaut gan šerifs bija uzlicis šķīvjus pieciem, un, tiklīdz viņi bija apsēdušies pie galda, šerifs pacēla galvu klausīdamies — kaut gan viņš nekā nedzirdēja —, tad piecēlās un izgāja tumšajā priekšnamā uz pagalma pusi, un tad viņš dzirdēja sētas durvis noklaudzam, un drīz vien ienāca šerifs un Vils Legits —? bez šautenes, un viņš pagrieza galvu, lai paskatītos pa logu aizmugurē, un patiešām jau bija uzaususi gaisma.

Šerifs uzlika ēdienu uz šķīvjiem, bet tēvocis un Legits pasniedza savas un šerifa tasi mis Heberšemai, kas lēja no kannas kafiju. Tad pēkšņi viņam šķita, ka dzird kaut kur tālumā sakām: «Zēns … zēns …» Tad: «Uzmodiniet viņu, Gevin! Lai vispirms paēd brokastis un tad guj.» Un viņš sarāvās, vēl tāpat ausa rīts, un mis Heberšema vēl lēja kafiju tai pašā tasē, un viņš sāka ēst, košļāja un rija, it kā celdamies un krizdams tai pašā košļāšanas ritmā dziļā, mīkstā miega bezdibenī, gan tuvojoties, gan attālinoties no balsīm, kas žužināja par kaut ko sen nobeigtu, gar ko viņam vairs nebija daļas; šerifa balss:

— Vai «jūs pazīstat Džeiku Montgomeriju no Krosmenas apgabala? Viņš pēdējo sešu mēnešu laikā bieži parādījās pilsētā, vai ne? Tad Legita balss:

•— Kā tad. Zagtu koku tirgotājs. Kādreiz viņam bija krogs, ko viņš pats sauca par restorānu, tieši pie Tenesijas štata robežas, netālu no Memfisas, kaut gan es nekad netiku dzirdējis, ka tur kāds būtu varējis dabūt kaut ko ēdamu, un tad kādu nakti pirms gadiem diviem vai trim tur nogalināja cilvēku. Netika gan īsti noskaidrots, vai Džeikam ar to bijis kāds sakars, tomēr Tenesijas štata policija principa pēc izraidīja viņu atpakaļ uz Misisipi štatu. Kopš tā laika viņš dzīvo sava tēva fermā Glazgovas tuvumā. Varbūt nogaida, lai cilvēki aizmirst par to notikumu, tad viņš atkal atvērs krogu kaut kur šosejas malā, tādu ar slēptuvi zem grīdas, kur var novietot veselu kasti viskija.

r— Ko tad viņš darīja te? — šerifs jautāja. Un Legits: i— Kokus uzpirka, vai ne? Vai tad viņš ar Vinsonu Gauriju ne… — Tad Legits sacīja ar kaut kādu nenoteiktu intonāciju: — Darīja? — Un pēc pavisam bez kādas intonācijas: — Ko viņš dara? — Un šoreiz viņa paša balss, neizteiksmīga, jau uz pašas dziļā, mīkstā miega bezdibeņa malas, tik neizteiksmīga, ka bija vienalga, vai tā skaļa vai ne: —• Tagad viņš vairs nedara nekā.

Bet vēlāk kļuva vieglāk, no smacīgās, siltās mājas atkal ārā, svaigā gaisā, rīta agrumā, kad saule lej maigu, vienr mērīgu, zeltainu gaismu pār visaugstākajām koku galotnēm, zeltī nekustīgo, resno pilsētas ūdenstorni, kas plešas zirnekļa kājām līdzīgā siluetā pret debess zilgmi, un viņi visi četri atkal tēvoča mašīnā, bet šerifs noliecies pie šofera lodziņa, jau apģērbies pilnīgi, netrūkst pat spifgtas kaklasaites oranžā un dzeltenā krāsā, un saka tēvocim:

—    Aizvediet mis Jūnisu mājās, lai viņa mazliet pagul. Es aizbraukšu jums pakal uz jūsu māju, teiksim, pēc stunr das…

Mis Heberšema priekšējā sēdeklī blakus tēvocim tikai noteica: — Blēņas. — Tas bija viss. Viņa nelamājās. Tas nebija vajadzīgs. Tas bija daudz iespaidīgāk un izteiksmīgāk nekā lamāšanās. Viņa pieliecās un garām tēvocim paskatījās uz šerifu. — Sēdieties savā mašīnā un brauciet uz cietumu, vai kur nu jābrauc, lai sadabūtu kādu, kas šoreiz raks. Mums vajadzēja bedri atkal aizbērt» ciet, mēs zinājām, ka jūs mums neticēsiet, kamēr pats visu nedabūsiet redzēt. Brauciet, — viņa sacīja. — Tur ārā satiksimies. Brauciet, — viņa sacīja.

Bet šerifs nekustējās. Viņš dzirdēja, kā tas elpo — plaši, dziļi, nesteidzīgi, gandrīz kā nopūzdamies.

—    Protams, es nekā par jums nezinu, — šerifs sacīja. — Lēdijai, kurai ir tikai pāris tūkstošu cāļu, kuri jāpabaro, jāpadzirda un jāuzmana, un akrus piecus liels sakņu dārzs, kas jāapkopj, varbūt tiešām nav visu dienu ko darīt. Bet šiem zēniem tomēr jāiet skolā. Vismaz es neesmu dzirdējis par tādiem likumiem, ka Skolas padome dotu brīvdienas līķu izrakšanai.

Tas pat mis Heberšemu apklusināja. Tomēr viņa vēl neatlaidās atpakaļ sēdeklī. Vēl arvien viņa bija paliekusies uz priekšu, lai varētu skatīties garām tēvocim uz šerifu, un viņš atkal nodomāja: viņa tam ir par vecu, to viņai nevajag darīt; tikai, ja viņa nebūtu to darījusi, tad viņam un Elekam Sānderam — kurus viņa un tēvocis, un šerifs, visi trīs, un viņa māte un tēvs un arī Parelija sauc par bērniem — būtu vajadzējis to darīt, vai nu viņi to būtu izdarījuši vai ne, bet viņiem tas būtu bijis jādara, lai aizstāvētu ne tikai taisnību un godīgumu, bet arī nevainīgumu; un viņš domāja par cilvēku, kuram acīmredzot vajadzēja nogalināt otru cilvēku nevis aiz kaut kādiem iemesliem vai motīviem, bet tāpēc vien, ka viņam radusies neatvairāma dziņa nogalināt cilvēku, un pēc tam viņš sameklē, izdomā iemeslu un motīvu, lai varētu dzīvot starp citiem cilvēkiem kā saprātīga būtne; tam, kam vajadzēja nogalināt Vinsonu Gauriju, pēc tam vajadzēja viņa līķi izrakt un nogalināt citu, ko ielikt viņa vietā tukšajā kapā, lai tas, kam vajadzēja nogalināt, varētu būt mierīgs; un Vinsona Gaurija radiem un kaimiņiem jānogalina Lūkass vai kāds cits, vienalga, kas, nebija svarīgi, kas, lai viņi varētu likties gulēt un mierīgi uzelpot, un pat klusi pasērot un tā nomierināties. Šerifa balss bija klusa, gandrīz vai maiga.

—    Brauciet mājās! Jūs un šie zēni esat rīkojušies lieliski. Tikpat kā dzīvību izglābuši. Tagad brauciet mājās, un mēs izdarīsim pārējo. Tur nepavisam nebūs vieta lēdijai.

Taču mis Heberšema bija tikai apstādināta un ari ne uz ilgu laiku. — Vakarnakt tā nebija vieta pat vīrietim.

—    Pagaidiet, Houp, — tēvocis sacīja. Tad pievērsās mis Heberšemai. — Jums ir uzdevums šeit, pilsētā, * viņš sacīja. — Vai jūs to nezināt? — Tagad mis Heberšema vērīgi lūkojās tēvocī. Tomēr viņa vēl nebija atlaidusies sēdeklī, vēl nemaz nedomāja atkāpties; skatījās, it kā būtu nevis nomainījusi vienu pretinieku pret otru, bet bez kavēšanās vai šaubīšanās stājusies pretī tiem abiem, nelūgdama žēlastību, nelielīdamās. — Vils Legits ir fermeris, — tēvocis sacīja. — Bez tam viņš visu nakti bijis nomodā. Viņam jāiet mājās uz kādu laiciņu, jādara savi darbi.

—    Vai tad misteram Hemptonam nav citu palīgu? —^ mis Heberšema sacīja. — Kādam nolūkam tad tie ir?

—    Tie ir tikai vīri ar šautenēm, — tēvocis sacīja. — Legits pats teica Čikam un man vakar vakarā — ja pietiekami daudz cilvēku nolemtu to izdarīt un paliktu pie tāda lēmuma, tad tie tiktu garām, kaut arī viņi ar Tabsu abi tur stāvētu. Bet, ja sieviete, lēdija, baltā lēdija … — Tēvocis apklusa, aprāvās; viņi cieši lūkojās viens otrā; vērodams viņus, viņš atkal iedomājās par tēvoci un Lūkasu kamerā iepriekšējā vakarā (tas bija vakar vakarā, protams, bet šķita, ka jau pagājuši gadi); un atkal viņam likās, ka viņš vēro divus atlikušos pokera spēlētājus, tikai tēvocis un mis Heberšema patiešām skatījās viens otram acīs, nevis vērsās viens pret otru tādā pilnīgā visu jutekļu koncentrācijā, kuru kopumā vienam sīkam, maldīgam priekšstatam bija tikpat maz nozīmes kā prasmei lasīt sanskritu valodā. — … sēdēs tur — labi redzama, tā ka pirmais, kas ies garām, pastāstīs citiem un ziņa izplatīsies, iekams Ceturtais iecirknis paspēs uzkurbulēt mašīnas, lai brauktu uz pilsētu. v. bet mēs tikmēr aizbrauksim tur un nokārtosim to, lai būtu izbeigts uz visiem laikiem…

Mis Heberšema lēnām laidās atpakaļ, līdz viņas mugura atspiedās pret sēdekja atzveltni. Viņa sacīja:

—   Tātad man jāsēž tur uz kāpnēm ar izplestiem svārkiem vai varbūt labāk ar muguru pret margām un vienu kāju atspertu pret misis Tabsas virtuves sienu, kamēr jūs, vīrieši, kuriem vakar nebija laika uzdot tam vecajam nēģerim dažus jautājumus, tā ka viņam nebija neviena cita, ar ko vakar aprunāties, tikai zēns, bērns… —= Tēvocis neteica ne vārda. Šerifs stāvēja, noliecies pie lodziņa, elpodams plašiem, dziļiem vilcieniem, ne jau smagi, tikai tā, kā tādam milzu vīram laikam jāelpo. Mis Heberšema sacīja: — Aizvediet mani vispirms uz māju! Man ir daudz lāpāmā. Neiešu jau sēdēt visu rītu bez kāda darba, citādi misis Tabsa sāks domāt, ka viņai ar mani jārunājas. Aizvediet mani vispirms uz mājām! Es sapratu jau pirms stundas, ka jūs ar misteru Hemptonu vai degat nepacietībā, tomēr tik laika varat atlicināt. Eleks Sānders var aizbraukt manu mašīnu pie cietuma pa ceļam uz skolu un atstāt pie vārtiem.

—    Jā, cienītā, — tēvocis sacīja.

6

Tā viņi aizveda mis Heberšemu mājās, pilsētas nomalē, un cauri aizaugušai, nekoptai ciedru birzītei piebrauca pie nekrāsota lieveņa ar kolonnām, kur viņa izkāpa un iegāja mājā, un, kā redzams, neapstādamās devās cauri tai, jo drīz vien viņi dzirdēja, ka viņa kaut kur pagalmā uzsauc kādam — droši vien vecajam nēģerim, Mollijas brālim un Lūkasa svainim, — savā spēcīgajā balsī, mazliet piesmakušā un spiedzīgā no negulētās nakts un noguruma, tad viņa atkal iznāca, nesdama lielu kartona kārbu, pilnu, kā likās, ar izmazgātu, negludinātu veļu un gariem, mīkstiem zeķu līkumiem, iesēdās mašīnā, un viņi atkal brauca atpakaļ uz Laukumu pa klusām, rīta svaiguma apņemtām ielām; lielas, vecas, laika zoba sagrauztas mājas, celtas senajos Džefersonas dibināšanas laikos, līdzīgi mis Heberšemas mājai, stāvēja nekoptos zālājos starp veciem kokiem un ziedošiem, smaržīgiem krūmiem, kuru nosaukumus zināja vairs reti kāds no iedzīvotājiem, jaunākiem par piecdesmit gadiem; un, kaut arī šajās mājās dzīvoja bērni, šķita, ka tur klīst sieviešu, vecmeitu un atraitņu ēnas, kas vēl tagad, kad pagājuši jau septiņdesmit pieci gadi, gaida aizkavējušās telegrāfa ziņas par Tenesijas, Virdžīnijas un Pensilvānijas kaujām; tās ari vairs neraudzījās tieši uz ielu, bet vērās pāri moderniem, glītiem, maziem vienstāva namiņiem, kas bija projektēti Floridā un Kalifornijā un ansamblī ar pieskaņotām garāžām stāvēja kārtīgos laukumos, ar apcirptu zāli un garlaicīgām puķu dobēm, pa trim un četriem uz viena zemes gabala, kas pirms divdesmit pieciem gadiem būtu uzskatīts par mazu pieklājīgam zālājam mājas priekšā; tur dzīvoja pārtikuši jauni precēti pāri, katram pa divi bērni, un (tiklīdz viņi to varēja atļauties) katram automašīna, viņi visi bija lauku kluba un bridža kluba, un vēl citu klubu locekļi, viņiem bija patentētas elektriskās ierīces ēdiena gatavošanai, saldēšanai un tīrīšanai un glītas, kārtīgas krāsainās istabenes kruzuļotās cepurītēs, kas apkalpoja šīs ierīces un pļāpāja pa telefonu cita ar citu no mājas uz māju, kamēr sievas sandalēs un biksēs, krāsotiem kāju nagiem kūpināja ar lūpu krāsu notraipītas cigaretes, piepildījušas iepirkumu somas pārtikas preču vai drogu tirgotavās.

Tā varēja būt, un tā vajadzēja būt: svētdiena bija diena, kas tika pavadīta, kā viņi atzina par pareizu, neieslēdzot un neizslēdzot dūcošos putekļu sūcējus, ne arī lietojot elektriskās plītis, tā bija it kā atvaļinājuma diena vai varbūt diena, veltīta kādam gadījumam, kā, piemēram, kristībām, piknikam vai svinīgām bērēm; bet šodien bija pirmdiena, jauna diena un jauna nedēļa, atpūta un vajadzība kaut kā pavadīt laiku, aizdzīt garlaicību bija garām, bērni atpūtušies gāja uz skolu, vīri un tēvi — uz veikalu vai kantori vai grozījās ap «Western Union» ziņu galdu, kur ik stundu pienāca paziņojumi par kokvilnas cenām; bija jau brokastlaiks, kņadīgais no mājām iziešanas laiks, tomēr viņi nebija redzējuši nevienu nēģeri — ne jaunās meitenes ar iztaisnotiem matiem, izkrāsojušās, spilgtās, glītās, modernās, pa pastu izsūtītās drēbēs, kuras neuzliek savas koķetās cepurītes un priekšautus, iekams nav iegājušas baltajās virtuvēs, ne arī vecākās sievietes mājās šūtās raibās vai rūtainās kokvilnas kleitās, kuras valkāja garus, vienkāršus, mājās šūtus priekšautus visu laiku, tā ka tie vairs nebija viņu nodarbošanās simbols, bet bija kļuvuši par vienkāršu apģērba gabalu, ne ari vīriešus, kuriem ap šo laiku vajadzēja pļaut zālājus vai apgriezt dzīvžogus; neredzēja pat (viņi pašlaik brauca pāri Laukumam) pilsētas ielu slaucītājus, kuriem šobrīd vajadzēja ar šļūtenēm laistīt ielas un savākt izmestās svētdienas avīzes un tukšās cigarešu kārbiņas; viņi pāri Laukumam piebrauca pie cietuma, kur tēvocis arī izkāpa un kopā ar mis Heberšemu aizgāja pa celiņu un augšā pa kāpieniem, un iegāja pa durvīm, kuras vēl arvien stāvēja vaļā un pa kurām bija redzams tukšais Legita krēsls, atbalstīts pret sienu, un viņš atkal ar piepūli izrāvās no garā, mīkstā, mūžīgā, melnā miega bezdibeņa un konstatēja, kā arvien, ka laiks nemaz nav gājis uz priekšu, tēvocis vēl arvien liek galvā cepuri un apgriežas, lai nāktu pa celiņu atpakaļ pie mašīnas. Pēc tam viņš apstājās pie savām mājām, Eleks Sānders tūlīt izlēca no mašīnas un nozuda aiz mājas stūra, bet viņš sacīja:

—    Nē.

—   Kāp ārā, — tēvocis sacīja. — Tev jāiet uz skolu. Vai vēl labāk — liecies gulēt. Jā, — tēvocis pēkšņi sacīja, — un Eleks Sānders tāpat. Viņam arī šodien jāpaliek mājās. Tāpēc ka par to nedrīkst neko stāstīt, neviena vārda, kamēr būsim visu pabeiguši. Tev pašam tas jāsaprot.

Bet viņš neklausījās, viņi ar tēvoci pat nerunāja par vienu un to pašu — pat tad ne, kad viņš atkal sacīja: — Nē, — un tēvocis, jau izkāpis no mašīnas un pagriezies uz mājas pusi, apstājās un atskatījās uz viņu, pēc tam ilgi stāvēja un skatījās uz viņu, un tad sacīja:

—    Mums kaut kā ačgārni tas iznāk, vai ne? Patiesībā taču man vajadzētu jautāt tev, vai es drīkstu braukt.

Tāpēc ka viņš domāja par savu māti, ne tikai atminējās viņu, viņš par to prātoja jau tai brīdī, kad viņi pirms piecām minūtēm brauca pāri Laukumam, un visvienkāršākais gan būtu bijis izkāpt tur no tēvoča mašīnas, iesēsties šerifa mašīnā, sēdēt un gaidīt, kamēr viņi sarīkosies braukt uz baznīcu, un viņš varbūt arī tā nodomāja tajā brīdī un varbūt arī būtu to izdarījis, nebijis viņš tik pārguris, atslābis un apdullis no miega, un viņš zināja, ka šoreiz nespēs viņai pretī turēties, kaut arī viņam būtu pavisam skaidra galva; tieši tāpēc, ka viņš to jau bija divreiz darījis vienpadsmit stundu laikā — vienreiz slepeni, otrreiz, pārsteidzot ar rīcības straujumu un svarīgumu, — viņam tagad bija lemta pilnīga sakāve un padošanās; viņš domāja, kā gan tēvocis var tik naivi un bērnišķīgi spriedelēt par skolu un gulēšanu, kad viņam draud šis netveramais un nenovēršamais uzbrukums, un tēvocis vēlreiz nolasīja viņa domas: stāvēdams blakus mašīnai un raudzīdamies viņā ar līdzjūtību un bez cerībām, tēvocis, kaut arī vecpuisis ap gadiem piecdesmit un trīsdesmit piecus gadus nodzīvojis brīvs no sievietes valdonības, ļoti labi zināja, kādus ieganstus viņa tagad cels priekšā — gan mācības, gan viņa nogurumu — un vēl ātrāk tos atmetīs; viņa neatzīs nekādus prātīgus apsvērumus, kāpēc viņam būtu jāpaliek mājās vai jāiet, — ne pilsoņa pienākuma jūtas, ne vienkāršu taisnīgumu vai cilvēcīgumu, vai arī ka tas nepieciešams, lai glābtu kāda dzīvību vai paša nemirstīgas dvēseles mieru. Tad tēvocis sacīja:

—    Labi. Iesim! Es parunāšu ar viņu.

Viņš sarosījās, lai kāptu ārā, un pēkšņi sacīja mierīgi, pārsteigts nevis par to, ka zudušas cerības, bet par to, cik milzīgu bezcerīgumu cilvēks patiesi spēj izturēt:

—i Jūs esat tikai mans tēvocis.

—   Ļaunāk, — tēvocis sacīja. — Es esmu tikai vīrietis. — Tad tēvocis atkal uzminēja viņa domas. — Labi. Mēģināšu parunāt arī ar Pareliju. Stāvoklis tur tieši tas pats; liekas, būt mātei nozīmē būt bez ādas krāsas.

Un tēvocis droši vien ari domāja, ka viņam nav iespējams uzvarēt, vēl vairāk — nav iespējams pat atrast kaujas lauku, lai atzītu savu sakāvi, viņas jau to pārcēlušas uz citu vietu; viņš atcerējās — tas bija pirms diviem gadiem — viņš beidzot bija iekļuvis savas skolas futbolkomandā, un vajadzēja piedalīties sacensībās kādā citā pilsētā — vai nu pēc izlozes, vai arī iedalīts kāda cita spēlētāja vietā, kurš varbūt bija ievainots kādā priekšspēlē, vai arī atzīmes tam nebija pietiekamas, vai varbūt arī to māte nelaida, viņš vairs īsti neatcerējās, kā tur bija, tāpēc ka visu ceturtdienu un piektdienu viņš bija lauzījis galvu, veltīgi pūlēdamies izdomāt, kā pateikt mātei, ka viņš brauc uz Motstaunu spēlēt īstās sacensībās, un tā līdz pašai pēdējai minūtei nekā nevarēja izdomāt, bet jāsaka bija, un iznāca nelāgi, bet viņš pārcieta, jo klāt gadījās tēvs [kaut gan ar to viņš nebija rēķinājies == ne tāpēc, ka viņš to nebūtu gribējis, varbūt viņš to būtu tieši vēlējies, ja nebijis tik satraukts un apjucis aiz dusmām un kauna, un vēl aiz kauna par to, ka ir tik saniknots un nokaunējies (Reiz viņš mātei uzkliedza: «Vai tā ir komandas vaina, ka es esmu tev vienīgais bērns?»)] un viņš ar komandu aizbrauca piektdienas pievakarē ar tādu sajūtu, kāda — kā viņš iedomājās — varētu būt kareivim, kas, izrāvies no mātes skāvieniem, dodas kaujā par kādu necienīgu mērķi; viņa bēdātos, protams, ja viņam neveiktos, un atkal raudzītos viņam sejā, ja viss ietu labi, taču vienmēr neizdzēšama starp viņiem paliktu šī senā, bet mūžam svaigā nesaprašanās ēna; un tā visu piektdienas nakti, pūlēdamies aizmigt svešā gultā, un visu nākamās dienas rīta cēlienu, gaidīdams, kad sāksies spēle, viņš domāja —* komandai būtu labāk, ja viņš nebūtu braucis līdzi, jo viņš ir tik nomākts, ka no viņa droši vien nebūs nekāda labuma, kamēr atskanēja pirmais svilpiens un sākās, un vēlāk, kad viņš bija pašā apakšā, zem veselas gūzmas spēlētāju no abām komandām, bumbu piespiedis pie krūtīm, mute un nāsis pilnas ar sažuvušiem kaļķiem, ar ko iezīmē vārtu līniju, viņš izdzirda un pazina starp visām citām vienu balsi, griezīgu, triumfējošu un asinskāru, un, beidzot ticis uz kājām un atguvis elpu, ieraudzīja viņu pūlī, pašā priekšā, nevis sēžam tribīnē, bet starp tiem, kas staigāja un pat skraidīja šurpu turpu gar sānu līniju, vērojot katru sitienu, pēc tam vakarā mašīnā, kad viņi brauca atpakaļ uz Džefersonu, viņš priekšējā sēdeklī blakus šoferim un māte ar trim citiem spēlētājiem pakaļējā, viņa jautāja tik lepnā, mierīgā un nežēlīgā balsī, gluži kā viņš pats varētu runāt: «Vai tev roka vēl sāp?» Un tagad, iedams priekšnamā, viņš atskārta, ka iedomājies ieraudzit māti turpat pie parādes durvīm, ar atlaistiem matiem, naktskreklā un ka pēc trīsstundu prombūtnes tā saņems viņu ar tām pašām nepārtrauktajām žēlabām. Taču no ēdamistabas iznāca tēvs un bruka viņam virsū, kaut gan tēvocis kliedza tam gandrīz vai sejā:

— Čārlij! Cārlij! Velns parāvis, pagaidi tak! -— un tikai tad māte, pilnīgi apģērbusies, moža, lietišķa un savaldīga, nāca pie viņiem pa gaiteni no virtuves un teica tēvam, pat nepaceldama balsi:

Cārlij! Ej un pabeidz ēst brokastis! Parelija šorīt nejūtas labi un negrib visu dienu noņemties ar pusdienu taisīšanu. == Tad viņam === mīļā, nemainīgā seja, ko viņš pazīst visu mūžu, tāpēc viņš nespētu aprakstīt to tā, lai to pazītu cilvēks, kas viņu nav redzējis, un pats arī nekad nepazītu, ja kāds cits viņam to aprakstītu, bet tagad tā tikai moža un nosvērta, pat mazliet nevērīga, taču vaimanas — tikai sens paradums vienmēr kaut ko pārmest: — Tu neesi nomazgājies! — Un, pat neapstādamās, lai pārliecinātos, vai viņš seko, viņa uzkāpa augšā pa kāpnēm, iegāja vannas istabā, pat atgrieza vaļā krānu, ielika ziepes viņam rokā un stāvēja, turēdama dvieli, un gaidīja — pazīstamajā sejā pazīstamā izbrīna, rūpju, protesta un nelokāma nolieguma izteiksme, kas visu viņa mūžu šajā sejā parādījusies ik reizes, kad viņš bija izdarījis kaut ko tādu, kas viņu kaut vai par soli attālināja no bērnības, kad tēvocis uzdāvāja viņam Setlandes poniju, kas bija iemācīts lēkt pāri astoņpadsmit un divdesmit četras collas augstiem šķēršļiem, kad tēvs uzdāvināja viņam pirmo īsto šauteni, kas šāva ar pulveri, un tajā pēcpusdienā, kad zirgu puisis atveda smagajā mašīnā Draiskuli un viņš pirmoreiz uzsēdās tam mugurā, un Draiskulis slējās pakaļkājās, un viņa spalgi kliedza, bet zirgu puisis mierīgā balsī sacīja: «Uzšauj viņam krietni pa galvu, kad viņš tā ārdās, citādi viņš nogāzīsies uz muguras un tevi piespiedīs pie zemes,» — sejas muskuļi aiz nevērības pēc paraduma savilkās senajā izteiksmē, tāpat kā viņas balss arī aiz nevērības un pa paradumam izplūda pierastās vaimanās, tāpēc ka tagad tajā bija vēl kaut kas cits — tas pats, kas tajā pēcpusdienā, kad viņa mašīnā sacīja: «Vai tev roka vēl sāp?» — un vēl otrā reizē, kad tēvs, mājās pārnācis, ieraudzīja, ka viņš ar Draiskuli lec pāri betona dzirdināmai silei aplokā, bet māte, atbalstījusies pret žogu, noskatās, tēvs atviegloja sirdi, nikni viņu rādams, taču māte toreiz pavisam mierīgi sacīja: «Kāpēc ne? Sile ir daudz zemāka par to ļodzīgo žodziņu, ko tu viņam nopirki, tas pat nav sanaglots kopā.» Un, kaut arī gluži apmiegojies, viņš tomēr notvēra šo toni mātes balsī un pagriezies — slapju, pilošu seju un rokām —s iekliedzās pārsteigts, saniknots, nespēdams īsti ticēt:

— Vai tad tu arī gribi braukt? Tu nedrīksti braukt! — Tad ar visu miegainību viņš saprata, cik muļķīgs un naivs būtu mēģinājums māti iežēlināt, tāpēc viņš izmisumā izspēlēja savu pēdējo kārti: — Ja tu brauksi, tad es nebraukšu. Vai tu dzirdi? Es nebraukšu!

—    Noslauki es un sasukā matus, == viņa sacīja. — 'Taci nāc un padzer kafiju!

Arī tas vēl. Ar Pareliju, kā redzams, viss labi nokārtojies, jo tēvocis jau bija priekšnamā pie telefona, kad viņš iegāja ēdamistabā, bet tēvs atkal bruka viņam virsū, kad viņš vēl nebija ne pie galda apsēdies.

—    Velns un elle, kāpēc tu man vakar vakarā nekā neteici? Pamēģini tikai vēlreiz.. s

—    Tāpēc, ka tu tikpat nebūtu viņam ticējis, tēvocis sacīja, no priekšnama iedams ēdamistabā. — Tu nemaz nebūtu klausījies, ko viņš tev stāsta. Vienīgi veca sieviete un divi bērni spēja ticēt patiesībai bez kāda cita pamata, tikai tāpēc, ka tā ir patiesība, ko vecs, nelaimē nokļuvis vīrs, kurš pelnījis līdzcietību un uzticību, atklāj kādam, kas spējīgs just līdzi, kaut arī neviens īstenībā viņam neticēja. Tu arī sākumā neticēji, — tēvocis sacīja viņam. — Kad tu īsti sāki viņam ticēt? Kad attaisīji zārku, vai? Saproti, es gribu zināt. Varbūt es vēl neesmu pārāk vecs un varu kaut ko iemācīties. Nu, kad tad?

•— Es nezinu, viņš sacīja. Jo viņš patiešām nezināja. Viņam šķita, ka viņš visu laiku ticējis. Pēc tam šķita, ka viņš nekad tā īsti nav ticējis Lūkasam. Tad šķita, ka nekas tāds nav noticis, un viņš atkal nekustēdamies izrāvās no ilga, dziļa miega muklāja, bet šoreiz vismaz uz ilgāku laiku, vismaz tik viņš bija ieguvis, varbūt tagad noturēsies kādu laiciņu, gluži kā šoferi, kas brauc naktī, turas nomodā ar tabletēm, sīciņām kā krekla podziņas, kurās tomēr ir tik daudz možuma, ka pietiek, lai aizbrauktu līdz nākamajai pilsētai, — tāpēc ka istabā bija māte, rosīga un nosvērta, viņa nolika kafijas tasi viņam priekšā tā, ka būtu nosaukusi to par nomešanu, ja Parelija tā būtu rīkojusies; un tās dēļ — šīs kafijas dēļ ne tēvocis, ne tēvs neskatījās uz māti, tēvs tikai iesaucās:

Kafija? Kāda velna pēc? Man liekas, kad tu galu galā piekāpies un ļāvi, lai Gevins pērk viņam to zirgu, tad mēs norunājām, ka viņš nelūgs un pat nepieņems ne piliena kafijas līdz astoņpadsmit gadu vecumam. — Bet māte nemaz neklausījās, ar to pašu roku tāpat grūšus pagrūda viņam tuvāk krējuma krūzīti un cukurtrauku un tūlīt griezās atpakaļ uz virtuvi, un viņas balsī nejuta ne steigas, ne nepacietības, tā skanēja tikai moži:

— Dzer tūlīt! Mēs jau tā esam aizkavējušies. Tikai tagad viņi pirmoreiz palūkojās uz māti: pilnīgi apģērbusies, pat cepure galvā, uz otras rokas no salmiem pīts groziņš, kurā viņai glabājās, kopš vien viņš spēja atcerēties, viņa un tēva, un tēvoča lāpāmās zeķes, bet tēvocis sākumā pamanīja tikai cepuri un uz mirkli izbijās un apjuka tāpat kā viņš nupat vannas istabā.

—    Megij! — tēvocis sacīja. —: Tu nedrīkstil Cārlij..i

—    Es nemaz nedomāju braukt, — māte sacīja neapstādamās. — Šoreiz jums, vīriešiem, pašiem būs jārok. Es iešu uz cietumu. — Tagad viņa jau bija virtuvē, varēja dzirdēt tikai viņas balsi: — Es nepieļaušu, ka mis Heberšemai vienai jāsēž tur un viss apgabals blenzīs uz viņu. Es tikai sarunāšu ar Pareliju par pusdienām, un tad mēs … — Balss neizdzisa, neizgaisa, tā aprāvās, apklusa: māte vairs nedomāja par viņiem, kaut gan vēl mēģināja. — Viņam jāiet uz skolu.

Taču pat tēvocis viņā neklausījās.

—    Tu proti braukt ar mis Jūnisas pikapu? — tēvocis sacīja. — Šodien nēģeru skolā mācības nenotiks, tātad Eleks Sānders uz skolu neies un pa ceļam nevarēs atstāt mašīnu pie cietuma. Un, ja ārī mācības notiktu, diezin vai Parelija ļaus viņam pat pagalmā iznākt vēl visu nākamo nedēļu. — Tad tēvocis, kā likās, attapās, ka dzirdējis, ko tēvs saka, vai vismaz nolēmis atbildēt viņam. — Un balto skolā arī mācības nenotiktu, ja šis zēns nebūtu uzklausījis Lūkasu (es negribēju viņu uzklausīt) un mis Heberšemu (arī viņu es neuzklausīju). Kā ir? —> tēvocis sacīja. — Vai tu vari izturēt tik ilgi bez miega? Varēsi pasnaust pa ceļam.

—    Jā, ser, — viņš sacīja. Un sāka dzert kafiju, laikam no ziepēm, ūdens un asā dvieļa viņam galva bija tiktāl noskaidrojusies, ka viņš apzinajās — kafija ir pretīga un viņš to negrib dzert, tomēr ne tiktāl, ka viņš spētu atrast visvienkāršāko izeju — nedzert nemaz; viņš pagaršoja, sūca maziem malciņiem, ik pēc malka likdams klāt cukuru, tā ka galu galā abi — gan kafija, gan cukurs — zaudēja savu garšu un pārvērtās par šķebīgu, rūgti saldu maisījumu ar abu sastāvdaļu sliktākajām īpašībām, līdz beidzot tēvocis sacīja:

—    Pie velna, izbeidz! — piecēlās, izgāja virtuvē un atgriezās, nesdams katliņu ar karstu pienu un lielu tasi, sagāza viņa kafiju tasē, pielēja klāt karsto pienu un sacīja; == Izdzer tol Nedomā nekā! Tikai dzer! — Tā viņš ari izdarīja, turēdams tasi abās plaukstās, kā ūdeni no ķirbja trauka dzerdams, gandrīz nejuzdams garšu, bet tēvs, atlaidies krēslā, visu laiku vēl skatījās uz viņu un runāja, jautāja viņam, vai Eleks Sānders stipri nobijies un varbūt viņš pats vēl vairāk nobijies nekā Eleks Sānders un tikai aiz godkāres neizrādījis to melnajam, un, taisnību sakot, neviens no viņiem nebūtu uzdrīkstējies tumsā pieskarties kapam, pat ne ziedus noņemt, ja mis Heberšema viņus nebūtu piespiedusi; tad tēvocis viņu pārtrauca: — Eleks Sānders toreiz tev sacīja, ka kapu kāds jau aizticis lielā steigā, vai ne?

— Jā, ser, — viņš sacīja, un tēvocis turpināja:

— Zini, ko es tagad domāju?

— Nē, ser, — viņš sacīja.

—    Es priecājos, ka Eleks Sānders nevarēja tumsā saredzēt un nenosauca cilvēku, kas jāja lejā no kalna, turēdams kaut ko sev priekšā uz mūļa. —• Un viņš atcerējās: viņi visi trīs domāja par to, bet neviens nekā neteica, tikai stāvēja, cits citu neredzēdami, pie neredzamās, melnās bedres.

—    Beriet ciet, —mis Heberšema sacīja. Viņi bēra, (jau piecas reizes) irdināto zemi mest lejā gāja daudz ātrāk nekā augšā, kaut arī šķita, ka tas ilgst veselu mūžību palsajā zvaigžņu gaismā un nemitīgajā priežu sanoņā bez vēja, tā bija it kā varena, nerimtīga duna —* ne mulsums, bet uzmanība, vērīgums, ziņkāre; kaut kas amorāls, nošķirts, nekur neiejaukts, neko nezaudējis.

—. Nolieciet atpakaļ ziedus, — mis Heberšema sacīja.

—   Tas mūs aizkavēs, — viņš sacīja.

—   Nolieciet atpakaļ, ?-= mis Heberšema sacīja. Viņi nolika.

—   Es iešu pēc zirga, ss viņš sacīja. == Jūs ar Eleku

Sānderu.? ?

—    Mēs visi iesim, — mis Heberšema sacīja. Viņi savāca rīkus un virvi (kabatas laterniņu viņi šoreiz neizmantoja), un Eleks Sānders sacīja: — Pagaidietl —un taustīdamies sameklēja dēli, ko bija izmantojis par lāpstu, aiznesa un pabāza atpakaļ zem baznīcas, viņš atraisīja Draiskuli un turēja gatavībā kāpsli, bet mis Heberšema sacīja: — Nē. Mēs viņu vedīsim. Eleks Sānders lai iet tieši aiz manis, tu iesi tieši aiz Eleka Sāndera un vedīsi zirgu!

==» Mēs tiktu ātrāk uz priekšu m e=s yiņš atkal sacīja, bet viņas seja viņiem nebija redzama; tikai tievais, taisnais siluets —: ēna un cepure, kura kādai citai galvā nemaz neizskatītos pēc cepures, bet viņai, tāpat kā viņas vecmāmiņai, izskatījās tieši tā, kā vajadzīgs, pavisam labi, un viņas balss nebija skala, tikai mazliet skaļāka par elpu, it kā viņa nemaz nekustinātu lūpas un nevērstos ne pie viena, tikai čukstēja:

—   Tas ir viss, ko es varu darīt. Nezinu, ko vēl varētu izdarīt.

—    Varbūt mums visiem vajadzētu iet pa vidu, — viņš sacīja skaļi, pārāk skaļi, divreiz skaļāk nekā gribēja vai pat varēja iedomāties; droši vien to varēja dzirdēt jūdzēm tālu — īpaši šajā apvidū, ko jau tā bezcerīgi nomodā un modrībā turēja nerimtīgā, svelpjošā, kā varbūt to nosauktu Parelija, vecais Ifreims jau noteikti un arī Lūkass, priežu «dziedāšana». Viņa tagad raudzījās uz viņu. Viņš to juta.

—    Es to nekad nevarēšu izskaidrot tavai mātei, bet Elekam Sānderam šeit nepavisam nevajag būt, — viņa sacīja. — Jūs abi ejiet tieši aiz manis, un zirgs lai nāk pēdējais. — Viņa apgriezās un gāja tālāk, un, kaut arī viņš nezināja, kāds no tā labums, tāpēc ka viņa izpratnē jau pats apzīmējums «slēpnis» saistījās ar «no sāniem, no malas», viņi virknē cits aiz cita gāja lejā no kalna uz to vietu, kur Eleks Sānders bija atstājis krūmos mašīnu; un viņš domāja: ja es būtu viņš, tad šeit tas notiktu; un arī viņa tā domāja; viņa sacīja: — Pagaidiet!

—    Kā jūs varat mūs aizsargāt, ja mēs nestāvam visi kopā? — viņš sacīja. Un šoreiz viņa pat neteica: «Tas ir viss, ko es varu izdomāt,» — tikai stāvēja, un Eleks Sānders viņai garām iegāja krūmos, iedarbināja motoru, izbrauca ārā un pagrieza tā, lai varētu braukt lejā no kalna, motors darbojās, bet starmeši vēl nebija ieslēgti, un viņa sacīja:

—   Uzsien pavadu un laid, lai viņš iet! Vai viņš pats neatradīs māju?

—i Ceru ka atradīs, — viņš sacīja. Un uzsēdās zirgā.

•—; Tad piesien viņu pie koka, — viņa sacīja. — Mēs atgriezīsimies un viņu paņemsim, tiklīdz būsim satikuši tavu tēvoci misteru ITemptonu …

—   Tad mēs varbūt ieraudzīsim, ka viņš rikšo pa ceļu un viņam pa priekšu tas zirgs vai mūlis, — Eleks Sānders sacīja. Viņš piedeva gāzi, bet tūlīt atkal atlaida. — Sēdieties iekšā! Vai nu viņš ir te, vai arī nav; ja nav, tad viss kārtībā, bet, ja ir, tad viņš pārāk ilgi ir nogaidījis un nokavējis, jo mēs jau esam pie mašīnas.

—   Tad jāj tieši aiz mašīnas, —: viņa sacīja. — Mēs brauksim lēni…

—    Nē, — Eleks Sānders sacīja un izliecās no mašīnas. — Jāj uz priekšu; mums tikpat vajadzēs tevi gaidīt, kad aizbrauksim uz pilsētu.

Un tā — skubināšanas viņam nevajadzēja — viņš laida Draiskuli lejā no kalna, pievilcis pavadu tā, lai tas turētu galvu uz augšu; iedegās pikapa ugunis, tas sāka braukt, un, ticis lejā, līdzenumā, Draiskulis pat īsajā ceja gabaliņā līdz lielceļam gribēja aulekšot, bet viņš to apvaldīja, kamēr uzjāja uz lielceļa; pikapa ugunis te uzspīdēja, te atkal nozuda, kamēr tas nobrauca līdzenumā, un tad viņš atlaida pavadu un Draiskulis sāka aulekšot, kā parasti, šķindinādams laužņus, domādams, kā parasti, ka nākamreiz izdosies izgrūzt laužņus tik tālu uz priekšu, lai varētu iekosties tajos ar zobiem, rikšodams tikai uz priekšu, un, kad pikapa ugunis arī uzgriezās uz lielceļa, Draiskuļa pakavi nodimdināja astoņus dobjus sitienus uz tilta, un viņš paliecās uz priekšu tumšajā, asajā vējā un ļāva zirgam auļot, un pusjūdzi pikapa ugunis vēl nebija redzamas, tad viņš apvaldīja zirgu un tas uzņēma savu parasto straujo, kratīgo riksi, un tikai pēc nepilnas jūdzes pikaps viņu panāca un pabrauca garām, sarkanā pakaļējā spuldzīte pazibēja turpat priekšā, tad arvien vairāk attālinājās un beidzot nozuda pavisam, bet viņš vismaz jau bija ārā no priedēm, atbrīvojies no tās rēgainās, vērīgās svelpoņas, kam nerūpēja nekas un nekas nezuda, kas teica visai apkārtnei: «Redzi! Redzi!» Taču tās kaut kur vēl tagad vēstīja to un katrā ziņā bija vēstījušas jau tik ilgi, ka viss Ceturtais iecirknis, Gauriji un Ingrami, un Vērkiti, un Freizeri, un visi pārējie tagad jau to dzirdējuši, tā ka labāk par to nedomāt, un viņš arī mitējās domāt — tai pašā vienā mirklī, kad atcerējās, kā norija pēdējo malku no tases un nolika to uz galda tieši tajā brīdī, kad tēvs, pietrūcies kājās, ar troksni atgrūda krēslu no galda un sacīja:

r— Varbūt es labāk iešu pastrādāt. Kādam taču jāpelna maize, kamēr jūs visi spēlējat policistus un laupītājus, —* un izgāja no istabas; kafija acīmredzot bija iedarbojusies uz viņa, kā viņš to sauca, domāšanas procesu vai to, ko cilvēki sauc par domāšanas spējām, tāpēc ka tagad viņš saprata arī tēvu 1 — tēva dusmas bija atvieglošanās pēc visa notikušā, kurai vajadzēja kaut kā izpausties, un tā izlējās dusmās — ne tāpēc, ka tēvs būtu liedzis viņam iet, bet tāpēc, ka tēvam nav bijusi iespēja liegt, un māksloti nicīgā, ironiskā viņa un Eleka Sāndera drosmes apšaubīšana attiecās ne tik daudz uz tumsā pārmeklēto kapu, cik uz mis Heberšemas uzstājību, īstenībā tas bija neveikls visa notikušā nomelnojums, izsakoties par to tikpat kā par kaut kādām raganu medībām bērnudārzā; varbūt tā bija tikai viņa — vīrieša nevēlēšanās ticēt, ka viņš, tēvoča vārdiem izsakoties, jau pietiekami pieaudzis, lai aizpogātu savas bikses, un viņš vairs nedomāja par tēvu, dzirdēdams, ka māte jau nāk ārā no virtuves, viņš atgrūda krēslu un piecēlās, un pēkšņi atklāja, ka kafijai piemīt daudz vairāk īpašību, nekā viņš līdz šim zinājis, bet neviens viņu nebija brīdinājis, ka tā izraisa vīzijas līdzīgi kokaīnam vai opijam: viņš redzēja, vēroja tēva brēku un nemieru pazūdam un izgaistam, kā izgaist vēja izklīdināti dūmi vai migla, ne tikai atklājot viņam, bet arī parādot citā gaismā cilvēku, kas viņu radījis un tagad skatās atpakaļ no šī radīšanas mirkļa pāri nepārejamam bezdibenim ne tikai ar prieku, bet arī ar skaudību; tēvoča retoriskā paššaustīšana īstenībā bija diezgan apšaubāma, bet tēvs patiesi un rūgti nožēloja savu neatbilstību laikam — ka piedzimis pārāk agri vai pārāk vēlu, ka pašlaik nav sešpadsmit gadu vecs zēns un nav auļojis uz zirga desmit jūdzes pa tumsu, lai glābtu no cilpas vecu, nekaunīgu un vientuļu nēģeri.

Taču viņam vismaz vairs nekrita acis ciet. Vismaz tik daudz kafija bija panākusi. Viņam vēl vajadzēja pagulēt, bet tagad viņš vairs nevarēja; vēlēšanās gulēt bija palikusi, taču klāt bija vēl modrums, ko vajadzētu aizgainīt, pārspēt. Bija jau pāri astoņiem; viens no apgabala skolu autobusiem pabrauca garām, kad viņš sēdās pie mis Heberšemas pikapa stūres, un iela droši vien būs pilna bērnu, možu un trokšņainu, kā jau pirmdienas rītā, ar grāmatām un papīra maisiņos iesaiņotām brokastīm, ko paēst starpbrīdī, un aiz skolas autobusa brauca dubļainas, apputējušas mašīnas tik blīvā virknē, ka tēvocis un māte droši vien jau būs tikuši līdz cietumam, iekams viņam izdosies tajā iespraukties, jo pirmdienās notika lopu ūtrupes tirdzniecības punktos aiz Laukuma, un viņš iztēlē skatīja, kā šīs tukšās mašīnas stāv gar ietvi tiesas nama priekšā ciešās rindās cita pie citas kā sivēni pie siles un lopu tirgotāji ar spieķiem neapstādamies dodas tieši pāri Laukumam un pa šauro sānielu uz tirdzniecības punktiem un, zelēdami tabaku vai neaizsmēķētu cigāru, staigā no aploka uz aploku, un visapkārt mēslu un ziedes dvaka, teju māvieni, zirgu un mūļu mīņāšanās un sprauslošana, lietotas mašīnas, arklu piederumi, šautenes, zirglietas un pulksteņi, un tikai sievietes (tās nedaudzās, kas atbraukušas, jo nav jau sestdiena, lopu ūtrupes diena ir vīriešu diena) rosās pa veikaliem Laukuma tuvumā, bet pats Laukums tukšs, ja neņem vērā tur novietotās vieglās un smagās mašīnas, līdz pat pusdienlaikam, kad atnāks vīrieši uz kādu stundu, lai satiktos ar viņām kafejnīcās un restorānos.

Tad viņš ar pūlēm — refleksa vairs nebija — atrāvās nevis no miega, bet no vīzijām, no hipnozei līdzīgā stāvokļa, kas turpinājās, kad viņš jau bija ārā no mājas, spožā dienas gaismā, un arī vēl pikapā, ko viņš līdz vakar vakaram nebūtu atšķīris no citiem līdzīgiem, bet kas kopš pagājušās nakts bija kļuvis par tikpat neatņemamu viņa atmiņu, pārdzīvojumu, viņa eksistences daļu, kāda mūžam paliks lāpstas mestu smilšu švirkstoņa un metāla skrapsti pa priežkoka dēļiem; virzīdamies uz priekšu it kā pa mirāžai līdzīgu tukšumu, kurā nebija ne tikai pagājušās nakts, bet arī sestdienas, viņš pēkšņi atģidās, it kā tikai tagad ieraudzījis, ka skolas autobusā bija nevis bērni, bet vienīgi pieaugušie un tam sekojošo smago un vieglo mašīnu virtenē un arī tajās, kas brauca aiz viņa, kad viņš beidzot bija ielauzies šajā blīvajā straumē, viņš nebija redzējis nevienas tumšas sejas, kaut gan dažās pat pirmdienās, lopu ūtrupes dienās, parasti sēdēja nēģeri (sestdienās puse no vaļējām smagajām mašīnām bija kā bāztin piebāzta ar viņiem — vīriešiem, sievietēm un bērniem vienkāršās, lētās drēbēs, labākajās, ko viņi vilka, uz pilsētu braukdami).

Un uz ielas neviena bērna, kas ietu uz skolu, kaut gan viņš, īpaši neklausīdamies, bija dzirdējis tēvoča sarunu pa telefonu ar skolas direktoru, kurš bija piezvanījis un jautājis, vai bērniem šodien vajadzētu iet uz skolu, un tēvocis bija atbildējis: «Jā,» — un, piebraucis pie Laukuma, viņš redzēja vēl trīs dzeltenos autobusus, kas paredzēti apgabala bērnu vešanai uz skolu, bet to īpašnieki, kas reizē bija arī uzņēmēji un šoferi, sestdienās un svētku dienās izmantoja tos pasažieru pārvadāšanai par maksu; un tad Laukums — vieglās un smagās mašīnas stāvvietās kā arvien, kā tam vajadzēja būt, bet Laukums citāds nekā parasti — neviena cilvēka: ne vīriešu, kas steidzas uz tirdzniecības punktiem, ne sieviešu veikalos, un, piebraucis pikapu trotuāra malā, aiz tēvoča mašīnas, viņš tūlīt ieraudzīja un juta, kur nebija redzams, vienotu virzību, vienotu strauju pulsāciju un dūkoņu piepildām Laukumu, līdzīgi pūlim, kas drūzmējas, vērojot karnevāla gājienu vai futbola spēli, plūstam tālāk pa ielu un samudžināmies uz ietves pretī cietumam, kamēr straumes priekšgals jau gāja garām smēdei, kur viņš iepriekšējā dienā stāvēja, pūlēdamies palikt neredzams, — likās, pūlis sapulcējies noskatīties parādi (un gandrīz pašā ielas vidū, tā ka vieglajām un kravas mašīnām, kas vēl arvien brauca nepārtrauktā virknē, vajadzēja mest līkumu tam apkārt, stāvēja cilvēku bariņš, kādi divpadsmit vai vēl vairāk, kā personas, kas pieņem parādi, un tā vidū viņš pamanīja formas cepuri ar nozīmi — tur stāvēja pilsētas policijas priekšnieks, kam šajā dienā un šajā stundā vajadzēja stāvēt skolas priekšā un regulēt satiksmi, lai skolēni varētu droši iet pāri ielai, un viņš bez pūlēm atcerējās, ka policista vārds ir Ingrams, Ceturtā iecirkņa Ingrams, kas pārnācis uz pilsētu, kā dažkārt darīja daži atkritēji no Ceturtā iecirkņa, kuri apprecējās ar pilsētas meitenēm un kļuva par frizieriem, tiesu izpildītājiem vai naktssargiem, tāpat kā sīkie vācu firsti reizēm pameta savus Brandenburgas kalnus, lai precētos ar Eiropas valstu troņmantniecēm) — vīrieši un sievietes, bet neviens bērns, vēju appūstas laucinieku sejas, saulē iedeguši kakli un rokas, tīras, izbalējušas, pelēcīgas bikses un krekli bez kaklasaitēm un raibas kokvilnas kleitas drūzmējas uz Laukuma un ielas, it kā veikali būtu ciet, noslēgti, un pat neskatās uz tukšo cietuma fasādi un vienīgo aizrestoto logu, kurš arī ir tukšs un kluss jau četrdesmit astoņas stundas, tikai pulcējas kopā blīvā pūlī, neko negaidīdami, neparedzēdami, pat bez īpašas uzmanības, tikai it kā savu vietu meklēdami kā teātrī pirms priekškara pacelšanas; un viņš nodomāja: tie ir svētki, tātad diena bērnu priekam, taču te viss iznācis otrādi; un pēkšņi viņš saprata, ka ir stipri maldījies — nevis sestdienas nav bijis, bet tikai vakar vakars viņiem vēl nav pienācis, viņi ne tikai nekā nezināja par vakarējo nakti, taču arī neviens — pat ne Hemptons nebūtu varējis viņiem par to pastāstīt, jo viņi nebūtu tam ticējuši; un tad it kā plīvurs vai plēvīte — tāda kā ir vistām, par kuras esību viņš nemaz nebija zinājis, — nokrita viņam no acīm un viņš tos visus ieraudzīja pirmoreiz —' tās pašas vēja appūstās un gandrīz vienaldzīgās sejas, tos pašus izbalējušos, tīros kokvilnas kreklus un bikses, un kleitas, bet ne pūli, kas gaida priekškara pacelšanos, lai noskatītos kādu izdomātu notikumu uz skatuves, drīzāk gan drūzmu tiesas namā, kas gaida šerifa palīga saucienu: «Uzmanību! Uzmanību! Tiesa nāk!» Viņi nav pat nepacietīgi, jo vēl nav pienācis brīdis sodīt nevis Lūkasu Bīčemu, ko viņi jau ir nosodījuši, bet Ceturto iecirkni; viņi ir sanākuši nevis noskatīties, viņu vārdiem izsakoties, kā spriež tiesu vai uzliek pelnīto sodu, bet pārliecināties, ka Ceturtais iecirknis nezaudē savu baltā cilvēka prestižu.

Tā viņš apstādināja pikapu, izkāpa un jau metās skriet, bet tad pēkšņi aprāvās: gan aiz pašcieņas, gan aiz lepnuma, atceroties vakar vakaru, kad viņš ierosināja un savā ziņā arī vadīja vai vismaz katrā ziņā palīdzēja izpildīt uzdevumu, kura svarīgumu, nemaz nerunājot par nepieciešamību, nebija izpratis neviens no atbildīgajiem pieaugušajiem, gan arī aiz piesardzības, atminēdamies tēvoča vārdus, ka pietiek ar tīro nieku, lai pamudinātu pūli rīkoties, tātad varbūt pietiktu ar pusaudzi, kas skrien uz cietumu; tad viņš atkal iedomājās sejas — neskaitāmā daudzumā, bet dīvaini vienādas, bez savas individualitātes, pilnīgi zaudējušas savu «es», saplūstot vienā vienīgā «mēs», bez nepacietības, pat nesteidzīgi, gandrīz svinīgi, pilnīgi aizmirsuši savus draudus, pat simt skrejošu bērnu viņus nepiespiestu kustēties no vietas; un tad tajā pašā acumirklī viņš iedomājās pretējo: viņus neaizkavēs, nenovirzīs pat simtreiz simt bērnu; un, tāpat kā toreiz, kad viņš aptvēra vēl tikai paredzētā pilnīgo bezcerīgumu un tad tā fizisko neiespējamību, kad jau sākās tā izpildījums, tā viņš tagad saprata, cik briesmīgs ir šis darījums, kurā viņš akli iejaucies, un ka viņa pirmais instinktīvais impulss — skriet mājās, apseglot zirgu un auļot tikai uz priekšu, kamēr aiz noguruma krīt no kājām, un tad aizmigt un pēc tam atgriezties mājās, kad viss jau pāri, — ir bijis vienīgais pareizais (bet pat tāds glābiņš viņam nebija iespējams, jo viņš nebija nekāds bārenis), jo tagad viņam šķita —? viņš ir atbildīgs par to, ka dienas gaismā izvilkts kaut kas piedauzīgs un apkaunojošs, kas piemīt visiem baltajiem, apgabala pamatslānim, un arī viņam pašam, jo arī viņš cēlies no tā, un, ja viņš nebūtu iejaucies, tas būtu tikai iekvēlojies, uzliesmojis Ceturtajā iecirknī un tad atkal nozudis tumsā vai vismaz izplēnējis līdz ar krustā sistā Lūkasa dziestošajiem pelniem.

Bet tagad jau bija par vēlu, viņš vairs nevarēja atteikties, pamest, bēgt: cietuma durvis stāvēja tāpat vaļā, un pretī tām viņš redzēja mis Heberšemu sēžam krēslā, kurā bija sēdējis Legits, uz grīdas viņai pie kājām bija kartona kārba un klēpī kaut kāds apģērba gabals; galvā cepure kā arvien, viņš redzēja viņas rokas un elkoņu vienmērīgo kustību, un viņam likās, ka redz pat adatu zibam viņai rokā, kaut arī viņš zināja, ka tik tālu tas nav saredzams; tālāk viņa skatienam ceļā stāvēja tēvocis, tā ka viņam vajadzēja paiet dažus sojus uz priekšu pa taciņu, bet tajā mirklī tēvocis apgriezās, iznāca pa durvīm un gāja pāri balkonam, un tad viņš ieraudzīja, ka arī viņa sēž uz krēsla blakus mis Heberšemai; viņam aiz muguras piebrauca mašīna un apstājās, un viņa bez steigas izņēma zeķi no groziņa un ielaida tajā lāpāmo sēnīti; viņai jau bija adata ar diegu iesprausta kleitā uz krūtīm, un tagad viņš saskatīja adatu zibam un spīdam — varbūt tāpēc, ka šī kustība viņam bija tik pazīstama, tik pierasta šaurā, lokanā roka, kuru viņš bija vērojis visu mūžu, un katrā ziņā viņš varēja droši apgalvot, ka tā ir viņa zeķe.

— Kas tā ir? i— šerifs ierunājās viņam aiz muguras. Viņš apgriezās. Šerifs sēdēja savā mašīnā pie stūres, galvu un plecus noliecis un kūkumā sameties, lai varētu skatīties ārā pa logu. Motors vēl darbojās, un viņš redzēja mašīnas aizmugurē divu lāpstu kātus un arī cērti, kurš viņiem nebūs vajadzīgs, un pakaļējā sēdeklī mierīgus un nekustīgus, ja neņem vērā acu baltumu pastāvīgo spīdēšanu un zibēšanu, divus nēģerus zilās audekla blūzēs un netīrās, melnsvītrainās cietumnieku biksēs, kādas valkā ieslodzītie, strādājot darba brigādēs.

—; Kas tā varētu būt? — viņam aiz muguras jautāja tēvocis, bet šoreiz viņš neatskatījās, pat vairs neklausījās, tāpēc ka no ielas pēkšņi pienāca trīs vīrieši un apstājās pie mašīnas, un, kamēr viņš skatījās, pienāca vēl pieci vai seši, un vēl pēc mirkļa viss pūlis sāka plūst pāri ielai; jau kāda garām braucoša mašīna strauji nobremzēja (un arī otra, kas brauca aiz tās), vispirms lai neuzbrauktu virsū cilvēkiem, bet pēc tam tajā sēdošie izliecās ārā un sāka skatīties uz šerifa mašīnu, kurā pirmais no pienācējiem jau pieliecies lūkojās iekšā, ar brūnajām fermera rokām ieķēries vaļējā loga malās, brūno, vēja appūsto seju pabāzis mašīnā, ziņkārs, vērīgs, bez mazākā apmulsuma, un viņam aizmugurē vesels bars viņa līdzinieku filca platmalēs un piesvīdušās panamās stāvēja un klausījās.

—• Ko jūs gribat darīt, Houp? — vīrs sacīja. —; Vai tad jūs nezināt, ka varat nonākt tiesas priekšā par šitādu apgabala naudas izšķiešanu? Varbūt jūs neesat dzirdējis, kādu jaunu likumu izdevuši jenkiji par linčošanu? Ka tiem, kas nolinčo melnādaino, jāizrok tam kaps?

—    Varbūt viņš ved tās lāpstas Nabam Gaurijam un viņa zēniem, lai pavingrinās, — kāds cits sacīja.

—   Tad Houps ir prātīgi rīkojies, ņemdams līdzi strādniekus, —* trešais sacīja. — Ja viņam būs vajadzīgs, lai kāds no Gaurijiem rok bedri vai dara ko citu, kas uzdzen sviedrus, tad strādnieki noteikti noderēs.

—    Vai varbūt tie nemaz nav strādnieki, — ceturtais sacīja. — Varbūt pie viņiem Gauriji vispirms izmēģinās roku. — Kaut gan kāds skaļi iesmējās, citi nepievienojās, vairāk nekā ducis vīru jau bija sastājušies apkārt, lai iemestu ašu, vērīgu skatienu mašīnā, kur sēdēja abi nēģeri, nekustīgi kā koka statujas, vērdamies tieši uz priekšu, uz neko, bez mazākās kustības, likās, pat neelpojot, tikai acu baltumi gandrīz nemanāmi paplašinājās un atkal sašaurinājās, tad atkal raudzījās uz šerifu ar gandrīz tieši tādu sejas izteiksmi, kādu viņš bija redzējis spēlētājiem, kas gaidīja, kad apstāsies ripas aiz spēļu automāta stikla.

—    Pietiks, — šerifs sacīja. Viņš izbāza pa logu galvu un vienu milzīgo roku un pagrūda tuvākos atpakaļ tik viegli, it kā būtu pavēris aizkaru, un sacīja, mazliet pacēlis balsi, tomēr ne visai skaļi: r—j Villij!

Policists pienāca, viņš dzirdēja to sakām:

—; Ceļu, puiši! Ļaujiet man uzzināt, par ko cienījamais šerifs šorīt norūpējies.

—    Kāpēc jūs nedzenāt šos cilvēkus projām no ielas, lai mašīnas var braukt uz pilsētu? — šerifs sacīja. — Varbūt arī tiem braucējiem gribas stāvēt te un skatīties uz cietumu.

—   Kā tad, — policists sacīja. Viņš apgriezās, pastiepis rokas pret tuvākajiem, tomēr nepieskardamies tiem, it kā mēģinādams gaiņāt projām lopu baru. — Nu, puiši! —s viņš sacīja.

Viņi nekustējās, stāvēja, lūkodamies garām policistam uz šerifu — nepavisam ne izaicinoši, ne ari nekautri, tikai iecietīgi, labsirdīgi, gandrīz vai bezrūpīgi.

—    Kāpēc, šerif? — atskanēja kāda balss, tad vēl otra:

— Iela pieder visiem, vai nav tā, šerif? Jums, pilsētniekiem, tak nebūs nekas pretī, ka mēs te pastāvam, ja jau te savu naudu tērējam.

—    Bet nedrīkst aizsprostot ceļu citiem, kas arī grib tikt uz pilsētu naudu patērēt, — šerifs sacīja. — Ejiet nu! Dzeniet viņus projām no ielas, Villij!

—    Izklīstiet, puiši! — policists sacīja. — Jūs neesat vienīgie, arī citiem gribas tikt te, lai varētu paskatīties uz tiem ķieģeļiem. — Viņi sāka virzīties, tomēr vēl arvien bez steigas, policists dzina viņus atpakaļ, pāri ielai, kā sieviete dzen vistu baru no aploka — viņa netriec tās, tikai uzmana, lai tās ietu vēlamajā virzienā, un arī ne pārāk stingri, viņa plivina savu priekšautu, un vistas skrien viņai pa priekšu — ne jau nepakļāvīgi, tomēr droši paļauties arī nevar, tās nebaidās no viņas, pat neliekas ne zinis; aizturētā mašīna un vēl citas aiz tās arī virzījās uz priekšu lēnītēm, tik tikko vilkdamas savu kravu, kas staipīja kaklus, skatīdamās apkārt; viņš dzirdēja, ka policists uzsauc šoferiem: — Brauciet, brauciet! Citām mašīnām arī jātiek uz priekšu…

Šerifs atkal paskatījās uz tēvoci.

— Kur tad otrs?

i— Kāds otrs? — tēvocis sacīja.

•— Otrs detektīvs. Tas, kurš redz tumsā.

Eleks Sānders, — tēvocis sacīja. m Vai viņš arī jums vajadzīgs?

—    Nē, — šerifs sacīja. ; — Es tikai ievēroju, ka viņa nav. Biju pārsteigts, ka ir viens cilvēks visā apgabalā, kam pietiek saprašanas šodien palikt mājās. Vai esat gatavi? Tad brauksim!

—   Lai notiek, — tēvocis sacīja. Šerifs bija pazīstams kā braucējs, kas nolietoja mašīnu vienā gadā, tāpat kā dažs labs slaucītājs, kam smaga roka, nolieto slotu: nevis ar ātrumu, bet ar berzi; arī tagad mašīna rautin atrāvās no vietas, un viņš pat ne apskatīties nepaguva, kad tā jau bija projām. Tēvocis piegāja pie viņu mašīnas un atvēra durvis. — Kāp iekšā, — tēvocis sacīja.

Tad viņš pateica; vismaz tas izdevās viegli.

—   Es nebraukšu.

Tēvocis apstājās, un viņš redzēja, ka tas ar zobgalīgu, dmmu sejas izteiksmi veras viņā zobgalīgām acīm, kuras neko daudz garām nepalaiž, ja tikai tām izdevība pietiekami ilgi pakavēties; īstenībā, kamēr viņš tās pazina, tās neko nebija palaidušas garām līdz vakar vakaram. _

—    A! — tēvocis noteica. — Mis Heberšema, protams, ir lēdija, bet tā otra taču ir tavējā.

—    Paskatieties uz viņiem, — viņš sacīja nekustēdamies, gandrīz lūpas nekustinādams. — Pāri ielai. Un arī uz Laukuma, un neviena cita, tikai Villijs Ingrams un tā sasodīta cepure…

—   Vai tu nedzirdēji, kad viņi sarunājās ar Hemptonu, — tēvocis sacīja.

—   Dzirdēju, — viņš sacīja. — Viņi pat nesmējās paši par saviem jokiem. Viņi smējās par viņu.

—    Viņi nemaz viņu neizsmēja, — tēvocis sacīja. — Pat neņirgājās. Tikai vēroja viņu. Vēroja viņu un Ceturto iecirkni, gaidīdami, kas notiks. Šie cilvēki ir tikai atbraukuši uz pilsētu, lai redzētu, ko darīs viena vai otra puse vai varbūt abas.

—    Nē, viņš sacīja. — Ne tikai tādēļ.

—   Labi, tēvocis sacīja — tagad jau pavisam nopietni. — Pieņemsim. Un tad?

—   Ja nu… — Bet tēvocis viņu pārtrauca:

—    Ja arī Ceturtais iecirknis ierodas, paņem krēslus ar tavu māti un mis Heberšemu un iznes ārā, pagalmā, lai netraucē? Lūkasa kamerā nav. Viņš ir mistera Hemptona mājā, droši vien pašlaik sēž virtuvē un ēd brokastis. Kā tu domā, kāpēc Vils Legits ienāca pa sētas durvīm piecpadsmit minūtes pēc tam, kad mēs bijām atbraukuši un misteram Hemptonam izstāstījuši? Eleks Sānders pat dzirdējis, ka viņš runā pa telefonu.

;— Bet kāpēc tad misters Hemptons tagad tā steidzas? — viņš sacīja, un tēvoča balss tagad bija pavisam nopietna. Bet tikai nopietna, un tas bija viss.

— Tāpēc, ka vislabākais līdzeklis, kā izbeigt visādus pieņēmumus vai noliegumus, ir doties turp, izdarīt, kas darāms, un braukt atpakaļ. Sēdies mašīnā!

7

Viņi vairs neredzēja šerifa mašīnu, kamēr nebija piebraukuši pie baznīcas. Ne tāpēc, ka viņš būtu iesnaudies, par spīti kafijai, to varēja sagaidīt, un viņš patiešām arī būtu vēlējies pagulēt. Līdz tam brīdim, kad viņš apstādināja pikapu tajā vietā, no kuras varēja pārredzēt Laukumu un ļaužu drūzmu pretī cietumam, viņš cerēja, ka, tiklīdz viņi ar tēvoci būs ceļā uz baznīcu, viņš vairs nepūlēsies atvairīt miegu, kaut arī kafiju padzēris, tieši pretēji — labprāt ļausies tam un, braucot deviņas jūdzes pa grantēto lielceļu un vienu jūdzi pa zemes ceļu augšā piekalnē, varēs atgūt kaut vai pusstundu no tām astoņām pagājušā naktī bez miega pavadītajām un — kā viņam tagad likās — trīs vai četras reizes vairāk no nakts pirms tam, kad viņš negulēja, pūlēdamies piespiest sevi nedomāt par Lūkasu Bīčemu.

Un, kad viņi šorīt ap trijiem atgriezās pilsētā, neviens nebūtu varējis viņam iestāstīt, ka līdz šim laikam, gandrīz līdz pulksten deviņiem, viņš nav gulējis vismaz piecarpus stundu, ja ne visas sešas, un viņš atcerējās, kā viņš — un, bez šaubām, ari mis Heberšema un Eleks Sānders — bija pārliecināts, ka, tiklīdz viņi ar tēvoci aizies pie šerifa, viss būs kārtībā; viņi ieies pa parādes durvīm un ieliks šerifa platajā, zinīgajā varas pārstāvja plaukstā —= tā, kā, garām ejot, nomet cepuri priekšnamā uz galda, — visus tās nakts šaubu, nenoteiktības, negulēšanas, saspringuma, noguruma, trieciena, izbrīna un (viņš atzinās) arī baiļu murgus. Taču tas nebija noticis, un tagad viņš zināja, ka īstenībā viņš to nemaz nebija gaidījis; tāda doma viņiem bija radusies tikai tāpēc, ka viņi bija tā pārguruši ne tik daudz fiziski no negulēšanas, piepūles un pastāvīgā saspringuma, cik nomocījušies no negaidītā trieciena, pārsteiguma un reakcijas, kas visam tam sekoja; viņam pat nevajadzēja šo neskaitāmo cietuma kailajai ķieģeļu fasādei pievērsto seju, ne arī pūļa, kas plūda pāri ielai un pat aizsprostoja to, kamēr citi drūzmējās ap šerifa mašīnu, ieskatīdamies tajā un tad apmainīdamies vienprātīgiem, saprotošiem skatieniem bez samulsuma, ne uz ko nepaļaudamies un nepieļaudami iebildumus, — tā aizņemts tēvs brīdi pakavējas, lai pārbaudītu un iepriekš apspriestu mīļota, bet ne sevišķi uzticību pelnījuša bērna nodomus. Ko vajadzēja, tas viņam noteikti bija — sejas, balsis, pat ne dzēlīgas, ne arī izsmējīgas, tikai atklāti zobgalīgas un nežēlīgas, — pirmajā aizmirstības, atslābuma brīdī iedurtos tikpat kā adata, kas rēgojas matracī, tāpēc viņam nemaz nenāca miegs tāpat kā tēvocim, kurš bija gulējis visu nakti vai vismaz lielāko nakts daļu; viņi jau bija ārā no pilsētas un brauca ātri, pirmajā jūdzē vēl sastapdami ceļā pēdējās mašīnas, pēc tam vairs ne, jo visi, kas šodien gribēja braukt uz pilsētu, ap šo laiku jau bija tajā pēdējā, strauji sarūkošajā jūdzē, visi apgabala baltie iedzīvotāji, izmantojot labo laiku un ceļus, kas bija labi jebkuros laika apstākļos, un tie bija viņu ceļi, tāpēc ka viņu nodokļi un viņu balsis, un viņu radinieku un paziņu balsis spēja ietekmēt kongresa locekļus, kas piešķīra līdzekļus ceļu būvei, steidzās drīzāk nokļūt pilsētā, kas arī bija viņu, jo pastāvēja tikai ar viņu pieļaušanu un atbalstu, viņi uzturēja savu cietumu un savu tiesasnamu, viņi pulcējās un drūzmējās ielās un nosprostoja tās, ja uzskatīja to par vajadzīgu: pacietīgi, nogaidoši un nežēlīgi — viņi neļāvās ne steidzināmi, ne apvaldāmi, ne izklīdināmi, ne noraidāmi, jo viņu bija noslepkavotais un viņu arī slepkava; viņu bija likuma pārkāpējs un pārkāptais likums: baltais cilvēks un smagais zaudējums, viņiem tiesības ne tikai uz taisnīgu tiesas spriedumu, bet arī uz atriebes pieļaušanu vai aizkavēšanu.

Viņi brauca ļoti ātri, viņš neatminējās, ka tēvocis kādreiz agrāk būtu tik ātri braucis, pa to pašu garo ceļu, kur viņš naktī jāja ar zirgu, bet tagad bija dienas gaisma, neaprakstāmi jauka maija rīta gaisma; tagad viņš redzēja baltos ziedos saplaukušus kizila krūmus dzīvžogos, kas apzīmēja sen iemērītas robežas starp atsevišķiem zemes gabaliem, vai stāvam kā mūķenes klostera lauciņos, tālumā stiepjamies zaļus mežu lokus, augļudārzos sārtus un baltus persiku un bumbieru un sārtbaltus pirmos ābeļu ziedus, kurus viņš pagājušā naktī bija tikai jutis smaržojam; un visur viņiem priekšā un apkārt pacietīgā zeme — ar vadziņām izstlgoti lauki, kur tika dēstīta kukurūza, kad sāka dūdot pirmie meža baloži — marta beigās vai aprīlī, un kokvilna, kad naktīs sāka kliegt pirmie vakarlēpji, maija sākumā, pirms kādas nedēļas; bet viss tukšs un kluss, bez kustības, bez dzīvības — gan fermeru mājas, no kuru skursteņiem necēlās dūmi, jo brokastlaiks jau sen garām un pusdienas gatavot nevajadzēja, neviena ēdēja mājās nebūs, gan nekrāsotās nēģeru būdiņas, kur parasti pirmdienas rītos kailajos pagalmos bez zāles un kokiem pa putekļiem rāpaļāja puskaili bērneli, rakņādamies pa salauztiem kultivatoru riteņiem, nodilušām automobiļu riepām, tukšām pudelēm un konservu kārbām, un pagalmos aiz mājas apkvēpuši katli burbuļoja uz ugunskura līdzās sakņu dārziņu un vistu aploku šķībajiem žogiem, uz kuriem vakaros žāvējās kombinezoni, priekšauti, dvieļi un vīriešu veļa; bet ne šorīt, ne tagad: riteņi un milzīgie samīcītās gumijas pīrāgi, pudeles un konservu kārbas izsvaidītas un pamestas vāļājās putekļos kopš tā brīža sestdienas pievakarē, kad pirmais sauciens atskanēja no mājas, un pagalmos aiz mājām katli tukši un auksti stāvēja uz pagājušās pirmdienas pelniem zem tukšām auklām veļas žāvēšanai, un, mašīnai joņojot garām tukšajām un klusajām durvīm, viņš reizēm pamanīja vāju uguns atspīdumu pavardā, nevis redzēja, bet tikai nojauta, ka puskrēslā klusu paspīd acu baltumi; bet pats galvenais — tukšie lauki, ikvienā no kuriem šajā otrās maija pirmdienas stundā vajadzētu nemainīgā vienveidībā atkārtoties apvidus dzīvajam simbolam — gandrīz mistiski nozīmīga rituāla grupa, vienāda, vienveidīga kā jūdžu stabi, kas saista apgabala centru ar apgabala tālāko robežu: dzīvnieks, arkls un cilvēks, saliedēti vienā veselā, iekausējušies sastingušajā izdzītās vagas vilnī, neizmērojama spēka pilni, taču tai pašā laikā it kā bez virzības uz priekšu, nozīmīgi, nelokāmi un nekustīgi kā cīnītāju skulptūru grupa zemes neizmērojamā plašumā; un tad pēkšņi (viņi bija astoņas jūdzes no pilsētas, jau varēja redzēt zilganzaļās kalnu nogāzes) viņš sacīja, pats neticēdams, gandrīz vai satriekts aiz pārsteiguma, jo četrdesmit astoņu stundu laikā nebija redzējis neviena nēģera, ja neņem vērā Pareliju, Eleku Sānderu un Lūkasu: — Re, kur nēģeris!

—    Jā, — tēvocis sacīja. —Šodien ir devītais maijs. Šim apgabalam vēl jāapsēj puse no simt četrdesmit diviem tūkstošiem akru platības. Kādam jāpaliek mājās un jāstrādā. — Mašīna joņoja gar tīrumu, un pāri jardiem piecdesmit, kas viņus šķīra, viņš un nēģeris, kas gāja pakaļ arklam, skatījās viens otram tieši acīs, kamēr nēģeris novērsās, melnā seja spīdēja sviedros, satvīkusi aiz piepūles, saspringta, koncentrēta un mierīga; mašīna aizdrāzās garām, un viņš vispirms izliecās pa vaļējo logu, lai paskatītos atpakaļ, tad pagriezās atpakaļ un skatījās pa aizmugures logu, vērodams, kā viņi nesaplūzdami strauji samazinās — cilvēks un mūlis, un koka arkls, kas vienoja viņus, nikns un vientulīgs, sastindzis uz vietas, zemē iegriezies, baigi balstīdamies pret neko.

Tagad viņi jau varēja redzēt kalnus; viņi jau bija gandrīz galā, pirmā priedēm apaugušā kalna garā nogāze aizstiepās pāri pusapvārsnim, un aiz tās jautās citas, šķita — milzu masa nevis paceļas, spēji traucas augšup no līdzenuma, bet sastingusi karājas virs tā, tieši tāpat kā Skotijas kalni, kā stāstīja tēvocis, tikai tie stāvāki un citā nokrāsā; tas bija pirms gadiem diviem vai trim, un tēvocis toreiz sacīja: «Tieši tāpēc cilvēkiem, kas izvēlējušies šos kalnus sev par mājvietu un dzīvo uz sīkiem zemes gabaliņiem, kur neizaugtu ne astoņi bušeļi kukurūzas vai piecas mārciņas kokvilnas uz akra, ja arī nebūtu pārāk stāvi un mūlis varētu vilkt arklu (bet viņi nemaz neaudzē kokvilnu, sēj tikai kukurūzu un arī to ne visai daudz, tāpēc ka nevajag jau necik, lai pietiktu vienai' degvīna dedzinātavai, tik lielai, lai tēvam ar dēliem būtu kur padarboties), ir uzvārdi Gaurijs, Makalums, Freizers un Ingrams, kas kādreiz bijis Ingrehems, un Vērkits — agrāk Erkharts, tikai tas, kas pirmais atveda šo vārdu uz Ameriku un pēc tam uz Misisipi, nezināja, kā to raksta; šie cilvēki viegli iekaist un ķildojas, baidās dieva un tic ellei…» Un, it kā nojautis viņa domas, tēvocis, pēdējā lielceļa jūdzē turēdams spidometra adatu uz piecdesmit pieci (ceļš jau sāka sliekties lejup uz vītoliem un cipresēm noaugušo ieleju, kur sākās Devītās jūdzes atteka), sacīja, pirmo reizi kopš izbraukšanas no pilsētas pats uzsākdams sarunu:

—    Gaurijs un Freizers, un Vērkits, un Ingrams. Bet ielejās, upju krastos, kur zeme līdzena, auglīga, viegli apstrādājama, kur cilvēks var izaudzēt kaut ko tādu, ko var pārdot atklāti, dienas gaismā, tur cilvēki, vārdā Litidžons un Grīnlīfs, un Armsteds, un Milingems, un Bukraits… — un apklusa, mašīna slīdēja lejup pa piekalni, palielinot ātrumu pati ar savu svaru; viņš jau redzēja tiltu, kur Eleks Sānders bija gaidījis viņu tumsā, un tālāk aiz tilta Draiskulis bija saodis plūstošās smiltis.

—    Tūlīt aiz tilta nogriezīsimies, — viņš sacīja.

—    Es zinu, — tēvocis sacīja. — … un tie, vārdā Melnais, tie dzīvo gan vienā, gan otrā vietā, tie izvēlas vienu vai otru, tāpēc ka var paciest abas, tie var paciest visu ko. — Tilts jau bija pavisam tuvu, baltā arka gaidīja viņus kā atplesta mute. — Ne visi baltie cilvēki spēj paciest verdzību, un, kā redzams, neviens cilvēks nespēj paciest brīvību (Starp citu, tas —; ja pieņemam, ka cilvēks patiešām vēlas mieru un brīvību, — pašlaik sarežģī mūsu attiecības ar Eiropu, kur cilvēki ne tikai nezina, kas ir miers — izņemot anglosakšus —, bet īstenībā baidās no personiskas brīvības un neuzticas tai; mēs ceram, īstenībā gluži bezcerīgi, ka pietiks ar mūsu atombumbu, lai aizstāvētu ideju, kas ir tikpat sena kā Noasa šķirsts.); acumirklīgā savstarpējā vienotībā viņi iespiež savu brīvību rokās pirmajam demagogam, ko gadās sastapt, un, ja tāds negadās, tad paši to iznīcina, izdzēš no skata, prāta un pat atmiņas tik izmisīgā vienprātībā, kādā kaimiņi kopīgi nobradā aizdegušos zāli. Bet cilvēki, vārdā Melnais, pārdzīvo pirmo un — kas zina? — varbūt pacietīs arī otru. Un, kas zina…

Tad paspīdēja smiltis, pazibēja, iemirdzējās ūdens; baltās margas aizšāvās garām, norībēja, nožvīkstēja, nodunēja riteņi pa tilta dēļiem, un pāri viņi bija. Tagad viņam vajadzēs piebremzēt, viņš domāja, bet tēvocis nebremzēja, tikai izslēdza motoru, un mašīna traucās tālāk pēc inerces, vēl arvien pārāk ātri un, riteņiem buksējot, iegriezās putekļainajā zemes ceļā, nobrauca vēl piecdesmit jardus, kratīdamās pa grambām, kamēr beidzās līdzenums un sākās pirmā lēzenā nogāze, un vēl augšup pa to tāpat pēc inerces mazliet garām tai vietai, kur vēl bija redzamas sliedes, — tur Eleks Sānders vakar nobrauca pikapu no ceļa krūmos un pēc tam viņš stāvēja, turēdams roku uz Draiskuļa purna, kamēr zirgs vai mūlis, kas nu tas bija, nāca lejā no kalna ar nešļavu jātniekam priekšā uz segliem, kuru pat Eleks Sānders ar savām pūces vai ūdeles, vai kāda cita nakts dzīvnieka acīm tomēr nespēja saskatīt (un viņš atkal atcerējās nevis tēvoci šorīt pie brokastgalda, bet pats sevi stāvam pagalmā vakar vakarā tajā brīdī, kad Eleks Sānders bija aizgājis un mis Heberšemu viņš vēl nebija ieraudzījis, kad viņš patiešām domāja, ka brauks viens pats, lai izdarītu, kas jādara, un, tāpat kā pie brokastgalda, sacīja pats sev: es nedomāšu par to.); nu jau drīz viņi būs galā, īstenībā jau tikpat kā galā, attālums, kas vēl atlicis, vairs nav jūdzēs mērojams.

Kaut gan šo nelielo attālumu mašīna rāpās gaudodama, ar otro ātrumu, augšup pa galvenā kalna slīpumu, pretī plūda spēcīgā, sveķainā priežu smarža, un kizila krūmi patiešām atgādināja mūķenes garos, zajos gaiteņos, augstāk un augstāk, vēl pēdējā kore un tad plato, un tad viņam šķita, ka viņš redz visu dzimto zemi, savu tēvzemi • zemi, augsni, kas uzaudzinājusi viņu un sešas viņa senču paaudzes un vēl joprojām veido viņu nevis tikai par cilvēku, bet par īpašu cilvēku ne tikai ar cilvēkam piemītošām kaislībām, tieksmēm un pārliecību, bet ar īpašām kaislībām, cerībām un uzskatiem, ar īpaša cilvēku tipa un pat rases domāšanas un rīcības veidu; pat vēl vairāk: īpašu un vienreizēju šā tipa pārstāvi (kā uzskatīja vairums un katrā ziņā visi tie, kas šorīt plūda uz pilsētu, lai pulcētos uz ielas pretī cietumam un drūzmētos ap šerifa mašīnu — sasodīti vienreizēju), jo arī viņā bija kaut kas, lai nu tas būtu kas būdams, kas piespieda viņu apstāties un uzklausīt šo sasodīto, nekaunīgo kumpdeguni nēģeri, kurš, kaut arī varbūt nebija slepkava, gandrīz jau dabūja ja ne gluži pelnīto, tad katrā ziņā to, pēc kā vairāk nekā sešdesmit gadus bija tiecies; it kā ģeogrāfijas karte atvērās viņa skatienam lēnā, klusā plājienā — austrumos zaļas kalnu kores cita pēc citas stiepjas uz Alabamu, rietumos un dienvidos lauki un meži saplūst zilganā dūmakā ar horizontu, aiz kura kā mākoņu vāli vīd garais aizsargdambja mūris un pati lielā Upe tek ne tikai no ziemeļiem, bet projām no Ziemeļiem, kas to ielenc un ir tai sveši, Amerikas naba, kas vieno zemi, viņa dzimteni, ar senci, kuru tā pirms trim paaudzēm nav spējusi noraidīt; pagriezis galvu, viņš redzēja bālganu dūmu plankumu — tur bija pilsēta desmit jūdžu attālumā, un, skatoties taisni uz priekšu, viņš redzēja plašo, auglīgo palieni, sadalītu lielos zemes gabalos, plantācijās (viena no tām piederēja Edmondsam, tur bija dzimuši un tagad dzīvoja Edmondss un Lūkass, abi cēlušies no viena vectēva) viņu pašu mazās upes krastos (kaut gan viņa vectēvs atcerējās, ka pa to gājuši tvaikoņi), tālāk blīva upmalas biezokņa svītra un aiz tas uz austrumiem, ziemeļiem un rietumiem līdz turienei, kur divi vistālākie zemesragi uzgriezuši viens otram muguru pāri divu okeānu klaidam un garajai Kanādas robežai, un vēl tālāk, līdz pašai tālākajai zemes malai — Ziemeļiem; nevis ziemeļiem, bet Ziemeļiem, svešiem, noslēgtiem, kas īstenībā ir nevis ģeogrāfiska vieta, bet emocionāls priekšstats, jēdziens, pret kuru arvien jābūt piesardzīgam, —i to viņš iezīdis jau ar mātes pienu, nevis jābaidās, ne ari vairs jānīst, tikai jāsaglabā — reizēm mazliet nevērīga, reizēm zobgalīga — izaicinoša nostāja; no pašas bērnības viņam iztēlē radusies aina, kuru izmainīt nebija iemesla arī tagad, uz vīra gadu sliekšņa, un viņš domāja, ka tā nemainīsies arī vecumā: pusaplī izliekts mūris, ne visai augsts (ikviens, kas patiesi vēlējās, varēja tam pārkāpt pāri; viņš bija pārliecināts, ka to izdarītu jebkurš zēns), aiz kura plešas bagātā, biezi apdzīvotā, nekad neizpostītā zeme ar mirdzošām, nepiesārņotām lielpilsētām, uguns neskartām pilsētām, nenoplicinātām fermām, kur tik ilgi valdījusi drošība un pārticība, ka varētu gan domāt — tur nav vietas ziņkārībai, taču no šī mūra raudzījās lejup uz viņu un viņējiem neskaitāmas rindas seju, kas līdzīgas viņa sejai un runā tai pašā valodā kā viņš, un reizēm pat atsaucas uz to pašu vārdu, tomēr starp tām un viņu līdz ar visiem viņējiem vairs nav īstas radniecības un drīz vien nebūs pat kontakta, jo pat vārdiem, kas viņiem kopīgi, vairs nebūs vienas un tās pašas nozīmes, bet vēlāk vairs nebūs arī tā, jo viņi būs tā attālinājušies, ka nedzirdēs viens otru; tikai neskaitāmo seju masa raudzīsies lejup uz viņu un visiem, kas kopā ar viņu, ar gaistošu izbrīnu, aizvainojumu, zaudētām cerībām un, pats interesantākais, ar lētticību; ar negribētu, gandrīz bezpalīdzīgu gatavību ticēt itin visam par Dienvidiem, pat ja tas nav nekas noniecinošs, kaut tikai būtu pietiekami dīvains, ekscentrisks; un atkal tēvocis ierunājās tieši par to pašu, par ko viņš bija domājis, un viņš atkal nemaz nebrīnījās, ka tēvocis nevis pārtrauc, bet pārtver viņa domu:

—• Tas ir tāpēc, ka vienīgi mēs Savienotajās Valstīs (es pašlaik nerunāju par Melno, par to būs runa vēlāk) <;sam viendabīga tauta. Tas ir, vienīgā starp kaut cik lielajām. Jaunanglijas iedzīvotājs ari, protams, ir atgriezies zemes vidienā, projām no tiem Eiropas izmetumiem, kas nonāk mūsu krastā un ko mūsu valsts liek stingrā karantīnā īslaicīgās bezsakņu pilsētās ar fabrikām un lietuvēm, un pašvaldības maksājumiem tik kārtīgi un droši, ka policija to labāk nevarētu izdarīt, bet viņu vairs nav necik atlicis, tāpat kā nav daudz šveiciešu, ko var uzskatīt ne tik daudz par tautu kā par mazu, jauku, kārtīgu, maksātspējīgu uzņēmumu. Tā ka mēs īstenībā neesam pret to, ko ārzemēs (un arī pie mums) sauc par progresu un izglītību. Mēs patiesībā aizsargājam nevis savu politiku vai pārliecību, pat ne savu dzīves veidu, bet savu homogenitāti, aizstāvam to pret federālo valdību, kurai visi pārējie šajā valstī ir bijuši spiesti izmisumā nodot vairāk un vairāk savas personiskās brīvības, lai arī turpmāk varētu palikt Savienoto Valstu sastāvdaļa. Un, protams, mēs joprojām to aizstāvēsim. Mēs (es runāju par mums visiem: Ceturto iecirkni, kas naktī nevarēs mierīgi gulēt, pirms nebūs izrēķinājies ar Lūkasu Bīčemu (vai kādu citu) un tā atriebis Vinsonu Gauriju, un Pirmo, Otro, Trešo un Piekto iecirkni, kuri bez dusmām, principa pēc grib noskatīties šo izrēķināšanos) nezinām, kāpēc tas ir svarīgi. Mums tas nav jāzina. Ļoti nedaudzi no mums zina, ka tikai viendabīgums rada tautā vai tautai kaut ko tādu, kam ir nezūdoša, paliekoša vērtība — literatūru, mākslu, zinātni, to pārvaldes un poli-cijas minimumu, kas īstenībā arī nozīmē brīvību, un varbūt pašu galveno — nacionālo raksturu, kas kritiskā brīdī ir visvērtīgākais; tāds kritisks brīdis var pienākt kādreiz, kad mēs sastapsimies ar ienaidnieku, kuram cilvēku tikpat daudz kā mums un izejvielu tikpat daudz kā mums un kurš — kas zina? — prot lielīties un lepoties tāpat kā mēs.

Redzi, kāpēc mums jāpretojas Ziemeļiem: ne tikai lai saglabātu sevi, pat ne mūs abus, lai paliktu vienota nācija, jo tas ir neizbēgams blakusprocess tam, ko mēs saglabāsim; tieši tas pats, kā dēļ mēs pirms trim paaudzēm zaudējām asiņainā karā paši savos aizmāju pagalmos, postulāts, ka Melnais ir cilvēks, kas dzīvo brīvā zemē, tātad viņam jābūt brīvam. Tieši to mēs arī īstenībā aizstāvam: tiesības pašiem dot viņam brīvību; mums pašiem tas jādara aiz tā iemesla, ka neviens cits to nevar izdarīt, jo Ziemeļi jau pirms gadsimta to mēģināja un nu jau septiņdesmit piecus gadus atzīst, ka viņiem tas nav izdevies. Tātad tas jāuzņemas mums. Drīz vien no tā vairs nevajadzēs baidīties. Nevajadzētu arī tagad. Un nekad nevajadzēja. Tomēr pagājušo sestdien tas notika un droši vien notiks vēl — varbūt vienreiz, varbūt divreiz. Bet tad vairs ne, tad tam bus beigas; kauns, protams, paliks, taču visa cilvēces nemirstības vēsture ir ciešanas, ko cilvēks izturējis, viņa tiekšanās pretī zvaigznēm iespēs jama tikai ar savas vainas izpirkšanu. Pienāks diena, kad Lūkass Bīčems varēs nošaut balto cilvēku, nebaido-; ties no pakāršanas vai sadedzināšanas, tāpat kā baltais slepkava; ar laiku viņš balsos tad pat un turpat, kur bal-s sos baltais cilvēks, un sūtīs savus bērnus tai pašā skolā, kur mācās baltā cilvēka bērni, un varēs ceļot visur tāpat kā baltais cilvēks. Bet nākamo otrdien tas nebūs. Tomēr ziemeļnieki ir pārliecināti, ka to var panākt ar piespiešanu pat jau nākamo pirmdien, pieņemot un izsludinot iespiestu likuma paragrāfu; viņi ir aizmirsuši, ka Lūkasa Blčema brīvība gan jau pirms gadsimta ceturkšņa tika apstiprināta ar īpašu pantu mūsu konstitūcijā un Lūkasa Bīčema saimnieks tika ne vien nolikts uz ceļiem, bet vēl desmit gadus kājām mīdīts, lai piespiestu viņu ar to samierināties, tomēr tikai trīs īsas paaudzes vēlāk viņiem atkal radusies nepieciešamība izdot likumu, lai atbrīvotu Lūkasu Bīčemu.

Runājot par Lūkasu Bīčemu, Melno, arī viņš ir viendabīgs cilvēks, ja neņem vērā to viņa daļu, kura tiecas pat ne pēc labākā, kas piemīt baltajai rasei, bet pēc otršķirīgā — mazvērtīgas, draņķīgas mūzikas, negodīgi iegūtas naudas, pēc ārējā spožuma, kas ir gluži bez pamata kā kāršu namiņš virs bezdibeņa, un pēc visas tās trok-; šņainās, juceklīgās politiskās darbības, kas kādreiz bija mūsu nacionālā sīkā industrija, bet tagad ir kļuvusi par mūsu tautas amatieru vaļasprieku, pēc visas tās mākslī-: gās kņadas, ko saceļ cilvēki, kuri tīši iekvēlina mūsu nacionālo tieksmi pēc viduvējā un tad iedzīvojas ar to; mēs pieņemam arī labo, ja vien tas tiek samaitāts un apgānīts, pirms to mums pasniedz; mēs esam vienīgā tauta uz pasaules, kas atklāti plātās ar to, ka ir nepilnvērtīga, tas ir, ar zemām prasībām. Es nerunāju par to Melno. Es runāju par visiem pārējiem no šīs tautas, kuri ir savu viendabīgumu labāk saglabājuši nekā mēs un pierādījuši to, cieši iesakņodamies zemē, no kuras tiem īstenībā vajadzēja izspiest baltos, lai rastu vietu savām saknēm; jo viņam bija pacietība pat tad, kad nebija cerības, viņš saskatīja tālus mērķus, kaut arī nekas nebija redzams, viņam bija ne tikai vēlēšanās, bet kaislas alkas izturēt, tāpēc ka viņš mīlēja dažas vienkāršas lietiņas, ko neviens netaisījās viņam atņemt, — ne automobili, ne greznas drēbes, ne fotogrāfiju avīzē, bet mazliet mūzikas (sava paša), pavardu, bērnu un ne tikai savu, bet kuru katru, dievu, debesis, ko cilvēks var izmantot mazliet jebkurā laikā, negaidot, kad būs miris, gabaliņu zemes, lai varētu ar saviem sviedriem laistīt savus stādus un zaļos asnus. Mums — viņam un mums — vajag apvienoties; vajag dot viņam tās ekonomiskās, politiskās un kultūras privilēģijas, kuru viņam vēl nav un uz kurām viņam ir tiesības, apmaiņā pret viņa spējām gaidīt, paciest un izturēt. Tad mums būs pārsvars; kopīgi mēs valdīsim Savienotajās Valstīs; mēs radīsim tādu apvienību, kas ne tikai būs neuzvarama, to pat nespēs apdraudēt ļaužu masa, kurai vairs nav kopīga nekā cita kā vien traka alkatība pēc naudas un pamatotas bailes no tā, ka viņiem nav nacionāla rakstura, kaut arī viņi tās slēpj cits no cita aiz skaļiem, liekulīgiem karoga slavinājumiem.

Nu jau viņi bija galā, piebrauca ne pārāk ilgi pēc šerifa. Kaut gan mašīna jau bija novietota birzītē baznīcas priekšā, projām no ceļa, šerifs vēl stāvēja tai līdzās, un viens no nēģeriem tikko padeva cērti no mašīnas aizmugures otram cietumniekam, kurš stāvēja, turēdams rokās abas lāpstas. Tēvocis piebrauca un apstājās blakus, un tagad, dienas gaismā, viņš redzēja baznīcu — īstenībā pirmoreiz, kaut gan visu mūžu bija nodzīvojis desmit jūdžu attālumā no tās, droši vien gājis garām un redzējis to vai cik reižu. Tomēr viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz agrāk uz to paskatījies, — dēļu ēka bez zvanu torņa, ne lielāka par vienistabas būdiņām, kādās dzīvo cilvēki te, kalnos, ari nekrāsota, tomēr (dīvaini) nelikās noplukuši, ne arī nolaista, nekopta, tāpēc ka vietvietām varēja redzēt jaunus dēļu un sintētiskā jumta seguma gabalus, ar ko bija salāpītas vecās sienas un skaidu jumts tādā kā mežonīgā, gandrīz aizvainojošā steigā; tā nebija sagumusi, pieplakusi, tā stāvēja starp augsto, spēcīgo, mūžīgi veco, pušķaino priežu stumbriem vientuliga, bet ne pamesta, nepakļāvīga un neatkarīga, nevienam neko nelūdzot, nevienam nepiekāpjoties, un viņš atcerējās augstos, slaidos torņus, kas sacīja: «Miers,» ^ un skvoteru praktiskos zvanu torņus, kas sacīja: «Nožēlo,» — atcerējās kādu, kas sacīja: «Piesargies,» — bet šī sacīja vienkārši: «Kvēlo,» — un viņi ar tēvoci izkāpa no mašīnas; šerifs un abi nēģeri, kas nesa lāpstas un cērti, jau bija iekšpus žoga, un viņi ar tēvoci iegāja pa ļodzīgiem vārtiņiem zemā stiepļu žogā, kas bija blīvi noaudzis ar sausseržiem un vīteņrozēm ar sīkiem sārtiem un baltiem ziediem bez smaržas, un arī kapsētu viņš redzēja pirmoreiz, viņš, kurš bija tajā ne tikai apgānījis kapu, bet arī noliedzis vienu noziegumu, atklādams citu, — iežogots zemes četrstūris, mazāks nekā dārzi, ko viņš bija redzējis; līdz septembrim tā droši vien būs galīgi aizaugusi, gandrīz cauri neizejama un teju, teju nepārskatāma aiz vībotņu, dadžu un citu nezāļu jūkļa, no kura nesimetriski, bez kādas kārtības, kā grāmatu kartītes, šā tā sasviestas kartotēkas kastītē, vai zobu bakstāmie maizes klaipā rēgojās, visas nošķiebušās, it kā pārņēmušas savu stāvokli no lokanajām, mūžam nemierīgajām, nekad pilnīgi vertikāli nestāvošajām priedēm, plānas kā dakstiņi, lēta pelēka granīta plāksnītes, tādas pašas laika zoba saēstas kā nekrāsotā baznīca, it kā būtu ar cirvjiem izcirstas no tās sāniem (un uz tām nekādu veltījumu, iegravēti tikai vārdi un datumi, it kā pat sērojošie tuvinieki nebūtu zinājuši par viņiem nekā cita, vienīgi to, ka viņi dzīvojuši un nomiruši), un nevis sairums, ne arī laiks piespiedis uzlikt bojātajām sienām jaunus, svaigus ielāpus no neēvelētiem, nekrāsotiem dēļiem, bet neizbēgamās nāves un cilvēka miesas likteņa prasības.

Viņš ar tēvoci laipoja starp kapu plāksnēm uz turieni, kur šerifs un abi nēģeri jau stāvēja pie nesen samestas kopiņas, kuru viņš arī tagad ieraudzīja pirmoreiz, kaut gan pats bija to atracis. Bet viņi vēl nebija sākuši rakt. Šerifs pat stāvēja, pagriezies atpakaļ, un skatījās uz viņu, kamēr viņš ar tēvoci piegāja klāt un apstājās.

—    Ko tad mēs vēl gaidām? — tēvocis sacīja.

Bet šerifs, vērsdamies pie viņa, sacīja savā mīkstajā, sulīgajā balsī:

—    Es domāju, ka jūs un mis Jūnisa, un jūsu sekretārs gan bijāt piesardzīgi, lai jūs kāds nepieķertu vakarnakt, vai ne?

Atbildēja tēvocis:

—    Šādos gadījumos jau nu skatītāji nepavisam nav vajadzīgi.

Taču šerifs vēl arvien raudzījās viņā.

—Bet kāpēc tad viņi nav puķes atlikuši atpakaļ?

Tad viņš arī tos ieraudzīja — mākslīgo vainagu, diezgan nepievilcīgu, sarežģītu darinājumu no stieples, diegiem, lakotām lapām un kaut kā ar ķimikālijām saglabātiem ziediem, kuru kāds bija atnesis vai atsūtījis no pilsētas puķu veikala, un trīs ar aukliņu sasietus novītušus dārza un lauku ziedu pušķus, par kuriem Eleks Sānders jau vakar sacīja, ka tie izskatoties it kā sviedin sasviesti uz kapa, un viņš atcerējās, ka viņi ar Eleku Sānderu bija tos novākuši pie malas, lai tie netraucētu, un atkal salikuši atpakaļ, kad kaps bija aizbērts; viņš atcerējās, ka mis Heberšema divas reizes bija viņiem, sacījusi, lai noliek atpakaļ puķes, pēc tam kad viņš bija iebildis, teikdams, ka tas nav vajadzīgs, ka tā tikai veltīga laika kavēšana; viņš pat it kā atcerējās, ka mis Heberšema viņiem palīdzējusi tos atlikt atpakaļ; bet varbūt viņš nemaz neatcerējās, ka ziedi atlikti atpakaļ, tikai domāja tā, tāpēc acīmredzot tie nav atlikti, jo tagad tie mētājās juku jukām vienā pusē kapam, un vai nu viņš, vai Eleks Sānders bija sabradājis vainagu, bet īstenībā tam tagad nebija nekādas nozīmes, un tieši to arī pašlaik sacīja tēvocis:

—    Nav ko daudz gudrot. Sāksim! Pat tad, kad mēs te būsim visu pabeiguši un brauksim atpakaļ uz pilsētu, tas vēl būs tikai sākums.

—• Nu, puiši, — šerifs sacīja nēģeriem. — Sāciet! Paiesim nost no šejienes… — Nebija ne skaņas, viņš nedzirdēja nekā tāda, kas viņu darītu uzmanīgu, viņš tikai palūkojās apkārt, tāpat kā tēvocis un šerifs, un ieraudzīja, ka nevis pa ceļu, bet kaut kur no baznīcas puses, it kā iznirstot no garajām, vēja šūpotajām priedēm, jāj vīrs ar gaišu cepuri platām malām, tīrā, izbalējušā, zilā kreklā, kura tukšā kreisā piedurkne kārtīgi uzlocīta un ar saspraužamo adatu piesprausta pie pleca, uz mazas, glītas ķēves, kura šad tad pazibina acu baltumus, un viņam seko divi jaunāki vīrieši jāšus abi uz viena liela, neapseglota mūļa ar virves valgu ap kaklu, un viņiem līdzi skrien (piesardzīgi turēdamies drošā attālumā no mūļa pakaļkājām) divi kārni angļu medību suņi; straujā riksī izjājis cauri birzei, vīrs apturēja zirgu pie vārtiem, ar vienīgo roku atbalstīdamies, viegli un veikli nolēca zemē, uzmeta pavadu zirgam uz skausta un viegliem, drošiem, gandrīz atsperīgiem soļiem strauji iegāja pa vārtiem, un tuvojās viņiem — mazs, kalsns večuks ar tādām pašām bālganām acīm kā šerifam un sarkanu, vēja aprautu seju, kurā slējās līks deguns kā ērgļa knābis; jau iedams viņš sāka runāt augstā, spēcīgā, spalgā, bet ne ķērkstošā balsī:

—    Kas šeit notiek, šerif?

—   Es taisos rakt vaļā šo kapu, mister Gaurij, — šerifs sacīja.

—    Nē, šerif, — vīrs steigšus sacīja, nemaz nemainīdams balsi, neko neapstrīdēdams, tikai aizrādīdams: — Šo kapu gan ne!

—   Jā, mister Gaurij, —šerifs sacīja. — Es taisos to atrakt.

Bez steigas, daudz netaustīdamies, īstenībā gandrīz vai apdomīgi vecais vīrs atpogāja ar vienīgo roku divas krekla pogas, iebāza roku azotē, mazliet uzraudams gurnu, lai būtu ērtāk, un izvilka smagu, niķelētu revolveri, tāpat bez steigas, bet arī bez vilcināšanās pabāza to zem kreisās rokas, ar laidi uz priekšu, piespiezdams ar kreisās rokas stumbeni, kamēr ar labo roku aizpogāja kreklu, tad atkal paņēma revolveri vienīgajā rokā un, ne uz ko nemērķēdams, tikai turēja to.

Taču jau ilgi pirms tam viņš bija ieraudzījis, ka šerifs neticamā ātrumā metās nevis pie vecā vīra, bet apkārt kopiņas galam un jau stāvēja tur, iekams abi nēģeri apgriezās un bēga, tā ka tie ātrumā uzdrāzās šerifam virsū kā klintij, likās, tos pat atsitienā atmeta atpakaļ, bet tad šerifs sagrāba tos katru savā rokā gluži kā bērneļus un nākamajā mirklī jau šķita turam abus ar vienu roku kā divas lupatu lelles, pagriezies ar visu augumu tā, ka atradās starp tiem un veco vīru ar revolveri, un sacīja savā mīkstajā, gandrīz miegainajā balsī:

—    Beidziet! Vai tad jūs nezināt, ka pats ļaunākais, kas var būt melnādainajam, ir slapstīties te šādā dienā, ar cietumnieka biksēm kājās?

—   Taisnība, puiši, — vecais vīrs sacīja savā spalgajā, nemainīgajā balsī. — Es jūs neaiztikšu. Es runāšu ar šerifu. Tikai ne mana zēna kapu, šerif!

i— Sūtiet viņus atpakaļ uz mašīnu, •— tēvocis steigšus pačukstēja. Bet šerifs neko neatbildēja, tikai nenovērsdamies skatījās uz veco vīru.

—    Jūsu dēla šajā kapā nav, mister Gaurij, — šerifs sacīja. Un viņš skatījās un domāja, ko gan vecais vīrs varētu sacīt — brīnīties, neticēt, dusmoties, varbūt pat skaļi prātot: kā jūs varat zināt, ka mana dēla te nav? Vai varbūt apdomājies spriedīs tāpat kā šerifs, kad tas tēvocim pirms sešām stundām sacīja: jūs neteiktu man to, ja nezinātu, ka tas patiešām tā ir; viņš skatījās, vēroja veco vīru, kamēr tas viss pazibēja viņam prātā, un pēkšņi pārsteigts nodomāja: bet viņš taču bēdjjas; un tūlīt atminējās, ka divu gadu laikā divreiz vērojis bēdas tur, kur tās nemaz nebija gaidījis, paredzējis, kur it kā nemaz nevarētu būt sirds, kas spējīga lūzt aiz bēdām, — reiz kādam vecam nēģerim, kuram bija nomirusi viņa vecā sieva nēģeriete, un tagad šim saniknotajam, rupjajam, vecajam bezdievim, kurš zaudējis vienu no saviem sešiem slinkajiem, negantajiem, diezgan patvaļīgajiem un vairāk nekā diezgan nederīgajiem dēliem, no kuriem tikai viens reiz izdarījis kaut ko labu saviem radiniekiem un visai sabiedrībai un arī tikai ar šo bēdīgo gala iznākumu, ka bija noslepkavots un tā atbrīvojis visus no sevis; un viņš atkal dzirdēja augsto, spēcīgo balsi, steidzīgu un vienmērīgu, bez kādas īpašas izteiksmes, gandrīz kā parastā sarunā:

—   Jūs laikam gan neteiksiet man, kā sauc to cilvēku, kas atklāja, ka mana dēla tur nav, vai ne, šerif? Jādomā, to jūs neteiksiet. — Mazas, skadras, bālganas acis cieši raudzījās mazās, skadrās, bālganās acīs, un šerifa balss vēl arvien mīksta, bet tagad neizdibināma:

—    Nē, mister Gaurij. Kaps nav tukšs. — Un pēc tam, jau krietni vēlāk, viņš saprata, ka tieši šajā brīdī viņam licies — viņš zina nevis to, kāpēc Lūkass dzīvs nonācis pilsētā; iemesls pavisam skaidrs: neviena no Gaurijiem tajā brīdī tur nebija, tikai mirušais; viņam licies, viņš zina vismaz to, kā vecais vīrs ar diviem saviem dēliem gadījies tur, aiz baznīcas, un parādījies gandrīz tai pašā mirklī, kad šerifs un viņš, un tēvocis piegājuši pie kapa, un, protams, to, kāpēc gandrīz četrdesmit astoņas stundas vēlāk Lūkass vēl dzīvs. — Tur aprakts Džeiks Montgomerijs, — šerifs sacīja.

Vecais vīrs acumirklī apgriezās — ne steigšus, pat ne ātri, taču tik viegli, it kā sīkais, izģindušais stāvs nesastaptu gaisa pretestību, ne arī prasītu muskuļu piepūli, — un pakliedza uz žoga pusi, kur abi jaunie vēl sēdēja uz mūļa, tik līdzīgi kā divi manekeni apģērbu veikalā un tikpat nekustīgi, pat netaisīdamies kāpt zemē, kamēr vecais viņiem uzsauca: — Šurp, zēni!

—    Nevajag, — šerifs sacīja. — Mēs to izdarīsim, —i Viņš pagriezās pret abiem nēģeriem. — Ņemiet nu lāpstas…

—   Es juins teicu, — tēvocis atkal steigšus pačukstējai

—   Lai viņi iet atpakaļ uz mašīnu!

—    Pareizi, advokāt… advokāt Stīvens, ja nemaldos, —= vecais vīrs sacīja. — Vāciet viņus projām no šejienes! Tā ir mūsu darīšana. Mēs paši to nokārtosim.

—   Tagad tā ir mana darīšana, mister Gaurij, — šerifs sacīja.

Vecais vīrs pacēla revolveri — rāmi un bez steigas, liekdams roku elkonī, kamēr tas atradās vajadzīgajā augstumā, un ar īkšķi aptvēra gaili, tā ka ierocis nu bija uzvilkts — varbūt vēl ne gluži līdz galam un arī vēl ne īsti nomērķēts, tikai pavērsts apmēram pret to vietu, kur atradās tukšās jostas cilpiņas šerifa biksēs. — Vāciet viņus projām no šejienes, šerif, — vecais vīrs sacīja.

—   Labi, — šerifs sacīja nepakustēdamies. — Ejiet uz mašīnu, puiši!

—   Tālāk gan, — vecais sacīja. — Sūtiet viņus atpakaļ uz pilsētu!

—   Viņi ir cietumnieki, mister Gaurij, — šerifs sacīja.

—    To es nevaru. — Viņš pat nepakustējās. —; Ejiet un sēdieties mašīnā, — viņš teica nēģeriem. Tie apgriezās un gāja — nevis atpakaļ uz vārtiem, bet taisni pāri iežogotajam laukumam, soļoja ātri, augstu cilādami kājas un ceļgalus netīrajās, svītrainajās biksēs, arvien ātrāk, kamēr nonāca līdz žogam pretējā pusē un tā kā pārkāpa, kā pārlēca tam pāri, un tikai tad pagriezās uz to pusi, kur stāvēja abas mašīnas, tā, lai nokļūtu pie šerifa mašīnas, nepieiedami tuvāk abiem baltajiem, kas sēdēja uz mūļa; un viņš skatījās uz tiem, kas sēdēja uz mūļa, līdzīgi kā divi knaģi uz veļas auklas, vienādās sejas pat gluži vienādi vēja appūstas, īgni, viegli aizkaitināmi un mierīgi, kamēr vecais atkal uzsauca:

—    Nāciet, zēni! — Un viņi nolēca no mūļa abi reizē, kustēdamies vienādi kā ietrenēts varietē pāris, un tāpat abi reizē ar kreiso kāju pārkāpa pāri žogam, nelikda-.

mies ne redzot vārtus: Gauriju dvīņi, līdzīgi pat apģērbā un apavos, tikai vienam bija pelēcīgs krekls, otram adīts bezrocis; vecumā ap trīsdesmit, galvas tiesu lielāki par tēvu, ar tādām pašām bālganām acīm kā tēvam un tādu pašu degunu, tikai viņiem bija nevis ērgļa knābis, bet drīzāk gan vanaga; viņi pienāca, ne vārda neteikdami, nevienam skatienu neuzmetuši, apstājās ar drūmām, mierīgām, īgnām sejām, kamēr vecais, rādot ar revolveri (viņš redzēja, ka gailis tomēr bija nolaists) uz abām lāpstām, sacīja savā spalgajā balsī, kas skanēja gandrīz vai jautri:

— Grābiet ciet, zēni! Tās pieder apgabalam; ja mēs kādu salauzīsim, tad nevienam citam nav daļas, tikai tiesai.

Dvīņi, stāvēdami viens otram pretī katrs savā kopiņas galā, sāka rakt atkal tādā pašā dejas partneru saskaņotībā; tie bija divi iepriekšējie pirms paša jaunākā — mirušā Vinsona, ceturtais un piektais no sešiem dēliem; Forests, pats vecākais, ne tikai bija izrāvies no negantā tēva tirānijas, bet arī apprecējies un jau divdesmit četrus gadus strādāja par pārvaldnieku deltas kokvilnas plantācijā pie Viksburgas; Krofords, otrais dēls, 1918. gada otrajā novembrī bija iesaukts armijā un desmitā novembra naktī (viņam neveicās, viņš pārrēķinājās, tēvocis sacīja, tādu nelaimi viņš nenovēlot nevienam cilvēkam, tādos pašos ieskatos, kā likās, bija arī tie no federālajām varas iestādēm, kas viņu sagūstīja, jo viņam piesprieda tikai vienu gadu Levnvērtas cietumā) dezertēja, un gandrīz pusotra gada slapstījās tuneļos un alās kalnos piecpadsmit jūdzes no Džefersonas federālā tiesasnama, kamēr beidzot viņu sagūstīja pēc gandrīz vai īstas niknas kaujas (kaut gan, viņam par laimi, neviens nebija nopietni ievainots), kuras laikā viņš noturējās savā alā vairāk nekā trīsdesmit stundas, apbruņots ar (un tēvocis sacīja, ka viņš šajā gadījumā parādījis atzīstamu mērķtiecību un drosmi — dezertieris no Savienoto Valstu armijas, aizstāvot savu brīvību pret Savienoto Valstu valdību ar ieroci, ko viņš atņēmis ienaidniekam, ar kuru atteicies cīnīties) automātisko pistoli, ko viens no Makaluma dēliem bija atņēmis sagūstītam vācu virsniekam un, mājās atgriezies, pārdevis Gaurijam par pāri medību suņu; viņš bija nosēdējis savu gadu, pārnācis mājās, un pēc tam pilsētā paklīda baumas, ka viņš esot Memfisā un 1) nodarbojoties ar dzērienu ievešanu no Jaunorleānas; 2) esot kļuvis par īpašu aģentu kādā uzņēmumā un darbojoties saimnieku labā streiku laikā; lai nu bija kā būdams, bet pēkšņi viņš atkal ieradās tēva mājās, un neviens viņu daudz neredzēja, un tikai pirms dažiem gadiem pilsētā sāka runāt, ka viņš kaut cik aprimis, pamazām tirgojoties ar kokiem un lopiem un pat apstrādājot nelielu zemes gabaliņu; Braians, trešais, bija spēks, vienojošais elements, vai kā nu to varētu apzīmēt, īstais atbalsts ģimenes fermai, kas viņus visus uzturēja; tad dvīņi Vārdemens un Bilbo, kuri caurām naktīm sēdēja pie ugunskuriem, kur kvēloja pagales un celmi, kamēr suņi dzina lapsas, bet dienās gulēja balkonā uz kailiem dēļiem, līdz satumsa un atkal varēja laist medībās suņus; un pats pēdējais, Vinsons, kurš jau bērnībā bija parādījis tieksmi uz tirdzniecību un naudu, tā ka tagad, kaut gan viņš bija miris divdesmit astoņu gadu vecumā, runāja, ka viņam ne tikai piederot vairāki nelieli zemes gabali kaut kur apgabalā, bet viņš arī esot pirmais Gaurijs, kura parakstu uz čeka atzīst ikviena banka; dvīņi — līdz ceļiem, tad jau līdz viduklim bedrē — raka drūmā, īdzīgā steigā, kā roboti, un tik pilnīgā saskaņā, ka abas lāpstas šķita vienlaicīgi atsitamies pret zārka dēļiem, un likās, ka viņi sazinās bez kādām redzamām zīmēm — kā putni vai dzīvnieki: ne skaņas, ne žesta, tikai viens no viņiem, metot zemi, ar to pašu vēzienu izsvieda arī lāpstu, tad pats viegli, bez kādas piepūles it kā izslīdēja no bedres un nostājās pie pārējiem, kamēr brālis vēl nogrāba zemes atliekas no zārka, neskatīdamies izmeta ārā lāpstu un — tāpat kā viņš iepriekšējā naktī — nogrūda zemi, kas vēl turējās pie vāka malām, tad, nostājies uz vienas kājas, satvēra vāku, cēla un virzīja to sānis, kamēr visi, kas stāvēja bedres malā, varēja garām viņam ieskatīties zārkā.

Tas bija tukšs. Tajā nebija itin nekā, līdz beidzot smiltis sīkā strūkliņā iebira tajā ar čukstam līdzīgu švīkstu.

8

Un viņš vienmēr atminēsies to: viņi visi pieci stāv pie bedres malas, un lejā tukšs zārks, tad tāpat veikli, slīdoši kā dvīņubrālis arī otrs Gaurijs izlēca no bedres un noliecies ņēmās cītīgi, ar redzamu nepatiku un pat dusmām tīrīt un purināt mālu drumslas nost no bikšu starām, un pirmais no dvīņiem, tiklīdz otrs bija noliecies, devās tieši pie tā — akli, nesteidzīgi, bet nelokāmi un noteikti, it kā viņš būtu otra detaļa no tās pašas mašīnas, otra, teiksim, kaut vai virpas vārpsta, kas pa to pašu asi nenovēršami virzās uz savu vietu, tāpat noliecās un sāka tīrīt un dauzīt nost smiltis no sava brāļa bikšu mugurpuses; un tad gandrīz vesela lāpsta smilšu noslīdēja pāri piešķiebtajam zārka vākam un iebira tukšajā zārkā, ar savu masu un svaru saceļot tādu troksni, ka bija dzirdama klusa, dobja atbalss.

—   Tātad viņš ir novācis divus, — tēvocis sacīja.

*— Jā, — šerifs sacīja. — Kur?

—   Pie velna tos divus, — vecais Gaurijs sacīja. — Kur ir mans dēls, šerif?

—   Mēs viņu tūlīt sameklēsim, mister Gaurij, —šerifs sacīja. — Labi, ka jūs iedomājāties paņemt līdzi suņus. Lieciet nost revolveri un pasakiet saviem dēliem, lai noķer suņus un pietur, kamēr mēs šeit sakārtojam.

—    Neuztraucieties par revolveri un suņiem, — vecais Gaurijs sacīja. — Viņi sadzīs un noķers katru, kas šeit ir skrējis vai staigājis. Bet mans dēls un tas Džeiks Montgomerijs —-= ja tas bija Džeiks Montgomerijs, ko atrada mana dēla zārkā, — no šejienes projām nav gājuši, ne arī pēdas atstājuši.

Šerifs sacīja: — Nomierinieties, mister Gauriji — Vecais vīrs nikni palūkojās uz šerifu. Viņš nedrebēja, nepauda ne nepacietību, ne samulsumu, ne izbrīnu — itin neko. Vērojot veco Gauriju, viņam ienāca prātā bāli zilganā, asarai līdzīgā, kā likās, pilnīgi aukstā liesmiņa, kas uz pirkstgaliem dejo vai drīzāk tikai lipinās virs gāzes degļa.

—Labi vecais vīrs sacīja. —= Esmu nomierinājies. Tagad sāciet jūs! Tā liekas, ka jūs zināt visu par to, jūs atsūtījāt man šorīt ziņu, sešos no rīta, kad es vēl sēdēju pie brokastgalda, lai es ierodos šeit. Tagad sāciet!

—   Tieši to mēs arī gribam darīt, — šerifs sacīja. — Tūlīt mēs noskaidrosim, no kurienes mums jāsāk. — Viņš pievērsās tēvocim un sacīja savā mīkstajā, prātīgajā, gandrīz biklajā balsī: — Ir tā ap, teiksim, vienpadsmitiem naktī. Jums ir mūlis vai varbūt zirgs, nu, kaut kas tāds, kas spēj iet un nest dubultu svaru, un pāri segliem beigts cilvēks. Un jums nav daudz laika, tas ir, nav pārāk daudz laika. Protams, ir jau ap vienpadsmitiem, kad vairums cilvēku jau guļ, turklāt svētdienas nakts, cilvēkiem otrā rītā agri jāceļas un jāsāk jauna nedēļa, ir pats karstākais kokvilnas stādīšanas laiks, mēness nespīd, un, ja arī kāds vēl staigā, jūs šeit esat tādā vientulīgā vietā, un cerams, ka nevienu nesatiksiet. Tomēr uz segliem jums ir mironis ar lodi mugurā, un, kaut arī vēl tikai vienpadsmit, diena tomēr pienāks agri vai vēlu. Tā tas ir. Ko jūs darītu?

Viņi nenovērsdamies lūkojās viens otrā, pareizāk sakot, lūkojās tēvocis — vāja, kaulaina, enerģiska seja, skaidras, vērīgas, šaudīgas acis, un pretī šerifa milzīgā, miegainā seja, acis neraugās cieši, kā liekas, nemaz neskatās, mirkšķinās gandrīz kā pussnaudā, un abi klusēdami iztēlojas, kā tas viss norisinās.

— Protams, — tēvocis sacīja. — No jauna jāierok zemē. Un kaut kur tuvumā, jo, kā jūs sacījāt, dienas gaisma pienāks agri vai vēlu, kaut arī ir tikai vienpadsmit. īpaši tāpēc, lai vēl būtu laiks atgriezties un te visu no jauna pārtaisīt — vienam pašam, bez kādas palīdzības. Un paturiet prātā vēl arī to: nepieciešamību, briesmīgo nepieciešamību ne tikai visu no jauna pārtaisīt, bet arī vēl to, kāpēc jāpārtaisa; padomājiet tikai, ka viņš ir darījis visu, ko vien spējis, visu, ko no viņa varēja prasīt, sagaidīt, pat tikai iedomāties, ka viņš to varētu darīt; un viss gāja tik labi, ka labāk nemaz nevarēja cerēt, un tad pēkšņi viņu iztraucēja kāda skaņa, troksnis, vai varbūt viņš gluži nejauši uzdūrās krūmos paslēptajai mašīnai, vai varbūt tā bija viņa laime, liktenis bija viņam labvēlīgs vai varbūt dievs vai džins, vai gars, kas zināmu laiku pasargā slepkavas, lai tie būtu drošībā, kamēr likteņdieves paspēj novīt un sasiet virvi, — lai nu kā tas bija, bet viņam vajadzēja nākt atpakaļ, piesiet mūli vai zirgu, vai kas nu tas bija, pie koka un līšus uz vēdera līst atpakaļ, un gulēt (kas zina, varbūt aiz šī paša žoga), un skatīties, kā pagausa veca sieviete un divi zēni, kuriem jau pirms divām stundām vajadzēja būt gultā desmit jūdzes no šejienes, saposta to, ko viņš ar tādām pūlēm izdarījis, iznīcina darbu, kas viņam nozīmē ne tikai dzīvi, bet arī nāvi… — Tēvocis apklusa, un viņš ieraudzīja, ka tā skaidrās, gandrīz starojošās acis cieši raugās viņā. — Un tu. Kamēr tu nebiji atgriezies mājās, tev ne prātā nenāca, ka mis Heberšema brauks tev līdzi. Bet bez viņas —1 divatā vien ar tevi diezin vai Eleks Sānders būtu braucis, tev nebija ne mazākās cerības. Tā kā, ja tu patiešām domāji braukt šurp viens un atrakt kapu, tad nestāsti man …

—i Lai tas tagad paliek, — šerifs sacīja. — Tātad kaut kur zemē. Un kādā zemē? Kādu zemi visvieglāk un ātrāk uzrakt, ja cilvēks steidzas un ja viņam tas jāizdara vienam pašam, kaut arī ir lāpsta? Kādā zemē iespējams ātri paslēpt līķi, ja arī cilvēkam nekā cita nav, tikai kabatas nazis?

—    Smiltī, — tēvocis atteica tūlīt, steigšus, gandrīz nevērīgi, gandrīz vienaldzīgi. — Attekas gultnē. Viņi taču jums šorīt trijos sacīja, viņi redzējuši, ka viņš jāj uz turieni un kaut ko ved. Ko tad mēs vēl gaidām?

—    Labi, — šerifs sacīja. — Tad iesim! —? Un viņam: ; — Parādi, kur tieši…

—    Bet Eleks Sānders domā, ka tas varbūt neesot bijis mūlis, — viņš sacīja.

—    Vienalga, — šerifs sacīja. —Varbūt zirgs. Parādi, kur tieši…

Tas viņam palicis atmiņā: viņš redzēja, ka vecais vīrs atkal paņēma padusē revolveri ar laidi uz priekšu, pieturēja ar rokas stumbeni, kamēr ar vienīgo roku atpogāja kreklu, tad izņēma revolveri no paduses, aizbāza aiz krekla, aizpogāja to, tad strauji apgriezās, pat ātrāk nekā abi dēli, kas uz pusi jaunāki par viņu, visiem pa priekšu pārlēca pār žogu, piegāja pie zirga, satvēra pavadu un, ar to pašu roku turēdamies pie seglu loka, uzsēdās zirgā; tad abas mašīnas ; — ar otro ātrumu, lai neslīdētu pēc inerces, — laidās atpakaļ lejā no kalna, kamēr viņš pateica: — Šeit, — kur pikapa sliedes nogriezās no ceļa krūmos un atkal atpakaļ uz ceļa, un tēvocis apstādināja mašīnu; un viņš skatījās, kā vecais, saniknotais vienrocis uz bērās ķēves aizauļo ja mežā otrpus ceļa, kur jau sākās nogāze uz attekas pusi, abi suņi skrēja līdzi un pēc tam arī mūlis, uz kura sēdēja abi vienādie dēli ar kokainām sejām; tad viņi ar tēvoci izkāpa no mašīnas, cieši aiz tās nostājās šerifa mašīna, un bija dzirdams, ka ķēve joņo lejup uz attekas pusi, kā arī vecā vīra spalgā, vienmuļā balss, mudinot suņus:

—    Suk! Suk! Meklē! Meklē, Ring!

Tad tēvocis:

—    Uzlieciet viņiem roku dzelžus un pieķēdējiet pie" stūres!

Un šerifs:

—    Nē. Mums būs vajadzīgas lāpstas. — Viņš arī bija izgājis uz nogāzes un klausījās zirga joņos un vecā Gaurija kliedzienos, tad tēvocis un šerifs, un abi nēģeri ar lāpstām nostājās viņam blakus. Kaut gan atteka šķērsoja lielceļu gandrīz taisnā leņķī tūlīt aiz tās vietas, kur atzarojās lauku ceļš, tā atradās gandrīz ceturtdaļjūdzes attālumā no turienes, kur viņi stāvēja, pareizāk, soļoja, un, kaut gan viņi dzirdēja vecā Gaurija kliedzienus suņiem un ķēves un mūļa brīkšķināšanos biezoknī, šerifs negāja uz to pusi, bet vairākas minūtes soļoja pa piekalni gandrīz līdztekus ceļam un tikai tad sāka nogriezties, kad viņi bija iznākuši ar purva zāli, lauriem un vītoliem apaugušā ielejā starp kalnu un atteku, un tālāk, pāri ielejai, šerifs pa priekšu, tad apstājās, vēl arvien skatīdamies uz zemi pie kājām, tad pagrieza galvu un atskatījās uz viņu, gaidīdams, kamēr viņi ar tēvoci piegāja klāt.

—     Tavs sekretārs ir pareizi noteicis, — šerifs sacīja.

—   Tas ir bijis mūlis.

—   Tikai ne melns, ar virves saiti ap kaklu, — tēvocis sacīja. — Noteikti ne tas. Pat slepkava nepieļaus tik rupju un augstprātīgu atklātību.

—    Jā, — šerifs sacīja. — Tieši tāpēc tie ir bīstami, tāpēc tos vajag iznīcināt vai turēt ieslodzījumā. — Un, paskatījies uz zemi, ari viņš tās ieraudzīja: šaurās, smalkās, gandrīz vai sīciņās mūļa pēdas, pilnīgi neatbilstīgas dzīvnieka apmēriem, dziļi iemītas valgajā dumbrājā, pārāk dziļi pat vissmagākajam mūlim ar vienu jātnieku mugurā, tās jau bija pilnas ar ūdeni, un, skatīdamies uz tām, viņš redzēja, ka sīks ūdens dzīvnieciņš aizšaujas kādai pēdai pāri, atstājot duļķu strūkliņu, tievu kā diedziņš; un, stāvēdami pie nule atrastajām pēdām, viņi ieraudzīja ari tālāko ceļu cauri plecu augstuma biežņai, kur augi bija nomīti un tā palikuši kā vaga pāri tīrumam vai sastindzis ķīļūdens aiz kuģa, tas stiepās pāri purvājam taisni kā bulta, līdz nozuda biezoknī gar atteku. Viņi gāja pa to, soļoja pa divējām pēdām, kas veda nevis turp un atpakaļ, bet abas vienā virzienā, šad un tad viena un tā paša naga atstātā pēda sakrita ar iepriekš iemīto, un šerifs, tāpat kā agrāk, iedams pa priekšu, atkal kaut ko sacīja, runādams skaļi, bet neskatīdamies atpakaļ, it kā — tā viņam sākumā likās — tieši ne pie viena nevērsdamies:

—    Atpakaļ viņš nav nācis pa šo ceļu. Te viņam pirmoreiz sāka trūkt laika. Atpakaļ viņš gāja pa piekalni, nedomādams ne par mežu, ne par tumsu. Tur tad viņš dzirdēja, ko nu viņš varēja saklausīt. — Tad viņš saprata, kam šerifs to saka. — Varbūt tavs sekretārs svilpoja vai kaut ko tamlīdzīgu. Nav joks būt kapsētā tādā nakts stundā.

Tad viņi stāvēja uz attekas krasta ~= pie platas upes gultnes, pa kuru ziemā un pavasara lietos brāzās spēcīga straume, bet tagad sīka urdziņa, tikai kādu collu dziļa un ne platāka par jardu, tecēja no viena līča līdz otram pa tīru, gaišu smilti, un tikko tēvocis ieteicās:

—   Tas stulbais noteikti= šerifs soļus desmit tālāk sacīja:

—i Šinī vietā. — Un viņi piegāja, un viņš ieraudzīja, kur mūlis bija stāvējis, piesiets pie jauna kociņa, un tad pēdas, kur cilvēks gājis pa krastu, dziļākas pēdas, nekā cilvēks, vienalga, cik smags, varētu iemīt, un viņš iztēlojās, ar kādām mokām un izmisumu pa melnu tumsu, cauri dzelksnīgam krūmājam, sekundēm zibenīgi, neatsaucami zūdot, cilvēks stiepj nastu, kas viņam nemaz nebūtu jānes; tad viņš izdzirda troksni krūmājā, gar krastmalu, kur ķēve gāja, brīkšķinādama zarus, tad iekliedzās vecais Gaurijs, tad atkal brīkšķi, droši vien tur gāja mūlis, un tad izcēlās īsta elles kņada: vecais Gaurijs kliedza un lādējās, suņi vaukšķēja aizvilkdamies, bija dzirdami dobji būkšķi — kāds ar zābakotu kāju spēra suņiem pa sāniem, bet viņi vairs nespēja skriet, viņi ar pūlēm lauzās cauri vīteņu un dzeloņaino mežrožu brikšņiem, kamēr nonāca pie attekas un ieraudzīja zemu, nesen uzmestu zemes kopiņu, kurā rakās abi suņi, vecais Gaurijs vēl arvien spārdīja tos un lādējās, un tad jau viņi visi bija lejā, gultnē, tikai bez abiem nēģeriem.

—    Pagaidiet, mister Gaurij, — šerifs sacīja. — Tas nav Vinsons. — Bet šķita, ka vecais vīrs viņu nedzird. Likās, viņš pat nemanīja, ka tur ir arī citi cilvēki; šķita pat aizmirsis, kāpēc spārda suņus; viņš tikai gribēja aizdzīt tos projām no pauguriņa un vēl lēca uz vienas kājas tiem pakaļ, otru pacēlis un turēdams gatavībā, lai varētu iespert, dzenāja tos vēl tad, kad tie bija aizbēguši no pauguriņa, pūlēdamies aizlavīties viņam garām, ārā no gultnes un tikt drošībā, viņš spēra tiem un lādējās vēl tad, kad šerifs bija satvēris viņu aiz vienīgās rokas un turēja ciet. — Paskatieties uz smiltīm, — šerifs sacīja. — Redzat? Viņam nav bijis laika to kārtīgi aprakt. Šis ir otrais, kad viņam jau vajadzēja steigties, jo bija jau gandrīz gaišs un viņam vajadzēja to paslēpt. — Un tagad viņi visi to ieraudzīja — zemu svaigas zemes čupiņu pie pašas krasta kraujas un kraujā virs tās lāpstas dūrienu zīmes, dzijas un nevienādas, it kā racējs būtu cirties kraujā ar lāpstas asmeni tikpat kā ar cirvi (un viņš atkal iztēlojās šo izmisumu, darāmā nepieciešamību, briesmīgo tuvcīņu ar zemes masas neciešamo inertumu), kamēr tik daudz zemes bija atcirsts un lejā nogāzies, ka varēja paslēpt to, kas bija slēpjams.

Šoreiz viņiem nevajadzēja pat lāpstu. Līķis bija tik tikko apbērts; suņi jau bija to atkārpljuši, un tagad viņš tā īsti aptvēra, cik briesmīga bijusi šī neatliekamība un izmisums: bezcerīgais, nenovēršamais laika trūkums, kad pat nepietika laika noslēpt sava izmisuma apliecinājumu un neatliekamības iemeslu; tas bija pēc diviem naktī, kad viņi ar Eleku Sānderu, pat divatā strādādami trakā steigā, bija aizbēruši ciet atrakto kapu, bet slepkava tai laikā bija pilnīgi viens, turklāt jau iepriekšējā dienā pēc saules rieta bija atracis sešas pēdas zemes un atkal atbēris atpakaļ, tad izracis otru līķi un otrreiz aizbēris ciet kapu, un tikmēr droši vien jau bija uzaususi gaisma, varbūt jau bija diena un pati saule vēroja viņu, kad viņš otrreiz jāja lejā no kalna un cauri brikšņiem uz atteku; rīts vēroja viņu, kad viņš novēla līķi no krasta pārkares un trakā steigā sāka rakt un mest lejā smiltis, lai pagaidām paslēptu līķi — apmēram tā, kā sieva izmisīgā steigā uzmet savu rīta tērpu virsū mīļākā atstātajam cimdam; viņš (-līķis) gulēja ar seju pie zemes, un redzams bija tikai sadragātais pakausis, bet tad vecais vīrs noliecās un ar savu vienīgo roku apgrieza sastingušo ķermeni uz muguras.

— Jā, — vecais Gaurijs sacīja savā spalgajā, možajā, skaņajā balsī. — Tas ir Montgomerijs, kā tad, velns viņu rāvis. — Un izslējās kalsns un žigls, kā vaļā pasprukusi pulksteņa atspere un atkal sāka kliegt, mudinot suņus: —i Suk, suk, puikas! Meklējiet Vinsonu! — Un tad arī tēvocis iekliedzās, lai viņu dzirdētu:

—    Pagaidiet, mister Gaurij! Pagaidiet! — Tad šerifam: —Tātad viņš tik stulbi rīkojies tādēļ, ka viņam nav bijis laika, nevis tāpēc, ka būtu stulbenis. Es nespēju ticēt, ka divreiz… — Viņš laida žiglu skatienu visapkārt. Tas apstājās pie dvīņiem. Un asi jautāja: — Kur ir plūstošās smiltis?

—    Kas? — atjautāja viens no dvīņiem.

—    Plūstošās smiltis, — tēvocis sacīja. — Plūstošās smiltis attekas gultnē. Kur tas ir?

—    Plūstošās smiltis? —: vecais Gaurijs sacīja. —• Ir gan draņķa gabals, advokāt! Rakt cilvēku plūstošās smiltīs! Manu dēlu plūstošās smiltīs!

—    Apklustiet, mister Gaurij, — šerifs sacīja. Tad dvīņiem: — Nu? Kur?

Bet viņš atbildēja pirmais. Viņš jau bija grasījies dažas sekundes. Un tagad sacīja: — Tas ir pie tilta. — Pēc tam, pats nezinādams, kāpēc, un tam arī nebija nozīmes: — Šoreiz tas nebija Eleks Sānders. Tas bija Draiskulis.

—    Zem tilta, ~ viens no dvīņiem izlaboja. — Kur vienmēr.

—    Aā, ; — šerifs sacīja. — Kurš ir Draiskulis? — Un viņš dzīrās atbildēt, bet pēkšņi vecais vīrs, it kā aizmirsis savu ķēvi, metās skriet, iekams kāds no viņiem paspēja sakustēties, pat iekams viņš paspēja pakustēties, paskrēja dažus soļus, smiltīs stigdams, kamēr viņi tikai noskatījās, tad apgriezās un veikli kā kaķis, tāpat kā zirgā sēzdamies, ar vienu roku turēdamies, uzrāpās augšā stāvajā kraujā un, zarus brīkšķinādams, aizdrāzās un nozuda krūmājā, pirms kāds no viņiem paspēja tikt augšā, ja neņem vērā abus nēģerus, kas nemaz nebija lejā gājuši. —• Skrieniet! — šerifs sacīja dvīņiem. — Ķeriet viņu! — Bet viņi nepaspēja. Visi metās vecajam pakaļ, viens no dvīņiem pa priekšu, tad visi pārējie un abi nēģeri juku jukām cauri mežrozēm un krūmājam, atpakaļ gar atteku un ārā no biezokņa attīrītā joslā gar ceļu pie tilta; viņš ieraudzīja slīpi iemītas pakavu pēdas, kur Draiskulis bija gājis lejā gandrīz līdz ūdenim un tad atkāpies, straumi, kas sitās pret betona tilta balstiem un tālāk tecēja kā šaura lente, kuras tuvākā mala nemanāmi saplūda ar mitro smilšu joslu, tik gludu un neskartu, tik neatšķiramu no ūdens līmeņa, it kā tur būtu izliets piens; viņš pārkāpa, pārlēca pāri garai vītola kārtij, kas atradās pašā kraujas malā un trīs četru pēdu garumā bija pārklāta ar izžuvušu smilšu kārtiņu — kā spieķis, kas iebāzts spainī vai mucā ar krāsu, — un, izdzirdis šerifa kliedzienu dvīņubrālim, kas skrēja pa priekšu: — Turiet viņu! — viņš ieraudzīja, ka vecais vīrs lec lejā no kraujas un bez kāda trokšņa, bez aizķeršanās lido tālāk, nevis cauri mierīgajai virsmai, bet garām tai, it kā būtu aizslīdējis garām klintij vai palodzei, un tad apstājas, līdz pusei pazudis, tikpat pēkšņi un bez trieciena vai atsitiena, sastinga nekustīgi uz vietas, it kā viņam kājas līdz gurniem būtu nocirstas ar vienu izkapts vēzienu, atstājot rumpi stāvam uz līdzenajām, pienam līdzīgajām smiltīm.

— Kārtībā, zēni! — vecais Gaurijs iesaucās moži un skaņi. — Viņš ir te. Es stāvu uz viņa.

Viens no dvīņiem paņēma mūļa virvi un ķēves seglu jostu, un ādas pavadu, un abi nēģeri, izmantodami lāpstas cirvju vietā, cirta vītolu zarus, bet visi pārējie vilka kopā žagarus, kārtis un visu, ko vien varēja dabūt, sameklēt, salauzt, un tad abi dvīņi un abi nēģeri, pametuši zābakus uz krasta, arī metās lejā smiltīs, no kalniem plūda nerimtīgās, spēcīgās priežu šalkas, un neviena cita skaņa nebija dzirdama ne kalnos, ne pretējā pusē, kaut gan viņš saspringti klausījās, lai saglabātu nevis cieņu —i jo nāvei nav cieņas —, bet vismaz ārējo pieklājību, vismaz kaut mazumiņu pieklājības, uz ko tiesības būtu ikvienam bezpalīdzīgam cilvēkam, kamēr viņa pamestās mirstīgās atliekas tiek paslēptas no apsmiekla un kauna; parādījās līķis ar kājām pa priekšu, to izvilka, atņēma neizprotamajam spēkam, kas to bija iesūcis, izcēla ar steigā pielāgotām ietaisēm, un beidzot tas atbrīvojās no smiltīm ar klusu plakšķi, kāds varbūt reizēm atskan no lūpām miegā, un gludā virsma bija līdzena kā iepriekš —• tikai viegla kroka, grumbiņa, kas tūlīt sāka izlīdzināties un izgaisa, kā bez pēdām pazūd tikko manāms slepens smaids, un tad viņi jau bija augšā krastā, stāvēja apkārt līķim un viņš klausījās uzmanīgāk nekā jebkad, ar tikpat izmisīgu saspringumu kā pats slepkava, klausījās uz abām pusēm, kaut gan nekas nebija dzirdams; un, vērodams, kā vecais vīrs, tāpat kā tā kārts, līdz jostas vietai aplipis ar plānu smilšu kārtiņu, skatās uz mirušo saviebies, uzrautu augšlūpu, tā ka atklājās mākslīgo zobu nedzīvais porcelāna spīdums un sārtās bezasiņu smaganas, viņš pēkšņi izdzirda, pazina pats savu balsi — droši vien labu bridi pēc tam, kad visi citi jau to bija dzirdējuši:

—   Nu, tēvoci Gevin, tēvoci Gevin, mums jādabū viņš projām no ceļa, kaut vai atpakaļ mežā …

—    Nomierinies, — tēvocis sacīja. — Viņi visi jau ir aizbraukuši. Tagad visi jau ir pilsētā. — Un viņš vēl arvien skatījās, kā vecais virs noliecās un sāka ar vienīgo roku neveikli tīrīt nost dēla acīs, nāsīs un mutē sabirušās smiltis, un viņa roka pie tam likās dīvaina un sastingusi, tā pati roka, kura tik veikli un strauji bija tiekusies uz vardarbību: tik ātri atpogājusi krekla pogas, satvērusi revolveri, uzvilkusi gaili; tad roka pastiepās atpakaļ un sāka taustīties ap bikšu kabatu, bet tēvocis jau bija izvilcis mutautu un sniedza viņam, bet par vēlu — vecais vīrs, ceļos nometies, izrāva krekla malu un, pieliecies, lai varētu aizsniegt, slaucīja ar to mirušā seju, tad, vēl tuvāk pieliecies, mēģināja nopūst mitro smilti, it kā aizmirsis, ka smilts vēl pārāk valga. Tad vecais vīrs piecēlās un sacīja savā spalgajā, stieptajā, skaņajā balsī, kurā nejuta itin nekādas izteiksmes?

— Nu, šerif?

—   To nav darījis Lūkass Bīčems, mister Gaurij, šerifs sacīja. — Džeiks Montgornerijs vakar bija Vinsona bērēs. Un tad, kad apbedīja Vinsonu, Lūkass Bīčems jau bija ieslodzīts pilsētas cietumā.

—   Es nerunāja par Džeiku Montgomeriju, šerif, — vecais Gaurijs sacīja.

—   Es tāpat, mister Gaurij, — šerifs sacīja. — Tāpēc ka arī Vinsons netika nogalināts ar Lūkasa Bīčema veco četrdesmit pirmā kalibra koltu.

Un viņš skatīdamies domāja: nē! Nē! Nesaki to! Neļautā! Un īsu brītiņu viņš bija pārliecināts, ka Gaurijs nejautās —= vecais vīrs stāvēja pretī šerifam, bet nelūkojās uz to, krunkainie plakstiņi bija nolaisti un paslēpa acis, taču tikai tā, kā plaksti nolaižas, kad cilvēks skatās uz kaut ko sev pie kājām, tāpēc nevarēja pateikt, vai vecais vīrs aiztaisījis ciet acis vai tikai skatās uz to, kas guļ zemē starp viņu un šerifu. Tomēr viņš bija maldījies: plakstiņi atkal pacēlās, un vecā vīra bālganās acis cieši raudzījās šerifā; atkal šī balss deviņsimt cilvēkiem no deviņsimt viena būtu likusies tikai jautra.

—   Ar ko tad ir nogalināts Vinsons, šerif?

—          Ar vācu automātisko pistoli, mister Gaurij, — še-* rifs sacīja. — Ar tādu pašu kā tā, ko jaunais Makalums atveda no Francijas 1919. gadā un tai pašā vasarā apmainīja pret pāri medību suņu.

Un viņš domāja — šajā mirklī plakstiņi varētu aizvērties, tiem pat vajadzētu aizvērties, taču viņš atkal maldījās un saprata, ka maldījies, tikai tad, kad vecais vīrs jau apsviedās — strauji un atsperīgi un sacīja valdonīgi un skaļi, tā ka uzreiz bija skaidrs, ka tas nepieļaus nekādus protestus vai iebildumus:

— Nu, dēli! Liksim savu zēnu uz mūļa un vedīsim mājās!

9

Un tai pašā dienā pulksten divos, kad viņi brauca tēvoča mašīnā, sekojot smagajai mašīnai (tas arī bija pikaps ar lopu pārvadāšanai ierīkotu dēļu virsbūvi, viņi —> īstenībā šerifs bija rekvizējis to kādas tukšas mājas pagalmā divas jūdzes no turienes, viens no Gauriju dvīņiem zināja, ka tur stāv mašīna, un tajā mājā bija ari telefons, un viņš atcerējās, kā toreiz brīnījies: kāpēc gan mašīna stāv pagalmā, un kā tie, kas to tur pametuši, tikuši uz pilsētu; motoru Gaurijs iedarbināja ar parastu dakšiņu, ko viņš pēc Gaurija norādījuma sameklēja neaizslēgtajā virtuvē, kad tēvocis iegāja mājā piezvanīt pa telefonu izmeklētājam, un Gaurijs arī vadīja mašīnu), un viņš visu laiku strauji mirkšķināja acis ne tik daudz no saules kā no kaut kā karsta un grauzīga zem plakstiņiem, līdzīga putekļos saberztam stiklam (tie, protams, varēja būt, tiem vajadzēja būt putekļiem pēc vairāk nekā divdesmit jūdzēm pa smilšainiem un grantētiem ceļiem, kas nobrauktas šajā rītā, tikai no parastiem putekļiem acīs sariešas asaras, kad ilgi mirkšķina, bet šoreiz tā nebija), viņam šķita, ka viņpus ielas pretī cietumam drūzmējas ne tikai no apgabala, no Pirmā, Otrā, Trešā un Piektā iecirkņa atbraukušie haki krāsas kreklos bez kaklasaitēm un raibās kokvilnas kleitās, bet arī no pilsētas, ka tur ir ne tikai tie cilvēki, kurus viņš bija redzējis kāpjam ārā no Ceturtā iecirkņa apputējušajām mašīnām frizētavas un spēļu zāles priekšā sestdien pēcpusdienā, pēc tam frizētavā svētdienas rītā un vēlreiz šepat uz ielas svētdien pēcpusdienā, kad šerifs atveda Lūkasu, bet arī citi, tie, kuri, ja neņem vērā ārstus, advokātus un ministrus, reprezentēja ne tikai pilsētu, bet Pilsētu ar lielo burtu: lieltirgotāji, kokvilnas uzpircēji un automobiļu tirgotāji, un jaunāki ļaudis, kuri strādāja veikalos, kokvilnas tirdzniecības kantoros un ūtrupju iestādēs vai par mehāniķiem garāžās un benzīna iepildīšanas punktos un te bija apstājušies pa ceļam atpakaļ uz darbu pēc brokastošanas, — un viss šis ļaužu pūlis, nemaz negaidot, kad šerifa mašīna piebrauks tik tuvu, ka to varētu pazīt, pēkšņi apgriezās un sāka virzīties atpakaļ uz Laukuma pusi kā viļņi bēguma laikā, un, kad šerifa mašīna piebrauca pie cietuma, viņi jau drūzmējās Laukumā un plūda vienā virzienā, pāri tam, kad šerifa mašīna, tad pikaps un, visbeidzot, tēvoča mašīna iegriezās aiz cietuma šķērsieliņā, kura veda uz platformiņu pie apbedīšanas biroja sētas durvīm, kur viņus gaidīja izmeklētājs; tā kā pūlis virzījās ne tikai paralēli viņiem pa otru pusi kvartālam, bet arī bija jau krietni priekšā, tad tam vajadzēja nonākt pie apbedīšanas biroja pirmajam, un pēkšņi, pat vēl nepaspējis apgriezties sēdeklī, lai paskatītos atpakaļ, viņš juta, ka drūzma jau bango šķērsieliņā viņiem aizmugurē un, vēl mirklis, vēl sekunde, un tā drāzīsies viņiem virsū, panāks un sagrābs pēc kārtas: vispirms tēvoča mašīnu, tad pikapu, tad šerifa mašīnu — kā trīs vistu būrus, vilks uz priekšu, sajauks vienā neatmudžināmā, bezjēdzīgā jūklī un nometīs uz platformas izmeklētājam pie kājām; viņš vēl sēdēja nekustēdamies, kaut gan viņam pašam likās, ka viņš jau izliecies pa mašīnas logu vai varbūt pat stāv uz kāpšļa, ar pūlēm turēdamies, un kliedz neciešamā, nevaldāmā niknumā: «Ak jūs, stulbeņi! Vai tad jūs neredzat, ka esat nokavējuši, ka jums vajadzēs sākt visu no gala, lai sameklētu jaunu iemeslu?» — tad, apgriezies sēdeklī un palūkojies atpakaļ pa aizmugures logu kādu brītiņu, viņš patiesi ieraudzīja to — nevis sejas, bet seju, nevis seju masu, pat ne mozaīku, bet vienu Seju — ne alkatīgu, ne arī nesātīgu, tikai kustīgu, bezjūtīgu, bez domām un bez sajūtām; Izteiksmi, kas neizteica neko, kam nebija pagātnes, līdzīgu tai, kas rodas, kad cilvēks, atrāvies no mierīgas koku, mākoņu, dabas ainavas vērošanas, vairākas sekundes vai pat minūtes mokoši vai pat izmisīgi skatās kādu neizprotamu ziepju reklāmas zīmējumu vai nocirstas galvas attēlu avīzē, kur aprakstīta ķīniešu vai Balkānu tautu cietsirdība; tā nepauda cieņu, neiedvesa arī šausmas; bez kakla, ļengana, gurdena —i tā karājās gaisā tieši pretī viņam aiz pakaļējā loga stikla, taču tai pašā laikā vērsdamās, nikni tiekdamās uz viņu, tā ka viņš pat parāvās atpakaļ un jau sāka domāt: tūlīt, tūlīt tā… kad pēkšņi viens plakstu vēziens, un mirklī tā nozuda, ne tikai Seja, bet visas sejas — un iela aiz viņiem bija tukša, neviena un nekā, tikai šķērsieliņas galā stāvēja cilvēki, varbūt kādi desmit, un skatījās uz viņiem, bet arī tie viņa acu priekšā apgriezās un sāka iet atpakaļ uz Laukuma pusi.

Viņš vilcinājās tikai īsu mirkli. Tie visi aizgājuši apkārt uz otru ieeju, viņš nodomāja ātri, pavisam mierīgi, nevarēdams uzreiz satvert durvju rokturi (viņš pamanīja, ka mašīna apstājusies); arī šerifa mašīna un pikaps bija apstājušies pie platformas, kur četri vai pieci vīri cēla nestuves pie pikapa atvērtajām pakaļējām durvīm, un pat izdzirda aiz muguras tēvoča balsi:

— Tagad brauksim mājās un liksim tevi gulēt, iekams tava māte nav izsaukusi ārstu, lai iešļircina mums abiem krietnu devu, — tad viņš atrada rokturi un izkāpa no mašīnas, un gandrīz paklupa, bet tikai vienu reizi, un tad viņa papēži sāka smagi klaudzināt pa asfaltu, kaut gan viņš nemaz neskrēja, tikai viņa kāju muskuļi bija savilkušies no sēdēšanas mašīnā vai varbūt pārāk piepūlēti, kāpaļājot augšā un lejā attekas kraujā, turklāt visu nakti viņš taču pavadījis, rokot vaļā un ciet kapu, bet vismaz trieciens sāka noskaidrot kaut cik viņa prātu, vai varbūt to darīja vējš, kas sitās sejā, viņam strauji soļojot; katrā ziņā, ja viņam tagad gadītos kaut kas neizprotams, viņš uz to varētu raudzīties ar skaidru galvu; tagad viņi gāja pa eju starp apbedīšanas biroju un blakus ēku un, protams, jau par vēlu, Seja savā pēdējā grūdienā jau sen pārbangojusi pāri Laukumam un ietvei, pēdējā triecienā izbrāzusies cauri skatlogam, driskās sabradājusi mazo melnkoka plāksnīti, kas ar bronzas burtiem vēstīja par piederību nacionālajai izvadītāju apvienībai, un vienīgo nožēlojamo, nīkulīgo palmu kastaņbrūnā māla podā un skrandās saplosījusi saulē izbalējušo purpura aizkaru, pēdējo trauslo barjeru, kura sargāja to, kas bija atlicis no Džeika Montgomerija, vai to, kas atlicis no viņam atvēlētās cilvēka cieņas daļas.

Tad no ejas viņi izgāja uz ietves Laukuma malā un viņš apstājās kā sastindzis, likās, pirmo reizi kopš tā brīža, kad viņi ar tēvoci piecēlās no vakariņu galda un izgāja no mājas pirms nedēļas, mēneša vai gada, vai cik ilgs laiks nu pagājis no tā svētdienas vakara. Tāpēc ka šoreiz viņam pat nevajadzēja mirkšķināt. Protams, viņi stāvēja tur, piespieduši degunus pie loga stikla, bet viņu bija tik maz, ka viņi nespēja aizsprostot ietvi, kur nu vēl izveidot vienotu Seju, varbūt cilvēku desmit, un vairums zēnu, kuriem šajā laikā vajadzētu būt skolā, nevienas laucinieku sejas, pat neviena īsta vīrieša, jo arī pārējie četri vai pieci, kaut arī vīra augumā, tomēr nebija ne vīrieši, ne zēni, tie arvien rēgojās te — gan tad, kad vecais epileptiķis tēvocis Hoge Mosbijs no nespējnieku patversmes ar putām uz mutes iekrita renstelē, gan toreiz, kad Villijam Ingramam beidzot izdevās iešaut kājā vai gurnā sunim, par kuru kāda sieviete viņam pa telefonu pateikusi, ka tas traks; un, stāvēdams uz ietves ejas galā pie Laukuma, kamēr tēvocis nāca pa eju, viņš, mirkšķinādams sāpīgos, sausos plakstus, vēroja, kāpēc tas tā: Laukums vēl nebija tukšs, tur vēl bija daudz ļaužu, tomēr tas tukšojās, haki krāsas krekli un raibās kokvilnas kleitas plūda tajā un pāri tam uz malā novietotajām mašīnām, drūzmējās un spiedās ap durvīm, cits pēc cita kāpa, rāpās iekšā un sēdās kur kurais; iekaucās starteri, rūca iedarbinātie motori, žvarkstēja ātrumpārslēgi, bet braucēji vēl arvien steidzās pie mašīnām, un tagad jau nevis viena, bet piecas vai sešas mašīnas reizē atkāpās no ietves malas, apgriezās un sāka braukt, bet cilvēki vēl skrēja pie tām un rāpās pāri bortiem, un tālāk viņš vairs nespēja saskatīt un nemaz arī nemēģināja, stāvēja blakus tēvocim un vēroja, kā tās sarindojas četrās blīvās straumēs un plūst pa četrām galvenajām ielām ārā no pilsētas četros virzienos, jau pirms izbraukšanas no Laukuma uzņemdamas ātrumu, sejas vēl pēdējo mirkli pagriezās atpakaļ, neskatīdamās atpakaļ, ne uz ko neskatīdamās, tikai pavērsās un tikai uz mirkli un tad strauji zuda — profilā, un šķita, ka tās traucas projām daudz ātrāk nekā mašīna, kas tās ved; pēc sejām likās, ka viņi jau ārā no pilsētas ilgi pirms tam, kad nozuda skatienam, divas reizes ātrāk pat par mašīnām; un pēkšņi māte stāvēja viņam blakus nepieskardamās, domājams, arī nākusi pa eju no cietuma garām platformai, kur droši vien viņi vēl ceļ Montgomeriju ārā no pikapa; tēvocis apgalvoja, ka viņi visu ko spējot paciest, ja vien viņiem paliekot tiesības noliegt redzēto, un jautāja tēvocim:

—    Kur ir mašīna? — Un, negaidīdama atbildi, apgriezās un gāja atpakaļ pa eju viņiem pa priekšu — slaida, taisna un stingra, un viņas mugura izskatījās tieši tāda pati un papēži klikstēja un dipēja uz betona gluži tāpat kā reizēm mājās, kur tādās reizēs viņš un Eleks Sānders, un tēvs, un tēvocis, visi četri, pūlējās kādu laiciņu staigāt klusāk, — garām platformai, kur tagad stāvēja tikai šerifa mašīna un tukšais pikaps, uz šķērsielu un jau turēja atvērtas mašīnas durvis, kad viņš ar tēvoci piegāja, un atkal viņi ieraudzīja šķērsielas galā tos plūstam garām it kā pa skatuvi — vieglās un kravas mašīnas, sejas, nenovēršami profilā, ne izbrīnā, ne šausmās, bet kaut kādā nelokāmā noliegumā, traucas garām ielas galam blīvā, nepārtrauktā straumē, un viņu ir tik 'daudz, ka atgādina vidusskolas vecāko klasi vai varbūt ceļojošo trupu, kas izrāda «Kauju Sanhuana kalnā», un jūs ne tikai nedzirdat, jums pat nevajag ieklausīties klusinātos, juceklīgos aizkulišu blakustrokšņus, tāpat kā nav jāredz, ka armijas daļas, kas uzbrūk vai aplenc, tiklīdz nonāk aiz kulisēm, sāk trakā steigā skriet, rosīties, mainīt apģērbus, cepures, māņu pārsējus, lai atkal iznirtu no apgleznotās marles, kas attēlo kauju, drosmi un nāvi, pievienotos paši savai aizmugurei un atkal varonīgi soļotu pāri skatuvei.

—    Mēs vispirms aizvedīsim mājās mis Heberšemu, viņš sacīja.

—    Kāp iekšā, — māte sacīja, un pēc pirmā pagrieziena pa kreisi ielā aiz cietuma viņš vēl dzirdēja tās, un, kad viņi nogriezās pa labi, nākamajā šķērsielā, atkal tās slīdēja garām ielas galam gluži kā uz skatuves — blīva, nepārtrauktā plūsmā, sejas sastingušas profilā, dzirdama tikai stieptā riepu švīkstoņa pa asfaltu, un šorīt taču viņš bija nogaidījis divas vai trīs minūtes, iekams radās izdevība iespraukties blīvajā straumē, turklāt viņš brauca tādā pašā virzienā; tēvocim droši vien būs jāgaida piecas vai desmit minūtes, lai tiktu tai cauri un brauktu atpakaļ uz cietumu. — Brauc taču, — māte sacīja. •— Piespied viņus ielaist tevi rindāl — Un tad viņš saprata, ka viņi nemaz nebrauks uz cietumu, un sacīja:

—    Mis Heberšema …

— Kā lai es to izdaru? — tēvocis sacīja. — Gluži vienkārši aizvērt acis un stipri uzspiest ar labo kāju? — Un varbūt viņš tā arī izdarīja; tagad viņi brauca kopējā

straumē un līdz ar to devās uz mājas pusi, tātad viss kārtībā, viņš ari nekad nebija raizējies par to, kā iespraukties straumē, grūtākais būs tikt no tās ārā, iekams šī trakā — nesauksim to par bēgšanu, varbūt kādam nepatīk šis vārds, — nu, teiksim, aizvākšanās raus viņus sev līdzi, kamēr uznāks tumsa, un tad vēlā nakts stundā jūdzēm tālu no šejienes izmetīs nomocījušos un bez elpas, pusdzīvus kaut kur apgabala pašā tālākajā nostūrī, kas diezin vai kādā kartē atzīmēts, un viņiem vajadzēs kājām kulties atpakaļ pa tumsu; un viņš atkal sacīja:

—    Mis Heberšema…

513

—    Viņai ir pikaps, — tēvocis sacīja. —* Vai tad tu neatceries? — Bet viņš taču pēdējās piecas minūtes tikai par to vien domāja un trīs reizes bija mēģinājis pateikt: mis Heberšema ir pikapā, viņas māja atrodas mazāk par pusjūdzi no šejienes, un tomēr viņa varbūt netiek tur, jo pikaps ir vienā, bet māja otrā pusē šai necaurejamai, blīvai mašīnu plūsmai, tāpēc tikpat nepieejama vecīgajai jaunavai nolietotajā, dārzeņu vadāšanai iegādātajā pikapā kā jebkura vieta Mongolijā vai uz mēness; viņa sēž pikapā — motors jau iedarbināts, sajūgs ieslēgts, kāja uz akseleratora — neatkarīga, vientuļa un nelaimīga, taisni izslējusies, trausla zem akurātās pirmsplūdu laika cepures, kādas nekur citur sen vairs neredz, un gaida, skatās ar vienu vienīgu domu un vēlēšanos — izkļūt cauri mašīnu straumei, lai varētu nolikt vietā salāpītos veļas gabalus, pabarot vistas, paēst vakariņas un atpūsties pēc trīsdesmit sešām stundām bez miega, kas septiņdesmit gadu vecumā droši vien ir grūtāk paciešamas nekā simt stundas sešpadsmit gadu vecumā, gaida, vēro reibinošo profilu zibu kādu brīdi, krietnu brīdi, tomēr ne mūžīgi, ne pārāk ilgi, jo viņa ir lietišķa sieviete, viņai pagājušonakt nevajadzēja ilgi prātot, lai nolemtu, ka vienīgā iespēja dabūt līķi ārā no kapa ir braukt uz kapsētu un atrakt kapu, un arī tagad viņa bez ilgas domāšanas ir izlēmusi, ka vienīgā iespēja tikt galā ar šķērsli — īpaši tad, ja saule jau laižas pret rietu, ir apbraukt tam apkārt, un pikaps jau joņo paralēli šķērslim un tai pašā virzienā, un viņa sēž tajā nelaimīga un vientuļa, tomēr neatkarīga, tikai mazliet satraukta — varbūt tāpēc, ka tikai tagad saprot, ka sākusi braukt mazliet ātrāk nekā paradusi, nekā viņai patīk braukt, īstenībā ātrāk nekā jebkad agrāk braukusi, tomēr vēl gluži netiek tam līdzi, tikai gandrīz, jo tas tagad drāžas lielā ātrumā viens nebeidzams profilu zibējums, un viņa jau saprot — ja arī gadīsies sprauga, viņai varbūt nepietiks veiklības vai spēka, vai ātruma, vai droša acumēra, vai varbūt drosmes; viņa brauc arvien ātrāk un ātrāk un tik cieši vēro ar vienu aci, vai neradīsies sprauga, ar otru skatās uz ceju, ka jau par vēlu pamana — viņa ir nogriezušies nevis uz dienvidiem, bet uz rietumiem, un tagad ne tikai viņas māja strauji un nenovēršami paliek arvien tālāk aizmugurē, bet arī Džefersona, tāpēc ka tas vai tie brauc nevis virzienā ārā no pilsētas, bet visos, pa visiem galvenajiem ceļiem, kas ved projām no cietuma, no apbedīšanas biroja, no Lūkasa Bīčema un tā, kas atlicis no Vinsona Gaurija un Montgomerija, gluži tāpat kā klusā dīķī izbiedētas ūdensblaktis šaujas uz visām pusēm, kad tur iemet akmeni; tagad viņa jau galīgi izmisusi — attālums starp viņu un mājām arvien palielinājās, un nakts nāca virsū — un saņēmusies drosmīgi mesties iekšā pirmajā spraugā, kaut vismazākajā, sagrabējušais pikaps drāzās, tikko pieskardamies zemei, līdzās blīvajai mašīnu straumei, kas saplūda neskaidrā profilu svītrā, arvien tuvāk un tuvāk tai, un tad notika neizbēgamais: vai nu acumērs nebija precīzs, vai roka nodrebēja, vai arī pašā sasprindzinājuma brīdī, kad visciešāk vajadzēja skatīties, nejauši plaksti nolaidās, samirkšķinājās, vai varbūt gluži vienkārši kaut kas pagadījās uz ceļa, kāds akmens vai zemes pika, kuram vainu uzkraut tikpat, neiespējami kā pašam dievam, lai nu bija kā būdams, bet viņa atradās pārāk tuvu, un pēc tam bija jau par vēlu, pikaps tika ierauts lodīšpiltņu, gumijas un štancēta tērauda straumē un strauji nests uz priekšu, un viņa sēdēja, vēl arvien cieši satvērusi tagad jau nevajadzīgo stūri un spiezdama jau līdz galam nospiesto akseleratoru, vientuļa un nelaimīga, — caur mierīgi dziestošo pievakari, zem gaišvioleti blāzmojošā klusā krēslas kupola, arvien ātrāk un ātrāk pretī pēdējam kreščendo pie pašas apgabala robežas, kur viņi izklīdīs uz visām pusēm katrs pa savu lauku ceļu — kā truši vai žurkas, kad beidzot nonākuši katrs pie savas alas, un pikaps sāka braukt lēnām un tad apstājās mazliet iešķērsām ceļam, varbūt plūsma bija to izmetusi tieši tajā vietā, un tagad viņa bija drošībā, Krosmena apgabalā, un varēja griezties atpakaļ uz dienvidiem gar Joknepatofas robežu, viņa ieslēdza gaismu un brauca, cik

ii — 8ia ātri pati gribēja un drīkstēja, pa šiem lauku ceļiem, ko neiezīmēja ne koki, ne ceļa stabi; bija jau nakts, viņa brauca pa Mota apgabalu, tur varēja beidzot nogriezties uz rietumiem un braukt, uzmanīgi vērojot, kur būs iespējams nogriezties uz ziemeļiem un tikt uz šosejas, —• deviņas; tad jau desmit stundas pa lauku ceļiem, turpat līdzās iedomātajai līnijai, aiz kuras tālumā joņojošas mašīnas zibināja prožektoru ugunis, nozuzdamas savās alās un migās; tad Okatobas apgabals drīz klāt un arī pusnakts, un šeit nu viņa noteikti varēja nogriezties uz ziemeļiem, atpakaļ uz Joknepatofu, nomocījusies, pārguruši, vientuļa un nelokāma, un apkārt circeņi, koku vardes, jāņtārpiņi, pūces un vakarlēpji, suņi riedami izlec no miegā iegrimušo māju apakšām, un beidzot parādās pat kāds vīrs naktskreklā, neaizsaitētiem zābakiem kājās, nesdams laternu.

Uz kurieni jūs gribat braukt, iēdij?

Es gribu tikt uz Džefersonu.

Džefersona ir jums aiz muguras, lēdij.

Es zinu. Man vajadzēja mest tikumu apkārt kādam iedomīgam, neciešamam vecam nēģerim, kurš sacēla kājās visu apgabalu, pūlēdamies izlikties, ka ir noslepkavo jis balto cilvēku.

Un tad viņš pēkšņi atģidās, ka tūlīt sāks smieties, atģidās gandrīz laikā, ne gluži laikā, ne tā, lai nemaz neiesmietos, bet laikus, lai tūlīt apspiestu smieklus, pie tam juzdams vienīgi izbrīnu un neko citu, un tad māte sacīja asi;

— Taurē! Pataurē, lai palaiž tevi! — Un viņš saprata, ka tie nemaz nav smiekli, vismaz ne parasti smiekli, tas ir, skaņa bija līdzīga smiekliem, tomēr kaut kas vairāk, un tā šķita asāka, likās, tai ļoti grūti tikt ārā, un, jo asāka tā likās un skanēja, jo mazāk un mazāk viņš varēja atcerēties, par ko viņam būtu jāsmejas, un pēkšņi viņam seja kļuva slapja, asaras nevis plūda, bet izbrāzās, izšāvās kā ūdens no avota; te nu viņš bija — garš, neveikls lempis, pēc garuma otrais no viņiem trim, daudz lielāks par māti, daudz lielāks nekā tēvocis viņa vecumā, viņam drīz būs septiņpadsmit, viņš jau ir gandrīz vīrietis, bet, tā kā viņi sēž mašīnā trijatā, cieši saspiedušies, viņš gribot negribot jūt sievietes plecu pie savējā un viņas šauro plaukstu sev uz ceļgala un sēž tur gluži kā nopērts bērns ~ viņš neko nav iepriekš apjautis, tāpēc nav spējis to novērst.

—    Viņi bēga, — viņš sacīja.

—    Brauc ārā, velns parāvis! — māte uzsauca. — Apbrauc viņiem apkārt! — Tēvocis to arī izdarīja, iegriezās pretējās kustības joslā un brauca gandrīz tikpat ātri kā no rīta ce|ā uz baznīcu, kad viņi pūlējās neizlaist no acīm šerifa mašīnu, nevis tāpēc, ka māte tā bija ieteikusi, bet tagad jau visi bija pilsētā un darīja, ko varēja, lai drīzāk tiktu projām, un neviens pa to ielas pusi Laukuma virzienā tagad nebrauca, tā ka vienīgi tā varēja rīkoties, ja mašīnā sēdēja sieviete, pat ja viņa nevadīja mašīnu; viņš atcerējās, ka viņi jau reiz bija tā braukuši mašīnā, tēvocis pie stūres, un tēvocis toreiz sacīja:

«Nu labi, bet kā lai es to izdaru — varbūt aizvērt acis un stipri uzspiest uz akseleratora?» Un māte sacīja:

«Cik sadursmes tu esi redzējis, kur abās mašīnās pie stūres ir sievietes?» Un tēvocis sacīja:

«Nu labi, viszine, varbūt tas tāpēc, ka viena no šim mašīnām vēl stāv darbnīcā, jo vakar tai uzbraucis virsū vīrietis.»

Tad viņš tās vairs neredzēja, tikai dzirdēja ilgo švīkstoņu bez sākuma un beigām, bez riepu berzes pēdām uz asfalta, līdzīgu plīstoša zīda zvīkstoņai, un, par laimi, arī māja bija tajā pašā ielas nepareizajā pusē, un drīz vien viņš jau bija pagalmā ar to skaņu vēl ausīs, un nu viņš varēja padomāt par saviem smiekliem, noskaidrot, kas tiem par iemeslu, izvilkt to dienas gaismā, lai pats redzētu, ka tas nemaz nav smieklīgi, desmittūkstoš jūdžu tālu no smieklīguma, ja jau māte pat sāka lamāties; viņš sacīja:

—    Viņi bēga, — un tūlīt atskārla, ka lā nevajadzēja, gandrīz jau par vēlu, jau tad, kad viņš stāvēja, vērodams pats sevi, tad ātri pārgāja pāri pagalmam, pēkšņi apstājās, nevis izrāva, tikai atvilka savu roku un sacīja: — Paklau, es neesmu sakropļots. Esmu tikai noguris. Iešu augšā savā istabā un brītiņu pagulēšu. — Tad tēvocim: — Tad būs atkal labi. Uznāciet un pasauciet mani pēc minūtēm piecpadsmit, — tad apstājās, atkal pievērsās tēvocim un atkal sacīja: — Pēc piecpadsmit minūtēm es būšu atžirdzis, — un šoreiz patiešām aizgāja, ienesdams šo troksni sev līdzi mājā, un pat savā istabā viņš vēl to dzirdēja cauri ciet aizvilktajiem aizkariem, kaut kas sarkans zibēja viņam zem plakstiņiem, un tad viņš paslējās uz viena elkoņa zem mātes rokas un atkal vērsās pie tēvoča, kas stāvēja turpat gultas kājgalī. — Piecpadsmit minūtes. Jūs neaiziesiet bez manis? Vai apsolāt? >

—    Protams, —= tēvocis sacīja. —Neiešu bez tevis. Es tikai…

—    Esi tik labs, vācies pie velna, projām no šejienes, Gevin! — māte sacīja, tad viņam: — Guli! — Un viņš apgūlās, tomēr dzirdēja šo troksni pat cauri rokai, šau-1 rajai, smalkajai, vēsajai plaukstai, tikai tā bija pārāk sausa, pārāk skarba, varbūt pat pārāk vēsa, labāk just savu sauso, karsto, smilšaino pieri nekā viņas roku uz tās, tāpēc ka pie tās viņš vismaz jau pieradis, viņš to jau pietiekami ilgi jutis, viņš pat sāka grozīt galvu, tomēr nespēja izvairīties no šīs trauslās, šaurās, neatraidāmās rokas, tāpat kā, galvu grozot, nav iespējams nokratīt no pieres dzimumzīmi, un tagad viņš vairs neredzēja seju, tie bija uzgriezuši viņam muguru, un viņš redzēja pakausi, vienu — no daudziem sakopotu vienas kopīgas Galvas pakausi, trauslu, ar mīkstumu pildītu bumbu, nenosargājamu kā olu, tomēr briesmīgu savā saskanībā, vienprātībā, vēršoties nevis pret viņu, bet projām.

—    Viņi bēga, — viņš sacīja. — Viņu sirdsapziņa ir tīra, un viņi turklāt ietaupīja veselus desmit centus, uzskatīdami, ka nav nekādas vajadzības nopirkt viņam ne paciņu tabakas par zīmi, ka ir viņam piedevuši.

—    Jā, — māte sacīja. — Nedomā pai to! — Tas bija tikpat kā sacīt «Turies!» cilvēkam, kas karājas virs bezdibeņa, pieķēries ar vienu roku klintij; nekā cita viņš pašlaik arī nevēlējās kā tikai nedomāt, pamest visu pārējo un iegrimt miegā, to mazumiņu «pārējā», kas viņam vēl atlicis; pagājušā naktī viņam tā nāca miegs, viņš būtu varējis iemigt, taču nebija laika, un tagad viņam nāca miegs kā vēl nekad un arī laika bija, cik uziet, — nā«> kamās piecpadsmit minūtes (vai varbūt piecpadsmit dienas vai piecpadsmit gadi, neviens īsti nezināja, cik, tāpēc ka neviens neko citu nespēja darīt kā vienīgi cerēt, ka Krofords Gaurijs pats ieradīsies pilsētā, uzmeklēs šerifu un pateiks: «Jā, es to izdarīju,» — tāpēc ka viss, kas viņiem ir, tas ir Lūkass, kurš apgalvo, ka Vinsons Gaurijs nav nošauts ar četrdesmit pirmā kalibra koltu vai vismaz ne ar viņa — Lūkasa četrdesmit pirmā kalibra koltu, un Badijs Makalums varbūt teiks, varbūt ari neteiks: «Jā, es iemainīju Krofordam Gaurijam vācu pistoli pirms divdesmit pieciem gadiem,» — nav pat Vinsona Gaurija, kuru kāds no Memfisas policijas varētu apskatīt un pateikt, ar kādu lodi viņš nogalināts, tāpēc ka šerifs jau atjāvis vecajam Gaurijam vest viņu mājās, nomazgāt plūstošo smilti un rīt no jauna apbedīt, un šoreiz Hemptons un tēvocis var rītnakt aizbraukt un viņu izrakt), tikai viņš bija atradinājies gulēt; vai varbūt visa vaina tā, ka viņš baidījās aizlaist nebūtībā to mazumiņu, kas viņam vēl atlicis, īstenībā nekas: ne bēdu, ko atcerēties, ne nožēlas, ne kauna sajūtas, ne attaisnojuma nemirstīgām, nožēlā un kaunā šķīstītām cilvēka tieksmēm pēc cilvēka —; visa tā vietā tikai vecs vīrs, kuram bēdas ir nevis kaut kas pašam piederīgs, bet tikai kāda īslaicīga, neparasta parādība — dēla slepkavība, un vecais apgriež uz muguras svešu līķi ne tāpēc, lai apklusinātu tā mēmo apsūdzības kliedzienu nevis pēc līdzjūtības vai atriebības, bet pēc taisnības, taču vienīgi tāpēc, lai pārliecinātos, ka tas ir svešs, un iesaucas bez apmulsuma, moži un skaļi: «Jā, velns parāvis, Montgomerijs gan, kā tad!» Vecs vīrs — un vēl Seja; viņš nebija gaidījis, ka Lūkasu, vainu izpērkot, uz pleciem paceltu iznesīs no kameras un, lai dotu tam iespēju izbaudīt attaisnojuma prieku, novietos to, teiksim, uz Konfederātu pieminekļa pamatnes (vai varbūt vēl labāk — uz pastkantora ēkas balkona zem kārts, kuras galā plīvo nacionālais karogs), tāpat kā nebija gaidījis neko tamlīdzīgu sev, Elekam Sānderam un mis Heberšemai; viņš (pats) ne tikai nebūtu gribējis, bet arī nebūtu spējis to pieņemt, jo tas iznīcinātu, pārvērstu par neko visu to paveiktā kopumu, kurā arī viņam ir sava daļa, jo tam vajadzēja palikt nezināmam, citādi tas zaudētu vērtību; protams, viņš arī gribēja atstāt savā laikā cilvēka cienīgas pēdas, bet tikai to, neko vairāk, kaut kādas savas dzīves pēdas uz zemes, taču pazemīgi, viņš pat gaidīja, gribēja pazemīgi, īstenībā arī necerēja neko citu kā (un tas, pror tams, bija viss) tikai savu pienācīgo iespēju, paliekot nezināmam, paveikt kaut ko spēcīgu, drosmīgu, nopietnu, ne tikai cilvēka cienīgu, bet arī cienīgu ieņemt savu vietu cilvēka veikumu hronikā (kas zina, varbūt pat pievienot vienu nezināmu sīkdaļiņu hronikas drosmīgajai, kaismīgajai stingrībai) pateicībā par to, ka viņam ļauts dzīvot šīs hronikas laikā; tikai to viņš bija vēlējies, nemaz tā īsti necerēdams, gatavs samierināties ar to, ka palaidis garām šādu iespēju,, tāpēc ka nav bijis tās cienīgs, bet šo viņš, protams, nebija gaidījis: ne dzīvība, izglābta no nāves, ne arī nāve, pasargāta no kauna un necieņas, pat ne sprieduma atcelšana, bet tikai nelabprātīga sastapšanās izjaukšana; nevis apvainojums, ko apkauno tā kaunpilnā atsaukšana, ne cildinājums un pazemība jāatceras ar pazemību un lepnumu, ne lepnumu par drosmi, dedzību, līdzjūtību, nevis lepnums, bardzība un bēdas, bet pati bardzība, pazemota ar to, ko tā ieguvusi, drosme un dedzība, aptraipīta ar to, ar ko viņiem vajadzēja saskarties; Seja, kurā apvienotas daudzu cilvēku sejas: viņa novadnieku, tautiešu, viņējo — cilvēku, kuros rit tādas pašas asinis kā viņam, ar kuriem kopā vienotā, nesagraujamā frontē stāties pretī nakts melnajām dzīlēm viņš uzskatītu par laimi un godu, — Seja briesmīga, tā alkatīgi neuzņem visu, nav negausīga, ne cerībās vīlusies, ne arī kavēta savos nodomos, tā negaida, un tai arī nevajag būt pacietīgai, tāpēc ka vakar, šodien un rit apvienojas vienā kopīgā Ir; Nedalāmi; Viens (tā ari tēvocis apgalvoja, nojauzdams to jau pirms diviem, trim vai četriem gadiem, un, jo vecāks viņš kļuva, jo ciešāk pārliecinājās, ka, tāpat kā viss, ko tēvocis sacījis, ari tas ir taisnība: «Redzi, tas viss ir tagad. Vakardiena nebeigsies, kamēr nebūs pienākusi rītdiena, un rītdiena ir sākusies pirms desmittūkstoš gadiem. Katram četrpadsmit gadu vecam zēnam dienvidniekam ne tikai reizi, bet vienmēr, kad vien viņš to vēlas, ir brīdis, kad pulkstenis vēl nav divi tajā 1863. gada jūlija pēcpusdienā, karaspēka daļas stāv gatavībā aiz nožogojuma, lielgabali novietoti mežā pilnīgā kārtībā, satītie karogi jau atlaisti, lai varētu uzreiz uzvilkt, un pats Pikets ar savām saeļļotajām cirtām, droši vien ar cepuri vienā rokā un zobenu otrā, skatās uz kalna virsotni un gaida Longstrīta pavēli, un viss vēl ir uz svaru kausiem, tas vēl nav noticis, vēl nav pat sācies un ne tikai nav sācies, bet vēl ir laiks neko neuzsākt pret to stāvokli un apstākļiem, kas liek nopietni padomāt ne tikai Gārnetam, Kemperam, Armstedam un Vilkoksam, bet arī citiem vīriem, tomēr tas sāksies,, mēs visi to zinām, mēs pārāk tālu esam aizgājuši un pārāk daudz likuši uz spēles, un tādā brīdī kurš katrs — ne tikai četrpadsmit gadus vecs zēns nodomās: šoreiz. Varbūt šoreiz, kad tik daudz iespējams zaudēt un tik daudz iegūt — Pensilvāniju, Merilendu, visu pasauli, un pašas Vašingtonas zelr tītais kupols vainagotu ar izmisīgu, neticamu uzvaru iz-. misīgo spēli, kas aizsākta pirms diviem gadiem; vai varbūt kādam, kas kādreiz burājis kaut vai vieglā buru laivā, — tas mirklis 1942. gadā, kad kāds nodomāja: te nu ir — pēdējā, galīgā robeža, vai nu griezties atpa-^ kaļ un laisties mājās, vai doties nelokāmi uz priekšu atrast zemi vai mesties pāri zemes dārdošajai malai. Kāda ne visai ievērojama, jūtīga mana jaunības laika dzejniece rakstīja: tējas lapiņām izmestām līdzi tējas smarža gaist, un diendienā saulriets izkvēl un dziest, — dzej-; nieka fantāzija, kas bieži vien atspoguļo patiesību, tikai ačgārni, pavisam otrādi, tāpēc ka savā darbā iegrimušais dzejnieks neprasmīgi rīkojies ar spoguli, aizmirsdams, ka tam otrā pusē arī ir stikls; kaut viņi tikai to saprastu, ka vakardienas saulriets un vakardienas tēja ir nesa-; raujami saistīti ar tiem izmestajiem neiznīcināmajiem, nešķīstošajiem biezumiem, kas cauri bezgalīgajiem rītdienas gaiteņiem tiek iesviesti mūsu zābakos, kuros mums jāstaigā, un pat palagos, uz kuriem mums jāguļ (vai jār mēģina gulēt), tāpēc ka cilvēks ne no kā nevar izvairīties, aizbēgt; vajātājs pats bēg, un rītdienas nakts ir nekas cits kā ilga bezmiega cīņa ar vakardienas maldiem un nozēlām.»): viņš bija palaidis garām ne nāvi, pat ne Lūkasa nāvi, bet tikai Lūkasu, Lūkasu, iemiesotu desmit.tūkstoš Melnajos, kuri nevarīgi, pat neapzinādamies, kas notiek, steidzas šajā caurumā kā peles giljotīnas spraugā, kamēr kādā nevērības mirklī nemanīts krīt nejaušais, vienaldzīgais asmens; rīt, visvēlākais rīt vai visagrākais rīt, vai varbūt tieši pašlaik ir tas brīdi3, kad vajadzētu iejaukties, kur pat eņģeļi baidās, kur nu vel sešpadsmit gadu veci zēni, baltais un melnais, un veca baltā vecmeita krietni pāri septiņdesmitiem; un viņi bēga — pat ne tāpēc, lai atteiktos no Lūkasa, bet tikai lai nejustos spiesti aizsūtīt viņam ar drogu veikala izsūtāmo kārbiņu tabakas, nevis izteikt nožēlu, bet skaļi apliecināt, ka viņi nepareizi rīkojušies; un viņš atgrūdās no klints un lēca, laidās augstāk un augstāk un, gausinādams lidojumu, atkal izdzirda to, bet tagad tā bija tik tikko jūtama gaisa viļņošanās, viņš klausījās, ieklausījās, vēl nepakustēdamies, pat acis neatvērdams, vēl brīdi gulēja klausīdamies, tad atvēra acis un ieraudzīja tēvoča siluetu pret gaismu, tas stāvēja aiz gultas kājgaļa tik pilnīgā, tik absolūtā klusumā, kurā nebija nekā cita kā vienīgi tumsas un kokuvaižu, un naktstauriņu elpa: ne bēgšanas, ne nolieguma, pat nekādas nepieciešamības šajā brīdī ne istabā, ne ārā, ne augšā, ne apakšā, ne priekšā, ne aiz muguras smalciņajām neskaitāmo kukaiņu balsīm un vasaras nakts plašajai sistolei un diastolei.

r— Projām ir, — viņš sacīja.

—    Jā, — tēvocis sacīja. — Viņi droši vien jau ir apgūlušies, aizmiguši. Mājās aizbraukušiem viņiem vajadzēja izslaukt govis un paspēt, kamēr gaišs, saskaldīt malku, lai būtu ar ko rītrīt brokastis vārīt.

Tas bija pirmais mājiens, tomēr viņš vēl nekustējās.

i— Viņi bēga, — viņš sacīja.

i—: Nē, — tēvocis sacīja. — Tur bija kaut kas vairāk.

—    Viņi bēga, —viņš sacīja. — Viņi bija nonākuši pārāk tālu, atlika vienīgi pašiem atzīt, ka viņiem nav taisnība. Un tad viņi bēga uz mājām.

—5 Vismaz viņi izkustējās no vietas, •— tēvocis sacīja, un tas bija otrais mājiens, taču viņam nevajadzēja arī pirmā, tāpēc ka neatliekamība, vajadzība, nepieciešamība no jauna kustēties vai īstenībā nemaz nepārstāt kustēties tajā mirklī pirms četrām, piecām, sešām vai cik nu stundām, kad viņš patiešām domāja atgulties uz piecpadsmit minūtēm (un, starp citu, viņš arī iesnaudās uz piecpadsmit minūtēm, vai nu pats to apzinājās vai ne), nebija atgriezusies, tai nebija no kurienes atgriezties, jo tā bija tepat, bija visu laiku tepat bijusi, ne uz mirkli nebija pagaisusi, tikai slēpusies aiz tās dīvainās murgu vīzijas, kuras rēgainie tēli un fragmenti vēl arvien aizmigloja viņa prātu, jo kopā ar tiem, starp tiem viņš bija veltīgi izšķiedis drīzāk piecpadsmit stundas nekā piecpadsmit minūtes; tā bija vēl arvien tepat vai vismaz kāda nepabeigta tās daļa, viņa daļa, sīksīciņa kā vissīkākais puteklītis pret viņa tēvoča un šerifa daļu šajā mūžam nebeidzamajā atgadījumā ar Lūkasu Bīčemu un Krofordu Gauriju, jo, cik viņiem bija zināms, līdz šim rītam neviens no viņiem nezināja, kā tālāk rīkoties, pat jau līdz tam, kad Hemptons izlaida no rokām to vienīgo liecību, kas viņiem bija, atdodams to atpakaļ vecajam vienrocim Gaurijam, no kura pat divi pusaudži un veca sieviete šoreiz vairs to neatdabūs; nepieciešamība nevis pabeigt kaut ko, bet tikai pastāvīgi kustēties, nepalikt uz vietas, bet izmisīgi pūlēties tikt līdzi, gluži tāpat kā ar savu svaru griezt dzirnu ratu — ne tāpēc, ka tu gribētu būt tur, kur ir rats, bet lai tevi neizmestu kūleņu kūleņiem un lai tev nevajadzētu saspringti gaidīt mirkli, kad atkal tikt uz pakāpiena un atkal griezt ratu, un griezties līdz ar to nebeidzamā kustībā, nevis izsviestam gulēt zem tā kā klaidonim starp sliedēm, pa kurām joņo vilciens, un tu esi drošībā tikai tik ilgi, kamēr nekusties. -<ļ Un viņš sakustējās. Viņš sacīja: — Ir laiks, — nolaizdams kājas pāri gultas malai. — Cik pulkstenis? Gs teicu — piecpadsmit minūtes. Jūs apsolījāt…

i—. Ir tikai pusdesmit, — tēvocis sacīja. — Laika daudz, vari iet zem dušas un paēst brokastis. Viņi nebrauks projām, kamēr mēs nebūsim aizgājuši.

:—• Viņi? — viņš sacīja, piecēlās un basām kājām (viņš bija gulējis neizģērbies, tikai novilcis zābakus un zeķes) taustījās pēc mājas kurpēm. — Tātad jūs bijāt pilsētā? Kamēr mēs nebūsim aizgājuši? Vai tad mēs nebrauksim kopā ar viņiem?

<—i Nē, — tēvocis sacīja. —> Mums par abiem vajadzēs atturēt mis Heberšemu. Mēs satiksimies kantorī. Tā ka tu pasteidzies, viņa varbūt jau ir tur un gaida mūs.

—= Jā, —! viņš sacīja. Un jau ar vienu roku pogāja vajā kreklu, ar otru jostu un bikses, lai uzreiz — ar vienu kustību tiktu ārā no abiem. Un šoreiz patiešām iesmējās. Ar īstiem smiekliem. Tos pat nevarēja dzirdēt. — Tātad tāpēc, — viņš sacīja. — Lai viņu sievām nebūtu jāskalda malka tumsā un miegainiem bērniem jātur laternas.

—ī Nē, rrtēvocis sacīja. -h> Viņi nebēga no Lūkasa. Viņi to bija jau aizmirsuši…

i—; Tieši to jau es arī saku, — viņš sacīja. —i Viņi pat nepakavējās, lai aizsūtītu tam kārbiņu tabakas un pateiktu: «Viss kārtībā, vecais, ikviens var kļūdīties, un mēs par to ļaunu prātu uz tevi neturēsim.»

Vai to tu gribēji? —i tēvocis sacīja. — Kārbiņu tabakas? Un ar to būtu pieticis? Protams, nebūtu. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc Lūkass galu galā dabūs savu tabakas kārbiņu; viņi uzstās, ka jādabū, viņi citādi nevarēs. Viņš saņems tabaku regulāri, par brīvu līdz mūža beigām šajā valstī, vai nu pats to gribēs vai ne, nevis Lūkass, bet Lūkass, Melnais, jo nevis tāpēc cilvēks naktī bez miega grozās savā gultā, ka aizvainojis otru cilvēku, bet tāpēc, ka ir bijis netaisns; aizvainojumu (ja nespēj attaisnot to ar savu tā saucamo loģiku) viņš var izdzēst, iznīcinot upuri un lieciniekus, bet kļūda paliek viņā, un viņš vienmēr pūlēsies to kaut kā nolīdzināt. Un ta Lūkass dabūs, savu tabaku. Viņš, protams, to negribēs pieņemt, mēģinās no tās atkratīties. Tomēr viņš to dabūs, un tā mēs šeit, Joknepatofas apgabalā, varēsim vērot senās austrumnieku attiecības starp glābēju un viņa izglābto dzīvību, tikai otrādi apgrieztas: Lūkass Bīčems, kādreiz vergs baltajam cilvēkam, kuram viņš pirmajam gadījās ceļā, tagad tirāns, kas pakļāvis sev visa apgabala balto iedzīvotāju sirdsapziņu. Un viņi — Pirmais, Otrais, Trešais un Piektais iecirknis — to saprata; tad kāpēc tagad kavēt laiku, sūtot viņam kārbiņu tabakas par desmit centiem, kad viņiem visu mūžu tas būs jādara? Tāpēc viņi pagaidām par viņu nemaz vairs nedomā. Viņi bēga nevis no Lūkasa, bet no Kroforda Gaurija; viņi gluži vienkārši atteicās — nevis bailēs, bet pilnīgā vienprātībā no «nevajag» un «neklājas», kas bez kāda brīdinājuma uzreiz pārvērtās par «nedrīkst». Tev nebūs nokaut, redzi, ne apsūdzības, ne dusmu, tikai morāles priekšraksts, bauslis; mēs esam pieņēmuši to no saviem tālajiem, nezināmajiem senčiem, padarījuši par savējo, lolojuši to, uzturējuši, saglabājuši dzīvu tā skaņu, tos pašus vārdus negrozītus, tik ilgi ar to rīkojušies, ka tagad visi stūrīši ir līdzeni nogludināti; mēs varam mierīgi ņemt to līdzi gultā; mēs pat esam radījuši tam pretindes, tāpat kā tālredzīga namamāte glabā pa rokai uz tā paša plaukta, kur stāv žurku inde, sinepju šķīdumu vai olu baltumus; tas ir tikpat pierasts kā vectēva seja, tikpat nepazīstams kā vectēva seja zem indiešu valdnieka turbāna, tikpat norobežots no visa pārējā kā vectēva gāzes pie ģimenes kopējā vakariņu galda; pat tad, kad šis bauslis tiek pārkāpts un izlietās asinis brēc mums sejā, bauslis pats paliek neskarts, patiess: mēs nedrīkstam nokaut-, un varbūt nākamreiz mēs to arī nedarīsim. Bet tev nebūs nokaut savas mātes bērnu. Tas nāca dienas gaismā toteiz uz ielas un gāja tev blakus, vai ne?

—Tātad, ja Gauriji un Vērkiti aplej Lūkasu Bīčemu ar benzīnu un sadedzina par to, ko viņš nemaz nav darījis, tas ir viens, bet, ja Gaurijs noslepkavo savu brāii, — tas ir pavisam kas cits.

Jā, — tēvocis sacīja.

r-* Tā nevar būt, — viņš sacīja.

v— Jā, ; — tēvocis sacīja. —: Tev nebūs nokaut bausli, un, ja arī tas tiek darīts, bauslis paliek neaptraipīts, neskarts. Tev nebūs nokaut, un, kas zina, varbūt nākamreiz tu to nedarīsi. Bet Gaurijs nedrīkst nokaut Gaurija brāli: te nav nekādu «varbūt», nekādas nākamās reizes, kad Gaurijs varbūt nenogalinās Gauriju, tāpēc ka nedrīkst būt pirmās reizes. Un ne tikai Gaurijam, bet visiem: arī Stīvensam un Melisonam, un Edmondsam, un Makāslinam; ja mēs neturamies pie pārliecības, ka tas nav tikai «nevajag», tas ir «nedrīkst», «nevar» būt tā, ka Gaurijs vai Ingrams, vai Stīvenss, vai Melisons izlej Gaurija vai Ingrama, vai Stīvensa, vai Melisona asinis, kā mēs varam cerēt jebkad sasniegt tādu stāvokli, kad 77 ev nebūs rrokaut vispār, tas ir, kad Lūkasa Bīčema dzīvība būs drošībā, nevis par spīti tam, ka viņš ir Lūkass Bīčems, bet tieši tāpēc.

—   Tātad viņi bēga, lai nebūtu spiesti nolinčot Krofordu Gauriju, — viņš sacīja.

—    Viņi nebūtu linčojuši Krofordu Gauriju, — tēvocis sacīja. — Viņu bija pārāk daudz. Vai tad tu neatceries —1 iela cietuma priekšā bija stāvgrūdām pilna un arī Laukums, visu rītu, kamēr viņi vēl domāja, ka Lūkass nošāvis Vinsonu Gauriju, tomēr viņi neaiztika Lūkasu.

—    Viņi gaidīja, kad ieradīsies tie no Ceturtā iecirkņa un to izdarīs.

—    Tieši to jau es arī saku, pieņemot uz mirkli, ka tas ir tā. Tā Ceturtā iecirkņa daļa, ko sastāda Gauriji un Vērkiti, un vēl četri pieci citi — kuri nevienam no Gaurijiem vai Vērkitiem ne tabakas šķipsniņu nebūtu devuši un kuri būtu nākuši šurp tikai paskatīties asinis —, ir samērā maza, un tā veido pūli. Bet. viņi visi kopā vairs ne, tāpēc ka pastāv zināma skaitliska robeža, pie kuras pūlis pats sevi iznīcina, jo tas ir kļuvis par lielu tumsai, ala, kurā tas radies, kļuvusi pārāk šaura un vairs nespēj paslēpt to no gaismas, tā ka beidzot tam gribot negribot jāpaskatās pašam uz sevi, vai arī varbūt tāpēc, ka asiņu daudzums viena cilvēka ķermenī ir pārāk niecīgs lielam pūlim, kā viens zemesrieksts varbūt var iekārdināt vienu ziloni, bet ne divus vai desmit. Vai varbūt tas ir tāpēc, ka cilvēks, kas iekļuvis pūli. pēc tam pāriet masā, kura iznīcina pūli, uzsūcot, pārstrādājot to, tad vēlāk, kad tas kļuvis par lielu un vairs nespēj uzsūkties masā, no tā atkal atšķiras cilvēks, kas pieejams žēlumam un taisnīgumam, un sirdsapziņas balsij, kaut arī tikai savās atmiņās par ilgo, mokošo tiekšanos pēc tā vai vismaz pēc tās vienīgās skaidrās gaismas, kas apspīd visu pasauli.

—: Tātad cilvēkam vienmēr ir taisnība? —-• viņš sacīja.

—: Nē, = tēvocis sacīja. — Viņš pūlas panākt, lai tā būtu, ja tie, kas izmanto viņu sava spēka un varas palielināšanai, liek viņu mierā. Zēlums, taisnīgums, sirdsapziņa — tā ir ticība kaut kam lielākam nekā atsevišķa cilvēka dievišķība (ko mēs Amerikā esam pazeminājuši līdz nacionālam vēdera kultam, kurā cilvēks nejūt pienākumu pret savu dvēseli, jo viņš ir atbrīvots no dvēseles, pret kuru vajadzētu just pienākumu, un tās vietā jau no dzimšanas mantojis neatņemamas tiesības uz sievu, mašīnu, radioaparātu un vecuma pensiju), tā ir ticība, ka cilvēks saglabās šo dievišķīgumu arī savā turpinājumā; padomā tikai, cik viegli viņiem būtu bijis izrēķināties ar Krofordu Gauriju: tas nebija pūlis, kam jāsteidzas visu nodarīt tumsā, pastāvīgi atskatoties pāri plecam, tā bija vienota, nedalāma sabiedriskā doma; zemesrieksts jau pazudis zem saskanīgi soļojošā bara kājām, un diez vai kāds zilonis patiešām zina, ka zemesrieksts tur bijis, jo pūļa galvenais pastāvēšanas noteikums ir tas, ka slepkavas roka, kura parāvusi aukliņu, mūžam paliek nezināma pūļa nesagraujamā vienotībā; tā ka arī šinī gadījumā tam, kas parāvis aukliņu, nevajadzētu naktī mocīties bezmiegā, tāpat kā tas nav jādara algotam bendem. Viņi negribēja iznīcināt Krofordu Gauriju. Viņi atteicās no tā. Nolinčojot viņi tikai būtu atņēmuši tam dzīvību. Viņi rīkojās ļaunāk: viņi darīja visu iespējamo, lai atņemtu viņam pilsoņa tiesības.

Viņš vēl nekustējās.

—    Jūs esat jurists. — Tad viņš sacīja: — Viņi nebēga no Kroforda Gaurija, ne arī no Lūkasa Bīčema. Viņi bēga paši no sevis. Bēga uz mājām, lai no kauna paslēptu savas galvas zem gultas drēbēm.

—    Pilnīgi pareizi, — tēvocis sacīja. — Vai tad es visu laiku to nesaku? Viņu bija pārāk daudz. Šoreiz viņu bija tik daudz, ka viņi spēja bēgt aiz kauna, ka viņi uzskatīja par neciešamu to vienīgo alternatīvu, ko būtu izvēlējies pūlis: tas (pūlis) sava nelielā skaita dēļ un tā deļ, ko viņi uzskatīja par saliedētību un noslēgtību, kaut gan paši zināja, ka cits citam nevar uzticēties itin nemaz, būtu izvēlējies ko citu — ātru un vienkāršu rīcību, nepieļautu rasties kauna sajūtai, iznīcinot tā lieciniekus. Un tā viņi, kā tu to apzīmē, bēga.

—    Un atstāja jūs un misteru Hemptonu satīrīt vēmekļus, pat suņi tā nedara. Kaut gan misters Hemptons, protams, ir algots suns un, manuprāt, arī jūs par tādu var uzskatīt. Jo neaizmirstiet arī Džefersonu, — viņš sacīja. — Arī viņi nozuda ļoti ātri. Protams, dažiem no viņiem tas nebija iespējams, jo vēl bija tikai pusdienlaiks, viņi vēl nevarēja slēgt ciet veikalus un bēgt uz mājām: iespējams taču, ka vēl rodas izdevība pārdot kādam kaut ko par pieciem centiem.

—    Es jau teicu — arī Stīvenss un Melisons, == tēvocis sacīja.

—    Stīvenss ne, — viņš sacīja. — Un arī Hemptons ne. Tāpēc ka vajadzēja kāda, kas to pabeigtu, kāda ar stiprām iekšām, kas uzslaucītu grīdu. Šerifam jānoķer (vai jāmēģina, jācer, vai ko nu jūs tur taisāties darīl) slepkava, un advokātam jāaizstāv linčotāji.

r-: Neviens nevienu nav nolinčojis, tāpēc nevienam nav vajadzīga aizstāvība, —= tēvocis sacīja.

—    Labi, — viņš sacīja, r— Tādā gadījumā jāpiedod viņiem.

—    Arī tas nav vajadzīgs, —; tēvocis sacīja. f-n Es aizstāvu Lūkasu Bīčemu. Es aizstāvu Melno pret Ziemeļiem, Austrumiem un Rietumiem — pret svešzemniekiem, kuri viņu atsviedīs gadu desmitiem atpakaļ ne tikai netaisnībā, bet arī bēdās, ciešanās un varmācībā, uzspiežot mums likumus, kas dibināti uz ideju, ka cilvēka netaisnību pret cilvēku iespējams iznīcināt uzreiz ar policijas palīdzību. Melnais, protams, to pacietīs, nekam citam viņš vēl nav nobriedis. Viņš to izturēs, uzņems un pārdzīvos, tāpēc ka viņš ir Melnais un viņam ir tādas spējas; viņš pat mūs šai ziņā pārspēs, tāpēc ka viņš spēj izturēt un izdzīvot, tomēr viņš būs atsviests gadu desmitiem atpakaļ, un tas, ko viņš izdzīvodams iegūs, varbūt nekā nebūs vērts, tāpēc ka līdz tam laikam, tā atdalīti, mēs varbūt būsim zaudējuši Ameriku.

r— Bet jūs tomēr vēl attaisnojat viņus.

^ Nē, — tēvocis sacīja. — Es tikai saku, ka netaisnība ir mūsu — dienvidnieku. Mums pašiem tā jāizpērk un jāiznīcina — vieniem un bez palīdzības, pat bez (paldies) padomiem. Tas ir mūsu pienākums pret Lūkasu, vai nu viņš to vēlas vai ne (un šis Lūkass tomēr nevēlas), ne viņa kā cilvēka pagātnes dēļ, ne ari rases dēļ, ja viņš ir kaut cik vērts, var pārdzīvot savu pagātni, nejuzdams vajadzību vairīties no tās, nevis augstās, reizēm pat pār-, māksloti slavinātās humanitātes vārdā, bet aiz neapšaubāmi praktiskiem savas nākotnes mērķiem — šīs spējas izdzīvot, uzņemt un izturēt un tomēr palikt nelokāmam.

— Labi, — viņš sacīja atkal. — Jūs tomēr esat jurists, un viņi tomēr bēga. Varbūt viņi gribēja, lai Lūkass to satīra, ja jau viņš ir no tiem, kam pienākas slaucīt grīdas. Lūkass, Hemptons un jūs, tāpēc ka Hemptona pienākums ir šad un tad kaut ko darīt, jo viņš par to saņem algu, un jūs ari esat ievēlēts atalgotā postenī. Vai viņiem ienāca prātā pateikt jums, kā to izdarīt? Kādu ēsmu izmantot, lai pievilinātu Krofordu Gauriju nākt šurp un pateikt: «Lai notiek, puiši, es pasēju. Daliet no jauna.» Vai varbūt viņi bija pārāk aizrāvušies savā … savā …

—; Paštaisnības apziņā? —= tēvocis klusi ieminējās.

Tad viņš apklusa pavisam. Bet tikai uz mirkli.

—t Viņi bēga, — viņš sacīja mierīgi un nelokāmi, pat ne nicīgi un nometa aiz muguras kreklu, tai pašā mirklī nolaizdams bikses un izkāpdams no tām basām kājām, un palika tikai sporta biksītēs. — Galu galā tā tam ari jābūt. Es tikai biju aizsapņojies, arī viņi bija manos sapņos, bet tagad vairs nav; lai viņi guļ vai slauc govis, kamēr gaišs, vai skalda malku, kamēr gaišs, ar laternām, kad satumst, vai arī bez laternām. Tāpēc ka viņi nepiederas pie mana sapņa, es tikai palaidu viņus garām, lai tiktu pie sapņa … — viņš runāja ātri, daudz ātrāk, nekā pašam likās, un, kad viņš to aptvēra, bija jau par vēlu. — Tas bija kaut kas… kāds… kaut kas vairāk par to, ko vaTētu gaidīt no mums, vairāk, nekā varētu izturēt sešpadsmit gadu veci zēni un sieviete tuvu astoņdesmitiem vai deviņdesmitiem, vai cik nu viņai ir, un bez tam es atbildu tam, ko jūs stāstījāt — atcerieties — par angļu zēniem, ne visai daudz vecākiem par mani, kuri komandējuši karaspēku vai vadījuši izlūku lidmašīnas Francijā 1918. gadā. Kā jūs sacījāt, ap 1918. gadu licies, ka visi angļu virsnieki ir vai nu septiņdesmit gadu veci leitnanti, vai divdesmit trīs gadus veci pulkveži ar vienu aci, vienu roku vai vienu kāju. — Tad viņš aprāvās vai vismaz mēģināja aprauties, tāpēc ka pēkšņi bija jutis kaut kādu brīdinājumu, ne gluži tā, ka būtu izdzirdīs iepriekš vārdus, ko dzīrās sacīt, bet it kā pēkšņi būtu atklājis nevis to, ko jau pateicis, bet to, ko vēl gribēja sacīt, ko jau izrunātie vārdi liks viņam sacīt turpinājumā, kādēļ viņam vajadzētu apklust, bet tagad, protams, jau bija par vēlu, tikpat kā, no kalna lejup braucot, ar visu spēku spiest bremzes pedāli un tad šausmās ieraudzīt, ka tas salūzis. — Bez tam bija vēl kaut kas… es mēģināju… — Un viņš beidzot apklusa pavisam, juzdams karstu vilni strāvojam augšup pa kaklu, sejā, un nebija pat kur acis novērst — nevis tāpēc, ka viņš stāvēja tur gandrīz kails, bet tāpēc, ka ne drēbes, ne sejas izteiksme, ne vārdi nespētu neko paslēpt tēvoča spožajam, vērīgajam skatienam.

—; Jā? — tēvocis sacīja. Un pēc tam: — Jā. Ir kaut kas tāds, ko cilvēkam nekad nevajag paciest. Kaut kas tāds, ko vienmēr jāatsakās paciest. Netaisnība, varmācība, negods un kauns. Vienalga, cik jauns tu esi vai cik vecs. Ne slavas, ne mantas dēļ, ne par savu ģīmetni avīzē, ne par naudu bankā. Gluži vienkārši jāatsakās to paciest. Vai tu to domāji?

—    Kas? Es? — viņš sacīja, jau iedams ārā no istabas, pat aizmirsis uzvilkt mājas kurpes. — Es vairs neesmu jaunskauts, neesmu jau kopš divpadsmit gadu vecuma.

—    Protams, ne, — tēvocis sacīja. — Bet tikai nožēlo to, kaunēties nevajag.

10

Varbūt ēdiens kaut kā ietekmēja, un viņš, pat nepārstādams ēst, mēģināja bez īpašas intereses vai ziņkāres aplēst, cik dienas pagājušas kopš tā laika, kad viņš pēdējo reizi sēdējis pie galda un ēdis, un tad gandrīz vai pie tā paša kumosa atcerējās, ka nav pagājusi pat diena, kopš viņš, kaut arī pusmiegā, bija paēdis sātīgas brokastis pie šerifa šodien četros no rīta, atcerējās, ka tēvocis (sēžot pretī viņam otrpus galda un dzerot kafiju) sacīja, ka cilvēks ne jau tieši izēdas cauri dzīvei, taču ar ēšanas aktu ierodas, ienāk pasaulē, nevis cauri dzīvei, bet tieši tajā iekšā, iegrauzdamies pasaules dāsnajā kompaktumā kā kode vilnas drānā, šajā fiziskajā procesā, pamataudu sagremošanas un norīšanas procesā pārnesot daļā no sevis

un savas atmiņas visu cilvēces vēsturi vai varbūt šajā gremošanas procesā atdalot, attīrot, pārkausējot sevī to lepno, iedomīgo sīkdaļiņu, ko viņš dēvē par savu atmiņu, 1 savu būtību, savu «Es esmu», lai tā saplūstu ar pasaules plašo, dāsno, nezināmo kompaktumu, no kura dzīlēm vēlāk gaistošais klinšu bluķis atraujas, atdziest un sabirst putekjos un pīšļos, neviena nemanīts un nepieminēts, jo nav vakardienas un neeksistē rītdiena, tā ka varbūt vie nīgi askētam, kas dzīvo alā un pārtiek no ozolzīlēm un avota ūdens, iespējams būt iedomīgam un lepnam; varbūt patiešām jādzīvo alā, pārtiekot no zīlēm un avota ūdens, aizrautīgā, nelokāmā savas iedomības, taisnīguma un lepnuma apcerē, lai noturētos bezkompromisu godbijības augstajā, neiecietīgajā virsotnē; prātodams viņš visu laiku ēda, ēda daudz un pārāk ātri, viņš pats to apzinājās, jo tas viņam jau sešpadsmit gadus pastāvīgi tika atgādināts, tad nolika salveti un piecēlās, un tad vēl mātes pēdējais žēlabainais aizrādījums (un viņš nodomāja, ka sievietes patiešām spēj paciest vienīgi traģēdijas, trūkumu un fiziskas sāpes, bet itin neko citu; kā šorīt, kad viņš bija tur, kur sešpadsmit gadu vecam pusaudzim nepavisam nevajadzētu būt, un darīja to, ko nevajadzētu darīt, pat ja viņam būtu divreiz sešpadsmit, — braukāja diezin kur ar šerifu, raka ārā no zemes noslepkavotu cilvēku līķus, — viņa uztraucās simtreiz mazāk par tēvu un bija tūkstošreiz noderīgāka, bet tagad, kad viņš tikai gribēja iet kopā ar tēvoci uz pilsētu un pasēdēt kādu stundiņu tajā pašā kantorī, kur viņš droši vien jau pavadījis ceturto daļu sava nodzīvotā mūža, viņa pilnīgi atmetusi jebkuru domu par Lūkasu Bīčemu un Krofordu Gauriju un atgriezusies atpakaļ tajā dienā pirms piecpadsmit gadiem, kad pirmo reizi ņēmās pārliecināt viņu, ka viņš pats neprot aizpogāt sev bikses):

—    Bet kāpēc mis Heberšema nevar atbraukt šurp un pagaidīt te?

—     Var, — tēvocis sacīja. — Esmu pārliecināts, ka viņa vēl zina ceļu uz šejieni.

—     Tu zini, par ko es runāju, — viņa sacīja. — Kāpēc tu nepārliecini viņu? Sēdēt advokāta kantorī līdz divpadsmitiem naktī nav lēdijai piemērots uzdevums.

—    Tāpat kā vakarnakt rakt ārā Džeiku Montgomeriju, — tēvocis sacīja, — Bet varbūt šoreiz mums izdosies panākt, ka viņai nebūs Lūkasa Bīčema labā jāšķiež sava

cēlsirdība. Iesim, Cik! —^ Un tā beidzot viņi izgāja no mājas, un viņš iziedams neiegāja tajā, tāpēc ka bija to iznesis sev līdzi no mājas, — kādā vietā starp savu istabu un ārdurvīm viņš bija nevis ieguvis vai atguvis to vai gluži vienkārši iegājis tajā, bet drīzāk gan izpircis savu nomaldīšanos no tā, atkal kļuvis cienīgs saplūst ar to, jo tas piederēja viņam vai, pareizāk, viņš piederēja tam, tātad laikam gan ēdiens viņu bija ietekmējis; viņi ar tēvoci atkal gāja pa to pašu ielu gandrīz tieši tāpat, kā viņi gāja pirms divdesmit divām stundām, tikai toreiz tā bija tukša, it kā šausmās atrāvusies un sastingusi, bet tagad nepavisam nebija tukša — gan bez ļaudīm, bez kustības, tā stiepās no laternas līdz laternai patiešām bez dzīvības, kā mirusi iela pamestā pilsētā, taču īstenībā nebija pamesta, atstāta, tikai atkāpusies, lai netraucētu viņus, jo viņi to izdarīs labāk, tikai atkāpusies, lai netraucētu viņus, jo viņi izdarīs visu, kā vajag, lai neiejauktos, nestātos ceļā vai pat kaut ko neieteiktu, vai pat neatļautos (paldies) dot padomu viņiem, jo viņi paši visu izdarīs, kā pienākas, paši nokārtos, kā pratīs, tāpēc ka tās ir viņu bēdas, viņu kauns un viņu vainas izpirkšana, un viņš atkal iesmējās — tāpat vien, bez iemesla un nodomāja: tāpēc ka viņiem vienmēr esmu es un Eleks Sānders, un mis Heberšema, nemaz jau nerunājot par tēvoci Gevinu, un šerifs, kurš zvērējis, amatā stādamies; un pēkšņi viņš saprata, ka arī tas ir daļa no tā paša —; šī kaislā vēlēšanās, lai tie būtu nevainojami, tāpēc ka tie piederēja viņam un viņš piederēja tiem, šī negantā neiecietība pret vissīkāko, pašu niecīgāko novirzi no absolūtas pilnības, šī negantā, gandrīz instinktīvā trauksme trūkties kājās, mesties un aizsargāt tos visur un pret ikvienu, tā ka viņš pats sevi arī šaustītu bez žēlastības, tāpēc ka tie bija viņējie un viņš nevēlējās nekā cita kā vienīgi būt kopā ar viņiem nemainīgi un nelokāmi: kopīgs kauns, ja kauns neizbēgams, kopīga vainas izpirkšana, jo vainas izpirkšana katrā ziņā nepieciešama, bet galvenais — lai tā būtu viena nemainīga, ilgstoša, nelokāma vienība — viena tauta, viena sirds, viena zeme; un viņš pēkšņi ieteicās:

—   Redzat… — un apklusa, taču, kā arvien, vairāk neko ari nevajadzēja sacīt.

—   Jā? — tēvocis sacīja, kad viņš vairs nekā nepiēbilda, —• A, es saprotu. Ne tas, ka viņiem bija taisnība, bet tas, ka tev nebija taisnība.

Vēl ļaunāk, — viņš sacīja. — Es biju paštaisns.

—    Nav nekas ļauns būt paštaisnam, — tēvocis sacīja.

Varbūt tev bija taisnība un viņiem nebija. Tikai nevajag mitēties.

—    Kā tā — mitēties? — viņš sacīja.

—; Pat palepoties un palielīties nav nekas ļauns, * tēvocis sacīja. — Tikai nevajag mitēties.

—    Kā — mitēties? — viņš atkārtoja. Taču tagad viņš zināja, par ko ir runa. Viņš sacīja: — Vai jums arī nebūtu laiks vairs nejusties kā jaunskautam?

—   Tās nav jaunskauta domas, — tēvocis sacīja. — Tā jau ir trešā pakāpe. Kā jūs to saucat?

—    Skauts ērglis, — viņš sacīja.

—    Skauts ērglis, — tēvocis sacīja. — Jaunskauts, tas ir, «Nepieņem». Skauts ērglis — «Nemitējies». Saproti? Nē, ne tā. Nepūlies saprast to! Nepūlies pat neaizmirst to! Tikai nemitējies!

—   Nē, — viņš sacīja. — Mums tagad nav ko raizēties par mitēšanos. Man šķiet — mums pašlaik jāraizējas par to, kur mēs ejam un kā.

—    Tieši tā, — tēvocis sacīja. — Tu pats man teici, pirms piecpadsmit minūtēm; vai tad tu neatceries? Par to, ar kādiem līdzekļiem misters Hemptons un Lūkass izvilinās Krofordu Gauriju tur, kur misters Hemptons varēs viņu saņemt ciet. Viņi izmantos Lūkasu …

Un viņš atcerējās: viņi ar tēvoci stāvēja pie šerifa mašīnas ieliņā blakus cietumam un skatījās, kā Lūkass un šerifs iznāk pa sāndurvīm no cietuma un pāri tumšajam pagalmam tuvojas viņiem. Bija pavisam tumšs, tāpēc ka gaisma no laternas ielas stūrī nesniedzās tik tālu, ne arī ielas trokšņi; bija tikai mazliet pāri desmitiem, pirmdienas vakars, bet tumšais debesu pokāls apņēma pilsētu it kā tukšumā — kā stikla kupols vecu līgavas buķeti — pilsētu un Laukumu, kurš bija vairāk nekā izmiris — pamests; jo viņš bija aizgājis paskatīties uz to — bez apstāšanās, bet tēvocis palika stāvam ieliņas stūrī un uzsauca viņam nopakaļ: — Kur tu iesi? — Taču viņš pat neatbildēja, izgāja cauri pēdējam klusajam un tukšajam kvartālam, un mēmajā klusumā viņa soļi skanēja nesteidzīgi, neslēpjoties, viņš gāja mierīgs, vientulīgs, taču ne pamests, tieši pretēji, ar tādu apziņu, sajūtu, ka viņš ir ja ne gluži īpašnieks, tad vismaz pārvaldnieks, vietnieks, un reizē arī pazemīgs, viņam pašam nepieder vara, bet viņš ir varas nesējs, līdzīgi aktierim, kas skatās no kulisēm vai varbūt no tukšā balkona lejā uz skatuvi — tukšu, bet jau sakārtotu, vēl bez dzīvības, bet pēc mirkļa viņš uzies tur un darbosies pēdējā cēlienā, skatītāju uzmanības centrā, pats par sevi viņš varbūt nav nekas un arī luga nav nekāds grāvējs, kas iekarojis visu pasauli, tomēr tieši viņš ir tas, kam tā jāpabeidz, jānoslēdz, jānovada līdz galam nevainojami un neapstrīdami, visā pilnībā; un nu viņš jau tumšajā, tukšajā Laukumā, kur apstājās, tiklīdz varēja saskatīt tumšo, kluso četrstūri ar vienu vienīgu gaismas plankumu, tas bija kafejnīcā, kura bija atvērta visu nakti tālo reisu mašīnu dēļ, taču tās (šīs kafejnīcas) īstais uzdevums, kā daži runāja, īstais iemesls, kādēļ pilsēta piešķīra tai licenci, bija turēt nomodā Villija Ingrama nakts pārinieku, kuram pilsēta bija gan iekārtojusi dežūrām kādā šķērsieliņā mazu, gluži omulīgu istabiņu ar krāsni un tālruni, taču viņš neuzturējās tajā, bet sēdēja kafejnīcā, kur varēja ar kādu papļāpāt un kur viņam, protams, varēja piezvanīt pa telefonu, tomēr daži, it īpaši vecas dāmas, uzskatīja, ka neklājas zvanīt policistam uz cauru nakti atvērtu kafejnīcu, tāpēc dežūristabas telefons bija savienots ar lielu trauksmes zvanu pie ārējās sienas, kas zvanīja pietiekami skaļi, lai to dzirdētu kafejnīcā apkalpotājs vai kāds šoferis, kas tur sēdēja, un pateiktu viņam, ka zvana, — un divi apgaismoti otrā stāva logi (un viņš nodomāja, ka mis Heberšema patiešām pierunājusi viņa tēvoci, lai iedod viņai kantora atslēgu, bet tūlīt atkal nosprieda, ka varbūt pavisam pretēji « tēvocis pierunājis viņu ņemt atslēgu, citādi viņa tā kā tā būtu sēdējusi pikapā, kamēr viņi atnāk, un tad domās piebilda: «Ja viņa vispār gaida,» — un, protams, tā nemaz nebija, īstenībā tēvocis bija ieslēdzis viņu kantorī, lai šerifs un Lūkass paspētu aizbraukt no pilsētas), bet, tā kā advokāta kantorī gaisma varēja degt jebkurā laikā, ja advokāts vai sargs aizmirsa, projām iedami, to nodzēst, un kafejnīca — tāpat kā elektrostacija — bija sabiedriska iestāde, tad tās varēja neņemt vērā, un arī kafejnīca bija tikai apgaismota (no šejienes viņš nevarēja redzēt, kas tur iekšā, bet viņš būtu dzirdējis, un viņš nodomāja, ka mūzikas automāta oficiāla izslēgšana uz divpadsmit stundām droši vien būtu nakts policista pirmais uzdevums līdz ar pienākumu ik stundu izdarīt atzīmi pēc īpaša pulksteņa uz sienas pie bankas durvīm pagalma pusē — kopš tā laika, kad pagājušā gada augustā visus pārbiedēja traks suns), un viņš atcerējās citus — parastos pirmdienu vakarus, kad negants, atriebes alkstošs rasu un radniēcībās kopuma niknums rēkdams nelauzās pilsētā no Ceturtā iecirkņa (vai arī īstenībā no Pirmā, Otrā, Trešā un Piektā iecirkņa vai pat galu galā no pašām pilsētas nomalēm, kur vēl redzamas georgiešu mājas ar portikiem), lai trakotu un trokšņotu starp senajiem ķieģeļu mūriem, vecajiem kokiem un doriešu kapiteļiem un kaut vai vienu nakti turētu visus baiļu pārņemtus; bija ap desmitiem pirmdienas vakarā, un, kaut gan pirmais seanss kinoteātrī beidzies jau pirms četrdesmit vai piecdesmit minūtēm, daži apmeklētāji, kas ieradušies vēlāk, tikai tagad gāja mājās, bet visi jaunie cilvēki, kuri kopš tā laika sēdēja drogu veikalā, dzerdami kokakolu un laizdami pieccentu gabalus mūzikas automātā, protams, staigās visu laiku, viņi nesteidzas, jo viņiem nekur nav jāiet, pati maija nakts ir viņu ceļamērķis, viņi to nes sev līdzi un klaiņo tajā, un (tā kā ir tirgus diena) pat dažas novēlojušās mašīnas, kuru braucēji palikuši noskatīties filmu vai paciemoties un paēst vakariņas pie radiem vai draugiem, beidzot devās projām pretī naktij, pretī miegam, pretī rītdienas rūpēm, izklīda tumšajā, jūdzēm tālajā apvidū, un viņš atcerējās — arī vakarnakt viņš tāpat domāja, ka Laukums tukšs, kamēr nebija tā īsti ieklausījies, un beidzot saprata, ka nepavisam nav tukšs; svētdienas vakars, bet klusums ne tāds kā svētdienā, tāds klusums nemēdz būt nevienā vakarā un svētdienas vakarā nepavisam, un svētdienas vakars tas ir tikai tāpēc, ka tas jau atzīmēts, nosaukts, kad šerifs atveda Lūkasu uz cietumu; un šo tukšumu varēja saukt par tukšumu tikai tādā gadījumā, ja par neaizņemtu un tukšu dēvē kluso bezdzīvības teritoriju gatavībā nostādītas armijas priekšā vai par mierīgu sauc pulvera pagraba priekštelpu vai par klusu ūdens pārgāzi zem aizsprosta slūžām, —« nevis gaidīšanas, bet pieauguma sajūta, nevis sieviešu, vecu cilvēku vai bērnu klātbūtne, bet vīriešu, ne tik daudz bargu, cik nopietnu, ne saspringtu, bet mierīgu, tie sēdēja mierīgi, pat neko daudz nerunādami, telpās pagalma pusē, nevis dušās vai atejās aiz frizētavas un nojumēs aiz spēļu zāles, kur sakrautas atspirdzinošo dzērienu pudeles un samestas tukšas viskija pudeles, bet veikalu noliktavās un garāžās, un pat aiz nolaistiem aizkariem kantoros, kuru īpašnieki un arī veikalu un garāžu pārvaldnieki atzinuši savu piederību nevis zināmam arodam, bet noteiktai profesijai, un viņi visi gaidīja nevis notikumu, kam jānotiek kādā brīdi, bet brīdi, kad viņi gandrīz nevilšā vienprātībā paši radīs notikumu, vadīs un pat nodos tālāk šo mirkli, kas nepavisam nav aizkavējies sešas vai divpadsmit, vai piecpadsmit stundas, bet ir tikai turpinājums tam mirklim, kad lode nogalināja Vinsonu Gauriju, starp tiem nav pagājis laika sprīdis, un tā varēja uzskatīt, ka Lūkass jau miris, tāpēc ka viņš nomira tai pašā mirklī, kad zaudēja tiesības dzīvot, un viņiem atlika tikai būt klāt, kad notiks viņa pašsadedzināšanās, un tagad, šovakar, pieminēt, tāpēc ka rīt viss būs cauri, rīt, protams, Laukums atmodīsies, sarosīsies, vēl diena — un tas nokratīs paģiras, vēl viena, un atmetīs arī kaunu, tā ka sestdien viss apgabals pilnīgā, nesatricināmā pulsa un pukstu, un dunas vienotībā noliegs, ka vispār bijis tāds brīdis, kad viņi varējuši kļūdīties; tā ka viņam pat nevajadzēja atgādināt sev pilnīgajā, absolūtajā, galīgajā klusumā, ka pilsēta nav mirusi, ne arī pamesta, tā tikai atkāpusies, lai netraucētu paveikt vienkāršu, parastu uzdevumu vienkāršā, parastā veidā — bez palīdzības un iejaukšanās, un pat bez (paldies) padoma: trim cilvēkiem, kas rīkojas paši aiz savas gribas un ierosmes, vecai baltajai sievietei vecmeitai un diviem zēniem, baltajam un melnajam, atklāt iespējamo Lūkasa slepkavu, un Lūkasam pašam ar apgabala šerifu saņemt to ciet; un tad viņš vēlreiz atcerējās sarunu ar tēvoci pirms pusstundas, kad viņš stāvēja basām kājām uz paklāja, abās rokās turēdams atpogātā krekla stūrus, un kad viņi pirms vienpadsmit stundām brauca augšā pa pēdējo piekalni uz baznīcu un varbūt vēl tūkstoš citās reizēs, kopš viņš jau bija pietiekami pieaudzis, lai spētu klausīties un saprast, un atcerēties: aizstāvēt nevis Lūkasu, ne arī Savienoto Valstu vienību, bet Savienotās Valstis pret svešzemniekiem no Ziemeļiem, Austrumiem un Rietumiem, kuri ar vislabākajiem iemesliem un nodomiem (teiksim) mēģina sadalīt tās — laikā, kad neviena tauta neuzdrošinās pieļaut sadalīšanos, — balstoties uz federālajiem likumiem un federālo policiju, lai izbeigtu Lūkasa apkaunojošo stāvokli,iespējams, ka no tūkstoš uz labu laimi izvēlētiem dienvidniekiem nebūs neviena, kas ir patiesi apbēdināts vai pat norūpējies par šo stāvokli, taču, par spīti tam, ne vienmēr šajā tūlistotī būs viens, kas pats linčotu Lūkasu, lai arī būtu noticis kas notikdams, tomēr neviens no šiem deviņsimt deviņdesmit deviņiem plus tas viens pirmais nevilcinātos ar speķu stāties pretī (un viens tomēr būtu tas linčotājs) ārzemniekam, kurš ierastos šeit, lai ar spēku aizstāvētu Lūkasu vai sodītu viņu; jus sakat (ar zobgalīgu smīnu) — Jūs droši vien ļoti labi pazīstat Melno,' ja ar tādu pārliecību varat paļauties uz viņa pasivitāti, un es atbildu — Es viņu nepavisam nepazīstu un, manuprāt, neviens baltais nepazīst, bet es pazīstu baltos dienvidniekus, ne tikai tos deviņsimt deviņdesmit deviņus, bet arī to vienu, tāpēc ka ari viņš ir mūsējais un, vēl vairāk, šis tips eksistē ne tikai Dienvidos; jūs redzēsiet, ka rievis Ziemeļi un Austrumi, un Rietumi, un Melnais apvienojas pret saujiņu balto cilvēku Dienvidos, bet tā ir savienība uz papīra, kura apvieno teorētiķus, ianātiķus, slepenus un personiskus atriebejus un vēl daudzus citus, kuri, pieņemot, ka tos šķir pietiekami daudz jūdžu, atļaujas principā nostāties pret un, iespejams, pat skaitliski pārspēj vienotos Dienvidus, kuriem jāvervē papildinājumi no jūsu pašu aizmugures, nevis no tālākajiem nomaļu rajoniem, bet no lieliskām pilsētām, jūsu kultūras lepnuma — jūsu Čikāgām, Detroitām un Losandželosām, un citām, kur vien dzīvo neizglītoti cilvēki, kuri baidās no jebkuras ādas krāsas un deguna formas, kas citāda nekā viņiem pašiem, un kuri steigsies izmantot iespēju izgāzt uz Melno visu savu vel no senčiem krājušos pretīgumu, nievas un bailes no indiāņiem, ķīniešiem, meksikāņiem, karībiem un ebrejiem, jūs piespiedīsiet mūs — to vienu no pirmā nejaušā tūkstoša un deviņsimt deviņdesmit deviņu3 no otrā, kurus nomāc Lūkasa apkaunojošais stāvoklis un kuri vēlas to uzlabot, ir pūlējušies, pūlas un pūlēsies to uzlabot, kamēr (ne jau rīt varbūt) šis stāvoklis tiks novērsts un varbūt nebūs iespējams to aizmirst, bet vismaz atmiņās par to bus mazāk sāpju un rūgtuma, tāpēc ka taisnīgums Lūkasam būs mūsu piešķirts, nevis no mums izplēsts ar durkļiem un tāpat viņam uzspiests ar durkļiem, — jūs piespiedīsiet mūs gribot negribot stāties savienībā ar tiem, ar kuriem mums nav nekā kopēja, lai aizstāvētu principu, kas mums pašiem ir nīstams un pretīgs, mums tas jadara, pie tam vieniem, bez palīdzības vai iejaukšanās un arī (paldies) bez padoma, tāpēc ka vienīgi mēs varam panākt, lai Lūkasa līdztiesība būtu kaut kas vairāk nekā pati sev gūstekne aiz 1861.—• 1865. gada uzvaras tiešo mantinieku nepieejamām barikādēm, jo šī uzvara varbūt pat vairāk nekā Džons Brauns kavēja Lūkasa brīvību, kuras vēl arvien nav, kaut pagājuši jau simt gadi, kopš Lī padevās, un, kad jūs sakāt, Lūkasam nevajag gaidīt šo rītdienu, tāpēc ka šī rītdiena nekad nepienāks, jo jūs ne tikai nevarat neko darīt, bet azī negribat, tad mēs varam tikai atkārtot, Jūs to nedrīkstat, un sakām jums, Nāciet šurp un paskatieties uz mums, pirms jūs izlemjat, un jūs atbildat, Nē, paldies, jūsu smaka ir neciešama jau šeit, un mēs sakām, Bet jums taču vismaz jāpaskatās uz suni, ko jūs gribat izmantot, lai ielauztos mājā, uz tautu, kas tiek sadalīta laikā, kad vēsture vēl arvien māca mums, ka sadalīšana ir pirmais solis uz sairumu, un jūs sakāt, Vismaz mēs iesim bojā cilvēcības vārdā, un mēs atbildam, Kad viss ir izsvītrots un palicis tikai šis īpašvārds un verbs, kāda vērtība tad būs Lūkasa cilvēcībai, — un apgriezās un skriešus izskrēja cauri īsajam, tukšajam, klusajam kvartālam līdz stūrim, no kurienes tēvocis, viņu negaidīdams, bija aizgājis, tad pa šķērsieliņu, kur stāvēja šerifa mašīna, un viņi abi skatījās, kā šerifs un Lūkass nāk viņiem pretī pāri tumšajam pagalmam, šerifs pa priekšu, Lūkass soļus piecus aiz viņa, viņi gāja ne visai ātri, tomēr apņēmīgi, ne zagšus, ne slēpdamies, bet tieši kā divi rosīgi vīrieši, kuri gan nav gluži nokavējušies, tomēr arī slaistīties nav laika, viņi izgāja pa vārtiem, pāri ielai pie mašīnas, šerifs atvēra pakaļējās durvis un sacīja:

—   Kāp iekšā! — Lūkass iekāpa, šerifs aizvēra durvis, atvēra priekšējās un krekstēdams iesvempās, tā ka atsperes salīgojās un iegrima, kad tas atlaidās sēdeklī, tad šerifs ieslēdza aizdedzi un iedarbināja motoru, bet tēvocis, nostājies līdzās un ieķēries abām rokām loga malās, it kā pēkšņi būtu kaut ko atskārtis un gribētu, cerētu aizturēt mašīnu, pirms tā sākusi braukt, sacīja tieši to, par ko viņš vairākkārt bija iedomājies pēdējās pusstundas vai četrdesmit minūšu laikā:

—    Ņemiet kādu līdzH

—   Es jau ņemu, — šerifs sacīja. — Bez tam mēs par to šodien esam trīs reizes vienojušies.

—   Tomēr jūs esat viens, kaut arī diezin cik reizes skaitītu Lūkasu, — tēvocis sacīja.

h-t Dodiet tikai man manu revolveri, <-= Lūkass sacīja, « un tad nevienam nevajadzēs neko skaitīt. Es tikšu galā. — Un viņš nodomāja, cik reižu šerifs droši vien jau teicis Lūkasam, lai apklust, un varbūt tāpēc šoreiz nekā neteica, bet tad (pēkšņi) šerifs pagriezās — lēni, smagi, krekstēdams —, atskatījās uz Lūkasu un sacīja žēlā baisi, it kā dziļi nopūzdamies:

^ Pēc visa tā jucekļa, ko tu sacēli sestdien, stāvēdams ar šo savu revolveri kabatā turpat līdzās vienam no Gau-. rijiem, tu atkal gribi ņemt to rokā un staigāt apkārt ot-, ram. Tagad klausi man un paliec klusu! Un, kad mēs tuvosimies Vaitlīfa tiltam, tev jānoguļas uz grīdas aiz mana sēdekļa un jāizturas klusu. Vai tu dzirdi?

i Dzirdu, — Lūkass sacīja. — Bet, ja tikai man būtu mans revolveris… r—. Bet šerifs jau bija pievērsies tēvocim.

— Vienalga, cik reižu jūs skaitāt Krofordu Gauriju, arī viņš ir tikai viens, — un tad turpināja tai pašā mīkstajā balsī it kā nopūzdamies, it kā negribīgi un atbildēja uz tēvoča domām, pirms tas bija paspējis ierunāties: Ko viņš ņems līdzi? t— Un arī viņš domāja par to, atcerēdamies riepu ilgo švīkstēšanu pa asfaltu, kad mašīnas, šausmu un nelokāmas atteikšanās dzītas, trakā steigā drā-. zās uz visām pusēm, uz visiem apgabala visattālākajiem, kartē neatzīmētajiem cietokšņiem, tikai ne uz to vienu mazo saliņu Ceturtajā iecirkni, ko pazīst kā Kaledonijas baznīcu, uz patvērumu: veca, pierasta, labi zināma māja, kur sievietes, vecākās meitenes un bērni slauc govis un skalda malku rītdienas brokastu gatavošanai, bet mazie ar laternām rāda uguni un vīrieši un vecākie dēli, paba-i rojuši mūļus, ar kuriem rit ars zemi, sēž uz balkona puskrēslā, gaidīdami vakariņas; vakarlēpji; nakts; miegs; un viņš jau iztēlē skatīja (ja vien slepkavas apmātība ļautu Krofordam Gaurijam kādreiz parādīties tik tuvu, ka to varētu aizsniegt šis rokas stumbenis, bet, tā kā Krofords arī ir viens no Gaurijiem, viņš un tāpat šerifs nedomāja, ka tas varētu notikt, un tagad viņš arī zināja, kāpēc Lūkass tajā sestdienas pievakarē palika dzīvs un aizgāja no Freizera veikala, nemaz jau nerunājot par to, ka viņš dzīvs tika ārā no šerifa mašīnas pie cietuma: Gauriji paši zināja, ka Lūkass to nav darījis, tāpēc viņi tikai mīņājās uz vietas, gaidīdami, lai kāds cits — varbūt kāds no Džefersonas izvelk Lūkasu ārā uz ielas; un tad viņš atminējās — uzvilnīja kāda sajūta, kaut kas līdzīgs kaunam, zils krekls, pietupies stāvs un stīva, neveikla vienīgā roka pūlas noslaucīt mitro smilti no mirušā sejas, un viņš saprata — vienalga, ko šis saniknotais vecais vīrs varētu domāt otrā dienā, tajā brīdī tam nebija nekāda ļaunuma pret Lūkasu, jo tas domāja vienīgi par savu dēlu): vakars, ēdamistaba varbūt, un atkal šajā mājā, kur jau divdesmit gadus nav sievietes, kopā septiņi Gauriju vīrieši, jo Forests vakar atbraucis no Viksburgas uz bērēm un droši vien bija tur vēl šorīt, kad šerifs aizsūtīja ziņu vecajam Gaurijam, lai ierodas pie baznīcas; lampa deg galda vidū starp cukurtraukiem, sīrupa krūzēm un sāli, pipariem un tomātu mērci tādā pašā iesaiņojumā ar etiķetēm, kādā tie nākuši no veikala plaukta, un gaida galā sēž vecais vīrs, viņam priekšā uz galda vienīgā roka, uzlikta uz lielā revolvera, viņš pasludina spriedumu, nāves sodu, un pats soda Gauriju, kas izdzēsis savu piederību Gaurijiem ar sava brāļa asinīm, pēc tam tumšs ceļš, mašīna (tā nav rekvizētā šoreiz, tāpēc ka Vinsonam ir pašam sava — jauna, liela, spēcīga kravas mašīna, kas pārkārtojama vai nu kokmateriālu, vai lopu pārvadāšanai), droši vien tas pats no dvīņubrāļiem vada mašīnu, un līķis kratās kravas kastē kā baļķis, piestiprināts ar ķēdēm, drīz vien jau ārā no Kaledonijas, ārā no Ceturtā iecirkņa, klāt tumšā, klusā, gaidošā pilsēta; tikpat ātri mašīna joņo pa kluso ielu, pāri Laukumam uz šerifa māju, līķis tiek nomests šerifa balkonā, un varbūt mašīna vēl nogaida, kamēr otrs Gauriju dvīņubrālis piezvana pie durvīm.

—i Neuztraucieties par Krofordu, — šerifs sacīja. — Viņš netur ļaunu prātu uz mani. Balso taču par mani. Ļaunākais viņam ir tas, ka viņam jānogalina vairāk cilvēku, nekā viņš sākumā domājis, vēl Džeiks Montgomerijs, bet viņš taču gribēja tikai slēpt no Vinsona, ka zog kokus Vinsonam pašam un tēvocim Sadlijam Vērkitam. Pat ja viņš uzlec uz mašīnas kāpšļa, pirms es paspēju attiecīgi rīkoties, tomēr paies vēl dažas minūtes, kamēr viņš mēģinās atvērt durvis, lai redzētu, kur īsti atrodas Lūkass, pieņemot, ka Lūkass rīkosies tieši tā, kā es tam liku, un es esmu pārliecināts, ka Lūkass to darīs pats savas drošības labad.

— Es to darīšu, — Lūkass sacīja. — Bet, ja man tikai būtu mans ..,

—    Jā, — tēvocis sacīja skarbi. — Ja, vien viņš būs tur.

Šerifs nopūtās. — Jūs taču viņam paziņojāt.

—    Kā nu varēju, — tēvocis sacīja. — Lai nu kā. Paziņot sJepkavam, lai ierodas satikties ar policistu, tā, lai ziņas nesējs nezinātu, ka nes to slepkavām, — var gadīties, ka pats slepkava ne tikai neticēs, ka ziņa viņam domāta, bet arī neticēs, ka tā vispār sūtīta.

—   Jā, — šerifs sacīja, — ir divas iespējas: vai nu viņš to saņems vai nesaņems; vai nu viņš ticēs vai neticēs un vai nu gaidīs mūs Vaitlīfas ielejā vai ari negaidīs, un, ja negaidīs, tad mēs ar Lūkasu izbrauksim uz šosejas un atgriezīsimies pilsētā. —• Viņš ieslēdza motoru un atkal izslēdza, tad ieslēdza prožektorus. — Bet iespējams, ka viņš būs tur. Es arī viņam sūtīju ziņu.

—   Labi, — tēvocis sacīja. —^ Kāpēc tas bija vajadzīgs, mister Apdomīgais?

—    Es palūdzu mēru atlaist Villiju Ingramu, lai viņš varētu aiziet pavadīt Vinsonu, un pirms aiziešanas pateicu Villijam zem četrām acīm, ka šovakar vedīšu Lūkasu uz Holimauntu caur veco Vaitlīfas iztaisnojumu, lai Lūkass varētu rit nodot liecību Džeika Montgomerija lietas izmeklēšanā, un atgādināju Villijam, ka viņi vēl nav pabeiguši Vaitlīfas uzbērumu un mašīnām jābrauc ļoti lēni, un vēl piekodināju, lai nevienam nesaka par šo braucienu ne pušplēsta vārda.

—    A, — tēvocis sacīja, vēl neatlaizdams rokas no durvju malas. — Vienalga, kam varētu būt pretenzijas pret dzīvo Džeiku Montgomeriju, tagad viņš pieder Joknepatofas apgabalam. Bet, starp citu, — viņš sacīja moži, atlaizdams durvis, — mēs meklējam slepkavu, nevis advokātu. Labi, — viņš piebilda. — Kāpēc jūs nebraucat?

—   Jā, — šerifs sacīja. —; Ejiet tagad uz savu kantori un uzmaniet mis Jūnisu! Var gadīties, ka Villijs saticis viņu uz ielas un, ja tā, tad viņa ātrāk par mums aizdrāzīsies uz Vaitlīfas tiltu savā pikapā.

Tad viņi bija Laukumā, šoreiz pārgāja pāri tikai stūrim uz to vietu, kur stāvēja pikaps ar priekšgalu pie tukšās ietves, tad augšā pa dobji dunošām, vaidošām kāpnēm līdz atvērtajām kantora durvīm, un, iedams iekšā pa tām, viņš bez izbrīna nodomāja, ka viņa gan laikam ir vienīgā no viņam pazīstamajām sievietēm, kura, atslēgusi svešas durvis ar atslēgu, kas viņai aizdota, tūlīt izvilkusi to no slēdzenes un nav pat pametusi uz pirmās līdzenās virsmas, kas gadījusies pa ceļam, bet ielikusi atpakaļ somiņā vai kabatā, vai kur nu viņa to bija noglabājusi, kad viņai to iedeva, un viņa arī nebūtu sēdusies krēslā pie galda, protams, tā arī bija, viņa sēdēja, taisni izslējusies, cepuri galvā, citā kleitā, kas izskatījās gluži tāda pati, kāda viņai bija vakar vakarā, ar to pašu roksomiņu klēpī, un cimdi par astoņpadsmit dolāriem sažņaugti rokās virs somiņas, un kurpes par trīsdesmit dolāriem, ar zemiem papēžiem novietotas glīti līdzās viena otrai pie paša cietākā un vienkāršākā krēsla visā istabā, blakus durvīm, uz kura neviens nekad nesēdēja, kaut arī kantoris būtu pilnum pilns cilvēku, un tikai tad pārsēdās atzveltnes krēslā pie galda, kad tēvocis divas minūtes bija nopūlējies viņu pierunāt, beidzot paskaidrodams, ka vajadzēs gaidīt vaEbūt divas vai trīs stundas, jo, viņus ieraugot, viņa bija paskatījusies savā pie krūtīm piespraustajā zelta pulkstenīti un acīmredzot "nospriedusi, ka šerifs ne tikai jau atgriezies ar Krofordu 'Gauriju, bet droši vien jau ir ceļā uz cietumu; tad viņš savā parastajā vietā blakus ūdens dzesinātājam, un tēvocis beidzot pat uzvilka sērkociņu un aizsmēķēja kukurūzas stublāja pīpi, runādams nevis cauri dūmiem, bet tieši tajos, līdz ar dūmiem:

— … notika tā, tāpēc ka mēs kaut ko tomēr zinām, nemaz nerunājot par to, ko galu galā mums pastāstīja Lūkass, gluži kā vanags vai starptautisks spiegs sargādamies pateikt mums kaut ko tādu, kas izskaidrotu viņa saskari ar visu to, par viņa glābšanu nemaz nerunājot, Vinsons un Krofords bija partneri, pirka kokus no vecā Sadlija Vērkita, kurš ir misis Gaurijas brālēns otrā vai ceturtā pakāpē vai tēvocis, vai kaut kāris cits radinieks, tas ir, viņi vienojās ar veco Sadliju par dēļu cenu un par to, ka maksās viņam tad, kad visi kokmateriāli būs pārdoti, tātad ne agrāk, kamēr pēdējais koks būs nocirsts un Krofords un Vinsons tos pārdevuši un saņēmuši naudu, tad tikai viņi samaksās vecajam Sadlijam, kuram arī jāgādā gateris un strādnieki, kuri cirstu un zāģētu, un nokrautu dēļus turpat, jūdzi no vecā Sadlija mājas, un ne skaidiņu nedrīkst izvest, pirms visa partija nebūs sazāģēta. Tikai, kas tālāk notika, mēs īstenībā vēl skaidri nezinām, kamēr Hemptons nebūs dabūjis rokā Krofordu, bet tā tam vajadzētu būt; jo kāda velna pēc tad jums vajadzētu rakt Džeiku Montgomeriju ārā no Vinsona kapa? Un ik reizes, kad es par to domāju un atceros, kā jūs visi trīs nācāt atpakaļ, lejā no kalna uz to vietu, kur divi no jums dzirdēja un viens pat redzēja, ka jums aiz-! jāja garām tas cilvēks, kurš, jau vezdams vienu noslepkavotu cilvēku uz sava māja, pēkšņi juta tik neatliekamu nepieciešamību rīkoties citādi nekā sākumā nolēmis, ka nepilnas sešas stundas vēlāk, kad mēs ar Hemptonu aizbraucām tur, kapā vairs nebija neviena… e=s Bet viņš taču to nedarīja, — mis Heberšema sacīja.— Kā? — tēvocis sacīja. — Pie kā tad es paliku? Ak jā, jā! Tikai Lūkass Bīčems, kādu nakti staigādams, kā parasti, kaut ko izdzirda, aizgāja un paskatījās vai varbūt, garām iedams, redzēja, bet varbūt viņam jau bija modur šās aizdomas — un tieši tāpēc viņš gāja pastaigāties tovakar tieši tur un ieraudzīja, ka kravas mašīnā, vai nu viņš to pazina vai ne, krauj dēļus, par kuriem visa apkārtne zināja, ka tos nedrīkst izvest, iekams gateris nebūs beidzis strādāt un aizvests projām, bet līdz tam vēl tālu, un Lūkass skatījās un klausījās, un varbūt pat devās uz Krosmenas apgabalu, uz Glazgovu un Holimauntu, un tur uzzināja noteikti ne tikai to, kas ved projām kokmateriālus gandrīz vai katru nakti pa druskai, tā, lai cilvēks, kas tur nav ik dienas, nemanītu iztrūkumu (un vienīgais, kas tur ieradās ik dienas vai vismaz interesējās, kā veicas darbs, bija Krofords, kas pārstāvēja savas, sava brāja un arī tēvoča intereses, vecā Sadlija, kuram piederēja koki un tātad arī gatavie dēji, un viņi varēja rīkoties ar tiem pēc savas patikas, tikai viens no viņiem caurām dienām braukāja pa apgabalu, kārtodams citas svarīgas darīšanas, bet otrs bija vecs, reimatisma mocīts vīrs, turklāt vēl pusakls, tā ka nebūtu arī neko saskatījis, pat ja spētu tik tālu no savas mājas aizkulties, un gatera strādniekiem, kas bija nolīgti uz dienām, būtu vienalga, kas notiek naktī, kaut arī viņi ko zinātu, ja tikai viņi sestdienās kārtīgi saņem savu algu), bet arī, ko viņš ar šiem kokmateriāliem dara, varbūt uzzināja kaut ko arī par Džeiku Montgomeriju, kaut gan "tam, ko Lūkass par Džeiku zināja, nebija nekādas nozīmes, ja neņem vērā, ka ar to, ka viņu noslepkavoja un viņš nokļuva Vinsona kapā, Lūkasam varbūt tika izglābta dzīvība. Bet pat tad, kad Houps izstāstīja man, kā viņam galu galā izdevies visu to uzzināt no Lūkasa šorīt virtuvē, kad Vils Legits atvedis viņu no cietuma un mēs braucām mājās, arī tas izskaidroja notikušo tikai daļēji, un es vēl arvien saku to pašu, ko sacīju, kad jūs mani šorīt uzmodinājāt un Čiks man izstāstīja, ko Lūkass viņam teicis par revolveri: bet kāpēc Vinsonu? Kāpēc Krofords nogalināja Vinsonu, lai atbrīvotos no zagšanas liecinieka? Protams, tas būtu izdevies, jo Lūkasam patiešām būtu beigas, tiklīdz pirmais baltais būtu ieraudzījis viņu stāvam pie nošautā Vinsona ar revolveri kabatā; bet kāpēc vajadzēja rīkoties tieši tā, izvēlēties tādu dīvainu, līčioču paņēmienu kā brāļa slepkavošana? Un, tā kā mums tagad bija kaut kas patiesi nopietns pārrunājams ar Lūkasu, es pēcpusdienā devos pie Hemptona, tieši uz virtuvi, un tur vienā pusē galdam sēdēja Hemptona virēja un otrā Lūkass, ēzdams kāpostus ar kukurūzas maizi nevis no šķīvja, bet tieši no desmitlitru katla, un es sacīju:

«Tātad tu neuzmanījies un reiz viņš tevi ieraudzīja.;.; es nerunāju par Krofordu…» — un viņš sacīja:

«Nē. Es arī runāju par Vinsonu. Tikai par vēlu, mašīna jau bija piekrauta un ātri aizbrauca — bez ugunīm, bez kā, un viņš man prasīja, kā mašīna tā bijusi, bet es nekā neteicu.»

«Nu labi,» es sacīju. «Un tad?»

«Tas ir viss,» Lūkass sacīja. «Vairāk nekā.»

«Vai revolvera viņam nebija?»

«Es nezinu,» Lūkass sacīja. «Viņam bija nūja.» Un es sacīju:

«Labi. Turpini!» Un viņš sacīja:

«Vairāk nekā. Viņš stāvēja kādu minūti, atvēzējis nūju, un prasīja, lai es pasakot, kā mašīna tā bijusi, bet es nekā neteicu, un tad viņš nolaida nūju, apgriezās, un tad es viņu vairs neredzēju.»

«Tātad tu paņēmi savu revolveri,» es sacīju, un viņš sacīja: «Un gāju …» Bet tad viņš sacīja:

«Nekur man nevajadzēja iet. Viņš atnāca pie manis — tagad es runāju par Krofordu —, pie manis mājās otrā vakarā un piesolīja samaksāt man, lai tikai es pasakot, kā mašīna tā bijusi, veselu kaudzi naudas, piecdesmit dolāru, viņš man tos parādīja, bet es teicu, ka vēl neesmu skaidrībā, kā mašīna tā bija, un viņš sacīja, viņš atstāšot man to naudu, kamēr es tikšot skaidrībā, bet es sacīju, ka jau esmu skaidrībā par to, ko darīšu, ka pagaidīšu līdz rītdienai — tas notika piektdienas vakarā —r varbūt būs kādi pierādījumi, ka misters Vērkits un Vinsons saņēmuši savu daļu samaksas par šiem aizvestajiem dēļiem.»

«Jā?» es sacīju. «Un tad?»

«Tad es aizietu un pateiktu misteram Vērkitam, lai viņš…»

«Pasaki to vēlreiz,» es sacīju. «Lēnām.»

«Ieteiktu misteram Vērkitam pārskaitīt savus dēļus.»

«Un tu, nēģeris, ietu pie baltā un stāstītu viņam, ka viņa māsasmeitas dēli apzog viņu, turklāt vēl pie baltā no Ceturtā iecirkņa! Vai tad tu nesaproti, kas ar tevi būtu noticis?»

«Neko arī neiznāca darīt,» viņš sacīja. «Tāpēc ka otrā dienā — sestdienā — es saņēmu ziņu…» — un tad man vajadzēja nojaust par revolveri, jo Gaurijs acīmredzot par to zināja; nevarēja taču būt, ka viņš rakstītu: nozagtā nauda atmaksāta, vēlētos jūsu personisko atzinību, paņemiet revolveri un atnāciet, aprunāsimies kā draugi — vai kaut kas tādā garā; un es sacīju:

«Bet kāpēc revolveris?» Un viņš sacīja:

«Tā bija sestdiena.» Un es sacīju:

«Jā, devītais. Bet kāpēc revolveris?» Un tacl es sapratu; es sacīju: «Saprotu. Tu ņem līdzi revolveri, kad velc savu labāko uzvalku, sestdienās, tieši tāpat kā vecais Kerazerss, pirms viņš to atdeva tev.» Un viņš sacīja:

«Pārdeva man.» Un es sacīju:

«Labi, turpini!» Un viņš sacīja:

«… saņēmu ziņu, lai gaidu pie veikala, tikai ,-ī.» —* Tad tēvocis atkal uzvilka sērkociņu un aizsmēķēja pīpi, un runāja, runāja ar pīpi zobos, cauri dūmu mutuļiem, un šķita, ka tie jūsu acu priekšā pārvēršas vārdos: — Tikai viņš nemaz neaizgāja līdz veikalam, Krofords gaidīja viņu mežiņā, sēdēdams uz celma ceļa malā, gaidīja varbūt jau tad, kad Lūkass vēl no mājas nebija izgājis un Krofords pats arī sāka runāt par revolveri, kad Lūkass vēl nebija paspējis ne labdienu padot, ne ari apjautāties, vai Vinsons un misters Vērkits priecājušies par naudu, ne arī ko citu, sacīdams: «Ja arī tas šauj, diezin vai tu kam vari ar to trāpīt.» Nu, un beigas jūs pati varat piedomāt klāt. Lūkass stāstīja, Krofords galu galā saderējis uz pusdolāru, ka Lūkass nevarēšot no piecpadsmit pēdu attāluma trāpīt celmā, Lūkass trāpījis, un Krofords iedevis viņam pusdolāru, un viņi kopā nogājuši divas jūdzes līdz veikalam, kur Krofords licis Lūkasam pagaidīt, jo esot noru-, nāts, ka misters Vērkits atsūtīšot uz veikalu kvīti par savu dalu pārdoto dēļu, Krofords to paņemšot un atne-, sīšot, lai Lūkass pats ar savām acīm to redzētu, un es sacīju:

«Vai tiešam tev ari tad vēl neradās aizdomas?» Un viņš sacīja:

«Nē. Viņš mani izlamāja gluži tāpat kā parasti.» Un tālāko jau nu varat viegli iedomāties — nekādas vajadzības pierādīt, ka Vinsons ar Krofordu sastrīdējušies, ne arī sevišķi lauzīt galvu, lai izdomātu, ko Krofords sacījis un darījis, lai piedabūtu Vinsonu gaidīt pie veikala un tad sūtītu viņu pa priekšu pa taciņu, jo nevajadzēja neko vairāk kā vienīgi pateikt: «Kārtībā. Es liku viņam atnākt. Ja viņš vēl neteiks, kā mašīna tā bija, mēs to ar dauzīšanu no viņa izdauzīsim,» — tāpēc ka tam tagad nav arī nekādas nozīmes, skaidrs ir tas, ka drīz vien Lūkass ieraudzīja Vinsonu nākam pa taciņu no veikala milzīgā steigā, kā Lūkass sacīja, bet varbūt tas nozīmēja, ka viņš bija nepacietīgs, apjucis un noskaities, bet laikam gan galvenokārt noskaities, varbūt viņš, tāpat kā Lūkass, gaidīja, lai tas sāktu runāt pirmais, paskaidrotu, tikai, kā Lūkass apgalvo, Vinsons pirmais apnicis gaidīt un, jau projām iedams, pateicis: «Tātad tu esi pārdomājis…» — un tad, tā Lūkass sacīja, paklupis pret kaut ko un nogāzies ar seju uz zemes, bet tad Lūkass atģidies, ka dzirdējis šāvienu, un sapratis, ka Vinsons nevis paklupis pret kaut ko, bet vainīgs bijis brālis Krofords, un tūlīt bijuši klāt arī visi pārējie, Lūkass saka, viņš nemaz nedzirdējis, ka tie skrien pa mežu, un es sacīju:

«Tad nu gan tev laikam likās, ka tu tūlīt smagi klupsi pret Vinsonu, veco Skipvertu un Ādamu Freizeru,» — bet vismaz es viņam nejautāju: «Bet kāpēc tu viņiem tūlīt nepaskaidroji?» — un Lūkasam vismaz nevajadzēja sacīt man: «Ko paskaidrot un kam?» Tā ka ar viņu viss bija kārtībā — ne ar Lūkasu, protams, es runāju par Krofordu, viņš nav tikai neveiksminieks, viņš… —= un tad atkal, un šoreiz viņš zināja, kas tas bija: mis Heberšema bija kaut ko izdarījusi, viņš nezināja, ko, viņa nekā nebija teikusi, ne arī pakustējusies, nevarēja ari sacīt, ka viņa būtu kļuvusi vēl mierīgāka, bet kaut kas bija noticis, nevis kaut kas atgadījies viņai no ārienes, bet it kā kaut kas nāca no viņas, un viņa ne tikāt ne^ Likās pārsteigta par to, bet pati to atzina, gribēja, tomēr yiņa nebija pat pakustējusies, ne dziļāk uzelpojusi, un tēvocis neko nebija pamanījis, —viņš ir īpaši izrau-i dzīts, paši dievi viņu izvēlējušies vienīgo no visiem cilvēkiem, lai pierādītu ne paši sev, jo viņi nekad par to nav šaubījušies, bet cilvēkam, ka viņam ir dvēsele, kas novesta galu galā tik tālu, ka viņš noslepkavojis savu brāli.. s

—^ Viņš iemeta viņu plūstošajās smiltīs, ==s mis He^ beršema sacīja.

r-r Jā, — tēvocis sacīja. —• Drausmīgi, protams, ss: un tikai aiz nelaimīgas sagadīšanās, ka vecs nēģeris, mocīdamies ar bezmiegu, pa naktīm staigā apkārt, bet no šā nēģera viņš atbrīvojas ar rūpīgi izdomātu, gan bioloģiski, gan ģeogrāfiski tik vienkāršu, drošu un pa-i matotu paņēmienu, ka Čiks to nosauktu par dabisku, bet tad to izjauc apstāklis, ka pirms četriem gadiem kāds puišelis, par kuru viņš pat nezina, ka tāds ir pasaulē, iekrīt upītē šī paša bezmiega mocītā nēģera klātbūtnē, bet arī par šo notikumu mēs īsti visu nezinām, un arī no Džeika Montgomerija viņa pašreizējā stāvoklī mēs vairs neko neuzzināsim, kaut gan īstenībā tam nav nozīmes, jo fakts tomēr paliek, kāpēc gan citādi viņš būtu Vinsona kapā, ja ne tāpēc, ka, pirkdams kokus no Kroforda (mēs to noskaidrojām šodien, piezvanot pa telefonu dēļu galīgajam saņēmējam Memfisā), Džeiks Montgomerijs arī zināja, no kurienes tie nāk, jo zināt to tieši atbilda viņa dabai un raksturam, turklāt kā starpniekam viņam tas bija patiešām izdevīgi, un, kad Kroforda partneris Vinsons pēkšņi beigts nokrita mežā aiz Freizera veikala, Džeikam nevajadzēja zīlēt kafijas biezumos, lai noskaidrotu, kas un kā, un, ja tā, tad izmantot to, cik iespējams, savā labā vai arī ziņot misteram Hemptonam un man tādā apgaismojumā, lai noskaņotu mūs sev par labu; Džeiks zināja arī par Badija Makaluma veco kara trofeju, un gribētos ticēt Kroforda dēļ.;. —i un atkal, un tāpat nekādas ārējas zīmes, bet šoreiz ari tēvocis to manīja vai juta, vai nojauta (vai kaut kā citādi uztvēra) un apklusa, un kādu mirkli šķita, ka viņš tūlīt kaut ko teiks, tad nākamajā mirklī acīmredzot aizmirsa un runāja tālāk: —; . t. ka varbūt Džeiks nosauca maksu par klusēšanu un varbūt pat saņēma to vai kādu daļu, tomēr neatmezdams nodomu nodot Krolordu tiesai par slepkavību, varbūt izspiest vēl vairāk naudas, jo visas iespējas viņam bija, vai varbūt viņi necieta Krofordu un gribēja tam atriebties vai varbūt kā pūrists nespēja pieļaut slepkavību un tāpēc izraka Vinsonu, lai uzkrautu uz mūļa un aizvestu šerifam; lai nu bija kā būdams, bet naktī pēc bērēm kāds, kam bija pamatots iemesls izrakt Vinsonu, izraka to, jādomā, ka tas bija Džeiks, taču kāds, kurš ne tikai nevēlējās, lai Vinsons tiktu izrakts, bet kuram arī bija pamatots iemesls uzglūnēt tam, kam bija pamatots iemesls to izrakt, uzzināja, ka Vinsons jau izrakts, tu sacīji, tas bija ap desmitiem, kad jūs ar Eleku Sānderu novietojāt pikapu krūmos, un tonakt jau ap septiņiem satumsa tā, ka varēja rakņāties pa kapiem, tā ka viņam bija trīs stundas laika; un es tā iedomājos, ka Krofords . . tēvocis sacīja, un šoreiz viņš ievēroja, ka tēvocis pat apklust, gaidīdams to, un tas atkal izpaudās bez skaņas, bez kustības, cepure tāpat nekustīgi uz pakauša, cimdi kārtīgi un glīti rokās sažņaugti, somiņa klēpī, kurpes nekustīgi viena otrai līdzās, it kā viņa tās būtu novietojusi ar krītu iezīmētā laukumā uz grīdas, ~ . ī v skatās, paslēpies nezālēs aiz žoga, un redz, ka viņu ne tikai nodod, kaut arī viņš jau tā šantažēts, bet arī nāksies pārciest mokas un gaidīšanas sasprindzinājumu, nemaz nerunājot par fizisko piepūli: viens cilvēks taču zināja, ka līķis neizturēs pieredzējuša policista pārbaudi, tātad nevarēja paredzēt, cik daudziem citiem tas kļūs zināms vai modīsies aizdomas, tāpēc to vajadzēja aizvākt no kapa tūlīt, kaut gan tādā ziņā viņam bija palīgs, vai nu viņš pats to nojauta vai ne; tā viņš droši vien nogaidīja, kamēr Džeiks bija izracis līķi un jau taisījās likt to uz mūļa (un mēs arī noskaidrojām, ka tas bija Gauriju aramais mūlis, tas pats, uz kura šorīt jāja dvīņi; Džeiks pats bija aizņēmies to svētdien pie vakara, un droši vien jūs uzminēsiet, no kura Gaurija, —; jā, jums taisnība, no Kroforda), un tagad viņš neriskēja šaut, kaut arī būtu to darījis, ja vien varējis, viņš pat būtu ar mieru vēlreiz samaksāt Džeika izspiesto summu par iespēju sadragāt Džeikam galvaskausu vienalga ar ko, un tā viņš arī izdarīja, tad ielika viņu zārkā un aizbēra ciet kapu — un atkal tā pati bezcerīgā, briesmīgā neatliekamība, vientulība, izstumtība, jo no viņa šausmās atteiksies visi cilvēki, turklāt vēl vajadzēs nopūlēties, lai pārvarētu zemes inertumu un briesmīgo, vienaldzīgo laika skrējienu, taču beidzot viņš ar visu to tika galā, kaps atkal bija kārtībā, pat ziedi nolikti atpakaļ un viņa pirmā nozieguma pierādījums beidzot likvidēts un pavisam droši… — un atkal tas būtu izpaudies, bet šoreiz tēvocis neapstājās, — … un beidzot viņš varēja atliekt muguru un atviegloti uzelpot pirmo reizi kopš tā mirkļa, kad Džeiks piegāja pie viņa, berzēdams īkšķi gar pirkstu galiem, un tad tajā pašā mirklī viņš dzird kaut ko, kas liek viņam mesties atpakaļ pa piekalni, elsojot līšus pielīst un pieplakt pie žoga, šoreiz ne tikai dusmās un šausmās, bet arī gandrīz nespējot ticēt, ka vienam cilvēkam jāpiedzīvo tik daudz neveiksmju, un viņš skatās, kā jūs trijatā ne tikai sapostāt viņa darbu otrreiz, bet arī dubultojat to, tāpēc ka jūs ne tikai atklājāt kapā Džeiku Montgomeriju, bet arī aizbērāt to ciet un pat ziedus salikāt atpakaļ; viņš nevarēja pieļaut, ka viņa brāļi Vinsonu atrod kapā, bet vēl jo vairāk nedrīkstēja pieļaut, ka tur atrod Džeiku Montgomeriju, kad (to viņš droši vien zināja) Houps Hemptons ieradīsies tur otrā dienā, — šoreiz tēvocis apklusa un gaidīja, ka viņa to pateiks, un viņa pateica:

—    Yiņš iemeta savu brāli plūstošajās smiltīs.

—     A, — tēvocis sacīja. — Tāds brīdis var pienākt kuram katram, kad neatliek nekas cits kā iznīcināt savu brāli, vīru, tēvoci, brālēnu vai sievasmāti. Bet nevajag mest tos plūstošajās smiltīs. Vai to jūs gribējāt sacīt?

—     Viņš iemeta to plūstošajās smiltīs, — viņa atkārtoja mierīgi un nepielūdzami, nepieļaujot nekādus iebildumus, un sēdēja, kā sēdējusi, vienīgi lūpas kustējās, kad viņa runāja, bet tad beidzot viņa pacēla roku, attaisīja pie krūtīm piesprausto pulkstenīti un paskatījās tajā.

—    Viņi vēl nav aizbraukuši līdz Vaitlīfas ielejai, ^ tēvocis sacīja. — Bet neuztraucieties, viņš būs tur, mana ziņa varbūt arī ir nonākusi līdz viņam, bet ikviens cilvēks šinī apgabalā pat negribēdams dabūs zināt to, kas stāstīts kā noslēpums Villijam Ingramam; redzat, nekas cits viņam neatliek, tāpēc ka slepkavas ir tikpat kā kāršu spēlmaņi un, līdzīgi spēlmanim diletantam, arī slepkava diletants paļaujas vispirms nevis uz savu veiksmi, bet uz tālejošiem plāniem pārliecībā, ka tieši šie plāni nodroši-s nās viņam uzvaru, bez tam, teiksim, ja viņš jau pats ap,-.

zinās, ka ir pagalam un nekas, ko Lūkass liecinātu par Džeiku Montgomeriju vai kādu citu, viņam vairs nevar kaitēt un ka atlikusi tikai viena niecīga izeja —pazust no šejienes, vai arī, teiksim, viņš saprot, ka arī tas ir veltīgi, skaidri zina, ka pašlaik aizrit pēdējās kripatiņas no tā, ko viņš var saukt par brīvību, vai pat noteikti zina, ka rīt viņam saule vairs neuzlēks, — ko jums tad vairāk par visu gribētos izdarīt, ar kādu pēdējo rīcību apliecināt savvs nemirstīgos principus, iekams uz visiem laikiem atstājat savu dzimto zemi un varbūt pat šo pasauli, ja jūsu vārds ir Gaurijs un ja jūsu asinis, jūsu domāšana un rīcība ir visu mūžu bijusi Gaurijam atbilstoša, un ja jūs zināt, pat tikai domājat vai pat tikai cerat, ka zināmā pusnakts brīdī automobilī, kas tik tikko velkas pa vientulīgu vecu upes gultni, sēž jūsu moku, sabrukuma, nozieguma, sāpju un kauna, un nelabojama zaudējuma cēlonis un vaininieks, nevis baltais cilvēks, bet melnādainais, un jums vēl arvien ir revolveris ar vismaz vienu no kādreizējām desmit vācu lodēm… Bet neuztraucieties, a —? viņš steigšus piebilda: — Neuztraucieties par misteru Hemptonu! Viņš droši vien pat neizvilks savu revolveri, īstenībā es nemaz neesmu pārliecināts, vai viņam tas ir līdzi, tāpēc ka viņš spēj jebkurā situācijā varbūt ne nomierināt, ne mazināt zemās kaislības, bet vismaz kaut uz laiku apturēt rupju un varmācīgu rīcību tikai ar savām lēnajām kustībām un smago elpošanu; tas notika pirms diviem vai trim viņa amata periodiem divdesmitajos gados, kāda lēdija no Francūža līča — nenosauksim vārdus —; saķildojās ar otru lēdiju par kaut ko, sākās tas (kā mēs sapratām) kaut kādā sakarībā ar torti kādā baznīcas labdarības sarīkojumā, loterijā, un šīs otrās lēdijas vīram piederēja degvīna dedzinātava, kas gadiem ilgi apgāda ja ar viskiju visu Francūža līci, un nevienam nebija nekādu nepatikšanu, kamēr pirmā lēdija nebija iesniegusi oficiālu pieprasījumu, lai misters Hemptons dotos tur, iznīcinātu dedzinātavu un arestētu tās īpašnieku, un tad nedēju vai desmit dienas vēlāk viņa pati ieradās pilsētā un pateica viņam — ja viņš to nedarīšot, viņa žēlošoties štata gubernatoram un prezidentam Vašingtonā, tā ka šoreiz Houps arī devās turp; viņa bija rūpīgi paskaidrojusi, kā tur nokļūt, bet viņš stāstīja, ka ceļā vietām bijušas bedres dziļumā līdz ceļiem, izdangātas, vadājot līdz maļam pilnās degvīna kannas, tā ka to viegli varēja saskatīt arī bez laternas, ko viņš bija paņēmis līdzi; un patiešām degvīna dedzinātava tur bija, loti izdevīgā vietā, ērtā un paslēptā, tomēr arī pieejamā, zem katla kurējās uguns, un to uzmanīja nēģeris, kurš, protams, nezināja, ne kam pieder dedzinātava, ne arī kas tur rīkojas, nezināja itin nekā jau tad, kad vēl nebija pazinis Hemptonu pēc masīvā auguma un beidzot pat ieraudzījis nozīmi, un Houps stāstīja, ka nēģeris vispirms piedāvājis viņam stiprāku malku, tad atnesis krūzi avota ūdens, nosēdinājis viņu zem koka, lai būtu kur ērti atbalstīties, un pat sabikstījis uguni un piemetis malku, lai viņš varētu apžāvēt slapjās kājas, gaidot, kamēr atgriezīsies dedzinātavas īpašnieks, un tā viņi divatā omulīgi, kā Houps sacīja, sēdējuši tumsā pie ugunskura, tērzējuši par šo un to, un nēģeris laikpalaikam apjautājies, vai neatnest vēl krūzi ūdens, kamēr, kā Hemptons stāstīja, ķauķis sācis tā brēkt, ka viņš beidzot atvēris acis, miegdams tās un mirkšķinādams, kamēr apradis ar saules gaismu un tad patiešām ieraudzījis ķauķi tupam uz zara pēdas trīs viņam virs galvas, un, iekams viņi sākuši kravāties, lai aizvestu projām dedzinātavu, kāds aizgājis uz tuvāko māju un atnesis biezu segu, ar ko viņu apsegt, un spilvenu, ko zem galvas palikt, un Houps sacīja, viņš ievērojis, ka bijusi uzvilkta pat tīra spilvendrāna, un viņš aiznesis segu un spilvenu uz Varnera veikalu, lai to līdz ar pateicību atdod atpakaļ pēc piederības, un atgriezies pilsētā. Un kādu citu reizi…

—    Es neuztraucos, — mis Heberšema sacīja.

—    Protams, ne, — tēvocis sacīja. — Tāpēc ka es pazīstu Houpu Hemptonu …

—   Jā, —mis Heberšema sacīja. —r Es pazīstu Lūkasu Bīčemu.

—    A, •— tēvocis sacīja. Tad piebilda: — Jā. —Un pēc tam: —^ Protams. — Un tad: — Palūgsim Čiku, lai ieslēdz katliņu, un gaidīdami padzersim kafiju. Kā jūs domājat?

—    Tas būtu ļoti jauki, — mis Heberšema sacīja.

11

Beidzot viņš piecēlās un piegāja pie viena no logiem Laukuma pusē, tāpēc ka bija sestdiena, ko varēja saukt par radio un automobiļu dienu, tāpat kā pirmdiena bija izsoļu un tirgus diena; pirmdienās te bija galvenokārt.

vīrieši, viņi atbrauca, novietoja vieglās un kravas mašīnas Laukuma malās, devās tieši uz tirdzniecības punktiem un palika tur, kamēr pienāca laiks atgriezties Laukumā un paēst pusdienas, tad gāja atpakaļ uz tirdzniecības punktiem un palika tur, līdz pienāca laiks sēsties mašīnās un braukt mājās, iekams nav pavisam satumsis. Bet ne sestdienā; tad te bija vīrieši, sievietes un arī bērni, veci cilvēki un zīdaiņi, un jauni pāri, atbraukuši iegādāties atļaujas, lai varētu otrā dienā lauku baznīcā salaulāties, citi ieradušies sapirkt nedēļai pārtikas krājumus un gardumus — banānus, sardīnes par divdesmit pieciem centiem kārbiņā, automātos gatavotus cepumus un kūkas, kā arī apģērbus, zeķes, lopbarību, mākslīgos mēslus un arklu piederumus; viņiem nevajadzēja tam daudz laika, dažiem pat nemaz, tā ka dažas mašīnas gandrīz nemaz nestāvēja uz vietas, un pēc kādas stundas tām pievienojās vēl daudzas citas un nepārtrauktā virknē, gluži kā svinīgā gājienā, braukāja pa Laukumu apkārt un apkārt, bieži vien ar otro ātrumu, tāpēc ka bija pārāk biezs, tad ārā uz galvenajām, kokiem apstādītajām ielām, tad apgriezās, brauca atpakaļ un atkal riņķoja pa Laukumu apkārt un apkārt, it kā viņi būtu braukuši šurp no tāliem apkārtnes ciematiem, lauku veikaliem un nomaļām fermām ar vienu vienīgu nolūku — papriecāties par ļaužu drūzmas nemitīgo kustību, satikt paziņas, patīksmināties par asfaltēto ielu un šķērsieliņu maigo gludumu un paskatīties uz glītajām, svaigi krāsotajām, nelielajām mājiņām mazos, kārtīgos pagalmiņos ar puķu dobēm un dārza rotājumiem, dažu pēdējo gadu laikā to bija saradies tik daudz, citcitam blakus kā sardīnes vai banāni; tāpēc radio vajadzēja spēlēt skaļi, ar pārslogotiem pastiprinātājiem, lai tos varētu dzirdēt cauri izplūdes gāzu troksnim, riepu švīkstoņai, pārslēgu šņirkstoņai un nemitīgajiem signāltauru pūtieniem, tā ka jau pa lielu gabalu no Laukuma nebija iespējams ne tikai saklausīt, kad viens raidījums sākas un otrs beidzas, bet nebija pat vērts pūlēties izšķirt, ko kurais spēlē vai mēģina ziņot.

Taču šī, kā likās, bija pavisam īpaša sestdiena, atšķirīga no visām citām sestdienām, tā ka drīz vien arī tēvocis piecēlās no galda un piegāja pie otra loga, tāpēc viņi arī ieraudzīja Lūkasu, pirms viņš ienāca kantori, tikai tas notika vēlāk; viņš vēl stāvēja (kā viņam likās) viens pals pie loga un skatījās lejā uz Laukumu, tik drūzmainu, tik pilnu ļaudīm, kā viņš nekad agrāk neatcerējās redzējis; saules pielietais, gandrīz karstais gaiss bija piesātināts ar balto akāciju smaržu, kas vēdīja no tiesasnama pagalma, ietves pārplūdināja blīva, gausa cilvēku straume — melnu un baltu, kuri bija šodien sabraukuši pilsētā, it kā norunājuši sapulcēties un izdzēst ne tikai no skaita, bet arī no atmiņas to otru sestdienu pirms septiņām dienām, kuru viņiem nolaupījis vecs nēģeris, iekuldamies tādā situācijā, ka viņiem gribot negribot bija jānotic, ka tas noslepkavojis balto cilvēku, — to sestdienu un svētdienu, un pirmdienu, tikai nedēļa pagājusi kopš tā laika, tomēr šķiet, it kā to nemaz nebūtu bijis, nekas no tām nav palicis: Vinsons un viņa brālis Krofords (apbedīts kā pašnāvnieks, un cilvēki no citurienes vēl nedēļām ilgi prašņās, kas tas par cietumu un šerifu Joknepatofas apgabalā, kur cilvēks, kas ieslodzīts par slepkavību, var tikt pie vācu trofeju revolvera, kaut arī ar vienu vienīgu lodi, un tikpat ilgi neviens Joknepatofas apgabalā nespēs atbildēt uz šo jautājumu) guļ abi blakus turpat līdzās savas mātes kapakmenim Kaledonijas kapsētā un Džeiks Montgomerijs Krosmenas apgabalā, kur kāds pieprasīja to droši vien aiz tā paša iemesla, kāpēc šeit pieprasīja Krofordu, un mis Heberšema sēž pati savā priekšnamā un lāpa zeķes, kamēr vēl nav laiks barot vistas, un Eleks Sānders tur lejā, Laukumā, spilgtā svētku kreklā un pārmodernās biksēs, rokā sauja zemesriekstu vai banāni, un viņš stāv pie loga un vēro šo blīvo, nesteidzīgo, neviena nesteidzināto drūzmu un rosīgo, gandrīz visur klātesošo, zibošo un mirdzošo nozīmi pie Villija Ingrama cepures, bet vairāk par visu un pāri visam burzmu un troksni — radio un automobiļi, mūzikas automāti drogu veikalā un spēļu zālē, un kafejnīcā un rēcošie skaļruņi ārpusē pie sienas ne tikai pie skaņu plašu veikala, bet arī pie armijas un flotes apgādes veikala un abiem pārtikas veikaliem, un (ja tie aizķertos) kāds stāv uz sola tiesasnama pagalmā un tur runu uz automobiļa jumta uzstādītā skaļrunī, kas atgādina aplenkuma lielgabalu, nemaz nerunājot par tiem, kas skan dzīvokļos un mājās, kur saimnieces un kalpones klāj gultas un uzkopj istabas, un gatavojas vārīt pusdienas, tā ka nekur visā pilsētā līdz pašām tās vistālākajām robežām nevienam vīrietim, ne sievietei, ne bērnam, ne viesim, ne iebraucējam no citurienes nedraud ne mirklis klusuma; un automobiļus, tāpēc ka, precīzi izsakoties, Laukumu viņš nemaz nevarēja redzēt: kā blīva, necaurredzama masa mašīnu jumti un pārsegi gliemeža gaitā divās rindās vilkās apkārt Laukumam asā, neredzamā izplūdes gāzu, signāltauru pūtienu un vieglas buferu klandoņas mutulī, lēnām cita pēc citas izslīdēja ārā no Laukuma ielās, kamēr otra — pretējā virziena virkne tikpat lēni ievirzījās Laukumā; tik blīva bija šī mašīnu mozaīka un tik netverami niecīga tās kustība, ka tai gandrīz nepiederējās šis apzīmējums, un likās, varētu šķērsot Laukumu, sojojot pa mašīnu jumtiem, varbūt pat iziet ārā no pilsētas kājām vai varbūt pat jāšus uz zirga, kaut vai uz Draiskuļa, kuram piecu sešu pēdu lēciens no viena jumta pāri pārsegam uz otru būtu tīrais nieks, vai arī pārlikt šiem gandrīz nekustīgajiem jumtiem līdzenu vienlaidu segumu, kaut ko līdzīgu tiltam, un jāt pa to nevis ar Draiskuli, bet ar īstu aulekšotāju: joņot septiņu pēdu augstumā pa gaisu kā putnam — strauji kā vanagam vai ērglim; viņam pat radās tāda sajūta kuņģī, it kā tur būtu eksplodējusi vesela pudele gāzētā ūdens, tiklīdz viņš iedomājās, kas tas būtu par varenu, lielisku, patiešām burvīgu troksni, kad zirgs auļotu pa šo vaļējo dēļu segumu divas jūdzes tālu vienā vai otrā virzienā, kad pēkšņi tēvocis, stāvēdams pie otra loga, sacīja:

— Amerikānis patiešām mīl vienīgi savu automobili un neko citu: viņam pirmā vietā ir nevis sieva, ne bērns, ne sava zeme, ne arī rēķins bankā (īstenībā viņš šo rēķinu bankā nemaz nevērtē tik augstu, kā ārzemnieki paraduši domāt, jo viņš spējīgs iztērēt to gandrīz vai visu un pat visu par kaut ko pavisam nevērtīgu), bet sava mašīna. Tāpēc ka automobilis ir kļuvis par mūsu nacionālo dzimuma simbolu. Mums īstu prieku sagādā tikai tas, kas ir kaut kā saistīts ar mašīnu. Taču mūsu vide, izcelšanās un audzināšana aizliedz mums rīkoties slepeni vai ar viltu. Tā mums šodien jāšķiras no sievas, lai atbrīvotu mīļāko no mīļākās negoda, lai atkal rīt šķirtos no sievas, lai atbrīvotu mīļāko… un tā tālāk. Sakarā ar visu to amerikāņu sieviete ir kļuvusi auksta bezdzimuma būtne; viņa ir pārnesusi savu «libido» uz mašīnu ne tikai tāpēc, ka tās mirdzums un dažādās ierīces, un kustīgums izdabā viņas godkārei un nespējai staigāt (apģērba dēj, kuru viņai uzspiež mūsu mazumtirgotāju apvienība), bet arī tāpēc, ka mašīna viņai rupji neuzmācas, neņurca un nemīca, kamēr viņa visa sviedros izmirkuši, nekārtībā.

Tāpēc, Jai atgūtu un paturētu vismaz kaut ko no viņas, amerikāņu vīrietim bija jāpadara mašīna par savu īpašumu. Un nu ir tā, ka viņš var dzīvot kaut kādā īrētā uķī, taču mašīna viņam būs ne tikai pašam sava, bet arī katru gadu jauna, neskartā jaunavībā, viņš to nevienam neaizdod, nevienam neatklāj visus tās noslēpumus, tās pedāļu un sviru sīkās kaprīzes un untumus, bet īstenībā viņam nemaz nav kur braukt ar to, un, ja ari būtu, viņš nebrauktu, baidīdamies to apskrambāt, sabojāt, un tā viņš katru svētdienas rītu pavada, mazgādams to un tīrīdams, un spodrinādams, tāpēc ka, to darot, viņš glāsta sievieti, kas sen jau liedz viņam savu gultu.

—    Tas nav taisnība, — viņš sacīja.

—    Man jau ir pāri piecdesmitiem, — tēvocis sacīja. — Piecpadsmit no tiem esmu pavadījis, grābstīdamies ap brunčiem. Un no pieredzes zinu, ka tikai nedaudzām no viņām bija vajadzīga mīlestība, kaut vai fiziska tuvība. Viņas gribēja apprecēties.

—    Es tomēr tam neticu, — viņš sacīja.

—    Pareizi, — tēvocis sacīja. — Netici. Un ari tad, kad tev būs pāri piecdesmitiem, tomēr vēl netici. — Un tajā mirklī viņi ieraudzīja Lūkasu nākam pāri Laukumam, varbūt abi reizē, — sānis nošķiebto cepuri un zelta zobu bakstāmā smalko, dzēlīgo mirdzu, un viņš sacīja:

—    Kā jūs domājat, kur tas visu laiku glabājās? Es nekad to netiku redzējis. Katrā ziņā tas viņam bija klāt tajā pievakarē sestdienā, kad viņš ne tikai bija uzposies savā melnajā uzvalkā, bet arī paņēmis līdzi revolveri. Droši vien viņš nekad neizgāja no mājas ari bez zobu bakstāmā.

—= Vai tad es tev nestāstīju? —tēvocis sacīja. —* Toreiz, kad misters Hemptons iegāja Skipverta mājā, kur Skipverts bija pieķēdējis Lūkasu pie gultas staba, pats pirmais, ko Lūkass izdarīja, — iedeva Hemptonam zobu bakstāmo un pateica, lai glabājot, kamēr viņš to pieprasīšot.

ir— Ā! — viņš sacīja. —Viņš nāk šurp.

—    Jā, — tēvocis sacīja. — Ļauni papriecāties. Nē, —= viņš steigšus piebilda, — viņš ir džentlmenis, viņš nepieminēs, nemetīs man acīs, ka es kļūdījos, tikai pajautās, cik viņš man parādā kā savam advokātam.

Kad viņš jau sēdēja savā krēslā blakus ūdens dzesinātājam un tēvocis atkal pie galda, viņi izdzirda kāpņu rībienus un čīkstēšanu, tad Lūkasa vienmērīgos, nesteidzīgos solus, un Lūkass ienāca —šoreiz bez kaklasaites un pat bez apkaklītes, tomēr ar podziņu un baltā senlaicīgā vestē, kura bija ne tik netīra, cik traipaina zem melnās žaketes un apdilušās zelta pulksteņķēdes, — tā pati seja, ko viņš pirmo reizi ieraudzīja pirms četriem gadiem tajā rītā, kad samircis izrāpās no ledainās upītes, nemaz nemainījusies, nekas ar to nebija noticis kopš tā laika, pat vecāka nebija kļuvusi; un, nākdams iekšā pa durvīm, Lūkass noglabāja zobu bakstāmo vestes augšējā kabatā un sacīja visiem:

—    Džentlmeņi! -— Un tad viņam: — Jaunais cilvēk! — pieklājīgi, nepakļāvīgi, vairāk nekā laipni, gandrīz vai priecīgi un noņēma savu švītīgo cepuri. — Jūs tak nebūsiet pēdējā laikā upītē kritis, vai ne?

—    Jā, tā ir, — viņš sacīja, r-» Gaidu, kad jums tur vairāk ledus uzsals.

—    Tā vienmēr jūsu rīcībā, nav ko gaidīt salu, —Lūkass sacīja.

—    Sēdies, Lūkas, — tēvocis sacīja, bet Lūkass jau bija gandrīz apsēdies, izvēlēdamies to pašu cieto krēslu pie durvīm, uz kura tikai mis Heberšema bija sēdējusi, bet neviens cits; sēdēja iepleties, mazliet sāniski pagriezies, it kā pozēdams fotogrāfam, cepuri uz rokas nolicis ar virsu uz augšu, un, vēl arvien uz viņiem abiem skatīdamies, atkārtoja:

—: Džentlmeņi!

'—i Tu gan neesi nācis šurp, lai es tev pateiktu, ko darīt, bet es tomēr tev pateikšu, — tēvocis sacīja.

Lūkass strauji pamirkšķināja. Un paskatījās uz tēvoci.

4 — Nevaru gan sacīt, ka tāpēc būtu nācis. — Tad piebilda jautri: s-s Bet es vienmēr labprāt uzklausu labu padomu. ,

— Aizej apciemo mis Heberšemu, « tēvocis sacīja.

Lūkass paskatījās uz tēvoci. Un pamirkšķināja divas reizes.

: Man diez ko nepatīk iet viesos, viņš sacīja.

Tev diez ko nepatiktu arī tikt pakārtam, —> tēvocis sacīja. — Bet nav nekādas vajadzības stāstīt, cik tuvu tam tu biji.

—    Nē, — Lūkass sacīja. — Par to nav ko runāt. Bet ko jūs gribat, lai es viņai saku?

—   Tu nevari, — tēvocis sacīja, — tu neproti pateikt «paldies». Es arī to esmu nokārtojis. Aiznes viņai puķes?

—   Puķes? — Lūkass sacīja. — Es nekā nezinu par puķēm no tā laika, kad Moilija nomira.

:— Tas arī ir kārtībā, — tēvocis sacīja. — Es piezvanīšu uz māju. Mana māsa sagatavos tev pušķi. Čiks aizvedis tevi ar mašīnu, tu paņemsi puķes, un tad viņš aizvedis tevi līdz mis Heberšemas vārtiem.

—• Lai nu paliek, — Lūkass sacīja. — Ja puķes man būs, tad varu aiziet kājām.

—   Un arī puķes projām aizmest tu vari, — tēvocis sacīja. — Bet es zinu, ka tu nedarīsi ne vienu, ne otru, ja brauksi mašīnā kopā ar Čiku.

—    Nu, — Lūkass sacīja, — ja jau nekā citādi jums nav pa prātam… — (Un, kad viņš atgriezās pilsētā un beidzot atrada vietu trīs kvartālus tālāk, novietoja mašīnu un atkal uzkāpa augšā, tēvocis uzvilka sērkociņu, aizsmēķēja pīpi un sacīja cauri dūmiem: —; Tu un Bukers T. Vašingtons, nē, tas nav pareizi, tu un mis Heberšema, un Eleks Sānders, un šerifs Hemptons, un Bukers T. Vašingtons, tāpēc ka viņš izdarīja tikai to, ko visi no viņa gaidīja, tā ka īstenībā nebija iemesla uzskatīt, ka viņš būtu bijis spiests to darīt, bet jūs visi darījāt ne tikai to, ko neviens no jums negaidīja, bet visa Džefersona un Joknepatofas apgabals būtu vienprātīgi mēģinājis jūs aizkavēt, ja tikai laikā būtu uzzinājuši, un pat vēl pēc gada (kad gadīsies, ja vispār atcerēsies) viens otrs pieminēs ar nosodījumu un pat ar riebumu ne to, ka jūs bijāt vampīri, ne arī to, ka jūs nonicinājāt savu ādas krāsu, kā vienu, tā otru viņi jums būtu piedevuši, bet to, ka jūs apgānījāt baltā cilvēka kapu, lai glābtu melnādaino, tātad jums bija pamatots iemesls uzskatīt, ka jūs bijāt spiesti to darīt. Tikai neapstājieties pie tā! — Un viņš:

—    Jūs taču nedomājat, ka tikai tāpēc, ka atkal ir sestdienas pievakare, kāds slēpjas aiz mis Heberšemas jasmīnkrūmiem ar revolveri un gaida, kad Lūkass ies augšā pa lieveņa kāpieniem? Bez tam Lūkasam šodien nebija revolvera, un bez tam Krofords Gaurijs… — Un tēvocis:

—    Kāpēc gan ne? Tas, kas tagad guļ kapā pie Kaledo-.

nijas baznīcas, bija Krofords Gaurijs tikai dažus mirkļus pagājušā sestdienā, bet Lūkass Bīčems ar savu tumšo ādas krāsu iejauksies vēl desmittūkstoš gadījumos, no kuriem apdomīgāks cilvēks būtu izvairījies un cilvēks ar «aišāku ādas krāsu tūkstošiem reižu būtu izbēdzis, pēc tam kad tas, kas pagājušo sestdienu bija kādu mirkli Lūkass Bīčems, tagad arī ir kapos pie Kaledonijas baznīcas, tāpēc ka tam Joknepatofas apgabalam, tiem cilvēkiem, kas tevi un Eleku Sānderu, un mis Heberšemu pagājušās svētdienas naktī būtu gribējuši atturēt, īstenībā ir taisnība, viņiem nav daļas gar Lūkasu — kā viņš dzīvo, elpo, ēd, guļ —, tāpat kā viņiem nav daļas gar tevi un mani, viņiem svarīgas ir tikai pašu neapstrīdamās tiesības dzīvot mierā un drošībā, un patiešām zemes virsū būtu daudz ērtāk dzīvot, ja mazāk būtu dažādu krāsu Bīčemu, Stīvensu un Melisonu, ja tikai būtu kāds nesāpīgs paņēmiens, kā iznīcināt nevis smagnējās atliekas, kuras veltīgi aizņem vietu, — to izdarīt būtu iespējams, — bet atmiņu, ko nav iespējams izdzēst, neatņemamo, nemirstīgo atmiņu, apziņu, ka cilvēks kādreiz bijis dzīvs, tā paliek mūžīgi, vēl pēc desmittūkstoš gadiem desmittūkstoš atcerēs par netaisnībām un ciešanām; mūsu ir pārāk daudz ne tāpēc, ka mēs aizņemtu daudz vietas, bet tāpēc, ka mēs esam nr mieru par niecīgu cenu pārdot savu brīvību tā dēļ, ko mēs saucam par savējo, un tas ir — ar konstitūciju apstiprinātas tiesības apmierināt katram savas prasības pēc laimes un labklājības, nerēķinoties ar to, ka tādēļ jācieš vai pat pie krusta jāmirst kādam, kura deguns vai ādas krāsa mums nepatīk; taču pat ar to iespējams tikt galā, ja tie nedaudzie citi, kuriem cilvēka dzīvība ir vērtīga jau tāpēc vien, ka ikvienam ir tiesības elpot, vienalga, kādas krāsas āda izstiepjas, kad plaušas ievelk gaisu, un kādas formas deguns to izelpo, ir gatavi aizstāvēt šīs tiesības par katru cenu, un nevajag nemaz daudz, pagājušās svētdienas naktī pietika ar trim, pat ar vienu var pietikt, un, kad šādi vieninieki ne tikai skums un kaunēsies, bet uzdrīkstēsies arī kaut ko vairāk, tad Lūkasam vairs nebūs jābaidās, ka pēkšņi viņam var rasties vajadzība pēc glābiņa. — Un viņš:

—    Varbūt tonakt nebija trīs. Viens un divas puses būtu pareizāk. — Un tēvocis:

—     Es jau sacīju, ka nav nekas ļauns būt lepnam. Nav nekas ļauns pat palielīties. Tikai nevajag mitēties.)… un

Lūkass pienāca pie galda, nolika uz tā cepuri un izņēma no žaketes iekškabatas aizspiežamu ādas maku, nomelnējušu kā vecs sudrabs un gandrīz tik lielu kā mis Heberšemas rokassomiņa, un sacīja: — Es domāju, man ar jums jānokārto rēķini.

, Par ko? = tēvocis sacīja.

i e=» Par to, ka jūs mani aizstāvējāt, — Lūkass sacīja.

Nosauciet savu cenu — tā, bez pārspīlējumiem! Es gribu jums samaksāt.

—   Man nekas nepienākas, = tēvocis sacīja.4 Es neko neesmu darījis.

—   Es sūtīju jums pakaļ, — Lūkass sacīja. — Es jums uzdevu. Cik esmu jums parādā?

-—i Neko, — tēvocis sacīja. — Tāpēc ka es jums neticēju. Tikai šī zēna dēļ jūs šodien staigājat apkārt.

Tagad Lūkass paskatījās uz viņu, turēdams vienā rokā maku, ar otru grasīdamies taisīt to vaļā, ^ tā pati seja, kurai it ka nekas nebija noticis vai— varbūt pareizāk —; kura bija atteikusies kaut ko pieņemt. Viņš attaisīja maku.

? Labi. Es maksāšu viņam.

—   Un es likšu jūs abus arestēt, «=• tēvocis sacīja, — tevi par nepilngadīgā samaitāšanu un viņu par darbošanos advokatūrā bez tiesībām.

Lūkass atkal paskatījās uz tēvoci; viņš vēroja, kā tie abi nenolaiž acis viens no otra. Tad Lūkass atkal pamirkšķināja divreiz.

—   Labi, —viņš sacīja. —; Tad es atlīdzināšu izdevumus. Nosauciet summu — bez pārspīlējumiem, un lai reiz tas būtu kārtībā.

—   Izdevumus? — tēvocis sacīja. — Jā. Izdevumi man bija, kad es sēdēju šeit pagājušo otrdien un pūlējos pierakstīt visu, ko tu man galu galā tik nesakarīgi izstāstīji, tā, lai misteram Hemptonam būtu pietiekams iemesls atbrīvot tevi no cietuma, un, jo vairāk es pūlējos, jo sliktāk iznāca, un, jo sliktāk iznāca, jo vairāk es noskaitos, un, kad es beidzot atģidos, mana pildspalva bija iedūrusies grīdā kā bulta. Protams, papīrs pieder apgabalam, bet pildspalva bija mana, un man izmaksāja divi dolāri jaunas spalvas ielikšana. Tātad tu esi man parādā divus dolārus.

—     Divus dolārus? — Lūkass sacīja. Un atkal pamirkšķināja divas reizes. Tad vēl divas reizes. ^ Tikai divus dolārus? — Tad pamirkšķināja vienreiz un ne nu gluži nopūtās, drīzāk gan tā bija gara izelpa, un reizē ar to viņš ielaida īkšķi un rādītājpirkstu makā. —* Neizklausās diez cik daudz, bet galu galā es esmu zemes kopējs un jūs esat likumu zinātājs, un, vai jūs savu amatu pārzināt vai ne, es domāju, mans prāts par īsu, kā mūzikas kaste saka, mācīt jūs, kā rīkoties. — Un izvilka no maka saI urnītu papīrnaudas gabalu, saspiestu kopā sažuvušas olīves lielumā, paplēta to vaļā, paskatījās, tad izplāja uz galda, tad izvilka no maka pusdolāru, nolika to uz galda, tad noskaitīja uz galda citu pēc cita četrus desmitcentu gabalus un divus pieccentu gabalus, tad vēlreiz pārskaiti ja, pabīdot citu pēc cita ar rādītājpirkstu, viņa lūpas zem ūsām kustējās, maks stāvēja vaļā otrā rokā, tad viņš paņēma no galda divus desmitcentu gabalus un vienu pieccentu gabalu un ielika rokā, kura turēja maku, izņēma no maka divdesmit piecus centus un nolika uz galda, pēc tam uzmeta ašu skatienu naudas gabaliem, nolika abus desmitcentu gabalus un. pieccentu gabalu uz galda un paņēma pusdolāru, un ielika to atpakaļ makā.

— Tur ir tikai septiņdesmit pieci, — tēvocis sacīja.

—    Nekas, nekas, — Lūkass sacīja, paņēma ceturtdaļdolāru un iemeta makā, un aiztaisīja maku ciet, un, vērodams Lūkasu, viņš pamanīja, ka makam ir vismaz divi nodalījumi, varbūt pat vairāk un otrs nodalījums, tik dziļš, ka roka tajā iegāja gandrīz līdz elkonim, pašlaik atvērās zem Lūkasa pirkstiem, Lūkass brītiņu stāvēja, skatīdamies tajā gluži tā, it kā aplūkodams savu atspoguļojumu akā, tad izvilka no šā nodalījuma netīru audekla tabakmaku, kas izskatījās stingri piebāzts ar kaut ko cietu, un nometa uz galda, ka nožvakstēja vien. — Tagad ir viss, — viņš sacīja. — Piecdesmit centu viencentos. Es taisījos nest tos uz banku, bet jūs varat mani no šā gājiena atbrīvot. Gribēsiet pārskaitīt?

—    Jā, — tēvocis sacīja. == Bet maksātājs esi tu. Tad tev arī jāskaita.

—    Tur ir piecdesmit, Lūkass sacīja.

—    Kārtībai jābūt, — tēvocis sacīja. Un Lūkass atraisīja maisiņu, izbēra naudas gabalus uz galda un skaitīja tos citu pēc cita, katru pabīdot ar rādītāju klāt pie mazās desmit un pieccentu kaudzītes, skaitīja skaļi, tad aizspieda ciet maku un ielika to iekškabatā, un ar otru roku stūma visus sīknaudas gabalus un saburnīto papīrnaudu pāri galdam, kamēr tie atdūrās pret susināmo presi, tad izvilka no svārku sānkabatas raibu mutautu, noslaucīja rokas, ielika mutautu atpakaļ kabatā un atkal stāvēja nepakļāvīgs un mierīgs, tagad neskatīdamies ne uz vienu no viņiem, un ārā saulainajā pēcpusdienā skanēja radio ķērcieni, automobiļu signāltauru pūtieni un visi pārējie visa apgabala sestdienas trokšņi.

— Kas ir? — tēvocis sacīja. == Ko tu vēl gaidi?

— Kvīti,— Lūkass sacīja.

VILJAMA FOLKNERA PASAULE

Savā mūžā Viljams Folkners ir publicējis 19 romānus un pāri par 70 stāstiem. No tiem 15 romāni un liels vairums stāstu ir veltīti cilvēkiem, kuri dzīvo nelielajā Joknepatofas apgabalā, kas radīts rakstnieka iztēlē un pēc viņa gribas atrodas Amerikas Dienvidos, Misisipi štatā, kaut kur netālu no tās vietas, kur dzimis un gandrīz visu mūžu nodzīvojis Folkners. Viņš pat ir noteicis šā apgabala iedzīvotāju sastāvu — 6298 baltie un 9313 nēģeri, uzzīmējis apgabala karti, zem kuras lepni parakstījies: «Viljams Folkners, vienīgais īpašnieks un saimnieks.»

Viņam uz to ir pilnīgas tiesības — Joknepatofas apgabala un tā lietākās pilsētas Dželersonas iedzīvotāji ieņēmuši drošu vietu ne tikai Amerikas, bet arī pasaules literatūrā, par viņiem sarakstīts simtiem pētījumu, literatūrzinātnieki sastāda viņu radu rakstus, pēta viņu biogrāfijas, Holivuda uzņem par viņiem kinofilmas.

Joknepatofas un Džefersonas vēsture s.ikas ar romānu «Sartoriss», kas publicēts 1929. gadā. Par diviem pirmajiem romāniem — «Kareivja apbalvojums» un «Moskīti» Folkners ir izteicies, ka rakstījis tos «tāpat vien prieka pēc». Tieši šajā laikā Servuds Andersons viuain sacīja: «Jūs, Folkner, esat no laukiem. Viss, ko jūs pazīstat, ir mazais zeme3 gabaliņš tur, Misisipi, no kurienes jūs nākat. Patiešām, pieliek arī ar to.» Izrādījās, ka tas bijis labs padoms. «Sākot ar «Sartorisu»,» Folkners sacīja, «es atklāju, ka ir vērts rakstīt par šo dzimtās zemes gabaliņu pastmarkas lielumā, ka mana mūža nepietiks, lai izsmeltu šo tēmu.»

Folkners ir dziļi nacionāls, dziļi amerikānisks rakstnieks. Musu ga.isimta divdesmitajos gados jaunā Amerikas literatūra saistījās galvenokārt ar Sēnas krastiem, ar Parīzes kafejnīcām, kur toni noteica tādi modernisma pravieši kā Džoiss un Gertrūde Sfaina, Sie jaunie rakstnieki un dzejnieki rūpīgi atvairījās no sava laika Amerikas «nacionālās aprobežotības». Taču Folkners spītīgi turējās savas dzimtās Misisipi krastos. Tā nav nejaušība, ka, atbildot uz jautājumu, no kā sākas viņa literārie raduraksti, Folkners ir nosaucis Marku Tvenu, kuru viņš pamatoti uzskatīja par pirmo īsto Amerikas rakstnieku. Amerikāņu rakstniekus līdz Markam Tvenam Folkners dēvē par Eiropas kultūras paudējiem, apgalvojot, ka «tikai ar Tvenu un Voltu Vitmeau sākas savdabīga Amerikas kultūra».

Taču Folknera nacionālā savdabība nepavisam neizvērtās par nacionālu ierobežotību. Par saviem iemīļotajiem rakstniekiem, no kuriem viņš mācījies, Folkners nosauc Balzaku, Tolstoju, Dostojevski, Flobēru. Taču pats svarīgākais ir tas, ka viņa radītie cilvēku raksturi ir kļuvuši tuvi, interesanti un vajadzīgi visdažādāko zemju lasītājiem, kā tas parasti notiek ar ikviena īsti izcila rakstnieka darbiem.

Folkners guva panākumus tieši tad, kad sāka rakstīt par savu nacionālo un pat tikai vietējo vidi. Pats Folkners tā izsakās par savstarpējām attiecībām starp izmantoto dzīves materiālu un savas daiļrades vispārējo skanējumu: «Es centos runāt par cilvēkiem, izmantojot vienīgo instrumentu, kas man pieder.» Citreiz viņš izsakās tā: «Man nebija nodoma attēlot vēsturisku ainu, es tikai izmantoju piemērotus instrumentus, kas gadījās pa rokai. Es izmantoju to, ko vislabāk pazinu, tas ir, vietu, kur esmu dzimis un nodzīvojis lielāko daļu sava mūža. Apmēram tā kā namdaris, taisot žogu, izmanto āmuru, kas atrodas turpat līdzās.»

Par «instrumentiem», ar kuriem Folkners radīja savu Joknepatofas teiksmu, noderēja dzīve nelielajā Oksfordas pilsētiņā, Misisipi štatā, kur viņš bija uzaudzis, cilvēki, kurus viņš pazina kopš bērnības — bagāto plantatoru ģimeņu pēcteči, kuru senči bija cīnījušies dienvidnieku armijā pret Ziemeļiem, baltie fermeri, kas audzēja kokvilnu liesos zemes gabaliņos Oksfordas apkārtnē, nēģeri, kuri pavisam nesen, pēc Pilsoņu kara, bija atbrīvoti no verdzības. Par tādu instrumentu viņam noderēja visa Amerikas Dienvidu vēsture un viņa paša ģimenes vēsture — rakstnieka vecvectēvs pulkvedis Viljams Folkners tur bija leģendāra personība, viņš bija komandējis kavalērijas pulku dienvidnieku armijā, uzbūvējis pirmo dzelzceļa liniju tajā apvidū, viņa dzīve bija bagāta piedzīvojumiem un dueļiem, kuri beidzās ar to, ka viņu uz ielas nošāva viņa bijušais kompanjons, vēlāk konkurents; rakstnieka vectēvs bija bankas prezidents, arī savā ziņā ievērojams cilvēks. Un, beidzot, par tādu instrumentu noderēja viss, ko bija pieredzējis vieš pats, cilvēks, kas dzimis uz divdesmitā gadsimta sliekšņa, uzaudzis Amerikas jaunās tehniskās civilizācijas pasaulē.

Visus šos vēstures, apkārtējās vides, personiskās emocionālās pieredzes slāņus Folkners ir izmantojis, rakstot romānu «Sartoriss».

«Sartoriss» ir unikāls darbs. Unikāls tādā ziņā, ka, strādājot pie tā, rakstniekam it kā «uzausa gaisma» — kā uz burvja mājienu radās Džefersonas pilsēta un viss Joknepatofas apgabals, parādījās cilvēki, veselas ģimenes, nākamo romānu varoņi. Vēl vairāk, «Sartorisā» jau iezīmējās iedīgļi daudziem romāniem un stāstiem, kuriem bija lemts izveidot Joknepatofas teiksmu. Bet pats galvenais — šajā romānā jau! lielākā vai mazākā mērā noskaidrojās sociālo un ētisko problēmu loks, kuram tiks veltīta visa rakstnieka daiļrade.

Folkneru kā mākslinieku vispirmā kārtā interesēja cilvēks un tā savstarpējie sakari ar sabiedrību, kā viņš pats ir izteicies: «… cilvēks konfliktā pats ar sevi, ar citiem cilvēkiem, ar savu laiku, ar vietu, kur viņš dzīvo,» — interesēja cilvēka garīgās īpašības, morālās vērtības, ar kādām viņš apveltīts vai vismaz vajadzētu būt apveltītam. Var, protams, apgalvot, ka šī formula ir pārāk vispārīga un piemērojama jebkuram dažādu laiku un dažādu zemju lielam rakstniekam. Tad jāpapūlas izanalizēt šās formulas konkrētais saturs saistībā ar Folknera darbiem un dzīves materiālu, kas ir viņa daiļrades pamatā.

Viens no visbiežāk sastopamiem tēliem Folknera darbos ir jauns cilvēks tajā vecumā, kad viņš kļūst par vīrieti, tajā mūža posmā, kad viņa bērnišķīgie priekšstati par dzīvi nonāk nežēlīgā sadursmē ar apkārtējās pasaules realitāti. Šī tēma pasaules literatūrā nav jauna. Taču Folkners tajā ir atradis savu skanējumu, izmantojot Amerikas Dienvidu īpašos apstākļus un pie tam nezaudējot problēmas universālo raksturu.

Folknera jaunie varoņi nāk no agrāk bagāto plantatoru aristokrātu ģimenēm: Sartorisiem, Kompsoniem, Makāsliniem, de Speiniem, Melisoniem. Viņu priekšteči XIX gadsimta sākumā ieradās Misisipi pirmatnīgajās zemēs, .kas piederēja čikeso indiāņiem, iekopa plašas plantācijas, iegādājās vergus nēģerus un nodibināja tur dzīves veidu, kaļ daudzējādā ziņā atgādināja seno Amerikas Dienvidu vergturu štatu lielo plantatoru dzīves veidu. Tie bija drosmīgi, ar iniciatīvas spējām apveltīti cilvēki, kam visi līdzekļi labi sava mērķa sasniegšanai. Viqi dedzīgi cīnījās Pilsoņu karā starp Ziemeļiem un Dienvidiem, taču ciot<i sakāvi. Ar to arī beidzās viņu ekonomiskā labklājība.

Viņu pēcnācēji saņēma mantojumā krāšņas leģendas par to, cik pasakaini skaisti dzīvojuši viņu senči pirms Pilsoņu kara, kad visi šo ģimeņu vīrieši bijuši drošsirdīgi un galanti bruņinieki un visas sievietes nevainojami kārtīgas un uzticīgas skaistules, kad kungi izturējušies pret saviem vergiem ar tēvišķīgu gādību un vergi atmaksājuši viņiem ar uzticību un mīlestību; leģendas par senču neprātīgo drosmi kara gados, par viņu bruņniecisko izturēšanos pret pretinieku. Sie nostāsti ar laiku, kā sacīts romānā «Sartoriss», «kļuva arvien krāšņāki un bagātāki, līdzīgi vīnam iegūdami cildenu aromātu». Leģendārā pagātne vispilnīgāk un spilgtāk izpaužas pulkveža Džona Sartorisa tēli, kuru sastopam ne tikai romānā «Sartoriss», bet arī vairākos citos Folknera darbos un kuram Folkners piešķīris daudzas sava vectēva biogrāfijas iezīmes.

Leģenda ir tik spēcīga un dzīvīga, pagātnes vara tik liela, ka, attēlojot romānā «Sartoriss» notikumus pēc pirmā pasaules kara beiga-n, kad ir pagājis ap pusgadsimts kopš pulkveža Džona Sartorisa nāves, Folkners raksta par viņu kā par «lielmanīgu ēnu, kas valdīja pār raaju un tās dzīvi, un pār visu apvidu, kuram cauri gāja viņa bilvētais dzelzceļš».

Pēctečiem mantojumā palika arī priekšstati par zināmu morāles kodeksu, kas it kā valdījis Dienvidos pirms kara.

Folkners pats piederēja pie šiem pēctečiem, pie dienvidnieku j?>M nās paaudzes, kas uzaugusi jau XX gadsimtā. Un viņa attieksme pie pagātni bija divējāda. Viņš nespēja atteikties no skaistās leģendai par Dienvidiem pirms Pilsoņu kara kā par pazaudēto paradīzi, viņš pats bija uzaudzis šajā atmosfērā, uzsūcis to, tā bija kļuvusi par vioa garīgā «es» daļu. Folkners ir vairākkārt apgalvojis, ka nav cilvēka, kurš būtu tikai viņš pats, Folkneram cilvēks vienmēr ir visas viņa pagātnes summa, pagātne pastāv tagadnē, tāpēc ka ikvienam cilvēkam viņa senči, viņa izcelšanās vienmēr paliek viņa paša neatņemama sastāvdaļa. Tomēr kā liels mākslinieks, reālists, Folkners nevarēja neredzēt, kāds nomācošs spēks piemīt šat leģendai par pagātni kā par pazaudēto paradīzi, nespēja vienaldzīgi noraudzīties, cik postoši pagātnes vara ietekmē cilvēka personību.

Tāpēc Folknera darbos sastopam gan pašu leģendu par skaisto pagātni, gan kritisku tās izpēti. Sajā ziņā interesants ir Pilsoņu karam veltītais romāns «Neuzvarētie» (1938), kur galvenais varonis vēl arvien iT tas pats pulkvedis Džons Sartoriss. Romāns īstenībā ir vesels stāstu cikls, ko vieno kopīgs varonis un stāstītājs — pulkveža Sartorisa dēls Bejards (romānā «Sartoriss» — vecais Bejards, bankas prezidents). Dažādas Pilsoņu kara un pulkveža Sartorisa biogrāfijas epizodes skatītas pusaudža B;;;arda acīm, stāstītājs aug līdz ar katru jaunu stāstu, un pēdējo stāstu — «Verbenu smarža» rakstījis jau divdesmit četrus gadus vecs cilvēks, 7 i ka ari šeit īstenībā tiek pētīta zēna augšanas un nobriešanas problēma.

Pirmajos šās grāmatas stāstos zēns Bejards skata Pilsoņu karu kā lielisku izrādi, kur tiek demonstrēta dienvidnieku drosme un galantums, un savu tēvu nešaubīdamies uzlūko par teiksmu varoni. Bet divdesmit četrus gadus vecais Bejards jau redz tēvā «valdonīgas un rupjas diktatora tieksmes un cenšanos apspiest». Viņš redz tēva acīs «to caurspīdīgo plēvīti, kāda ir gaļēdāju dzīvnieku acīs… kādu viņš kādreiz bija redzējis acīs cilvēkiem, kuri nogalinājuši pārāk daudz, nogalinājuši tik daudz cilvēku, ka līdz mūža beigām viņi nekad nebūs vientulīgi». Un Bejards noliedz pirmskara Dienvidu morāles kodeksu un atsakās atriebt tēva noslepkavošanu, uzskatīdams, ka tēvs pats novedis savu sāncensi Redmondu līdz noziegumam.

Tā notiek leģendas kritiska pārvērtēšana.

Romānā «Neuzvarētie», starp citu, ne pašā labākajā, mākslinieciski pilnīgākajā Folknera darbā, rakstnieku stipri valdzina pulkveža Sartorisa tēls un atmiņas par vectēvu, bet romānā «Absalom, Absaloml» (1936) daudz dziļāk, nesaudzīgāk un mākslinieciski pārliecinošāk izpētīta leģenda par Dienvidu «slaveno» pagātni.

Romāna centrā ir Tomass Satpens, patiešām titānisks tēls, kura celšanās un krišanas stāstā saklausāmas antīko traģēdiju un Šekspīra kaislību atskaņas. Kopš pašas bērnības, kad viņu — nabadzīga nomnieka dēlu padzen no bagāta plantatora mājas parādes durvīm, viņu pārņēmusi viena vienīga vēlēšanās — kļūt par lādas plantācijas īpašnieku, uzcelt tādu pašu savrupmāju un audzināt dēlus, kas mantotu viņa bagātību un vārdu, radīt dinastiju un tā atstāt savas pēdas nākotnē. Tomass Satpens, cilvēks ar stipru gribu, nežēlīgs, neizvēlīgs līdzekļu ziņā, it kā sasniedz savu mērķi. Taču viss, ko viņš sasniedzis, iet bojā it kā pēc likteņa lēmuma. Un par iemeslu tara ir ne tikai Dienvidu sakāve Pilsoņu karā, pēc kuras sabrūk Satpena labklājība. Folkners atkāj ari dziļākas saknes — tās slēpjas Dienvidu rasu aizspriedumos un pašā Satpenā, kas atsakās no sava pirmā dēla, uzzinājis, ka tā mātes dzīslās rit mazliet nēģeru asiņu. Šīs saknes ir arī noziegumos pret cilvēka morāli, kurus pastrādājis Satpens vergturis. Atmaksa nāk, kad noliegtais Tomasa Satpena dēls no pirmās laulības grib precēt sava tēva meitu no otrās laulības un otrs dēls, Henrijs Satpens, kurš bijis viņa tuvākais draugs, nogalina viņu, lai novērstu māsas laulības ar cilvēku, kurā rit nēģeru asinis, un pats nozūd. Tā pienāk gals visiem Satpena centieniem — karā viņš pazaudē visu savu bagātību un paša vainas dēļ zaudē dēlus un līdz ar tiem sapni par Satpenu dinastiju. Pašu Tomasu Satpenu nogalina baltais fermeris, kura mazmeitu viņš pavedis, cerēdams, ka ta dzemdēs viņam dēlu.

Tādi Folknera varoņi kā pulkvedis Džons Sartoriss, Tomass Satpens un viņiem līdzīgie piederēja XIX gadsimtam, leģendai par pirmskara Dienvidu «slaveno» pagātni. Tās bija monolītas, ar spēcīgām kaislībām apveltītas personības. Patiešām traģiski ir Folknera varoņi no jaunākas paaudzes, kas uzauguši jau XX gadsimtā. Par šī jaunā, mehanizētā gadsimta simbolu kļūst automobilis, kas valdonīgi ielaužas Džefersonas ielās un viegli iekaro tās, par spīti visiem aizliegumiem, visām pūlēm saglab.it tur veco, pierasto dzīves ritmu. Starp citu, stāstu par automobiļa parādīšanos Džefersonā Folkners ir izmantojis dažādos variantos daudzos darbos, sākot ar «Sartorisu» un beidzot ar savu pēdējo romānu — «Laupītāji» (1962).

Dienvidnieku jaunās paaudzes — XX gadsimta cilvēku traģēdija slēpjas tajā apstāklī, ka viņi kļūst par upuriem sadursmei starp leģendu par skaisto pagātni un savu dzīves īstenību. Šī sadursme viņus kropļo un pazudina. Uzauguši atmosfērā, kas piesātināta ar stāstiem par viņu ģimeņu varoņdarbiem pagātnē, par vecvectēvu varoņdarbiem Pilsoņu kara laikā, uzsūkuši no šiem stāstiem pirmskara Dienvidu morālā kodeksa normas, viņi, izrādījās, bija nevarīgi un bezspēcīgi, kad savas nobriešanas periodā sadūrās ar dzīves īstenību. Tad noskaidrojās, ka morālās kategorijas, kas bija tik lielā cieņā sabiedrībā, kur valdīja pulk vedis Sartoriss un viņam līdzīgie, ir pilnīgi zaudējušas vērtību, tās ii pārejošas un nevienam nav vajadzīgas.

Vēl vairāk, Sartorisu, Kompsonu — dinastiju un bagātību radītāju, kara varoņu, spēcīgu personību, cilvēku, kas pratuši īstenot dzīvē savus sapņus, — pēcteči apzinās vai dažos gadījumos neskaidri nojauš, ka paši kļuvuši sīki, ka viņiem nav pa spēkam augstie morālie standarti, kas it kā pastāvējuši viņu senču sabiedrībā. Šie pēcteči ir parādīti kā cilvēki ar vāju gribu, svārstīgi, reizēm kā sapņotāji, kns darbus aizstāj ar vārdiem un iedziļinās slimīgā pašanalīzē kā cilvēki, kuriem piemīt daudz un dažādi kompleksi.

Šīs paaudzes pārstāvju galeriju atklāj romāna «Sartoriss» varonis Bejards Sartoriss, vecā Bejarda mazdēls un pulkveža Džona Sartorisa mazmazdēls. Romāna «Sartoriss» pamattēma ir stāsts par Bejarda dzīvi pēc atgriešanās no kara, kur viņš dienēja aviācijā kopā ar brāli Džonu, kurš gāja bojā viņa acu priekšā.

Šeit noderēs tāds salīdzinājums. Apmēram vienā laikā ar «Sartorisu» iznāca tādi romāni kā Hemingveja «Ardievas ieročiem», Remarka «Rietumu frontē bez pārmaiņām», Oldingtona «Varoņa nāve», kuri tūdaļ kjuva pazīstami visā pasaulē. Šos romānus bija uzrakstījuši jauni rakstnieki no dažādām zemēm, bet viņus visus vienoja kopīgs biogrāfijas vilciens — viņi visi bija piedalījušies pirmajā pasaules karā. Un viņu romānos izskanēja sāpju un satricinājuma kliedziens visa tn dēļ, ko nācies pieredzēt un pārdzīvot šai rakstnieku paaudzei, kuri jau 7.ēna gados nokļuvuši kara asinspirtī. Ar Folknera romānu «Sartorisi» tā nenotika. Vismaz — un varbūt rakstniekam arī nebija tāda nolūka — Folknera romānā neizskanēja kaismīgais kara atmaskojums, kas raksturīgs iepriekš minētajiem romāniem.

Folknera varoni, jauno Bejardu, nesatrauc šā vispasaules slaktiņa izcelšanās iemesli, viņam nesāp miljoniem laikabiedru bezjēdzīgā bojāeja. Viņam karš koncentrējas vienā vienīgā momentā — brāļa Džona bojāejā. Protams, tas pieklusina romāna «Sartoriss» sociālo skanējumu, atvedinot visu problēmu uz vienu atsevišķu gadījumu. Taču jaunajam rakstniekam šis atsevišķais gadījums bija kaut kā īpaši svarīgs.

Jaunais Bejards visu laiku tīši meklē bīstamas situācijas, it kā grib pārbaudīt sevi nāves briesmās — viņa traģēdija ir apziņa, ka viņš nav spējis līdzināties saviem bezgala drosmīgajiem senčiem, — sirds dziļumos viņš baidās no nāves. Pats Folkners ir izteicies par šo pretrunu: «Manuprāt, dzīvs palikušais ir ne tikai pārcietis psiholoģisku traumu, zaudējot dvīņubrāli, viņam turklāt vēl vajadzēja iegalvot sev: labākais no mums ir gājis bojā. Un viņam vairs negribējās dzīvot.» Citiem vārdiem, izrādās, ka pagātnes morālais mantojums jaunajam Bejardam

Ir pārāk smaga nasta, kuru viņam, kaut ar! ārēji drosmīgam, nav pa spēkam nest. Tāpēc viņš tā tiecas pēc pašiznīcināšanās.

Cits Folknera varoņu variants romānā «Sartoriss» ir Horess Benbovs, cilvēks, kas no īstenības slēpjas grāmatu gudrību čaulā, fantastiskā poētisko tēlu pasaulē. Viņa atteikšanos no senču vīrišķības simbolizē viņa gatavība, labāk sakot, tiekšanās pakļauties sievietēm — sākumā māsai, vēlāk mīļākajai —, pakļauties viņu gribai, atbrīvoties no nepieciešamības pašam izlemt.

Šo jauno varoņu kategoriju sarežģītākā variantā turpina Kventins Kompsons romānā «Troksnis un niknums» (1929). Viņa bailes no īstenības, paniskās pūles izbēgt no tās kļūst jau patoloģiskas. Viņš ienīst laiku, tāpēc ka tas nepielūdzami iet uz priekšu, viņš negrib kļūt pieaudzis cilvēks, viņš labprāt vēlētos paslēpties bērnības emociju drošībā, kur neielaužas «trokšņainās, rupjās pasaules» īstenība, kur viua mazās pasaulītes centrs ir mīļā māsa Kedija. Šī Kventina ilūziju pasaulīte nepielūdzami grūst, pieaugot Kedijal, vienīgajam veselajam cilvēkam Kompsonu ģimenē, kas pamazām deģenerējas, — Kedija spēj mīlēt un ziedot sevi tam, ko mīl. Kventina cīņa ar dzīves īstenību sasniedz kulmināciju, kad Kedija zaudē nevainību un pēc tam apprecas bez mīlestības. Sabrūk tradicionālie priekšstati par pagātnes morāles kodeksu, šis kāršu namiņš, kurā Kventins pūlējies paslēpties no laika rituma, un sagrūstot aprok Kventina cerību paglābties no īstenības, saglabāt sev Kediju kā bezrūpīgas bērnības un mīlestības simbolu. Un Kventinam atliek viena vienīga iespēja gūt mieru un nekustibu, neatkarību no aizritošā laika — tā ir nāve.

Tēlodams savus jaunos varoņus, Folkners atkal un atkal kā vienu no viņu emocionālās nenoturibas iemesliem uzsver viņu atsvešināšanos no dzīves, no dabas, atsvešināšanos, ko nes sev līdzi XX gadsimts. Šī tēma līdz ar daudzām citām ietverta arī romānā «Sartoriss». Atcerēsimies kaut vai to, ka jaunais Bejards ir mierā pats ar sevi tikai tajā īsajā laika posmā, kad viņš strādā fermā. Apliecinājums šai domai ir ari Makalumu ģimenes apraksts — viņi dzīvo mežos patriarhālu, bezrūpīgu dzīvi, ko nav traucējis pat pirmais pasaules karš. Domu, ka cilvēkam nepieciešama saskarsme ar dabu, turpina arī krāšņie medību ainu apraksti.

Visā pilnībā šī tēma atklājas stāstā «Lācis» (1942) — tur lieliski, dziļi izjusti attēlots mežs, medību rituāls, cilvēka dvēseles stāvokiis saskarsmē ar dabu, tur šī tēma jau sasniedz filozofiska vispārinājuma līmeni. Folkners pats par «Lāci» ir izteicies tā: «Tas ir simbolisks stāsts. Tur ir runa ne tikai par zēnu, bet par ikvienu cilvēcisku būtni, kas aug, lai sacenstos ar zemi, ar pasauli. Ar lāci parādīts nevis ļaunums, bet novecošanas process… No šā lāča zēns mācās pazīt nevis lāčus, bet pasauli, cilvēku. Viņš iepazīst vīrišķību, žēlumu, atbildību.»

Folkners ar rūgtumu raksta par to, kā Iet bojā daba no mūsdienu mehanizētās civilizācijas spiediena. Stāsta «Lācis» sākumā zēlis skata mežu varenu un mūžīgu, viņam šķiet, ka mežs nevar nevienam piederēt, tas nav pērkams, bet stāsta pēdējās lappusēs viņš, jau pieaudzis cilvēks, ar skumjām redz, kā mežrūpniecības sabiedrības izcērt viņam dārgos meža biezokņus, kur viņš kādreiz gājis medībās, kur kopīb.ī ar dabu kļuvis vīrišķīgs. «Šoreiz vilciens it kā nesa cirvim nolemtajā mežā nojausmu par iznīcību.»

Šīs Folknera skumjas par neskartās dabas iznīcināšanu bija par iemeslu tam, ka daži amerikāņu kritiķi sāka dēvēt viou par rakstnieku, kas aicinot no civilizācijas atgriezties pie dabas. Folkners uz to atbildēja: «Es neatbalstu atgriešanās ideju. Tiklīdz progress apstāsies, tam būs beigas. Progresam jābūt, un mums jānes līdzi visa savu klū<lu, savu maldu mēslaine. Mums jāvērš par labu savi maldi, taču nevajag atgriezties idilliskajos apstākjos, kuros, kā mums šķiet, mēs esam bijuši laimīgi, brīvi no nemiera un grēka. Mums jānes sevī šis nemiers un grēks un savā virzībā uz priekšu jācenšas laboties. Mums nav iespējams atgriezties pie noteikumiem, ka nebūs ne karu, ne bumbu. Mums jāpieņem šī bumba un kaut kas ar to jādara, jāiznīcina šī bumba, jānovērš karš, tomēr nav jāatgriežas pie stāvokja, kas bija pirms kara, tāpēc ka laiks ir virzības daļa, tā ka mēs agri vai vēlu atkal nonāksim pie bumbas un atkal iziesim cauri visam šim etapam.»

Šeit rima nav tikai par to, ka mūsdienu civilizācija iznīcina pirmafnigo dabu. Šajos vārdos izteikta Folknera attieksme pret ļoti svarīgām gadsimta filozofiskajām un sociālajām problēmām, problēmām, kas nevar nesatraukt ikvienu domājošu rakstnieku, ja viņš apzinās ari savu atbildību par cilvēces likteni.

Analizējot sava laika amerikāņu sabiedrību, Folkners redz, ka šī sabiedrība dara cilvēku nehumānu, iznīcina cilvēka vienkāršās un tai pašā laikā bezgala vērtīgās īpašības — labsirdību, drosmi, godīgumu, izturību. Veikalnieku gars, kas valda XX gadsimta Amerikā, aizstāj visas šās īstās garīgās vērtības ar vienu vienīgu vērtību — naudu. Cilvēks ar savu īpašo, neatkārtojamo individualitāti pārvēršas par būtni bez gara, par kaut ko līdzīgu kases automātam. Šis cilvēks ir zaudējis savu dabisko, iejūtīgo attieksmi pret dzīvi, viņš nav spējīgs mīlēt, ciest.

Jau kādā no saviem pirmajiem romāniem — «Svētnīca» (1931) —, kurš sagādāja Folkneram skandalozu stāvu ar tajā attēloto cietsirdību, Folkners kā mūsdienu cilvēka tēlu parāda gangsteri Valbaci, cietsirdīgu, nežēlīgu cilvēku, kam trūkst jebkādu dabiski cilvēcisko jūtu — pat tādā pakāpē, ka autors attēlojis viņu impotentu. Taču ar visu to Folkners kategoriski iebilda pret Valbača tēla traktējumu kā simbolisku ļaunuma iemiesojumu. «Man viņš ir vēl viena' zudusi cilvēciska būtne,»

Folkners sacīja. «Viņš ir kļuvis par mūsdienu sabiedrības ļaunuma simbolu sagadīšanās pēc, taču es rakstu nevis par idejām, nevis par simboliem, bet par cilvēkiem.» Un, it kā apstiprinot šo tēzi, Folkners romāna pēdējā nodaļā raksta Valbača dzīves stāstu, parāda, kā bezjūtīgā, nežēlīgā sabiedrība viņu sakropļojusi, padarījusi tādu, kāds viņš ir — slepkava, kam svešas cilvēka izjūtas, kaislības, pieķeršanās, cilvēks automāts. Viss romāns «Svētnīca» izskan kā izmisuma, bezcerības kliedziens tuksnesī, ko dēvē par mūsdienu sabiedrību.

Folknera reālista tēloto tipisko mūsdienu sabiedrības «varoņu» kulminācija ir Flems Snoupss, kuru pirmoreiz piemin romānā «Sartoriss», — tā ir triloģijas «Ciemats» (1940), «Pilsēta» (1957) un «Savrupmāja» (1959) galvenā persona.

Tieši Flems Snoupss, cilvēks bez goda un sirdsapziņas, bez principiem un pārliecības, bez cilvēka jūtām un vājībām (Folkners arī viņu ir attēlojis impotentu), viltīgs, veikls blēdis, kas skaidri zina, ka vir>a apkārtējā pasaulē augstu tiek vērtēta tikai nauda un nekas cits, tieši Flems Snoupss atšķirībā no daudziem Folknera varoņiem — Gevinam Stīvensam līdzīgiem ideālistiem, kuri pūlas cīnīties pret Snoupsu un snoupsismu, — ir cilvēks, piemērots mūsdienu Amerikas sabiedrībai, tai garīgi tukšajai pasaulei, kurā cilvēciskas vērtības aizstātas ar veikalnieku garu un aukstu aprēķinu. Sīksti un neatlaidīgi kā blakts Flems Snoupss virzās arvien tuvāk nospraustajam mērķim — naudai, krāpj, zog, šantažē, velk sev lidzi savus radiniekus, kas noder viņa vajadzībām, pēc tam nesaudzīgi atbrīvojas no tiem, kad tie sāk traucēt, un galu galā panāk savu — kļūst par bankas prezidentu, cienījamu sabiedrības locekli, dzīvo savrupmājā, kas pirrns tam piederējusi aristokrātiskas ģimenes pēctecim de Speinam, un viņu nogalina radinieks Minks Snoupss, kuru viņš iesēdinājis cietumā.

Traģisma un izmisuma piesātināts ir ari ievērojamais Folknera romāns «Gaisma augustā» (1932). Šā romāna varonis Džo Krismess nezina, vai patiešām viņā rit nēģeru asinis, viņš nepieder ne pie baltajiem, ne pie nēģeriem, viņš atrodas ārpus sabiedrības, kurai nav daļaj gar personību, gar šās personības traģēdiju. Interese par viņu mostas tikai tad, kad viņš nogalina balto sievieti, ar kuru dzīvojis, un baltie sāk viņu tvarstīt, jo klīst baumas, ka viņā ritot nēģeru asinis. Šo tvarstīšanu, kas beidzas ar mežonīgi cietsirdīgu izrēķināšanos ar Džo Krismesu, vada Persijs Grimms, tipisks rasists, par kuru Folkners ir izteicies, ka tas ir lašists, «kas glābj balto rasi, nogalinot Krismesu. Es izdomāju viņu 1931. gadā. Kamēr Hitlers nebija parādījies avīzēs, es neapzinājos, ka esmu radījis nacistu agrāk nekā viņš.»

Tie nav tukši vārdi. Folkners asi izjuta, ka musdienu amerikāņu sabiedrības garīgais kūtrums un prakticisms, tikumisko vērtību noliegšana, aizspriedumu — galvenokārt rasu aizspriedumu žņaugi savā ziņā tuvina amerikāņu sabiedrību ar Hitlera tipa fašismu.

Taču jāatzīmē arī tas, ka Folkners, kurš visu mūžu uzsvērti stingri turējās sānis no jebkuras politikas, un, ja arī attēloja savos darbos Amerikas politiskos darbiniekus, tad tie bija tādi pretīgi uzpērkami tipi kā senators Klerenss Snoupss, tomēr ievēroja arī citas Amerikas iste nības tendences. Viens no pašiem pievilcīgākajiem viņa radītajiem tēliem ir Flema Snoupsa sievas meita Linda, kura aizņem tik lielu vietu romānā «Savrupmāja». Linda kopā ar vīru aizbrauc uz Spāniju cinīties pret fašismu un atgriežas no turienes kā komuniste. Folkneram, kā zināms, komunisms bija ļoti tāls, tāpēc jo raksturīgāk ir tas, ka viņš liek godīgajai bezkompromisu Lindai atrasties komunistu rindās.

Pētot cilvēka dehumanizācijas procesu mūsdienu buržuāziskajā sa biedrībā, Folkners parāda, ka personību nomāc aizspriedumu, dažnedažādu pseidomorālu noteikumu, reliģiozas svētulības žņaugi.

Vairākos darbos Folkners ļoti spēcīgi un mākslinieciski pārliecinoši atklāj reliģijas fanātisma varu, kas kropļo cilvēku. Romānā «Gaisma augustā», piemēram, Džo Krismesa dzīves stāstā liela vieta ierādīta aprakstam, kā bērna dvēseli kropļo reliģiozs fanātiķis, svēti pārliecināts», ka tieši viņš ikvienā solī pilda dieva gribu.

Tādas pašas važas, kas saista cilvēka dvēseli un apziņu, ir arī ģimenes tradīcijas, kuru varā atrodas daudzi jaunie Folknera varoui, aristokrātisko plantatoru ģimeņu atvases. Un nereti, kā tas ir gadījumā ar Kventinu Kompsonu romānā «Troksnis un niknums», šo važu smagums viņiem nav pa spēkam un viņi iet bojā.

Starp morāles kompleksiem, kas kropļo cilvēka personību, liela loma Amerikas Dienvidos uzaugušo un kopš agras bērnības turienes aizspriedumiem piesātināto Folknera balto varoņu dzīvē ir rasu problēmai. Folkneram, dzimtam dienvidniekam, šī problēma nepavisam nav vienkārša, viennozīmīga.

Folkners vairākkārt ir izteicies, ka nēģeru verdzība ir lāsts, kas nomāc Amerikas Dienvidus. Viņš lieliski izprata rasu problēmas būtību: «Tā ir ekonomiska problēma… Baltais cilvēks manā zemē baidās dot nēģeriem iespēju sociālai attīstībai, jo tad nēģeri vairs nestrādās par niecīgu atalgojumu un baltais saņems par savu kokvilnu mazāk naudas, tas ir viss. Turklāt, lai attaisnotu savas pozīcijas, viņi izmanto reliģiju, dažādas muļķības, līdzīgas tai, ka dievs radījis baltai cilvēku pilnīgāk izveidotu nekā melno. Taču īstais iemesls ir pavisam cits. Viņi tikai grib, lai melnie strādātu par mazāku maksu.»

Var skaidri izprast problēmas sociālo pusi, tomēr grūtības rodas tad, kad šī problēma saistīta ar aizspriedumiem un tradīcijām, kas pusotra vai divus gadsimtus ilgi pārgājušas no paaudzes uz paaudzi,

Baltais dienvidnieks kopš pirmajiem apzinīgajiem soļiem iepazīstas ar nesatricināmiem, jau ilgi pirms viņa dzimšanas pastāvošiem noteikumiem par attiecībām starp baltajiem un nēģeriem. Viņu parasti audzina aukle nēģeriete — pievilcīgu tādas aukles tēlu Folkners ir radījis romānā «Troksnis un niknums» —, viņa bērnības rotaļu biedri ir nēģeru bērni, tomēr baltais zēns zina, ka viņš ir kungs, bet nēģeri — zemākas būtnes, kuru uzdevums ir apkalpot baltos saimniekus, kaut arī formāli verdzība jau sen ir atcelta. Šīs tradīcijas, šādas audzināšanas spēks ir ļoti liels, pārvarēt to nav viegli pat cilvēkam, kurš ar prātu saprot, cik necilvēcīgs un netaisns ir tāds stāvoklis.

Tradicionāla pieeja rasu problēmai skaidri redzama romānā «Sartoriss». Folkners šeit attēlo balto un nēģeru attiecības tā, kā to prasīja Amerikas Dienvidu literatūrā izsenis nostiprinājušās tradicijas — baltie kungi ir labi, iecietīgi, viņi izturas pret nēģeriem, saviem kalpiem, kā pret nesaprātīgiem bērniem, un nēģeri uzņem savu pakļautības stāvokli kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Tradicionāla ii ari tā humoristiskā intonācija, ar kādu Folkners apraksta nēģerus, kā tas redzams, piemēram, vecā Saimona tēlā. Folkners gan attēlo «Sartorisā» arī Saimona dēlu Kespiju, kurš pirmā pasaules kara laikā amerikāņu armijas rindās bijis Eiropā un sarunās ar piederīgajiem apgalvo, ka pēc šā kara nēģeri vairs nebūšot ar mieru kalpot baltajiem cilvēkiem. Taču Kespija tēls romānā ir drīzāk komisks nekā nopietns, un Folkners parāda, ka Kespijs pēc visām šīm runām mierīgi atgriežas pie saviem pierastajiem kalpa pienākumiem Sartorisu mājā.

Taču, talantam attīstoties un nobriestot, Folkners sāka pievērsties rasu problēmai Dienvidos no pavisam citām pozīcijām. Jau romāna «Gaisma augustā» Folkners parāda, cik pretdabiska ir sabiedrība, kur Džo Krismess, kurā varbūt rit nēģeru asinis, kļūst par izstumto, kuru no sabiedrības norobežo nepārvarama rasu aizspriedumu barjera.

Skaidrāk un spilgtāk Folknera attieksme pret rasu problēmu izpaužas romāna «Pīšļu apgānītājs» (1948). īstenībā tas ir atkal jauns Folknera iemīļotās tēmas variants — zēna tapšana par vīrieti, apkārtējās īstenības atklāšanas un iepazīšanas process. Taču šoreiz galvenais jautājums, kas jāizšķir Čikam Melisonam, ir pats grūtākais Dienvidos uzaugušam baltajam zēnam — tas ir jautājums par balto un nēģeru savstarpējām attiecībām.

Pirmoreiz sastapies ar veco nēģeri Lūkasu Bīčemu, Ciks Melisons apjūk, jo Lūkass ir pilns cilvēka cieņas un neizturas tā, kā pieklātos nēģerim, bet viņš, Čiks, nespēj norādīt nēģerim tā īsto vietu. Ir iedragāts gadsimtiem vecais kodekss, kas nosaka attiecības starp balto un nēģeri: «Mums viņš jāpiespiež būt melnajam. Viņam jāatzīst, ka ir melnādainais. Tad varbūt mēs uzskatīsim viņu par to, par ko viņš, kā redzams, vēlas tikt uzskatīts.»

Čika dvēseles? mokas rada pretrunas starp viņa sirds balsi, ka3 sajūt nēģeri kā viņam līdzīgu būtni, un kopš bērnības iepotēto pārliecību, ka nēģeris ir zemāka būtne. Sīs abas koncepcijas nav savienojamas, un, ja taisnība ir sirds balsij, ja grūst pārliecība, ka baltais cilvēks ir pārāks par melno, tad visi rasu kodeksa noteikumi ir amorāli. Taču tradīciju spēks, audzināšana vēl ilgi liek zēnam mocīties, uzskatot, ka viņš degradējis «ne tikai savu vīrieša cieņu, bet ari visu savu rasi».

Ar laiku Cikam sāk likties, ka viņš ir atbrīvojies no šīm uzmācīgajām domām, no dvēseles mokām, taču īstenībā Lūkass kā cilvēks, kā personība ir dziji iespiedies viņa apziņā.

Kad Lūkasu apvaino baltā cilvēka slepkavībā un viņam draud Linča tiesa, Čika pirmais impulss ir — apseglot savu zirgu un bēgt no pilsētas, lai nekļūtu par šās briesmīgās izrēķināšanās aculiecinieku. Un šajā domā jau ir nodevības elements, neuzticība tradīcijām, rasu kodeksam. Tomēr taisnīguma instinkts zēnā ir spēcīgāks — viņš paliek pilsētā un nolemj palīdzēt Lūkasam, pierādīt, ka tas nav vainīgs. Redzot pūli, kas sapulcējies Laukumā, lai nolinčotu «bīstamo nēģeri», zēnu pārņem baismas. Ļaudis ir zaudējuši savu cilvēka seju, tie pārvēršas par automātiem, kas bezrūpīgi gatavojas pastrādāt briesmu darbu — pakārt nevainīgu cilvēku, apliet to ar benzīnu un sadedzināt tikai tāpēc, ka tam ir melna āda.

Un vēl baismāk kļūst Cikam, kad viņš redz, cik steidzīgi aizvācas no pilsētas linčotāju pūlis pēc tam, kad ar viņa palīdzību ir pieradīti, ka Lūkass nav vainīgs. Ja jau baltais nogalinājis balto, par to viņiem vairs nav daļas. Viņi norūpējušies nevis par to, lai noziegums tiktu taisnīgi sodīts, bet par to, lai nēģerus turētu grozos.

Satriektais Ciks ir gatavs atteikties no saviem līdzpilsoņiem, no senču garīgā mantojuma, no savas sabiedrības tradīcijām. Taču Folkneram pašam tāda atteikšanās nav pieņemama. Un viņš rāda, kā Ciks, jau gandrīz pieaudzis vīrietis, atjauno saiknes ar tradīcijām, ar sabiedrību, izstrādā savu nostāju pret Dienvidu problēmām, kas līdzīga paša Folknera nostājai. Folkners ir vairākkārt izteicis pārliecību, ka rasu diskriminācija Dienvidos jālikvidē pašiem dienvidniekiem un federālas valdības iejaukšanās tikai sarežģītu šo jautājumu. Apmēram tādas pašas idejas romānā pauž Cika tēvocis advokāts Gevins Stlvenss un arī Ciks pats.

Šajā politiski izvairīgajā nostājā atklājas zināma aprobežotība. Folkners saprata, cik sarežģīta un traģiska ir rasu problēma mūsdienu Amerikas Dienvidos, taču neredzēja reālas iespējas to atrisināt. Kad viņam reiz jautāja, vai viņš mīl Dienvidus, Folkners atbildēja: «Mīlu un ienīstu, Dažas turienes parādības man vispār nav pieņemamas, bet er, tur esmu dzimis, tur ir manas mājas.» Tā viņš mūžam palika ša? emocionālās formulas gūstā. Tādas pretrunas raksturīgas visai Folknera daiļradei.

Grūti izvēlēties no Folknera romāniem, garajiem un īsajiem stāstiem tādus, kas, sakopoti vienā sējumā, dotu pašu pilnīgāko priekšstatu par viņa daiļradi. Gandrīz visi viņa darbi ir ļoti cieši saistīti savā starpā, un ikkurš pievieno savas krāsas, savus rakstura vilcienus viņa varoņiem, kas pāriet no romāna uz romānu, atklāj jaunas cilvēcisko un sabiedrisko problēmu šķautnes. Tomēr var uzskatīt, ka šajā sējumā uzņemtie darbi dod priekšstatu par Folknera daiļrades pamatievirzēm, galvenajām tēmām un varoņiem. Ar romānu «Sartoriss» iesākas Joknepatofas teiksma, un bez tā grūti saprast šā cikla turpmākos romānus un stāstus; poētiskais un dziļi humānais stāsts «Lācis» pelnīti tiek uzskatīts par vienu no augstākajiem sasniegumiem Folknera prozā; un romāns «Pīšļu apgānītājs» ir interesants kā Folknera mēģinājums psiholoģiskā aspektā pētīt rasu problēmu Dienvidos.

Folknera proza izceļas — pat XX gadsimta literatūrā — ar savu sarežģītību, ar savu dziļo psiholoģismu. Folkneram parasti pārmeta, ka viņa stils pārāk apgrūtina lasīšanu. Patiešam, lasīt viņa darbus nepavisam nav izprieca, drīzāk tas ir darbs, spraigs prāta darbs. Pats Folkners tā izskaidroja sava stila īpatnības: «Katrs zina, ka viņu gaida nāve, ka atlicis samērā maz laika sava darba paveikšanai, un es pūlos pavākt visu cilvēka sirds stāstu, ja tā var izteikties, uz savas spalvas smailes. Turklāt manā uztverē nav cilvēka, kurš būtu tikai viņš pats, cilvēks ir pagātnes summa. īstenībā nav tāda jēdziena «bija», tāpēc ka pagātne pastāv tagadnē. Tā ir daļa no ikviena vīrieša, ikvienas sievietes, ikviena momenta. Cilvēka senči, viņa izcelšanās ir viņa sastāvdaļa jebkurā mirklī. Tāpēc cilvēks, stāstījuma tēls jebkurā darbības mirklī, ir ne tikai viņš pats, viņā apkopots viss, kas viņu veidojis, un garā frāze ir mēģinājums ietvert darbības momentā viņa pagātni un varbūt arī nākotni.»

Šī laika koncepcija jāpatur prātā, lasot Folknera darbus. Viņš patiešām bieži grauj laika secību, sajaucot pagātni ar tagadni, un tas dod viņam iespēju parādīt pagātnes iedarbību uz tagadni, šo paņēmienu viegli pavērot romānā «Sartoriss». Jaunā Bejarda dzīves stāsts, atgriešanās no kara, neilgā uzturēšanās Džefersonā un bojāeja — ja izstāstītu tikai to vien, nesaistot ar daudzām epizodēm par viņa ģimenes pagātni, par visa apgabala pagātni, būtu mazsvarīgs un nepārliecinošs. Tieši tur slēpjas Folknera meistarība, ka, sajaucot pagātni ar tagadni, viņš paplašina tagadnē notiekošā nozīmi. Tā bieži vien viņa darbos kādas atsevišķas ģimenes dzīves stāsts pārvēršas par vispārinātu Dienvidu vēsturi, tiek izsekota vesela rinda morālu noziegumu, par kuriem vainas apziņa gulstas uz mūsdienu paaudzes pleciem.

Folknera stilam raksturīgs vēl viens paņēmiens. Parasti viņa romānos nav vienota sižeta, ka3 pakāpeniski attīstās. Apkārt centrālajam sižetam parasti ir daudz blakus sižetu, atsevišķu noveļu, stāstījum i kas it kā tikai netieši saistās ar īsto darbību. Raksturīgi, ka dau'iv Folknera romānu fragmenti sākumā ir publicēti kā patstāvīgi stā*!i Tāds daudzplānainums piešķir darbam noteiktu polifonisku skanējumu, vieni stāsti papildina citus, dažreiz kontrastē ar tiem, un galu galā rodas gluži kā cilvēka dzīves simfonija.

Folkneram iemīļots paņēmiens ir arī citas personas stāsts. Dažreta viņš pat izmanto nevis vienu, bet daudzus stāstītājus. Autora šķietam-» atraušanās no vēstījuma izraisa lasītājā noteiktu psiholoģisku efektu. Trūkst autora stāstījuma ar skaidriem, autora dotiem notikumu un cilvēku vērtējumiem, un lasītājs iepazīstas ar notikumiem un ļaudim kādu citu personu uztverē. Un tāpēc mēs uzzinām ne tikai un ne tik daudz par notikumu, cik daudz par to, kā to uztvēris viens vai otrs stāsta varonis. Tas dod rakstniekam iespēju dziļāk atklāt dažādu savu varoņu iekšējo pasauli. Vēl vairāk, tā kā lasītājs nesaņem gatavus autora spriedumus, viņš gribot negribot iesaistās patiesības meklēšanā, ne tikai uzminot sižeta noslēpumus, ar kuriem Folkners bagātīgi piesātina savus romānus, bet arī atminot cilvēka dvēseles noslēpumus. Citiem vārdiem, Folkners iesaista lasītāju filozofisko pārdomu procesā, liek viņam ne tikai uztvert piedāvāto sižetu, bet ari aktīvi spriest pašam par autora ierosinātajiem jautājumiem.

Par Folkneru un viņa vietu Amerikas un pasaules literatūrā daudz strīdas. Padomju literatūrzinātnes pats senākais viedoklis, kas tagad jau pamazām paliek pagātnē, nešaubīgi pieskaita Folkneru pie modernistiem, izceļot priekšplānā tās viņa daiļrades puses, kas patiešām zināmā mērā dod pamatu tādiem apgalvojumiem. Tas ir sarežģīts jautājums, kuru nav iespējams vispusīgi aplūkot īsā ievadrakstā. Tomēr nepieciešami kaut vai īsumā izsacīt šeit uzskatus par šo problēmu.

Kas ļauj pieskaitīt Folkneru modernisma virzienam literatūrā? Protams, galvenokārt viņa stila sarežģītība, var pat sacīt. — izsmalcinātība. Taču vairumam modernistu stila sarežģītība ir pašmērķis, bezjēdzīga vārdu spēle, bet Folkners, kā jau iepriekš minēts, eksperimentē, cenšas paplašināt līdzekļu arsenālu, kas Jauj dziļāk ielūkoties cilvēka dvēselē, cenšas bagātināt XIX gadsimta reālismu ar jaunām iespējām.

Ir vēl cita Folknera daiļrades puse, kas zināmā mērā tuvina viņu modernismam — pašu nežēlīgāko, pašu tumšāko cilvēka dvēseles izpausmju attēlojums, tas aizņem daudz vietas viņa romānos. Taču modernisms ir antihumāns pēc būtības, tiecas pazemot cilvēku, parādīt tam paša zemiskumu un niecību, bet Folkners sprauž sev citādus mērķus, kas viņu tuvina Dostojevskim.

Folkners vienmēr ir pūlējies darīt cilvēku labāku, tīrāku, un tur ii viņa daiļrades pievilcība. Kad viņam jautāja, kāpēc viņa varoņiem jābūt tik kropliem vai nolādētiem (runājot galvenokārt par romāniem «Svētnīca» un «Pīšļu apgānītājs»), viņš sacīja: «Iemesls ir vienkāršs. Es tā mīlu savu zemi, ka man gribētos novērst tās trūkumus, un manas spējas, mans aicinājums paver man vienīgo ceļu: kaunināt to, kritizēt, pūlēties parādīt starpību starp to, kas tajā ir slikts un kas labs, ar nelietības piemēriem un pilnvērtiguma, lepnuma un godīguma piemēriem atgādināt cilvēkiem, kuri piedod nelietības, ka zemē ir bijuši slavas laiki, ka viņi kā tauta, viņu tēvi, vectēvi ir veikuši lieliskus, varenus darbus. Rakstīt tikai par labo savā zemē — tas nozīmē nenovērst ļauno. Man jāstāsta ļaudīm par slikto, lai viņi krietni saniknotos vai nokaunētos — un varētu to novērst.»

Un ne velti uz jautājumu, pie kuras literārās skolas viņš sevi pieskaita, Folkners ir atbildējis: «Es teiktu tā — un ceru, ka tas ir tiesa: vienīgā skola, pie kuras es piederu, pie kuras gribu piederēt, ir humānistu skola.»

Ar visām Folknera daiļrades pretrunām viņa dziļais humānisms šķir viņu no modernisma, ierindo viņu starp tiem pasaules un Amerikas literatūras pārstāvjiem, kas raksta cilvēkiem, cilvēku labad, labākas nākotnes vārdā. Tur Folkners saskatīja savu dzīves uzdevumu, savu rakstnieka pienākumu.

Pazīstamajā runā, saņemot Nobela prēmiju, Folkners tā Izteicās par rakstnieka pienākumu un atbildību: «Es atsakos ticēt cilvēka deģenerācijai … Es ticu, ka cilvēks ne tikai izcietīs, bet arī uzvarēs… Rakstnieka, dzejnieka pienākums ir rakstīt par to. Rakstnieka goda pienākums ir palīdzēt cilvēkam pārciest visas grūtības, pacilājot viņa garu, stāstot viņam par vīrišķību, godu, lepnumu, līdzjūtību, žēlumu, upuriem — par visu, kas sagādāja viņam slavu pagātnē. Dzejnieka vārdam nav jābūt tikai vienkāršam cilvēka dzīves notikumu uzskaitījumam, tam jābūt drošam balstam, kas palīdzētu cilvēkam izturēt un uzvarēt.»

Šķiet, ka Folknera daiļrade ir cienīgs šo cēlo ideju īstenojums.

D. Gribanovs

HB 2220 Viljams Folkners

IZLASE

Redaktore L. Rambeka. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore D. Reigase. Korektore B. Vārpa. Nodota salikšanai 26.03.79. Parakstīta iespiešanai 19.07.79. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs •Ns J. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 30,24 uzsk. iespiedi.; 33,17 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pašūt. Ne 813-D. Cena 3 rbj. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Riga, Padomju bulv. 24. Izdevn.

464/30007/D-740. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Folkners V.

Fo 260 Izlase. Sartoriss: Romāns; Lācis: Stāsts; Pīšļu apgānītājs: Romāns / Sast. J. Palijevska; No angļu vai. tulk. I. Veide, V. Vikane; B. Gribanova pēcv.; II. V. Ozoliņš. — R.: Liesma, 1979. 574 lpp., il.

Content

Folkners Viljams Pīšļu apgānītājs

VILJAMA FOLKNERA PASAULE