Golsverzijs Džons

Ābele ziedonī

DŽ.GOLSVERZIJS

ĀBELE ZIEDONĪ

.

DEVONIETIS

Tīrelī 20. jūlijā

Šeit ir klusi, pareizāk — snaudulīgi, jo lauku mājās nekad nemēdz būt īsti klusi; turklāt jūra no šejienes ir tikai kādu ceturtdaļjūdzi, un, kad laiks vējains, tad krākoņa atveļas līdz pat kalnu ielejai; izklaidēšanos meklēdams, cilvēks var aizstaigāt četras jūdzes līdz Briksemai vai piecas līdz Kingsvīrai, un arī tad viņš neko lielu negūs. Ferma atrodas gandrīz kalna galotnē, nogāzes pusē aizvēja muldā, gluži kā liekšķerē, un aiz tās pa nogāzi augšup stiepjas lauki, bet lejup — plaša kāpu josla. Rodas iespaids, ka no šejienes iespējams tālu redzēt, taču šī sajūta ir maldīga, par ko drīz var pārliecināties, kādu gabalu nostaigājot. Šeit ir vistipiskākā Devonšīras ainava — pauguri, ieplakas, dzīvžogiem noaudzēti zemes valnīši ap laukiem, takas, kas ved krauji lejup, gluži kā zemes klēpī, vai rāpjas stāvus augšup, kā gar namu sienu. Birztalas, druvas un sīki strauti, kur vien tiem vieta izspraukties; bet kāpas krauju piekājē, irbulenēm un papardēm apaugušas, ir pirmatnēji mežonīgas. Kalnu ieleja izbeidzas nelielā smilšainā līcī, kam vienā pusē paceļas melna klints, bet otrā — līdz pat zemes ragam un krasta apsardzes punktam — viz sārtas kraujas. Pašreiz, ražas novākšanas laikam tuvojoties, viss izskatās sevišķi krāšņs — āboli ienākušies un koku lapotne liekas gandrīz pārlieku zaļa. Ir ļoti karsts bezvēja laiks; zeme un jūra šķiet saulē aizmigušas. Fermas priekšā aug sešas priedes, kas izskatās tā, it kā būtu no kādas citas pasaules, bet aizmugurē plešas augļu dārzs, tik kupls, zarains un patriarhāls, kādu vien tik var iedomāties. Pati dzīvojamā māja, gara, balta ēka ar trīsplākšņu jumtu un visgarām brūniem plankumiem izraibināta, liekas it kā zemē ieaugusi. Vienīgais, kas tajā ir jauns, — pirms trim gadiem uzliktais niedru jumts; ozola koka ārdurvis ar dzelzs apkalumiem esot — tā ļaudis zina stāstīt — vairāk nekā trīssimt gadu vecas. Griesti ar roku aizsniedzami. Logi, protams, varētu būt lielāki. Tā ir brīnum jauka, veca māja, caurcaurēm ābolu, dūmu, mežrožu, žāvētas cūkgaļas, sausseržu un sirma vecuma smaržu piesātināta.

Fermas īpašnieks ir Džons Fords, ap septiņdesmit gadu vecs un apmēram septiņpadsmit stounu smags vīrs — ļoti liela auguma, garām kājām, ar sirmu, asu bārdu, ūdenspelēkām acīm, īsu kaklu un sārtu seju. Viņš ir astmatiķis, taču ļoti laipnas, kaut arī despotiskas dabas cilvēks. Drēbes viņam šūtas no tvīda auduma, bet svētdienās viņš valkā melnu uzvalku, zīmoggredzenu un resnu zelta pulksteņķēdi. Džona Forda personībai nepiemīt nekas zemisks vai sīks; man pat aizdomas, ka viņam ir laba, atsaucīga sirds, bet viņš neļauj dziļi sevī ieskatīties. Viņš ir dzimis kādā ziemeļu novadā, bet visu mūžu pavadījis Jaunzēlandē. Šī mazā ferma Devonšīrā ir tagad visa viņa mantība. Jaunzēlandes ziemeļu salā viņam piederēja liela «sēta», viņš bija ļoti iecienīts un allaž viesmīlīgs un visu darījis, kā šauru uzskatu ļaudis mēdz teikt, ar plašu vērienu. Nelaime viņu bija piemeklējusi pēkšņi, es pat īsti nezinu, kā. Liekas, viņa vienīgais dēls, paspēlējis naudu zirgu skriešanas sacīkstēs un tad nespēdams tēvam rādīties acīs, nošāvies; ja jums gadītos redzēt Džonu Fordu, tad jūs varētu kaut ko tamlīdzīgu arī iedomāties. Tajā pašā gadā viņam nomirusi arī sieva. Viņš atlīdzinājis dēla parādus līdz pēdējam penijam un atgriezies dzimtenē, lai dzīvotu šajā fermā. Nesen viņš man stāstīja, ka visā pasaulē viņam esot tikai viens tuvinieks — mazmeita, kura tagad dzīvo šeit pie viņa. Pasiansa Voiseja — Pasjānsa, kā šo vārdu šeit izrunā, — patlaban sēž tepat kopā ar mani no laukakmeņiem celtajā vaļējā verandā, kas atrodas dārza pusē. Piedurknes viņai atrotītas, un viņa atlasa melnajai korintu tējai nogatavojušās ogas. Šad tad viņa atbalsta elkoņus uz galda, apēd kādu ogu, uzmet lūpu un atsāk atkal darbu. Viņai ir maza, apaļa seja, garš, slaiks augums, vaigi kā magones, kupli, brūnganmelni mati un tumši brūnas, gandrīz melnas acis; strups deguns, lūpas izteiksmīgas, sārtas, pabiezas, kustības straujas un vijīgas. Viņai patīk gaišas krāsas. Viņa atgādina kaķēnu; brīžiem meitene ir pati piemīlība, citu reizi turpretim vienā mirklī kļūst cieta kā krams. Viņa ir ļoti impulsīva, tomēr nemīl izrādīt savas jūtas, un dažkārt es pat šaubos, vai viņai vispār tādas ir. Viņa spēlē vijoli.

Visai dīvaini redzēt kopā šos divus cilvēkus. Dīvaini un mazliet skumji. Vecais vīrs izjūt pret mazbērnu neizsakāmu maigumu, kas sakņojas viņam dziļi sirdī. Es redzu, kā sirmgalvī cīnās maigums un ziemeļnovadnieka bailes izpaust savas jūtas. Dzīve zem viena jumta ar mazmeitu viņam ir neapzināta mocība. Meitene ir nemierpilna, šķautnaina būtne, brīžam savaldīgi atturīga, brīžam — zobgalīga un skarba. Viņa tomēr savā ziņā mīl vectēvu; es reiz redzēju, ka viņa to noskūpstīja, kad tas bija iemidzis, vispār viņa tam klausa — taču tā, it kā to darītu pret savu gribu. Izglītība viņai gaužām savāda; viņa zina kaut ko no vēstures, ģeogrāfijas, matemātikas pamatiem, bet vairāk arī neko; skolu meitene nekad nav apmeklējusi; viņa mazliet apmācīta vijoļspēlē, taču lielāko daļu no tā, ko viņa prot, viņa iemācījusies pati. Viņa ļoti labi pazīst putnus, puķes un kukaiņus; viņai ir trīs kaķi, kas viņai visur seko, un pati pārpilna draiskulības. Nesen viņa man uzsauca:

— Man ir kaut kas priekš jums. Aiztaisiet acis un dodiet šurp roku! — Tas bija liels, melns gliemis! Viņa ir sirmgalvja vienīgās meitas bērns. Meitu viņš bija aizsūtījis uz Angliju mācīties Torkejā, no kurienes tā vēlāk aizbēga ar kādu Ričardu Voiseju, sīku muižnieku, ar kuru bija iepazinusies kādās medībās. Džons Fords par to ārkārtīgi dusmojās, — šī muižnieka senči, izrādās, esot bijuši laupītāju barveži Kemberlendas pusē. «Skvairu» Riču Voiseju viņš tādēļ uzskatīja par galvas tiesu zemāku nekā sevi. Taču par «skvairu» to sauca, kā man te izdevās noskaidrot, tāpēc, ka tas ik vakarus mēdzis spēlēt kārtis ar kādu kaimiņdraudzes mācītāju, kam bijusi palama «velns Haukinss», nevis tāpēc, ka Voiseju cilts būtu nicināma. Šī ferma bija piederējusi viņiem kopš tiem laikiem, kad tā bija piešķirta kādam Ričardam Voisejam saskaņā ar Indriķa VIII trīspadsmitā valdīšanas gada astotā septembra datētu rakstu. Misis Hopgūda, muižas pārvaldnieka sieva — lādzīga, īpatnēja mierīgas dabas večiņa ar apvītušiem rožāboliem līdzīgajiem vaigiem un neaprakstāmu mīlestību sirdī pret Pasiansu — man parādīja šo dokumentu.

— To es glabāju, — viņa teica, — misters Fords jau nu gan ir pārlieku lepns, bet arī citiem ļaudīm ir savs lepnums. Voiseji ir kārtīga veca dzimts; visas sievietes tajā saucās Mardžerijas, Pasiansas vai Mērijas; visi vīrieši — Ričardi, Džoni vai Rodžeri; dzimta ir tikpat veca kā viņas ābeļu dārzs.

Ričards Voisejs bija dēkainis un kaislīgs mednieks. Savu veco fermu viņš bija ieķīlājis līdz pat niedru jumtam. Džons Fords viņam atriebās, uzpirkdams viņa izdotās ķīlu zīmes, atņemdams mantošanas tiesības un pavēlēdams savai meitai un Voisejam dzīvot tur, nemaksājot renti; to viņi arī paklausīgi darīja, līdz kamēr pirms gadiem astoņiem kādā medību ratu katastrofā dabūja galu. Vecā Forda finansiālais sabrukums nāca gadu vēlāk, un kopš tā laika viņš dzīvo šeit kopā ar Pasiansu. Man šķiet, ka tieši šo divu asiņu sajaukums ir par iemeslu Pasiansas nemierīgajai un neaprēķināmajai dabai; ja viņa būtu tīra šejieniete vai pilnīga svešiniece, kā Džons Fords, tad viņa šeit justos pavisam laimīga, taču tagad, kā likās, abu šo dzimtu asiņu cīņa par virsroku nedeva viņai mieru. Šāda teorija dažam labam var likties aiz matiem pievilkta, bet es esmu pārliecināts, ka šajā gadījumā tā ir vienīgā pareizā. Pasiansa brīžiem var stāvēt, lūpas sakniebusi, rokas sakrustojusi uz meitenīgajām krūtīm, un raudzīties ar nekustīgu skatienu kaut kur tālumā, it kā lūkodamās apkārtējiem priekšmetiem garām un pāri; taču tad pēkšņi kaut kas saista meitenes uzmanību un acis viņai sāk smieties mīļi un dusmīgi — vienā pašā mirklī! Viņa ir astoņpadsmit gadu veca un jūtas absolūti bezbailīga laivā, bet neparko nekāps zirgam mugurā, par lielu sarūgtinājumu vecajam tēvam, kurš dienas lielāko daļu pavada kalsna pusasiņu ponija mugurā, kurš viņu, par spīti lielajam svaram, nēsā kā spalviņu.

Viņi mani šeit pieņēmuši aiz draudzības pret Denu Trefriju. Bet aiz visa tā slēpjas mūsu noruna ar misis Hopgūdu attiecībā uz mārciņām, šiliņiem un pensiem. Viņiem nemaz tik labi neklājas; ferma gan ir vislielākā apkaimē, taču tā viņiem neko daudz neienes. Ja paskatās uz Džonu Fordu, tad liekas gluži neticami, ka viņam var nebūt naudas, — viņš ir pārāk dižs.

Astoņos no rīta mums notiek lūgšana ģimenes lokā, tai seko brokastis, un pēc tam līdz vakariņām un vakara lūgšanai ir laiks rakstīšanai vai citām nodarbībām. Dienas vidū pusdienas katrs ietur atsevišķi. Svētdienās divas reizes jāmēro pāris jūdžu garais ceļš uz baznīcu, citādi cilvēks krīt Džona Forda nežēlastībā . . .

Dens Trefrijs pats dzīvo Kingsvīrā. Pie mantas viņš nu esot ticis, tā viņš saka; dzīve šeit viņam ir īsti pa prātam — tā ir kā atdusa pēc gadiem ilgas negulēšanas; Jaunzēlandē viņš pārlaidis grūtus laikus, līdz raktuves atnesušas viņam bagātību. Nez vai jūs atceraties viņu; man viņš atgādina savu tēvoci — veco Nikolasu Trefriju; tas pats gausais runas veids, vilcinoties un mūžīgi atkārtojot — lai viņš stāstītu ko stāstīdams — sarunas biedra vārdu; arī kreilis viņš ir, un acīs zib tā pati rāmā uguntiņa. Viņam ir īsa, tumša bārdiņa un brūngansārti vaigi; mati ap deniņiem mazliet paplāni un iesirmi, taču citādi viņš ir izturīgs kā no dzelzs. Gandrīz katru dienu viņš atjāj šurp sava melnā putnu suņa pavadībā, kuram ir brīnišķīgi mīlīgs purns un šausmīgas bailes no sievietēm. Dens Trefrijs man pastāstīja daudz interesanta par Džona Forda pirmajiem skvoteru gadiem; slava par viņa veiklību un iznesību zirga mugurā ļaužu mutēs dzīva vēl šo baltu dienu; viņš esot piedalījies arī Maoriju cilts karos un esot, kā Dens izteicās, «tēvocim Nikam pa prātam».

Dens un Džons Fords ir ļoti labi draugi un ciena viens otru; Dens ļoti augstu vērtē veco vīru, bet valdzināt viņu šeit valdzina Pasiansa. Kad meitene atrodas istabā, viņš ir visai mazrunīgs, tikai laiku pa laikam uzmet viņai iesāņus ilgu pilnus skatienus. Ja kāds cits izturētos pret Denu tā, kā izturas Pasiansa, tad to varētu iztulkot par nežēlību, bet viņas untumus cilvēki pacieš kā zobu sāpes. Dens brīžiem gan spēji aiziet prom. Tomēr atgriežas atkal tik rāms un pazemīgs, kādu vien var vēlēties.

Vakar vakarā, piemēram, mēs pēc vakariņām sēdējām verandā. Pasiansa strinkšķināja vijoles stīgas, un pēkšņi Dens — no viņa puses tā bija īsta pārdrošība — palūdza meiteni kaut ko uzspēlēt.

—    Ko? — viņa vaicāja. — Vīriešiem? Nē, pateicos!

—    Kāpēc ne?

—    Tāpēc, ka es viņus ienīstu.

Džona Forda roka krišus nokrita uz pītā galdiņa.

— Tu neaizmirsties! Ej gulēt!

Viņa uzmeta skatienu Denam un tad aizgāja; bet tūlīt mēs dzirdējām viņu spēlējam augšā savā guļamistabā; mūzika likās kāda garu deja; un tieši mirklī, kad šķita, ka viņa jau beigusi spēlēt, smieklu šaltij līdzīgi vijole atkal turpināja skanēt. Tūdaļ Džons Fords ceremoniāli lūdza mūs atvainot un smagiem soļiem iegāja mājā. Vijole apklusa, mēs dzirdējām, kā viņš rūcošā balsī strostēja mazbērnu un pēc tam nonāca lejā. Viņš vēl nebija paguvis lāgā atsēsties savā krēslā, kad kaut kas tumšs, klusi nošvirkstēdams, caur ābeļu zariem lidojot, nokrita zemē. Vijole! Tobrīd vajadzēja redzēt veča seju! Dens dzīrās vijoli pacelt, bet vecais vīrs viņu atturēja. Vēlāk es pa savas istabas logu redzēju Džonu Fordu iznākam ārā un ilgi stāvam un skatāmies uz vijoli. Viņš pacēla kāju, it kā grasīdamies instrumentu samīt. Taču beidzot viņš tomēr to paņēma, saudzīgi noglāstīja un ienesa iekšā…

Mana istaba atrodas blakus Pasiansas istabai. Es dzirdēju meiteni vēl ilgi smejamies un bez tam troksni, it kā viņa savā istabā stumdītu mēbeles. Pēc tam es aizmigu, bet pietrūkos ar joni un piecēlies nostājos pie loga paelpot svaigu gaisu. Nakts bija gluži melna, bez vēja pūsmas. Neredzēja neko, vienīgi kopā savijušos koku zarus, melnākus par tumsu; nemanīja ne mazākās lapu čabēšanas, nedzirdēja nevienas skaņas, tikai šad tad apslāpēti ieīdējās govis kūtī, palaikam izgrūzdamas klusu noputu. Mani pēkšņi pārņēma neizprotama nemiera un baiļu izjūta — tas bija pats dīvainākais, kas šādā naktī varēja gadīties. Šeit tomēr slēpās kaut kas satraucošs; te norisinājās kāds sava veida apslāpēts cīniņš. Nekad mūžā neesmu redzējis nevienu tik neaprēķināmu radījumu kā šo meiteni vai tādu bezkompromisa rakstura cilvēku kā šo sirmgalvi. Visu laiku man prātā stāvēja tas, kā viņš bija noglāstījis vijoli. Likās, ka šeit vajadzīga tikai viena dzirkstele, lai viss aizdegtos gaišās liesmās. Pār visu šķita karājamies kādas traģēdijas drauds, bet varbūt te vainojams tikai karstums un Hopgūdas māmiņas pārlieku bagātīgās vakariņas . . .

II Otrdien

… Esmu ieguvis jaunu paziņu. Gulēju dārzā, atlaidies zālē, un pēc brīža, mani neieraudzījis, viņš pagāja man garām. Tas bija vidēja auguma vīrs neparasti harmonisku gaitu un viegliem soļiem — diezgan pavalkātās zilās biksēs, flaneļa kreklā, ar blāvu, sarkanu kaklasaiti, brūnām kurpēm un virs pieres atbīdītu cepuri ar ādas nagu. Seja viņam bija garena un šaura, iedegusi vieglā bronzas krāsā, piere skaisti veidota; ūsas brūnas, pasmailā bārdiņa ap vaigiem šķita tumšāka; zods nebija redzams, bet, spriežot pēc bārdas, tam vajadzēja būt spēcīgam, mute, manuprāt, jutekliska; deguns taisns un strups, acis pelēkas, ar atklātu skatienu, par kuru tomēr nevarēja teikt, ka tas būtu vaļsirdīgs, tas bija drīzāk izaicinošs; pār abiem vaigiem stiepās lejup divas paralēlas rievas, sākdamās — viena no acu iekšējā kaktiņa, otra no nāss; gadu viņam varēja būt apmēram trīsdesmit pieci. Sejā, stājā, kustībās izpaudās kaut kas ārkārtīgi vitāls, elastīgs, bezbailīgs un neatkarīgs.

Dūrē savilktos pirkstus kodīdams, viņš apstājās verandas priekšā — kā īsts deviņpadsmitā gadsimta pirāts, un es nobrīnījos, kas viņam te bija meklējams. Pastāv uzskats, ka viegli pateikt, kurš cilvēks ir no Kentas un kurš no Sommersetšīras, un nepavisam nevar pārskatīties jorkšīrietī, un šis puisis varēja būt tikai devonietis — viens no divu šajā grāfistē sastopamo pamattipu pārstāvjiem. Viņš iesvilpojās, un no mājas iznāca laukā Pasiansa, ģerāniju krāsas tērpā izskatīdamās kā slaida magone, — jūs taču esat ievērojis, kā magone mazliet pieliec galviņu un kā vējā šūpojas uz tievā kātiņa… Un Pasiansa ir meitene — magone; viņas cirtainie, tumšie mati ir kā magoņzieda blāvi melnais vidus, un, tāpat kā magone, viņa spēj mulsinoši valdzināt un atraidīt, viņā slēpjas kaut kas fatāls vai, drīzāk, liktenīgs. Viņa gāja pretim manam jaunajam paziņam, bet pēkšņi ieraudzīja mani un sastinga.

— Tas te, — viņa mani uzrunāja, — ir Sahārijs Pērss. Tas te, — viņa paskaidroja viņam, — ir mūsu īrnieks.

To viņa pateica ar apbrīnojami laipnu dzēlību. Viņa gribēja mani aizvainot un aizvainoja arī. Pusstundu vēlāk, kad es atrados staļļu pagalmā, tur ienāca Pērss.

— Priecājos iepazīties, — viņš teica, domīgi vērodams cūkas. — Jūs esat rakstnieks, vai ne?

—    Kaut kas tamlīdzīgs, — es atbildēju.

—    Ja jums gadījumā, — viņš pēkšņi uzsāka, — vajadzīga viela, es varētu jums izpalīdzēt. Aizstaigāsim līdz krastam, un es jums pastāstīšu; mans kuteris tur stāv uz enkura, tas ir brašākais kuģelis visā šajā apkaimē.

Bija ārkārtīgi karsts, un man nebija ne vismazākās patikas kāpt lejā līdz krastam, tomēr es gāju. Nebijām vēl necik tālu tikuši, kad uz takas parādījās Džons Fords ar Denu Trefriju. Mans ceļa biedrs šķita mazliet samulstam, taču tūdaļ atguvās. Mēs satikāmies takas vidū, kur gandrīz nebija iespējams šauruma dēļ tikt garām. Džons Fords, izturēdamies ļoti augstprātīgi, uzlika pensneju un cieši skatījās uz Pērsu.

— Labdien! — Pērss ierunājās. — Jauks laiciņš! Biju kalnā un uzaicināju Pasiansu pabraukāties pa jūru. Nospriedām to darīt trešdien — ja laiks atļaus; šis džentlmenis mums brauks līdzi. Varbūt arī jūs, mister Trefrij, pievienosieties. Jūs vēl nekad neesat bijis manās mājās. Pacienāšu ar lenču un parādīšu savu tēvu. Viņš ir tā vērts, lai katrs uzņemtos, vienalga, kad, šo pāris stundu braucienu.

Tas tika pateikts tik jocīgi, ka viņa nekaunību nevarēja ņemt ļaunā, bet Džonam Fordam asinis sakāpa galvā, un likās, ka viņš tūlīt eksplodēs; taču viņš uzmeta skatienu man un savaldījās.

— Jūs esat ļoti laipns, — viņš ledaini atbildēja, — tomēr manai mazmeitai ir kas cits darāms. Jūs, džentlmeņi, rīkojieties, kā gribat, — un, tikko jaušami paklanījies, viņš smagu soli devās mājup. Dens paskatījās uz mani, un es skatījos uz viņu.

—    Jūs taču pievienosieties? — Pērss nopietni vaicāja.

—    Paldies, — Dens stomījās. — Es gan esmu labāks biedrs uz zirga nekā laivā, taču — paldies! — Šādā veidā iedzīts sprukās, Dens ir kautrs un līdzjūtīgs radījums. Pērss pateicīgi pasmaidīja.

—    Tātad trešdien, pulksten desmitos; jūs nenožēlosiet.

—    Sasodītais diedelnieks! — Dzirdēju Denu noburkšķam bārdā un konstatēju, ka es Pērsam blakus dodos atkal tālāk pa taku. Jautāju viņam, ko viņš īsti bija iedomājies, teikdams, ka es došos līdzi izbraukumā, kaut gan ar mani par to nemaz nebija runājis. Neapmulsdams viņš atbildēja:

—    Redziet, mēs ar veco vīru neesam draugos; bet es zināju, ka viņš nebūs nepieklājīgs pret jums, un tāpēc atļāvos šādu brīvību.

Pērsam bija sevišķas dotības otra cilvēka dusmas pārvērst ziņkārībā. Pa šo laiku mēs bijām nonākuši lejā; pašreiz jūra bēgumā atkāpās un smiltis mirguļoja vienās vienīgās mazās, slapjās vadziņās. Jūrā, kādu ceturtdaļjūdzi no krasta, viļņos šūpojoties, stāvēja kuteris ar pusnolaistu dzeltenbrūnu buru. Saules spožumā sārtās klintis pasakaini spilgti kvēloja; un uz ūdens kā kustīgu zivtiņu bari plaši šaudījās mirdzoši saules plankumi. Pērss piegāja pie savas laiviņas un, acis ar plaukstu aizēnodams, skatījās uz jūru. Viņš likās nogrimis apbrīnā.

—    Ak, ja varētu izzvejot kādus no šiem vizuļiem, — viņš teica, — un pārvērst tos zeltā! Jāstrādā pēc tam vairs nebūtu! — Un pēc brītiņa viņš piebilda: — Man padomā lielisks pasākums; trešdien es jums to pastāstīšu. Man vajadzīgs žurnālists.

—    Bet es avīzēm nerakstu, — es atbildēju viņam. — Man ir cita veida darbs. Darbojos arheoloģijas jomā.

—    Tas nekas, — viņš turpināja, — jo vairāk iztēles, jo labāk. Jums tas būs ārkārtīgi interesanti.

Viņa apgalvojums bija pārsteidzošs, taču vakariņu laiks jau bija sen pāri, un mans izsalkums lielāks nekā ziņkārība, tāpēc es no viņa atvadījos, novēlēdams viņam arlabvakaru. Kad atskatījos atpakaļ, viņš vēl stāvēja turpat uz savas laivas malas un lūkojās jūrā. Dīvains putns un tomēr neizprotami pievilcīgs!

Tovakar par viņu neviens neieminējās; tikai vienu reizi vecais Fords, krietni ilgu brīdi nolūkojies Pasiansā, ne no šā, ne no tā gluži kā, starp citu, nomurmināja:

— Nepaklausīgi bērni!

Pasiansa izturējās mīlīgāk nekā parasti; mierīgi sekoja sarunām un smaidīja, ja tika uzrunāta. Kad bija laiks doties pie miera, viņa piegāja pie vectēva, negaidījusi parasto pavēli: «Nāc un nobučo mani, bērns!»

Dens nepalika uz vakariņām, un kopš tās reizes šeit nav rādījies. Šorīt es apvaicājos Hopgūdas mātei, kas ir šis Sahārijs Pērss. Viņa ir īsta devoniete, un, ja vispār eksistē kaut kas, ko viņa nevar ciest, tad katrā ziņā tas, ka viņai jāsniedz noteiktas ziņas. Viņa mēģināja visādi izvairīties no atbildes, bet beidzot man pastāstīja, ka viņš ir «vecā Melno dzirnavu kapteiņa Džona Pērsa dēls». — Tā ir veca no Dartmutas un Plimutas cēlusies dzimta, — viņa turpināja runīguma uzplūdā. — Viņi apgalvo, ka piecus Pērsus esot līdzi paņēmis Fransis Dreiks, kad tas devās cīņā pret spāniešiem. Tā vismaz esmu dzirdējusi misteru Sahāriju sakām, bet Hopgūds jums varēs pastāstīt ko vairāk.

Nabaga Hopgūds, kādu informācijas nastu gan viņa tam ik dienas uzveļ! Likusi man līdz ar to saprast, ka viņas avoti ir izsmelti, viņa tūdaļ turpināja:

—    Kapteinis Džons Pērss savā mūžā pieredzējis daudz dēku. Tagad viņš jau ir vecs, runā, ka tuvu simtam. Bet Hopgūds jums par to pastāstīs ko vairāk.

—    Un Pērsa dēls, misis Hopgūda?

Acīs viņai pēkšņi pavīdēja viltība, un viņa pavisam nevainīgi paslēpās aiz gluži cita temata:

— Nu ko jūs gribētu šodien pusdienās? Ir pīle, bet varbūt jums labāk garšotu mīklā cepts bifšteks ar ābolu pastēti vai arī… Nu, paskatīsimies, ko varēsim jums pagatavot.

Šos vārdus pateikusi, viņa jau bija projām, manu atbildi nenogaidījusi.

Rīt ir trešdiena. Man nav nekas pretī tuvāk iepazīties ar šo Pērsu . . .

III Piektdien, 29. jūlijā

… Kāpēc jūs man tik daudz vaicājat un liekat tagad rakstīt par šiem ļaudīm, kad man jānododas savam darbam. Bet, ja tas jūs tiešām interesē, tad pastāstīšu par trešdienas notikumiem.

Bija lielisks rīts, un, man par lielu pārsteigumu, Dens atnāca, — kaut gan man labi vajadzēja zināt, ka viņš, ja kaut ko apsola, to arī pilda. Džons Fords iznāca ārā, lai ar viņu sarokotos, bet tad, atcerējies, kādēļ viņš ieradies, skaļi ievilka elpu, neko neteica un atkal iegāja iekšā. Pasiansa nemaz nerādījās, un mēs abi kopā devāmies lejup uz krastu.

— Man, Džordž, šis Pērss nepatīk, — Dens ceļā uz krastu teica, — biju gan muļķis, teikdams, ka piedalīšos braucienā, un nu tas jādara; bet kas viņam īsti padomā? Pērss nav tas cilvēks, kurš kaut ko darīs bez nolūka, to iegaumē.

Piebildu, ka to mēs drīz uzzināsim.

— Es par to tik pārliecināts neesmu. Savāds diedelnieks! Nevaru paskatīties uz viņu, lai man tūlīt nenāktu prātā pirāti.

Kuteris stāvēja līcī, it kā nemūžam nebūtu no turienes izkustējies. Ari Sahārijs Pērss bija jau klāt un sēdēja uz savas laivas malas.

— Ir piecu jūdžu vējš, — viņš teica, — pāris stundās aizvedīšu jūs turp. — Par Pasiansu viņš neapvaicājās, bet iesēdināja mūs savā vieglajā laivā un īrās prom uz kuģi. Tur mūs sagaidīja vīrs iekritušiem vaigiem, vārdā Prouls, ar smailu, pagaru bārdu, gara auguma, tīri noskūtu augšlūpu un dzeltenbrūnu seju… īsts jūras vilks.

Kuteris bija brīnum skaisti uzkopts; būvēts tas bija savā laikā kā Briksemas zvejas traleris; numurs DH 113 vēl nebija aizkrāsots. Mēs nokāpām lejā kajītei līdzīgā telpā, kas bija diezgan liela, bet patumša; tajā atradās divas kojas un mazs galdiņš, uz kura stāvēja dažas pudeles iesala alus. Tur bija arī skapīši un drēbju pakaramie. Prouls, kas mums visu izrādīja, likās ļoti lepns par tvaika ierīci buru pacelšanai. Pagāja daži mirkļi, pirms mēs atkal iznācām uz klāja un ieraudzījām, ka mazajā laiviņā, kas tagad bija atīrusies no krasta, sēdēja Pasiansa.

— Ja es to būtu zinājis, — Dens pietvīkdams izgrūda, — tad gan nebūtu braucis.

Meitene mūs bija apvedusi ap stūri, un tagad vairs neko nevarēja darīt.

Brauciens bija ļoti jauks. Pūta viegls dienvidrītenis, saule sildīja, un rēnais gaiss glāstīja. Drīz vien Pasiansa uzsāka dziesmu:

— Kolumbs guļ kapā, un smiltis to klāj,

O! Hei ho! — un smiltis to klāj;

Virs kapa ābele ceļniekam māj —

O! Hei ho! — ceļniekam māj . . .

Āboli sārti un gatavi krist,

O! Hei ho! — un gatavi krist;

Tos novāca veča, — te jāizsamist,

O! Hei ho! — te jāizsamist.

Āboli novākti, sērīgs ir skats,

O! Hei ho! — sērīgs ir skats.

Ja tu kādus gribi, tad dziedi vien pats,

O! Hei ho! — tad dziedi vien pats.

Kā nu vējš ļāva, tā līdz mums atplūda viņas nelielās, augstās balss treļļi un locījumi, līdzīgi debesu zilgmē virmojošai cīruļa dziesmai. Pērss piegāja viņai klāt un kaut ko pačukstēja. Kad uzmetu viņai skatienu, ieraudzīju viņas sejas izteiksmi, izbijušos kā meža zvēriņam, viņa satrūkās, atmeta matus, smējās, un tas viss notika vienā elpas vilcienā. Tagad viņa vairs nedziedāja, bet sēdēja sadugusi kuģa priekšgalā, zodu rokās atbalstījusi, un saule apspīdēja viņai vienu vaigu, apaļu, samtainu, sārtu kā persiku . . .

Mēs pabraucām garām Dortmutai un pusstundu vēlāk iegriezāmies mazā kokiem apaugušā līcī. Uz zemas, iesarkanas klints atradās māja, ko ietvēra priežu loks. No klints pakājes līcī stiepās neliels salūzis kuģu steķis. Pie tā piestājām un pietauvojāmies. Sirms vīrs, kas atgādināja zivi, šļūcošā gaitā nāca šurp un palika pieskatīt kuteri — Pērss veda mūs augšup uz māju. Pasiansa sekoja, kļuvusi pēkšņi gaužām bikla.

Mājai bija tumšs, plats, no apkārtējo purvu niedrēm darināts jumts; nekā cita ievērības cienīga neatceros. Nams nebija ne vecs, ne jauns; nedz skaists, nedz izteikti neglīts; nedz uzkopts, nedz gluži nolaists; tas stāvēja tur augšā, visus logus pavērsis pret jūru, bet mugurpusi nevērīgi uzgriezis krastam.

Uz verandai līdzīga lieveņa blakus lielam izbīdāmam tālskatim sēdēja ļoti vecs vīrs ar pītu niedru nūju rokā un panamas platmali galvā. Sniegbaltā bārda un ūsas un gandrīz pilnīgi melnās uzacis vērta viņa mazo, nemierīgo, tumši pelēko acu skatienu visai neparastu un caururbjošu; pār vaigiem sarkankoka krāsā un kaklu klājās sīku krunciņu tīkls. Sirmgalvis sēdēja, taisni izslējies spilgtajā saulē, acis tik tikko piemiedzis.

— Tēt, — Sahārijs teica, — lūk, šeit ir Pasiansa Voiseja!

Sirmgalvis pievērsa viņai savu acu skatienu un nomurmināja: — Sveicināta, cienītā! — taču citādi nekādu uzmanību neveltīdams. Pasiansa, kura, šķiet, ņēma to ļaunā, drīz vien aizgāja no mums projām un devās paklejot pa priedēm. Veca sieviete atnesa dažus šķīvjus un pudeles un uzlika visu galdā, kā pagadījās; bet mēs sēdējām ap veco kapteini Pēršu, ne vārda nebilzdami, gluži kā apmāti.

Pirms lenča Pērss un Dens mazliet saskrējās, kurš no viņiem ies aicināt šurpu Pasiansu. Vārdu maiņa beidzās ar to, ka meiteni saukt devās abi, bet atgriezās bez viņas. Viņa nevēloties lenču, gribot palikt turpat priedes.

Lenčā mūs pacienāja ar jēra karbonādi, meža baložiem, sēnēm un zīdkoka augļu ievārījumu. No vienkāršām glāzēm dzērām brīnišķīgu Madeiras vīnu. Es pavaicāju vecajam vīram, kur viņš tādu ņēmis; — viņš uzmeta man šķelmīgu skatienu un, viegli paklanījies, atbildēja:

— Tas man maksāja divus šiliņus pudelē, ser, un valstij no tā netika ne graša. Tas bija trīsdesmito gadu sākumā; divi šiliņi par pudeli; mūsdienās nav vairs tāda vīna … un, — viņš piebilda, uz Sahāriju skatīdamies, — un tādu vīru.

Sahārijs smaidīja un izmeta:

— Tu, tēt, taču nekad neesi paveicis kaut ko tik varenu kā to, kas man tagad ir padomā!

Vecā vīra skatienā likās pavīdam nicinājums.

—    Tu tātad gatavojies tālam ceļam ar savu «Daiļo burvi», Sahārij?

—    Tā gan, — Sahārijs atbildēja.

—    Un kurp tad tu dosies ar veco rūsas kasti?

—    Uz Maroku.

—    Hū! — vecais vīrs norūca. — Tur nu gan nekā nav; to krastu es pazīstu kā savus piecus pirkstus, — un viņš izstiepa savu spalvaino, dzīslām caurausto roku.

Sahārijs pēkšņi izgrūda veselu vārdu šalti:

— Netālu no Mogadoras … tur ir apmeties viens mans draugs … jau pirms kādiem diviem gadiem .. . koncesijas . . . tirdznieciskie darījumi. . . šaujamais pulveris . . . kreiseri.. . naidošanās . . . nauda . . . virsaiši. .. vieglie lielgabali… sultāns … šautenes … nemieri… zelts.

Viņš izklāstīja pārdrošu, nekaunīgu, pārgalvīgu plānu, kas zem tirdzniecības pasākuma maskas ietvēra sevī veselu virkni komplicētu mahināciju.

—    Tev nemūžam neļaus turp nokļūt, — vecais Pērss iebilda.

—    Kā, neļaus? — Sahārijs atcirta. — Ļaus gan, un, kad tikšu prom, tad tur sāksies jauna dinastija un es būšu bagāts vīrs.

—    Prom tu nemūžam netiksi, — vecais vīrs palika pie sava.

Sahārijs izņēma no kabatas papīra lapu, pierakstītu ar skaitļiem. Viņš visu bija aplēsis. Ekspedīcijas sagatavošana — tik un tik; tirdznieciskiem pasākumiem — tik un tik; koncesijām — tik un tik; neparedzētiem izdevumiem — tik un tik.

— Izgrūdu pēdējo pensu! — viņš beigās izsaucās.

—Viens tūkstotis pietrūkst; kuģis ir braukšanas gatavībā, un, ja mēneša laikā neesmu tur, tad visas manas izredzes ir tikpat kā vējā.

Šī noslēpuma uzticēšana būtība bija sauciens pēc naudas, un mēs visi izturējāmies tā, kā cilvēki mēdz uzvesties, uzzinādami negaidot kaut ko tamlīdzīgu.

— Kaut kas traks! — vecais vīrs nomurmināja, skatīdamies uz jūru.

— Nemaz ne, — teica Sahārijs. Šie divi vārdi bija

daiļrunīgāki nekā visi viņa pārējie tikko izteiktie vārdi kopā. Sahārijs nebija nekāds fantasts. Viņa plāns varbūt bija pārdrošs un apšaubāms, taču viņš ļoti labi zināja, ko bija nodomājis.

— Lai notiek! — vecais Pērss teica. — Piecus simtus tu dabūsi no manis, kaut vai tikai tāpēc vien, lai es redzētu, ko tu esi vērts. Ved mani iekšā!

Sahārijs tēvu ieveda mājā, bet pats drīz atgriezās.

— Vecais iedeva man čeku par piecsimt mārciņām!— viņš izsaucās, to rokā turot. — Mister Trefrij, dodiet otru piecsimtnieku, un jūs dabūsiet peļņas trešo daļu.

Sagaidīju, ka Dens uz vietas atteiksies, bet viņš tomēr jautāja:

—    Vai ar to jums pietiks, lai sāktu?

—    Ar to, — Sahārijs atbildēja, — pēc divām nedēļām varēšu doties jūrā.

—    Labi! — Dens lēnām teica. — Dodiet man rakstisku solījumu, ka četrpadsmit dienu laikā dosieties jūrā un ka man pienāksies godīga peļņa no piecsimt mārciņām … ne vairāk un ne mazāk …

Es atkal domāju, ka Pērss grābs ciet šo izdevību, bet viņš, zodu uz delnas atbalstījis, skatījās uz Denu, un Dens skatījās uz viņu. Kamēr viņi tā blenza viens otrā, atnāca Pasiansa, nesdama mazu kaķēnu.

— Paskatieties, — viņa ierunājās, — vai nav jauks?

Kaķēns, nadziņiem turēdamies un meitenei pieglauzdamies, aizrāpās viņai aiz kakla. Redzēju abu šo vīriešu acis, kad viņi uzlūkoja Pasiansu, un pēkšņi es nopratu, kas šeit notiek. Kaķēns trinās gar Pasiansas vaigu, piepeši zaudēja līdzsvaru un nokrita, ar nagiem ieķerdamies viņas drēbēs. Viņa to satvēra un aizgāja. Viens no mums, nezinu vairs — kurš, izdvesa nopūtu, un Pērss iesaucās:

— Lai notiek! Darījums bija noslēgts.

— Palieciet sveiks, mister Pērss, — Dens teica. — Pieņemu, ka tas arī ir viss, ko jums no manis vajadzēja. Mans ponijs mani gaida ciematā. Jūs, Džordž, taču pavadīsiet Pasiansu uz mājām?

Mēs dzirdējām, kā Dena zirgs, pakaviem klaudzinādams, aizaulekšoja prom pa ceļu. Pērss pēkšņi atvainojās un pazuda.

Viņa dēkainais pasākums, lai tas izklausītos cik romantisks un absurds izklausīdamies, tomēr bija ar praktisku mērķi. Viņš dzinās pakaļ mārciņām, šiliņiem un pensiem! Dzinās pakaļ Dreika, Relija, Haukinsa, Oksenhema ēnām! Taču tagad romantikas ziedā iemetās aizdomu tārps. Kā tas būtu, ja arī šie vīri būtu dzinušies pakaļ tikai mārciņām, šiliņiem un pensiem? . . .

Pastaigājoties es iegāju priežu silā. Zeme zem manām kājām bija melni zeltaini svītrota, kā bites ķermenis; lejā pletās zilā jūra, debesīs mirdzēja nekustīgi, balti mākoņi, un viršos dūca kamenes; rāms miers visapkārt — īsta Devonas vasaras diena. Un pēkšņi es uzkūlos uz Pērsu, kas stāvēja pie klints kraujas, un uz Pasiansu, kas sēdēja turpat zemāk mazā iedobumā, uz viņu augšup skatīdamās. Es dzirdēju Pērsu sakām:

— Pasians . . . Pasians!

Kad pazinu viņa balsi un redzēju viņas mīlīgo, izbrīna pārpilno seju, mani sagrāba dusmas. Kāda daļa viņai savos gados gar mīlu? Kāda daļa viņiem vienam gar otru?

Krietnu brīdi vēlāk viņš man pateica, ka Pasiansa jau esot devusies uz mājām, un aizveda mani līdz pārceltuvei ratos, kurus vilka vecs, sirms ponijs. Pa ceļam viņš vēlreiz atkārtoja priekšlikumu, ko nesen bija izteicis.

— Brauciet man līdzi, — viņš atkārtoja. — Presi ignorēt neklājas; un kādas tur ir iespējas, par to varēsiet pats pārliecināties. Tā ir viena no nedaudzajām zemēm, kas vēl palikušas. Ja reiz pie šī pasākuma ķeršos, tad nevar zināt, kur tam būs gals. Jūs varēsiet brīvi rīkoties it visur un darīt visu, ko vien vēlēsieties, protams, saprāta robežās.

Es atbildēju tik nelaipni cik vien nelaipni varēdams, — turklāt nekādā ziņā tik nelaipni, kā gribēju, — ka šis plāns ir vājprāts. Bet, taisnību sakot, viss man ir pārāk skaidrs; jo, lai kāds arī neliktos plāna saturs, tā būtība tomēr atspoguļo plānotāja raksturu.

— Padomājiet par to, — viņš mudināja, it kā varētu manī ieskatīties. — Jums būs iespējams izmantot savu stāvokli, kā vien gribēsiet. Preses slejās, protams. Tas savā ziņā ir mehāniski veicams darbs; es arī pats to varētu veikt, ja man būtu laiks. Citādi jūs visādā ziņā būsiet brīvs, cik vien brīvs var būt.

Lūk, šajos piecos vienzilbes vārdos «cik vien brīvs var būt» — slēpās visa Pērsa būtība. Bez noteikumiem, bez likumiem, pat bez tām noslēpumainajām važām, kas saista cilvēkus ar personisko pašcieņu! «Cik vien brīvs var būt!» Bez ideāla, bez principiem, bez noteiktas ceļa zvaigznes, bez jebkādiem rāmjiem, no kuriem viņš varētu izkrist. Toties šim zellim netrūka seno Devonas ļaužu neatlaidības. Vārdu «nē» viņš par atbildi neuzskatīja.

— Padomājiet par to, — viņš teica, — un paziņojiet tad savu piekrišanu vienalga kurā dienā, laika man divas nedēļas . . . skatieties! Tur viņa ir!

Es biju domājis, ka viņš ieraudzījis Pasiansu; taču Pērss rādīja uz vecu tvaikoni, kas bez jebkādām dzīvības pazīmēm uz klāja, ar balti dzeltenu skursteni, dīks un melns stāvēja saules svelmes pielietajā jūrā.

— Tur viņa ir . . . mana «Daiļā burve»! Skrien savus divpadsmit mezgliņus; to nemaz nevarētu iedomāties! Tā ja! Arlabvakaru! Bet brauciet gan man līdzi! Gaidīšu jūsu atbildi jebkurā laikā un tagad došos uz kuģi.

Kad cēlos jau pāri, redzēju Pērsu, ērti atlaidušos, sēžam mazas laiviņas pakaļgalā, un ap viņa salmu cepuri saules stari izveidoja tādu kā oreolu.

Kad biju krietnu jūdzi nogājis, atradu Pasiansu sēžam kāda dzīvžoga malā. Tālāk ceļu turpinājām divatā, iedami starp pakalniem — Devonas pakalniem, augstiem ka namiem, biezi apaugušiem ar efejām un papardēm, kazenāju un lazdu krūmiem un sausseržiem.

—    Vai jūs ticat dievam? — Pasiansa pēkšņi jautāja. — Vecātēva dievs ir vienkārši šausmīgs. Bet, kad es spēlēju vijoli, tad gan varu izjust dievu; vectēva dievs ir drausmīgi materiāls… Jūs taču saprotat, ko es par to domāju: jūra, vējš, koki, pat krāsas — viss var likt cilvēkam dievu izjust. Es tikai neticu, ka dzīves vienīgā jēga «būt labam». Vai tad nav dzīvē nekā dižāka kā būt labam? Kad es esmu «laba», tad vienkārši jūtos liekulīga. Viņa pacēla roku, noplūca ceļmalas krūmam ziedu un lēnām plūkāja nost lapiņas.

—    Ko jūs darītu, — viņa ļoti klusi vaicāja, — ja jūs kaut ko ļoti gribētu, bet baiļotos to izdarīt? Taču man liekas, ka jūs nekad nebaiļojaties! — viņa, mani zobodama, piebilda. Es viņai atzinos, ka dažreiz man tomēr ir bailes un ka ļoti bieži es bīstos baiļu.

—    Tas ir jauki! Es nebīstos ne slimības, ne vectēva, ne viņa dieva; bet… es gribu būt brīva. Ja cilvēks kaut ko ārkārtīgi vēlas, tad bieži vien baiļojas tā dēļ.

Man ienāca prātā Sahārija Pērsa vārdi: «Cik vien brīvs var būt».

—    Kāpēc jūs tā skatāties uz mani? — viņa jautāja. Stomīdamies es atvaicāju:

—    Kas tad pēc jūsu domām ir brīvība?

— Vai zināt, ko es šonakt darīšu? — viņa par atbildi teica. — Nokāpšu pa ābeli, kas aug pie mana loga, zemē, aiziešu uz mežu un spēlēšu vijoli!

Mēs devāmies tobrīd lejup pa stāvu taciņu gar mežmalu, kur allaž jūt spēcīgu lapu smaržu, dzird govis smagi nopūšamies, kad tās, ēnu meklēdamas, ganās pie paša dzīvžoga malas.

Kalna piekājē nonācām pie zemnieka mājas, kuras priekšā, putekļos rotaļādamies, sēdēja puisēns.

— Labdien, Džonij! — Pasiansa bērnu uzrunāja. — Izstiep nu kāju un parādi šim tēvocim pušumu! — Puisēns noņēma apsēju no basās, netīrās kājeles un lepni atsedza augoni.

— Vai nav nejauki, ko? — Pasiansa žēli iesaucās, uzlikdama atpakaļ pārsēju. — Nabadziņš! Paskaties, Džonij, ko es tev atnesu!

Viņa izvilka no kabatas mazu šokolādes tāfelīti, tādu kā zaldātiņu, kas darināts no zīmoglakas un dzīpariem, un saliektu sešu pensu monētu.

Ieraudzīju viņas raksturā kaut ko pavisam jaunu. Visu ceļu līdz pat mājām viņa man stāstīja par mazā Džonija ģimeni; kad viņa ierunājās par puisēna mātes nāvi, tad iesaucās:

— Tas taču ir šausmīgs kauns, vai ne? Viņi jau tā ir tik nabagi; labāk taču būtu varējis nomirt kāds cits. Nabaga cilvēkus es mīlu, bet bagātos . . . augstprātīgos neliešus . . . ienīstu.

Misis Hopgūda, mūs gaidīdama, lūkojās pāri vārtiņiem; aubīte viņai bija noslīdējusi uz sāniem, un viens no Pasiansas kaķiem trinās tai gar brunčiem. Mūs ieraudzījusi, viņa apmierināta uzelpoja.

—    Kur vecaistēvs? — Pasiansa vaicāja. Vecā lēdija tikai nogrozīja galvu.

—    Vai viņš ir dusmīgs?

Misis Hopgūda pūlējās izlocīties gan šā, gan tā un beidzot ierunājās:

— Vai mans daiļumiņš tēju padzēra? Ak, nē? Nu, tas gan ir žēl, tu sāc kļūt tāda kā vājāka.

Pasiansa atmeta no pieres matus, paņēma rokās kaķi un ieskrēja pa durvīm iekšā. Es paliku, lūkodamies uz misis Hopgūdu.

— Vai. . . vai… — lāga sieviete gaudās, — nabaga jēriņš, ko tur lai saka. — Un pēkšņi viņai izlauzās pār lūpām:

— Viņš ir šausmīgi pārskaities. Tā gan!

Man tovakar sašļuka dūša papēžos. Atlikušo dienas daļu es pavadīju krasta apsardzes punktā, kur mani pacienāja ar maizi, sieru un šaušalīgu ābolu dzērienu. Kad nācu atpakaļ, gāju garām virtuvei. Tur vēl joprojām kurējās uguns un divi stāvi, tumsā neskaidri atšķirami, klusi rosījās, brīžiem pazagšus iesmiedamies, kā gari, kuri bīstas tikt notverti miesīgo būtņu maltītē. Tā bija Pasiansa un misis Hopgūda, smaržoja vilinoši pēc ceptām olām un speķa, un ap viņām valdīja tāds liegs, prieka pilns noskaņojums par šīm dzīrēm tumsā, ka es izvairījos no vismazākā skaļuma, kad izsalcis, siekalas rīdams, lēni devos augšā gulēt.

Nakts vidū pamodos un dzirdēju, kā man likās, raudāšanu; pēc tam izklausījās kā vēja gaudas kokos, vēlāk domāju, ka tās ir tālas tamburīnu skaņas un augstas sievietes balss piedziedājums. Pēkšņi viss apklusa, izskanēja divi šņukstam līdzīgi elpas vilcieni, un tad iestājās pilnīgs klusums; kaut gan es klausījos vēl kādu stundu vai vairāk, nedzirdēju vairs nevienas skaņas…

IV 4. augustā

… To triju dienu laikā, kas ir pagājušas, kopš pēdējo reizi rakstīju, šeit nekas nav noticis. Rītus es pavadīju uz klints, lasīdams vai vērodams saules spīguļus lāsmojam jūrā. Tur augšā ir brīnišķīgi. Visapkārt tvan ziedošas irbulenes, kaijas gozējas saulē, labībā klukst irbes, un gaisā šad tad lidinās jauns vanags. Pēcpusdienas pārlaidu dārzā.

Fermā viss rit savu parasto gaitu — tiek slauktas govis, cepta maize, Džons Fords atjāj un aizjāj, Pasiansa savā dārziņā novāc lavandas un aprunājas ar laukstrādniekiem; gaisā āboliņa, govju un siena smarža; vistas kladzina, cūkas urkšķ, un baloži dūdo. Dzirdamas klusas, lēni stieptas balsis, fermas ratu dobjais, apslāpētais troksnis; un dienu no dienas āboli kļūst sārtāki. Bet pagājušo pirmdienu Pasiansas nebija mājās no saullēkta līdz saulrietam. Neviens nebija redzējis viņu aizejam — neviens nezināja, kurp viņa bija aizgājusi. Bija lieliska, neparasta diena. Debesis vizēja sudrabpelēkas un zilas. Palaikam iešalcās īslaicīgas vēja brāzmas, koki šķita klusi vaidam, jūra vēla zemus, slaidus viļņus, dzīvnieki bija tramīgi, bet putni klusēja, izņemot kaijas, kas ķiķinājās vecīgās balsīs un ņaudēja kā kaķi.

Gaiss nesa sevī tādu kā satrauktību; tā šķita veļamies pāri kalniem un kāpām un iekļūstam ikkatrā namā, gluži kā aizraujoša dziesma, kas sasniedz cilvēka ausi mirklī, kad tas laižas miegā. Bet kurš būtu varējis iedomāties, ka nedaudzu stundu ilgā meitenes prombūtne izraisīs tādu jucekli? Mēs bijām kā nemiera dīdīti gari; misis Hopgūdas rožābolu vaigi likās mūsu acu priekšā novīstam. Nevilšus uzskrēju virsū kādai slaucējai un puisim, kas ar noskumušām sejām gausiem vārdiem apsprieda šo gadījumu. Arī pats Hopgūds, norūdīts, platplecains vīrs, zaudēja savu parasto mieru tik tālu, ka iejūdza zirgu un aizbrauca Pasiansu meklēt, lai gan pats teica, ka tas ir tikpat kā «dzīties pakaļ vējam». Vecais Džons Fords ilgi neizrādīja, ka ir samanījis mājās kaut ko nelādzīgu. Bet pievakarē es redzēju viņu sēžam rokas uz ceļiem un nekustīgu skatienu veramies kaut kur tālumā. Kad viņš ieraudzīja mani, tad smagi piecēlās un izgāja laukā.

Vakarā, kad es dzīros doties uz krasta apsardzes punktu, lai lūgtu tur palīdzību pārmeklēt klinti, Pasiansa pārradās, nākdama tik gausiem soļiem, it kā viņa tikko spētu pavilkt kājas. Vaigi viņai tumši kvēloja; viņa kodīja lūpas, lai aizturētu asaras, kas aiz pārliekas pārpūlēšanās viņai bija sakāpušas acīs. Durvīs viņa pagāja man garām, nebilzdama ne vārda. Bailes, ko vecais vīrs bija pārdzīvojis, šķita liedzam viņam valodu. Viņš panācās tikai dažus soļus pretim, saņēma mazmeitas seju savās plaukstās, sirsnīgi noskūpstīja un aizgāja. Pasiansa nokrita tumšajā gaitenī uz grīdas un paslēpa seju rokās.

—    Atstājiet mani vienu! — bija viss, ko viņa teica. Pēc brītiņa viņa uzvilkās augšup pa kāpnēm. Mirkli vēlāk pie manis ienāca misis Hopgūda.

—    Viņa nesaka neviena vārdiņa … un negrib ņemt mutē ne kumosa, bet pīrāgs man taču ir gatavs. Burvīgs. Kas noticis, to zina tikai dievs . .. Bet Pasiansa prasīja konjaku; vai jums, ser, ir konjaks? Hopgūds to nedzer, un misters Fords neļauj mājās turēt neko citu kā tikai vieglu vīnu.

Man bija viskijs. Lāga dvēsele paņēma pudeli un, to cieši sažņaugusi, aizgāja. Viņa man to atnesa atpakaļ gandrīz pustukšu.

— Meitene to laka kā kaķēns pienu. Nemaz nešaubos, ka tas ir stiprs, jo nabaga jēriņam tūlīt atraisījās mēle. «Es to izdarīju,» viņa man teica, «jā, izdarīju, Hopgudas māt,» un pati smējās kā jukusi; bet tad, ser, viņa izplūda asarās, skūpstīja mani un izstūma laukā pa durvīm. Žēlīgais debesu tēvs! Ko gan viņa būs izdarījusi? …

Visu nākamo dienu un pēcnākamo lija lietus. Vakar ap pulksten pieciem lietus pārstāja. Hopgūda ponija mugurā es aizjāju uz Kingsvīru apciemot Denu Trefriju. Visi koki, visi kazenāju krūmi un papardes takas malā vēl birdināja ūdens lāses; putni dziedāja, cik jaudas. Man prātā nemitīgi bija domas par Pasiansu. Viņas prombūtne todien joprojām bija neatminēta mīkla, neviens nevarēja pārstāt prātot par to, ko gan viņa bija izdarījusi. Pasaulē ir cilvēki, kuri nekad nekļūst pieauguši — tādiem nav tiesības patstāvīgi rīkoties. Katrai rīcībai ir sekas, bet bērniem gar sekām nav nekādas daļas.

Dena nebija mājās. Pusdienas ieturēju viesnīcā un jāju lēnām atpakaļ. Mijkrēslī, kas valdīja ceļu posmos, kur bija tik šaurs, ka ar jājampātagu varēja aizsniegt kalnu malas abpus takas, nedomāju neko citu kā vienīgi par Pasiansu un viņas vecotēvu; pustumsā viss vedināja uz pārdomām un šaubām. Satumsa pilnīgi, kamēr es sasniedzu staļļu pagalmu. Divi jauni vērsēni pienāca klāt un mani apošņāja, aizsnaudusies vista uzspurdza un, šausmīgi kladzinādama, aizbēga. Novietoju poniju steliņģī un iegriezos dārzā, lai apietu māju no mugurpuses. Ap ābelēm valdīja piķa melna nakts, un logi bija tumši. Es paliku tur kādu brīdi stāvam, jo pēc lietus viss tik brīnišķīgi smaržoja; bet pēkšņi man radās nepatīkama sajūta, ka mani kāds novēro. Vai jūs esat kādreiz nakts tumsā sajutuši kaut ko tamlīdzīgu? Es beidzot iesaucos:

— Vai te kāds ir?

Nevienas skaņas! Aizstaigāju līdz vārtiem . . . itin nekā! No kokiem tikai vēl klusi, mīksti nopakšķēdami, krita pilieni, bet tas arī bija viss. Klusītiņām aizgāju līdz mājas fasādei, iegāju iekšā, aizbultēju durvis un taustīdamies uzkāpu augšā, lai dotos pie miera. Bet es nevarēju aizmigt. Ilgu laiku gulēju nomodā; beidzot tomēr iesnaudos un ar joni pietrūkos. Padzirdēju tepat kaut kur pavisam tuvu klusinātu, apslāpētu murmināšanu. Tad viss apklusa. Pagāja vēl mirklis; un pēkšņi manas ausis uztvēra apslāpētu, dobju troksni, it kā kaut kas būtu nokritis. Izlēcu no gultas un metos pie loga. Neredzēja nekā, tikai tālumā likās nodipam soļi. Dārzā iebrēcās pūce, un tūlīt arī dzirdēju Pasiansu viņas istabā kristāltīrā, bet pavisam klusā balsī dziedam:

—    Āboli sārti un gatavi krist,

—    O! Hei ho! — un gatavi krist.

Es pieskrēju pie viņas durvīm un klauvēju.

(Mūsu istabu izvietojums.)

—    Kas ir? — viņa sauca.

—    Vai kaut kas noticis?

—    Noticis?

— Vai kaut kas noticis?

— Ha-ha-ha-ha! Arlabunakti! — Tad pavisam klusi dzirdēju viņu ievelkam elpu, strauji, spēji. Nevienas citas atbildes, nevienas skaņas.

Likos gultā un gulēju nomodā stundām ilgi.. .

Šovakar atnāca Dens. Pie pusdienu galda viņš pasniedza Pasiansai vīstoklī satītas notis. Viņš tās bija dabūjis Torkejā. Veikalnieks, Dens piebilda, teicis, ka tas esot «nepārspējams gabals».

Tā bija Baha «Čakona». Jums vajadzēja redzēt, kā staroja Pasiansas acis. Pirksti pat drebēja, nošu lapas šķirstot. Likās dīvaini, ka viņa tik ļoti cienīja Baha mūziku, tikpat dīvaini kā iedomāties savvaļas kumeļu stājamies no brīva prāta ilksīs, bet tā jau tas ir — nekad nevar zināt, ko no viņas iespējams sagaidīt! — Burvīgi! — viņa izsaucās.

Džons Fords nolika nazi un dakšiņu.

— Nieki un blēņas! — viņš nomurmināja un pēkšņi dimdošā balsī teica: — Pasians!

Satrūkusies viņa pacēla skatienu, nometa notis un atgriezās atpakaļ savā vietā.

Vakara lūgšanā, kas allaž notiek tūdaļ pēc maltītes, Pasiansas sejā atspoguļojās dumpība. Viņa aizgāja agri gulēt. Bija diezgan vēls, kad mēs pārējie izšķīrāmies, jo šoreiz vecais Fords pirmo reizi stāstīja par savu skvotera dzīvi. Kad iznācām ārā no mājām, Dens pacēla roku. Kaut kur rēja suns.

— Tā ir Lasa, — viņš teica, — uzmodinās vēl Pasiansu.

Putnu sugas kucīte rēja aizelsdamas. Dens aizskrēja, lai to nomierinātu. Viņš ātri atgriezās.

— Kāds ir bijis dārzā un aizgājis uz līci.

Dens tūdaļ skriešus devās lejā pa taku. Arī es skrēju, šausmīgi uztraucies. Mūsu priekšā necaurredzamā tumsā skanēja suņa rējieni; ugunis krasta apsardzes punktā vāji mirgoja. Es pirmais nonācu liedagā. Suns tūlīt pieskrēja man klāt, vainīgi iežmiedzis asti. Dzirdēju airus klaudzam duļļos; redzēt nekā neredzēja, izņemot pūkainas viļņu galotnītes. Man aiz muguras Dens izgrūda:

—    Viss veltīgi! Viņš aizlaidies. — Dena balss skanēja aizsmakusi, kā cilvēkam, kam kvēlās dusmās aizraujas elpa.

—    Džordž, — viņš stomīdamies teica, — tas ir tas nelietis. Tā vien gribētos ietriekt viņam lodi ribās.

Piepeši redzējām tumsā uz jūras iemirdzamies uguni, kas likās viegli šūpojamies un tad pēkšņi pazūdam. Ne vārda nerunādami, mēs devāmies atpakaļ kalnā. Pie vārtiem stāvēja Džons Fords, nekustīgs un vienaldzīgs… Viņš vēl nekā nenojauta. Es čukstus aprāju Denu:

— Liecies mierā!

— Nē, — viņš teica; — es tev ko parādīšu. — Viņš aizdedza sērkociņu un lēnām izsekoja pēdām dārza miklajā zālē. — Paskaties te!

Viņš apstājās zem Pasiansas loga un pieliecies ar sērkociņu apgaismoja zemi visapkārt. Nepārprotami skaidri bija redzamas pēdas, ko atstājis kāds, kas šeit bija izlēcis vai nokritis.

— Un paskaties te! — Dens sacīja.

Viens ābeles zars pie paša loga bija nolūzis. Viņš nopūta sērkociņu.

Saredzēju viņa acis, kuru baltumi zibēja kā sakaitinātam dzīvniekam.

— Liecies mierā, Den! — es teicu.

Viņš spēji apgriezās uz papēža un ar pūlēm izdabūja pār lūpām:

— Tev taisnība.

Taču, apkārt griezdamies, viņš ieskrēja Džonam Fordam krūtīs.

Vecais vīrs tur stāvēja kā personificēts varens spēks, tumšāks par tumsu, gluži apstulbots skatīdamies stingām acīm augšup uz logu. Mēs neatradām vārda, ko teikt. Viņš, likās, neapjauta mūsu klātbūtni. Viņš pagriezās un aizgāja, atstādams mūs stāvam, kur stāvējām.

— Seko viņam! — Dens sacīja. — Seko taču..« Dieva dēļ! Ka nenotiek nelaime.

Mēs viņam sekojām. Salīcis, smagiem soļiem Džons Fords devās pa kāpnēm augšā. Tur viņš no visa spēka iezvēla ar dūri pa Pasiansas durvīm.

— Laid mani iekšā! — viņš pērkondimdošā balsī pavēlēja.

Es ievilku Denu savā istabā.

Atslēga Pasiansas durvīs lēnām noskrapstēja, durvis atvērās. Un tur stāvēja viņa pati rītasvārkos ar sveci rokā. sārti pietvīkušu seju un — ak! — tik jauniņa ar saviem īsajiem, cirtainajiem matiem un apaļajiem vaigiem. Vecais vīrs, nostājies meitenei pretī kā milzis, pacēla rokas un uzlika tās viņai uz pleciem.

— Ko tas nozīmē? Tev … tev … šeit istabā bija vīrietis?

Pasiansa nenodūra acis.

— Jā, — viņa atbildēja. Dens izdvesa smagu nopūtu.

— Kas?

— Sahārijs Perss, — viņa teica balsī, kas skanēja kā pulkstenītis.

Džons Fords Pasiansu drausmīgi sapurināja, tad nolaida rokas, pēc tam atkal pacēla kā sitienam. Pasiansa skatījās viņam acīs; sirmgalvja rokas nošļuka gar sāniem, un viņš smagi novaidējās. Bet viņas sejā, cik varēju saskatīt, nepakustējās ne vaibsts.

— Mēs ar viņu salaulājāmies, — viņa teica, — vai dzirdi? Mēs salaulājāmies. Ārā no manas istabas! — Pasiansa nometa sveci uz grīdas pie Forda kājām un deguna priekšā tam aizcirta durvis. Sirmgalvis stāvēja vienu brīdi kā apdullināts, tad taustoties devās pa kāpnēm lejā.

— Den, — es vaicāju, — vai tā ir patiesība?

— Ak! — viņš atbildēja. — Patiesība gan; vai nedzirdēji, ko viņa teica?

Biju laimīgs, ka šajā brīdī nevarēju redzēt Dena seju.

— Ar to tātad beigas, — viņš beidzot izmocīja; tagad jādomā tikai par veco vīru.

— Ko viņš darīs?

— Šo pašu nakti vēl aizies pie tā zeļļa. — Denam, acīm redzot, nebija nekādu šaubu par to. Tas taču ir nenoliedzami, ka viens rezolūtas dabas cilvēks allaž saprot otru tādu pašu.

Es nomurmināju, ka esmu šeit nepiederošs cilvēks, un jautāju, vai vispār šeit kaut ko varētu līdzēt.

— Jā, — viņš gausi ierunājās, — nezinu, vai arī es tagad šeit esmu vēl kaut kas cits nekā nepiederošs cilvēks, bet vecajam vīram es došos līdzi, ja vien viņš tam piekritīs.

Mēs nokāpām lejā. Pēc dažiem mirkļiem viņi jau izjāja ārā no staļļu pagalma. Es redzēju viņus aizrikšojam, garām siena stirpām un pazūdam tumšo priežu ēnā. Pēc tam dzirdēju pakavu klaudzienus, kas tumsā skanēja arvien vājāk, līdz beidzot pavisam izdzisa.

Kopš tā brīža sēdēju tepat savā istabā un rakstīju jums, līdz svece gandrīz bija izdegusi. Nemitīgi prātoju, ar ko viss beigsies, un pārmetu sev, ka pats neko nedaru. Bet ko gan es būtu varējis darīt? Man Pasiansas žēl . . . daudz vairāk žēl, nekā to spētu pateikt. Nakts tik klusa; nav dzirdama ne skaņa. Nezinu, vai viņa guļ vai nomodā, vai raud vai gavilē.

Pašreiz pulkstenis rāda četri. Es biju ieslīdzis miegā. Tagad viņi ir atgriezušies. Dens atlaidies manā gultā.

Mēģināšu jums atstāstīt, cik vien precīzi mācēdams, viņa paša vārdiem to, ko viņš man teica.

— Mēs jājām pa augšējo ceļu, — viņš iesāka, — apiedami takas, un nonācām Kingsvīrā ap pusdivpadsmitiem. Pārceltuve vairs nedarbojās, un mums vajadzēja sameklēt kādu, kurš mūs pārceltu. Mēs salīgām kādu puisi, lai tas mūs gaidītu, un «pilī» noīrējām pajūgu. Kamēr nokļuvām «Melnajās dzirnavās», pulkstenis jau bija gandrīz viens un viss necaurredzamā tumsā tīts. Es biju aplēsis, ka, dienvidaustrumu vējam pūšot, Sahārijam vajadzēja būt nonākušam šajā krastā pirms stundas vai vēl mazliet agrāk. Vecais nerunāja ne vārda, un, kamēr mēs vēl nebijām nokļuvuši galā, es jau sāku lolot cerības, ka mēs Sahāriju Pērsu varbūt nemaz nesastapsim. Vedējam mēs likām apturēt uz ceļa. Un paši apstaigājām vairāk reižu ap māju, meklējot durvis. Beidzot kāds mums uzsauca:

«Kas tur ir?» «Džons Fords.»

«Ko jūs gribat?» Vaicātājs bija vecais Pērss. «Satikt Sahāriju Pērsu.»

Stikla durvis, kas izgāja uz lieveni, kur mēs todien bijām sēdējuši, stāvēja vaļā, un pa tām mēs iegājām iekšā. Telpas pretējā pusē atradās durvis, pa kurām spraucās ārā gaisma. Džons Fords devās turp. Es paliku stāvam tumsā.

«Kas jums ir līdzi?»

«Misters Trefrijs.»

«Lai nāk iekšā!»

Es iegāju. Vecais kapteinis bija gultā, atlaidies spilvenos, viņš gulēja pavisam nekustīgi, blakus dega svece. Skatoties uz viņu, likās, ka veča ķermenī dzīvas bija tikai acis. Es jutos dīvaini, atrazdamies tur kopā ar abiem sirmgalvjiem.

Dens pārtrauca stāstu un šķita ieklausāmies kādā troksnī, tad apņēmīgi turpināja.

— «Apsēdieties, džentlmeņi,» vecais Pērss aicināja, «kāpēc jums ievajadzējās satikt manu dēlu?»

Džons Fords lūdza viņu atvainot un teica, ka viņam esot kaut kas runājams ar dēlu. Un turklāt nekavējoties.

Viņi izturējās ļoti pieklājīgi viens pret otru, — Dens nomurmināja . . .

— «Varbūt jūs uzticētu man to, kas jums sakāms viņam?» vecais Pērss vaicāja.

«Kas man sakāms, tas sakāms jūsu dēlam personiski.»

«Es esmu viņa tēvs.»

«Es esmu savas meitenes vectēvs un viņas vienīgais aizstāvis.»

«Aha!» vecais Pērss noteica. «Tā ir Riča Voiseja meita?»

«Gribu satikt jūsu dēlu.»

Vecais Pērss pasmaidīja. Viņam ir dīvains smaids, gan labsirdīgs, gan vīpsnājošs.

«Nekad nevar zināt, kur Sahārijs varētu būt,» viņš teica. «Jūs domājat, ka grasos viņu aizstāvēt, bet maldāties, Sahārijs pats spēj atbildēt par sevi.»

«Jūsu dēls ir šeit!» Džons Fords izmeta. «Es to zinu.»

Vecais Pērss ļoti savādi uz mums paskatījās.

«Jūs ienākat nakts laikā manās mājās kā zagļi,» viņš teica, «un apvainojat mani melošanā, tā es to sapratu.»

«Jūsu dēls kā zaglis nakts laikā ielīda mana bērna istabā; tieši tāpēc gribu sastapt viņu,» —un tad, — Dens stāstīja, — iestājās gara pauze.

Beidzot Pērss atsāka:

«Nesaprotu; vai tad viņš būtu pastrādājis kādu nelietību?»

Džons Fords atbildēja:

«Vai nu viņš ir salaulājies ar meiteni, vai, nudien, es viņu nogalināšu.»

Šķita, ka vecais Pērss, nekustīgi gulēdams savos pēļos, kaut ko pārdomātu.

«Jūs nepazīstat Sahāriju,» viņš teica, «man jūsu žēl un Riča Voiseja meitas man žēl, bet jūs nepazīstat Sahāriju.»

«Žēl! Žēl!» Džons Fords izgrūda kā vaidēdams. «Viņš nozaga manu bērnu, un es gribu viņu pārmācīt.»

«Pārmācīt!» vecais Pērss iesaucās. «Mēs pārmācībām neļaujamies, mūsu ģints ne.»

«Kaptein Pērss, tik tiešām, kā es šeit jūsu priekšā stāvu, jūs un jūsu atvases pārmācīs dievs!»

Vecais Perss smaidīja.

«Mister Ford, lai būtu kā būdams, bet tik tiešām, kā es šeit guļu, — jūs nebūsiet tas, kas mūs pārmācīs. Nevar otru pārmācīt, ja nespēj likt to izjust kā pārmācību, bet to jūs nespējat.»

Un tā ir patiesība!

Dens atkal turpināja:

— «Jūs tātad neteiksiet, kur ir jūsu dēls?»

Vecais Pērss pat nepamirkšķināja ar aci.

«Nē,» viņš atteica, «bet tagad ejiet projām. Es, vecs vīrs, guļu šeit caurām naktīm gluži viens, kroplām kājām, un māja stāv atvērta; te var ienākt kurš katrs laupītājs; vai jūs domājat, ka man ir bailes no jums?»

Mēs bijām uzveikti un izgājām ārā, nebilzdami ne vārda. Bet šis sirmgalvis . . . kopš tā brīža man neiziet no prāta — viņam ir deviņdesmit divi gadi, un viņš guļ tur pilnīgi viens. Lai kāds viņš ir bijis — un stāstīt par viņu stāsta dīvainas lietas, — lai kāds būtu viņa dēls, viņš ir īsts vīrs. Ne jau tas bija iespaidīgi, ko viņš teica, nedz arī tas, ka tur būtu no kaut kā jābīstas, bet iespaidīga pati aina, kā šis vecais vīrs tur gulēja uz gultas. Man visā mūžā nav gadījies redzēt bezbailīgāku cilvēku par viņu…

Pēc tam mēs ilgi sēdējām klusēdami; caur koku lapotni aiz loga sāka spraukties iekšā vāra rīta gaisma, kļuva samanāmas daždažādas čabošas, čaukstošas skaņas, it kā pasaule apgrieztos miegā uz otriem sāniem. Pēkšņi Dens ierunājās:

— Viņš mani ir piekrāpis. Es viņam izmaksāju prasīto summu, lai viņš vācas prom un liek meiteni mierā. Vai tu domā, ka viņa guļ?

Dens nelūdza līdzjūtības; viņš līdzcietību uzskatītu par apvainojumu, taču smagi pārdzīvoja visu notikušo.

— Esmu noguris kā suns, — viņš beidzot teica un apgūlās manā gultā.

Tagad jau ir gaiša diena; arī es esmu noguris kā suns…

Sestdien, 6. augustā

. . . Turpinu savu stāstu no tās vietas, kur vakar to pārtraucu… Mēs ar Denu devāmies ceļā, tiklīdz piedabūjām Hopgūdas māti pagatavot mums kafiju. Vecā lēdija bija ziņkārīgāka, acīgāka, uzbudinātāka, nekā es jebkad viņu tiku redzējis. Viņa, acīm redzot, nervozēja. Hopgūds, kurš bieži mokās ar bezmiegu — ja par mērauklu ņem krākšanu! — naktī esot iesaucies: «Paklau, pakavi klaudz!» Vai mēs arī to esot dzirdējuši? Un kurp mēs tagad došoties? Esot par agru posties ceļā un bez brokastīm, Hopgūds teicis, ka šodien līšot. Mis Pasiansa vēl nav sākusi spēlēt vijoli, un misters Fords vēl nav iznācis no savas istabas. Kāpēc tā … un kāpēc šitā? . .. «Nudien tā taču ir ērce; tām vēl drusku tā kā par agru!» Tas bija apbrīnojami, kā viņa metās virsū visiem tādiem kukaiņiem, turpretī es tos pat saredzēt nespēju. Viņa neapzināti ērci saspieda starp īkšķi un rādītājpirkstu un ņēmās mūs apstrādāt ar citiem manevriem; taču daudz ātrāk, nekā viņa sasniedza savu mērķi, mēs bijām padzēruši kafiju un laidāmies ceļā. Bet, kad jau sākām jāt, viņa skriešus pieskrēja mums klāt, ar vienu roku pieturēdama brunčus, pavērsusi augšup savas smalku krunciņu tīkla apņemtās vecās, gaišās un noraizējušās acis, un jautāja:

— Jums taču viņas žēl? Vai ne?

Plecu paraustīšana bija vienīgā atbilde, ko viņa saņēma. Mēs jājām pa takām, kas veda gar nolaistiem, dubļainiem fermu kūts pagalmiem, kur rakņājās cūkas un mētājās netīri salmi, jājām garām zemniekiem ar tīri noskūtām augšlūpām un vaigu bārdām; cauri druvām, kur augstu gaisā vīteroja cīruļi, kalnup un lejup, grožus no rokām neizlaizdami, kamēr sasniedzām viesnīcu, kur bija apmeties Dens.

Vieglajā miglā, kas izdzēsa visas kontūras, varavīksnes atspulgā mūsu priekšā vizuļoja upe. Zeme un debesis likās viens vesels. Šo apbrīnojami liego vienotību nekad nekur citur neesmu redzējis kā tikai Devonā. Un jebkurš kuģis, senlaicīgs vai moderns, šajos gaišajos ūdeņos izskatijās kā sapņu kuģis. Slaidie, zaļie koki, sarkani rudā zeme, baltie nami, viss sakusa kopā dūmakā, kas laistījās gluži kā opāls. Lija lietus, bet mākoņiem cauri spīdēja saule. Ap mums lidinājās kaijas — seno alkatīgo jūras braucēju gari.

Mēs likām diviem laiviniekiem aizvest mūs līdz «Daiļajai burvei». Viņi sāka irties straujiem vēzieniem, taču tad airēšanu pēkšņi pārtrauca.

—    Uz kādu «Daiļo burvi», ser? — viens no viņiem pieklājīgi apvaicājās, — kurējā tad tā būtu?

—    Tāds nu reiz ir šis rietumu novadu cilvēks. Viņš nekad neteiks «nē», nekad nepalaidīs garām izdevīgu gadījumu, nekad neatzīs, ka kaut ko nezina vai nevar padarīt, — viņš ir neatkarīgs, pašapzinīgs, spējīgs vienā acu uzmetienā ieraudzīt, kur kāds labums gūstams. Mēs minējām Pērsa vārdu.

—    Kapteinis Sahārijs Pērss! — viņi apmainījās skatieniem, pa pusei uzjautrinātiem, pa pusei apbrīnas pilniem.

—    Jūs domājat «Saulgriezi»; tepat jau tā ir. «Saulgrieze», ahoi!

Kad kāpām augšā gar kuģa melnajiem sāniem, dzirdēju vienu no laiviniekiem sakām:

—    «Daiļā burve»! Īstais vārds šai tupelei. . . lepns! — viņi smējās un iegūla airos. Lai kāds bija šī kuģa vārds — «Saulgrieze», «Daiļā burve» vai citādi, — tās stūrmanis, jauns, slaids, kreklā izmeties, līdz pašām matu saknītēm iededzis puisis ar spēcīgām, tetovētām rokām un pelēkām, no nemitīgas skatīšanās vējā iekaisušām acīm, mūs saņēma laipni.

—    Kapteinis ir uz kuģa, — viņš teica. — Kā redzat, esam varen aizņemti. Ei jūs, roņi, pie darba! — viņš uzsauca diviem zeļļiem, kuri stāvēja dīkā. Visur uz kuģa redzēja vīrus kaut ko velkam, rīkojamies ar tauvām un novietojam kravu.

—    Šodien ir piektdiena, nākamo trešdien dosimies projām . . . Vienalga, kādos apstākļos! Nāciet, lūdzu, pa šejieni! — viņš noveda mūs lejā pa kāpnēm tumšā alā, ko viņš dēvēja par salonu. — Jūsu goda vārdi? Ko! Jūs esat misters Trefrijs? Tad taču mēs esam kompanjoni! — Seja stūrmanim staroja zēniskā priekā.

— Lūk, — viņš teica, — jums es tad varu kaut ko parādīt, — un viņš atslēdza kādas kajītes durvis. Tajā, likās, nebija nekā, izņemot brezentu, kas ar lielu kūkumu nokarājās lejup no augšējās kojas. Viņš pacēla auduma malu. Apakšējā koja bija aizvākta, un tās vietā rēgojās ķēmīgais izjaukta vieglā lielgabala korpuss. — Tādi mums ir seši, — viņš čukstēja ar baigu noslēpumainību, kurai cauri jautās viņa iedzimtā atklātība. Tur viņā malā, kā kapteinis saka, šo daiktu svaru atsverot ar tādu pašu svaru zelta. Šauteņu mums arī ir vesels lērums un munīcija kaudžu kaudzēm. Kapteinis mani pieņēma par kompanjonu. Un tas ir labāk nekā braukt uz kompāniju kuģiem un spēlēt ar pasažieriem klāja kriketu. Biju jau nodomājis atmest braukšanai ar roku un pievērsties cukurniedru audzēšanai, kad man gadījās sastapt mūsu kapteini. Lielisks vīrs, mūsu kapteinis! Iešu un pieteikšu jūs viņam. Viņš visu nakti bija prom, pārnāca tikai četros; pašreiz droši vien guļ, bet nekas, jūs viņš pieņems.

Un prom viņš bija. Es brīnījos, kas gan Sahārijā Pērsā bija varējis savaldzināt šāda tipa jaunekli — vienu no kāda lauku mācītāja parastā divpadsmit bērnu pulka, — kurš kvēloja nepacietībā nošaut dažus nēģerus, citādi būdams arvien atklāts un lādzīgs. Stūrmanis atgriezās, nesdams veselu klēpi pudeļu.

— Ko jūs dzersiet? Kapteinis tūlīt nāks. — Atvainojiet, man pašam jābūt uz klāja. Mēs ļoti steidzamies.

Pēc piecām minūtēm ieradās Sahārijs Pērss. Viņš nemaz negrasījās sarokoties ar mums, ar ko iemantoja manu cieņu. Viņa seja bija sagurusi un izaicinošāka nekā parasti.

—   Lūdzu, džentlmeņi, — viņš mūs uzrunāja.

—   Esam ieradušies, lai jums vaicātu, ko jūs esat nodomājuši tagad darīt! — Dens paskaidroja.

—   Nesaprotu, — Pērss atbildēja, — kāda jums gar to daļa.

Dena mazās acis spīguļoja kā saniknotam zvēram.

— Jūs no manis dabūjāt piecsimt mārciņas, — viņš teica, — ko jūs domājat, kāpēc es jums tās devu?

Sahārijs kodīja dūrē savilktos pirkstus.

— Tas mani neinteresē, — viņš atbildēja. — Trešdien dosimies jūrā. Jūsu nauda ir drošībā.

— Vai zināt, ko es par jums domāju? — Dens izgrūda.

— Nē, un labāk, ja jūs man to arī nesakāt! — atbildēja Sahārijs. Tad viņam raksturīgajā noskaņojuma izmaiņā pasmaidīja, piebilzdams: — Taču dariet, kā vēlaties.

Dena seja ārkārtīgi sadrūma. — Atbildiet man skaidri, — viņš teica, — ko jūs tagad darīsiet ar viņu? Sahārijs caur pieri skatījās uz Denu.

— Neko.

— Vai esat tāds nelietis, lai noliegtu, ka esat ar viņu salaulājies?

Sahārijs dzedri uzlūkoja Denu. — Nebūt ne, — viņš atbildēja.

—   Bet, dieva dēļ, kāpēc tad jūs to darījāt?

—   Jums, mister Trefrij, nav monopola tiesības apprecēties!

—   Sagādāt jaunai meitenei tādu situāciju! Vai tad jums nemaz nav cilvēka sirds krūtīs? Ko jūs tur ložņājāt pie viņas naktī? Nudien! Vai tad jūs neapjēdzat, ka esat pastrādājis neģēlību?

Sahārija seja pietvīka, viņš sažņaudza rokas dūrēs. Tad, kā likās, savas dusmas apvaldīja.

— Jūs gribējāt, lai atstāju viņu jums, — viņš pavīpsnāja. — Es apsolīju viņai, ka ņemšu viņu līdzi, un trešdien mēs itin mierīgi būtu aizbraukuši, ja nebūtu uzradies jūs un ar savu nolādēto suni visu izokšķerējuši. Nu viss ir čupā! Tagad nav vairs nekādas nozīmes ņemt viņu līdzi. Atgriezīšos pie viņas kā bagāts vīrs vai vispār nepārnākšu.

— Bet līdz tam laikam? — es iemetu starpā. Sahārijs, kā atbalstu meklēdams, pievērsās man:

—   Es viņu būtu paņēmis līdzi, lai izvairītos no trača . . . Nudien būtu to darījis … Tā nav mana vaina, ka viss atklājies. Dodos riskantā pasākumā. Ja viņa man būtu līdzi, tas varētu visu sabojāt; es vienā laidā nervozētu. Jo tur viņa atrastos briesmās.

—   Bet kāda tad būs viņas situācija šeit, — es iebildu, — kamēr jūs būsiet projām? Vai domājat, ka viņa būtu ar jums apprecējusies, ja būtu zinājusi, ka jūs viņu tā pametīsiet? Jums vajadzētu atteikties no visa šī pasākuma. Jūs viņu nozagāt. Jūsu rokās nu ir viņas liktenis; viņa taču vēl ir tīrais bērns!

Sahārija sejai pārskrēja trīsas; varēja redzēt, ka viņš cieta.

— Atsakieties no sava nodoma! — es mudināju.

— Ieguldīju tur pēdējo grasi, — viņš nopūzdamies teica, — no tā atkarīga visa mana nākotnes laime.

Viņš skatījās uz mani, šaubīdamies un palīdzību meklēdams, it kā pirmo reizi mūžā būtu sastapies ar padarītā seku dilemu, ko viņa raksturs nekad nemēdza atzīt. Sāku jau domāt, ka viņš piekāpsies. Bet pēkšņi Dens, man par lielām šausmām, izgrūda:

—   Esiet taču cilvēks!

—   Pērss pagrieza galvu.

—   Jūsu padoms man nekādā ziņā nav vajadzīgs, — viņš teica, — man neviens neko nediktēs!

—   Līdz sava mūža pēdējai dienai jūs man atbildēsiet par to, ko esat viņai nodarījis.

Sahārijs pasmīnēja.

— Vai redzat šo mušu? — viņš jautāja. — Lūk, es ar jums rēķinos tikpat maz kā ar to, — un ar knipi aizsita mušu prom no savām baltajām biksēm. — Ardievu!

Mūsu brašie laivinieki naski sāka irties prom uz krastu. Taču, kad bijām pabraukuši pavisam mazu gabalu, pār kuģi sāka šalkt lietus gāze, kurā tas šķita pilnīgi pazūdam, palikdams manā atmiņā tikai kā aina ar stūrmani, kurš, pārliecies pār reliņu, māja ar cepuri un, pagriezis pret mums savu jauneklīgo, iedegušo seju, smaidīja jautri un laipni.

… Krastu mēs sasniedzām izmirkuši, dusmodamies katrs uz sevi un viens uz otru; saīdzis devos atceļā uz mājām.

Kad jāju garām dārzam, kāds vētras sapurināts ābols nokrita zemē ar dobju būkšķi.

Āboli sārti un gatavi krist,

O! Hei ho! — un gatavi krist.

Nolēmu sakravāt savas mantas un aizbraukt. Taču šeit visam piemīt dīvains neizsakāmi fascinējošs burvīgums. Jums, kas nepazīstat šejienes ļaudis, visi šie notikumi varbūt liekas nožēlojami muļķīgi.

Taču dzīvē mūs apbur ne jau tikai labais, acīm redzamais un derīgais, bet tieši dīvainais, neskaidri saskatāmais un noslēpumainais, kas slēpjas labajā vai ļaunajā.

Saule jau lūkojās atkal laukā no mākoņiem, kad tuvojos fermai; dzeltenais niedru jumts caur lapotni koši spīdēja, it kā sargādams laimi un mieru. Durvis man atvēra Džons Fords pats.

Viņš sāka ar atvainošanās vārdiem, un tas man lika šeit justies liekam vairāk nekā jebkad. Tad viņš teica:

— Ar mazmeitu neesmu vēl runājis . . . Gaidīju, kamēr atgriezīsies misters Trefrijs.

Džons Fords bija drūms un raudzījās skumjām acīm, kā cilvēks, kura kamiešus nospiež smaga bēdu nasta. Viņš izskatījās tāds, it kā nebūtu gulējis; drēbes bija saburzītas, un es domāju, ka viņš tās nemaz nebija noģērbis. Viņš nav cilvēks, kuru var nožēlot. Man bija sajūta, ka ar to, ka par šo lietu vispār kaut ko zinu, esmu atļāvies par daudz. Kad pastāstīju viņam, kur bijām bijuši, viņš pateica:

— Tas bija laipni, ka uzņēmāties šādas pūles. Citādi rīkoties jūs nemaz nevarējāt! Bet tā kā tas nu ir noticis … — Viņš izmisīgi atmeta ar roku. Varēja redzēt, ka lepnums viņā cīnījās pret nāvīgo aizvainojumu. Pēc īsa brīža vecais vīrs ievaicājās:

— Jūs sakāt, ka esat sastapuši viņu? Vai viņš atzīst, ka viņi ir salaulājušies? Vai paskaidroja kaut ko tuvāk?

Mēģināju viņam izskaidrot Pērsa viedokli. Šī sirmgalvja priekšā, kura raksturs un pienākuma apziņa bija nelokāmi, jutos tā, it kā es aizstāvētu Sahāriju un man vajadzētu censties izturēties pret to taisnīgi.

— Man grūti saprast, — Džons Fords beidzot teica. — Jūs sakāt, viņš meiteni nozadzis, lai būtu drošs, ka tā pieder viņam, bet pamet to pēc divām nedēļām.

—   Viņš teica, ka bija nodomājis paņemt to līdzi…

—   Vai jūs tam ticat?

Pirms paguvu atbildēt, ieraudzīju stikla durvīs stāvam Pasiansu. Cik ilgi viņa tur bija stāvējusi, nemāku teikt.

— Vai tā ir patiesība, ka viņš mani atstās te? — viņa iesaucās.

Es varēju tikai piekrītoši pamāt ar galvu.

— Vai jūs pats dzirdējāt viņu to sakām?

— Jā.

Viņa piecirta kāju.

— Bet viņš taču man apsolīja! Apsolīja!

Džons Fords paspēra dažus soļus uz viņas pusi. — Neaiztiec mani, vectēv! Es visus ienīstu! Lai viņš dara, ko grib, man vienalga.

Džona Forda seja kļuva pelēka kā zeme.

— Pasians, — viņš teica, — vai tad tev tik ļoti gribējās mani pamest?

Viņa skatījās tieši uz mums un skarbi atbildēja: — Kāds labums stāstīt pasakas? Nevaru neko darīt, ja tas tev sāp.

— Ko tad tu domāji atrast tālu no šejienes? Viņa iesmējās.

—   Atrast? Nezinu … neko, es šeit vismaz nenosmaktu. Tagad es paredzu, ka tu mani ieslēgsi, jo esmu nevarīga meitene, nevis tik spēcīga kā vīri!

—   Klusu! — Džons Fords teica. — Es viņu piespiedīšu tevi ņemt līdzi.

—   To tu nedarīsi! — viņa kliedza. — Es tev to neļaušu. Viņš ir brīvs, var darīt, kā pats grib. Viņš ir brīvs … visiem jums es to saku, katram es to saku … viņš ir brīvs!

Viņa izskrēja pa durvīm un pazuda.

Džons Fords sakustējās, it kā visa viņa pasaule būtu no virām izkritusi. Tādu es viņu tur atstāju.

Devos uz virtuvi, kur Hopgūds sēdēja pie galda un ēda maizi un sieru. Kad viņš ieraudzīja mani, tad piecēlās un ļoti laipni atnesa man gabalu auksta speķa un krūzi alus.

— Es jau tā domāju, ka satikšu jūs, ser, — viņš ēzdams teica. — Šodien šajās mājās nevienam prāts nenesas uz ēšanu. Mana vecā noņemas ar mis Pasiansu. Jaunas meitenes ir vēja pilnas, — viņš nobraucīja ar piedurkni gar saviem platajiem, spēcīgajiem žokļiem un piebāza pīpi, — it īpaši, ja tas viņām asinīs. Skvairs Ričs Voisejs bija dendijs, un misis Voiseja … nu, viņa arī bija jauka lēdija, bet, — viņš piebilda, pīpes kātu pa muti no viena kaktiņa uz otru valstīdams, — īsta lapsiņa.

Hopgūds ir lāga vīrs un, manuprāt, tik mīkstsirdīgs, cik liekas ciets, bet viņš nav īsti piemērots cilvēks sarunai par šādu tematu. Es devos augšā un sāku kravāties, bet pēc īsa laiciņa atmetu šo nodarbību, lai palasītu kādu grāmatu, un — kā tas gadījās, kā ne — aizmigu.

Kad pamodos, paskatījos pulkstenī: tas rādīja pieci. Biju gulējis četras stundas. Viens vienīgs saules stars, slīpi krītot, vērpās no viena mana istabas loga līdz otram, un es klusumā dzirdēju rāmo čurkstēšanu, ar kādu piens tek slaucenēs, bet pavisam pēkšņi to pārtrauca uzbudinoša kņada un smagi soļi.

Atvēru savas durvis. Hopgūds un kāds krasta sargs lēnām nesa augšā pa kāpnēm Pasiansu. Viņa gulēja abu vīru rokās pilnīgi nekustīga, seja bija baltāka par viņas tērpu, pāri pierei stiepās skramba ar sarecējušiem asins pilieniem. Rokas bija sažņaugtas, un viņa lēnām te salieca, te izstiepa pirkstus. Kad vīri ar savu nastu, kāpņu augšgalā nonākuši, pagriezās, Pasiansa pavēra lūpas un izdvesa:

— Tā ir labi, nelieciet mani zemē. Varu izturēt.

Vīri pagāja man garām, un ar vāru smaidu acīs Pasiansa kaut ko teica, bet es nevarēju saprast, ko; durvis tika aizvērtas, un lejā atkal sākās satraukta čukstēšanās. Gaidīju, kamēr abi vīrieši iznāca laukā no Pasiansas istabas, un noķēru Hopgūdu. Viņš norausa no pieres sviedrus.

— Nabaga meitēns! — viņš teica. — Nogāzās … no klints … mugura savainota . .. krasta sargi redzēja … tie viņu arī atnesa. Lai dievs stāv viņai klāt . . . varbūt nav pārāk sasitusies. Bet misters Fords vēl nekā nezina! Tagad došos pēc ārsta.

Pagāja stunda, varbūt vairāk, kamēr tas ieradās, jauns puisis, gandrīz vēl zēns. Viņš izskatījās ļoti norūpējies, kad iznāca no Pasiansas istabas.

— Tā māmuļa tur . . . viņu laikam ļoti mīl? Un viņu labi kops? .. . Ak, tā, pieķērusies kā suns! . . . Labi! Nezinu gan . . . nevaru neko droši pateikt! Baidos, ka tikai nav kaut kas ar mugurkaulu, vajadzētu konsultāciju! Kāda bezbailīga meitene! Pasakiet misteram Fordam, lai pieaicina labāko speciālistu, kādu vien Torkejā var dabūt … Tur ir kāds C,.. . Rīt no rīta vispirms iegriezīšos.

Turiet slimnieci pilnīgā mierā. Miega zāles es atstāju: naktī viņai būs drudzis.

Beidzot pārradās Džons Fords. Cik gan daudz viņam maksāja atturēšanās, lai neieietu pie mazmeitas aiz bailēm, ka to uztrauks. Cik daudz reižu es nākamo stundu laikā tiku dzirdējis viņu atnākam līdz kāpņu pakājei, sēcam, smagi nopūšamies un bezcerīgiem soļiem atkal aizejam projām! Ap vienpadsmitiem, kad es jau dzīros iet gultā, pie manām durvīm pienāca misis Hopgūda.

— Vai jūs neienāktu, ser? — viņa teica. — Pasiansa prasa pēc jums. Nezinu nekā teikt, tikai to, ka viņa grib jūs redzēt. Tas izklausās dīvaini, vai ne? — Pār večiņas vaigu noritēja asara. — Jūs taču nāksiet; iespējams, ka viņai tas būs par ļaunu, bet nezinu vis … citādi viņa vēl uzbudināsies.

Pavisam klusi iegāju viņas istabā. Acis pa pusei pievērusi, viņa gulēja uz muguras un ātri elpoja. Nekas neliecināja par to, ka viņa būtu vēlējusies mani redzēt vai vispār zināja, ka es esmu šeit. Svecei, kas bija novietota blakus gultai, deglis bija nogriezts pārāk īss, un tā deva pavisam vāju gaismu; durvis un logs stāvēja atvērti, tomēr caurvēja nemanīja, un vārā, mazā liesma dega gluži nekustīgi, mezdama uz griestiem vieglu, dzeltenu atspulgu, līdzīgu plankumam, ko atstāj gundega, ja to patur zem zoda. Griesti šeit ir pārāk zemi! Platajā logā, kas sākās tūlīt virs grīdas, kā melnas, nekustīgas švīkas iezīmējās ābeļu zari. Bija par daudz tumšs, lai varētu skaidri atšķirt priekšmetus. Gultas kājgalī atradās lāde, un uz tās apsēdās misis Hopgūda, kustinādama lūpas, it kā runādama. Telpas sirmās pagātnes vieglajai pelējuma smakai jaucās klāt rezēdu, ābolu un salkani parfimētu ziepju smaržas. Grīdu nesedza paklājs, un istabā neredzēja neviena tumša priekšmeta, izņemot vijoli, kas karājās naglā virs gultas. Lietišķi un nopietni tikšķēja mazs, apaļš pulkstenis.

—   Kāpēc jūs man nedodat zāles, māt? — Pasiansa ierunājās klusā, paskarbā balsī. — Gribas gulēt.

—   Vai lielas sāpes? — Es vaicāju.

—   Jā, protams, sāp visās malās.

—   Viņa pagrieza seju pret mani.

— Jūs domājat, ka es to darīju tīšām, bet maldāties. Ja būtu to gribējusi, tad izdarītu labāk, nekā tagad iznācis. Man nebūtu drausmīgo sāpju. — Viņa piespieda pirkstus pie pieres virs acīm. — Tik pretīgi ir gausties! Taču paciest grūti! Bet to gan es vairs nekad . .. es . . . apsolu.

Pateicīgi viņa ieņēma miega līdzekli, saviebdama seju kā bērns, kas norijis zāles.

— Kā jums liekas, cik ilgs laiks paies, kamēr atkal varēšu spēlēt vijoli? Ak! Aizmirsu … ir cits, par ko jādomā. — Viņa izstiepa roku pret mani. — Paskatieties uz manu gredzenu! Esmu apprecējusies . . . vai nav jocīgi? Neviens nemūžam to nesapratīs . . . Arī tas ir jocīgi? Nabaga vectētiņš! Ziniet, nebija nekāda pamata . . . tikai es pati. Tas arī ir vienīgais iemesls, kāpēc jums tagad to stāstu; Hopgūdas māmuļa gan sēž tepat. .. bet viņa neskaitās; kāpēc jūs neskaitāties, māmuļ?

Drudzis cīnījās pret miega zālēm. Pasiansa bija atgrūdusi palagu no kakla un palaikam mazliet pacēla vārgo roku, it kā šī kustība sniegtu viņai atvieglojumu; acis raudzījās lielas un nevainīgas kā bērnam; arī svece ieliesmojās, degdama tagad spožāk.

— Viņam neviens lai nesaka . . . itin neviens, apsoliet to! … Nebūtu es paslīdējusi, viss būtu bijis citādi. Kas tad būtu noticis? Jūs to nezināt… un es nezinu . .. jocīgi! Vai jūs domājat, ka es viņu mīlēju? Bez mīlas neviens neprecas, vai ne? Es domāju — pavisam bez mīlas. Bet saprotiet, es gribēju būt brīva, un viņš apsolīja ņemt mani līdz; taču tagad viņš mani tomēr atstās! Negribu, ka mani atstāj, nevaru to paciest! Kad nonācu līdz klints ragam … tajā vietā, kur efejas aug krauji lejup . . . tieši apakšā ir jūra, un es iedomājos, ja metīšos tur lejā, tad visam būs gals un miers; tāpēc uzrāpos uz viena bluķa, jo izskatījās, ka no turienes būs vieglāk .. . bet tas bija tik ļoti augsts, ka gribēju tikt atpakaļ; man paslīdēja kāja, un tagad visas malas sāp. Kad jāmokās sāpēs, tad nevar daudz domāt.

Pēc Pasiansas acīm redzēju, ka viņa laižas miegā.

— Neviens nevar aizbēgt… no sevis . . . Viņam lai nesaka . . . Pat ne . . . negribu … ka jūs … aizejat, jo . .. — bet plaksti viņai vērās ciet, un viņa aizmiga.

Šorīt, liekas, neviens vēl nezina, vai viņai klājas labāk vai sliktāk . ..

VI Otrdien, 9. augustā

Drīzāk šķiet, ka pagājušas trīs nedēļas, nevis trīs dienas, kopš pēdējo reizi rakstīju. Laiks rit gausi tajās mājās, kur ir slimnieks! . . . Šorīt te bija ārsti, viņi saka — Pasiansai atlicis ko dzīvot. . . četrdesmit stundas. Kopš viņa to zina, pār viņas lūpām nav nācis ne pušplēsts vārds, lai sūdzētos. Kad skatījās uz viņu, tad gandrīz nevarēja iedomāties, ka viņa ir slima; vaigiem nebija laika ne novīst, ne zaudēt krāsu. Sāpes viņai tagad nav lielas, sākusies lēna, pakāpeniska atmiršana . . .

Tā bija Džona Forda vēlēšanās, lai viņai to pasaka. Viņa tikai pagrieza galvu pret sienu un nopūtās, pēc tam pateica vecajai misis Hopgūdai, kura gauži raudāja:

— Neraudiet, māmuļ, man vienalga.

Kad ārsti aizgāja, Pasiansa prasīja pēc savas vijoles. Viņa lika to pieturēt un vilka ar lociņu pār stīgām. Bet skaņas, kas atraisījās, bija tik trīcošas un nedrošas, ka viņa palaida vaļā lociņu un sāka nevaldāmi šņukstēt. Un kopš šī brīža nedzirdēja vairs ne sūdzības, ne vaidu.

Bet atgriezīšos pie iepriekšējiem notikumiem. Svētdien, tas ir, nākamajā dienā pēc tās, kad pēdējo reizi rakstīju, pārnākdams no pastaigas, satiku mazu zēnu, kurš izvilināja savai alvotajai stabulītei sērīgas skaņas.

— Panāciet šurpu! — viņš teica. — Jaunkundze grib jūs redzēt.

Devos uz viņas istabu. No rīta bija šķitis, ka viņai klājas labāk, bet tagad viņa izskatījās pavisam novārgusi. Rokā viņa turēja vēstuli.

— Lūk, tās dēļ, — viņa ar mokām izdabūja. — Es to laikam nesaprotu. Viņš grib, lai es kaut ko izdaru. . . bet es nespēju domāt, un arī acis man tādas jocīgas. Lūdzu, izlasiet man to priekšā.

Vēstule bija no Sahārija. Lasīju viņai to klusā balsī, jo istabā atradās misis Hopgūda, kuras acis pāri adīklim neatlaidīgi vēroja slimnieci. Kad beidzu, Pasiansa lika man to lasīt vēlreiz un pēc tam vēlreiz. Sākumā viņa likās iepriecināta, gandrīz vai līksmi satraukta, tad acīs parādījās apnikums, izsmiekls, un, pirms es paguvu trešo reizi tikt līdz beigām, viņa jau gulēja. Tā bija neparasta vēstule, kas šķita Sahārija būtību parādām gluži kā uz delnas. Es to pabāzu viņai zem pirkstiem, kas dusēja virs palaga, un izgāju laukā.

Ziņkārība mani aizveda uz klinti, no kuras viņa bija nogāzusies. Atradu arī smaili, no kuras efejas kaskādēm strūkloja lejup gar klinti; bluķis, kurā viņa bija uzrāpušies, atradās no manis mazu gabalu tālāk, pa labi — tā bija baiga vieta. Tā skaidri liecināja, kādas nevaldāmas jūtas Pasiansu bija šurp atvedušas! Aizmugurē pletās puspļauts labības lauks ar magonēm gar malām, kur lidojot un rāpojot rosījās baru bariem visvisādi kukaiņi; nenopļautajā labībā bez mitas grieza grieze. Debesis līdz pašam apvārsnim bija zilas, un melnās vietvietām sarkani plankumotās, mežonīgās klints pakājē brīnumaini vizuļoja jūra. Zemu virs tīrumu pauguriem un ieplakām slīdēja lieli, balti mākoņi. Šeit nav Anglijas austrumu krastiem raksturīgo vara sarkano padebešu; šeit debesis allaž noklātas ar snaudulīgiem izplūstoša apveida mākoņiem, kas vienā laidā liegi kustas un mainās. Visu laiku es domās atkārtoju atsevišķus Sahārija Pērsa vēstules fragmentus. Viņš taču galu galā ir tāds cilvēks, kādu viņu izveidojusi dzimtenes daba, dzīves apstākļi un dzīslās ritošās asinis. Veltīgi meklēt ideālistus tur, kur gaiss ir maigs un viss acij tīkams. Pēc ideāliem cilvēks tiecas tur, kur skaistums vai ērtības jārada pašam; veltīgi meklēt nemainīgas kārtības un likumības cienītāju cilvēkā, kam tēvu tēvi tūkstošiem gadu dienu un nakti raudzījušies jūrā, kura pārpilna vilinošu solījumu un noslēpumu, kura katru brīdi mainās un ir citāda, palikdama allaž savas dabas verdzene. Cilvēks ir savas vides spogulis . ..

«Dzīve ir pietiekami grūta,» viņš rakstīja, «arī tad, ja cilvēkam nekas nesaista rokas. Nedomā pārāk bargi par mani! Vai tad es varēšu sniegt tev lielāku laimi, ja paņemšu tevi līdzi briesmās? Ja man veiksies, tu būsi bagāta; bet es cietīšu neveiksmi, ja tu būsi līdzi. Tevi uzlūkojot, es kļūstu gļēvs. Uz jūras vīrietis sapņo par visu labo, kas palicis malā; viņš sapņo par viršu ziediem un medu… un tie ir tādi kā tu; viņš sapņo par ziedošajām ābelēm un zaļo zāli dārzos … ari tās ir tādas kā tu; dažreiz viņš tikai atguļas uz muguras, un sirdī iesmeldzas ilgas … un ilgas vairāk nekā viss cits ir tādas kā tu . . .»

Atceros, kāda dīvaina, maiga, pa pusei nicīga izteiksme parādījās Pasiansas sejā, kad viņai lasīju priekšā šos vārdus, un kā vienreiz viņa izmeta:

— Bet tās taču ir muļķības, vai ne?

Tālāk Sahārijs gari aprakstīja to, ko viņš iegūs, ja viņam veiksies, un cik liels ir risks, kuru viņš uzņemas, un ka par neizdošanos nevar būt ne runa, ja viņš saglabās vēsu prātu. «Visam pasākumam vajadzīgi tikai kādi divi mēneši,» viņš turpināja; «paliec, mīļā, turpat, kur esi, vai pārvācies pie mana tēva. Viņš priecāsies, ka tu būsi pie viņa. Varēsi dzīvot manas mātes istabā. Tur nebūs neviena, kas tavai vijolei teiks «nē»; tu varēsi spēlēt jūras krastā, un tumšajās naktīs tev zvaigžņu pulki dejos virs ūdens kā bišu spieti… Es bieži uz tiem raudzījos, domādams par tevi…»

Šajā vietā Pasiansa man čukstus bija teikusi: — Šīs rindiņas nelasiet, — un vēlāk es tās izlaidu. Turpmākajās rindās parādījās Sahārija jūtu brāzmas: «Kad būšu gribēto sasniedzis, tad mums būs atvērta visa pasaule. Ir daudz vietu, kurp varēšu tevi aizvest. Viena tāda man padomā, tā nav ne pārāk karsta, ne pārāk auksta, un tur tu cauru dienu varēsi sēdēt ēnā un lūkoties uz vīteņaugiem un kakao kokiem, un tur valda klusums un miers, ne tur kas darāms, ne tur kādas rūpes; toties augļu — kādus vien cilvēks var iedomāties; tur nav nekādu trokšņu, dzird tikai papagaiļu klaigas un upes guldzienus un šļakstus, kad atvarā ienirst kāds nēģeris. Turp, Pasians, turp mēs dosimies! Nav jūras, kuru mēs ar savu astoņdesmit tonnu kuģeli nevarētu izbraukāt. Pasaule ir brīnišķīga tiem, kuri tajā dodas, lai to iegūtu. Pasaulē vēl ir tik daudz neatklāta. Mana mīļā, apbēršu tevi ar dārgumiem, tā, ka tu pati sevi vairs nepazīsi! Cilvēks nav domāts sēdēšanai mājās.»

Visai vēstulei cauri, neraugoties uz patieso kvēli, bija jūtams, cik ļoti šis cilvēks tiecas sasniegt savu mērķi — šī riskantā pasākuma diezgan apšaubāmiem līdzekļiem sasniedzamo mērķi. Viņš pats to nemaz neapzinās, jo viņš patiešām mīl Pasiansu, bet viņš seko savam mērķim. Viņš ir dzīves spara pārpilns. . . ārkārtīga dzīves spara pārpilns! Tagad es vairs sevišķi nebrīnos, ka viņa Sahārijam bija pakļāvušies.

Ko gan tikai viņš nebūs viņai iztēlojis! Turklāt nebija trūcis arī tīri fiziskas pievilcības … Izteiksmi, kuru es redzēju viņas sejā, kad bijām Melnajās dzirnavās, neesmu aizmirsis. Un tad — sacīts darīts — viņa apprecējās ar Sahāriju, jo viņa ir Pasiansa Voiseja, kas gan kaut ko izdara, taču grib arī kaut ko «saņemt pretī». Bet tagad viņa guļ un mirst; neviens, ne Sahārijs, nedz arī kāds cits vīrietis, Pasiansu nekad nekur neaizvedīs. Žēl iedomāties Sahāriju, kā viņš, kvēlē degdams, sēž savā tumšajā, par salonu dēvētajā alā un raksta vēstuli nāvei nolemtajai meitenei.

«Arvien esmu gribējis tikt pie naudas,» viņš rakstīja, «esmu to gribējis jau tad, kad biju vēl mazs zēns un pļavā ganīju govis. Tagad es to gribu priekš tevis, un man šķiet, ka tā man jau rokā. Divus gadus es sīki izpētīju un apdomāju visu šo plānu, un tagad es zinu, ko zinu . . . Tiklīdz būšu nosūtījis šo vēstuli, tad došos uz Londonu. Jānokārto vēl daudz darīšanu; atrasties tavā tuvumā nevaru, jo nespēju būt drošs par sevi, kamēr enkurs nebūs pacelts. Kad kuģim devu jauno vārdu «Daiļā burve», tad domāju par tevi… tevi, manu burvi…»

Pēc tam viņš nopietni lūdza Pasiansu būt trešdienas vakarā (tas ir rītdien) pulksten septiņos uz takas, kas ved lejā uz līci, kad viņš izcelsies malā, lai pateiktu viņai ardievas. Vēstule bija parakstīta: «Tavs mīlošais vīrs Sahārijs Pērss …»

Ilgi es gulēju druvas malā; bija ļoti rāms laiks. Vakara zvani jau bija sākuši dimdēt; pazagšus no statiņiem stiepās laukā garas ēnas; meža baloži uzspurdza cits pēc cita un aizlaidās uz dusu; debesu rietumu pamali klāja sārtas svītras, un kāpas un kalnus glāstīja pēdējie saules stari. Bija īsts ražas novākšanas laiks, bet nomācoši kluss; valdīja mokošu gaidu klusums .. .

Fermā dzīve rit savā parastā ritumā. Rītos un vakaros mums lasa lūgšanas. Džons Fords tās skaita nikni, it kā būdams gatavs tūlīt sacelties pret savu dievu. Rītos un vakaros viņš aprauga mazmeitu, iznāk laukā, smagi sēkdams, un dodas savā istabā; droši vien lūgt dievu. Kopš šī rīta neesmu uzdrošinājies tikties ar viņu. Viņš gan ir izturīgs vecs vīrs, bet šī nelaime viņu salauzīs …

VII Kingsvirā svētdien, 13. augustā

Viss ir garām . . . Rīt es no šejienes aizbraukšu, došos uz ārzemēm.

Klusa pēcpusdiena . . . Kapu kalnā ne mazākās vēja pūsmas! Es tur uznācu kādu pusstundu pirms citiem. Kaimiņu dārzā bija iemaldījušās dažas brūnas govis un berzēja purnus gar kapsētas žoga režģiem. Kamēr es tur stāvēju, atnāca kāda večiņa un aizdzina tās prom; pēc tam viņa pieliecās un savāca ābolus, kas bija nokrituši pirms laika.

Āboli sārti un gatavi krist,

O! Hei ho! — un gatavi krist:

Tos novāca veča, te jāizsamist,

O, Hei ho! — te jāizsamist.

. . . Pasiansu guldīja zemes klēpī pavisam vienkārši — paldies dievam, bez pretīgajiem līķu ratiem, — viņu nesa fermas laukstrādnieki un pavadīja tikai Džons Fords, Hopgūdi, es un jaunais ārsts. Pie viņas kapa noskaitīja lūgšanu. Vēl tagad dzirdu Džona Forda teikto pēdējo «amen!».

Kad viss bija garām, viņš, ne vārda nerunādams, kailu galvu devās projām tieši pa sauli. Es atkal šovakar turp aizgāju un klejoju starp kapu akmeņiem. «Ričards Voisejs», «Džons — Ričarda un Konstances Voiseju dēls», «Mardžerija Voiseja», tik daudz šīs dzimtas paaudžu šajā stūrī! Un tad vēl «Ričards Voisejs un viņa sieva Agnese», bet turpat blakus gluži svaiga kopiņa, uz kuras lēkāja zvirbulis un pār kuru ābeles meta garas ēnas.

Tagad pastāstīšu vel to mazumiņu, kas ir palicis nepastāstīts.

Trešdienas pēcpusdienā Pasiansa atkal lūdza mani pasaukt.

— Nu vairs tikai jāgaida līdz septiņiem, — viņa čukstēja. — Tagad viņš noteikti būs klāt. Bet, ja es . .. nomirstu ātrāk . . . tad pasakiet viņam … man viņa žēl. Te visi saka: «Nerunā, nerunā!» Vai tas nav muļķīgi? It kā man vēl varētu būt kāda cita iespēja! Šovakar runāšu pēdējo reizi; pēc tam vairs nekad! Pasakiet, lai visi atnāk, lūdzu . . . gribu visus redzēt. Kad cilvēks mirst, viņš ir brīvāks nekā jebkad … neviens neprasa, lai viņš kaut ko dara, neviens nepievērš uzmanību tam, ko viņš saka . . . Sahārijs man apsolīja, ka varēšu darīt visu, ko vien gribēšu, ja apprecēšos ar viņu … Tā īsti es tam nekad neticēju. Bet tagad es varu darīt, ko gribu, un pateikt visu, ko gribu.

Viņa apklusa; izteikt visapslēptākās domas, kādas mīt katrā no mums un kas ir tik svētas, ka izgaist, pirms pagūstam tās ietērpt vārdos, — to viņa nevarēja.

Arvien atcerēšos Pasiansu tādu: ar tikko jaušamu smaidu pa pusei piemiegtajās acīs, pavērtajām, sārtajām lūpām, ar dīvainu izsmiekla, prieka un žēluma izteiksmi mazajā, apaļajā, augšup pavērstajā sejā. Arvien atmiņās redzēšu balto istabu ar svaigiem ziediem, logu, aiz kura, viegli lapas kustinādams, šūpojās ābeles zars. Naktī bija noņemta vijole no naglas un aiznesta prom; Pasiansa to pat nepamanīja . . . Kad ieradās Dens, atstāju savu vietu viņam, viņš maigi satvēra viņas roku savā lielajā ķepā un neteica ne vārda.

— Cik maza mana roka nu izskatās, — viņa sacīja, — pārāk maza. — Dens saudzīgi nolika to atpakaļ uz palaga un noslaucīja mitro pieri. Pasiansa strauji skaļā čukstā iesaucās: — Vai tad te tik karsts? Nemaz nejutu. — Dens noliecās, pieskārās ar lūpām viņas pirkstiem un izgāja laukā.

Pēcpusdiena bija gara, garāka par visām manā mūžā. Brīžiem Pasiansa likās aizmigusi, brīžiem pati pie sevis čukstēja kaut ko par māti, vectēvu, dārzu vai kaķiem . .. Viņas prātu šķita nodarbinām visāda veida neloģiskas, nenozīmīgas, pat absurdas atmiņas. Ne reizi, cik atceros, viņa nepieminēja Sahāriju, toties šad tad apvaicājās, cik pulkstenis … Ar katru stundu viņa kļuva, acīm redzot, vārgāka. Džons Fords sēdēja pie viņas gultas, vecā vīra smagā elpa bieži bija vienīgā skaņa, ko šajā telpā dzirdēja; palaikam viņa, ne vārda neteikdama, ar pirkstiem noglāstīja viņam roku. Tāds bija viņu abu kopdzīves noslēgums. Vienu reizi viņš aizsmakušā balsī skaļi skaitīja lūgšanu par mazmeitu; tajā brīdī viņas žēlais, nepacietīgais acu skatiens padeva man ziņu.

— Žigli, — viņa čukstēja, — gribu redzēt viņu; te viss tik . . . auksts.

Izgāju laukā un pa taku skrēju lejā uz līcīti.

Atbalstījies pret vārtiņiem, veselu stundu ātrāk par norādīto laiku stāvēja Sahārijs; tajās pašās apvalkātajās, zilajās drēbēs, ar to pašu naģeni galvā, kā tajā dienā, kad es redzēju viņu pirmo reizi. Viņš nekā nezināja par to, kas bija noticis. Bet esmu pārliecināts, ka viņš nojauta visu jau pēc pirmajiem teikumiem, ko pateicu, kaut arī negribēja pats to atzīt. Viņš vienā laidā apgalvoja:

— Tas nevar būt. Gan viņa atspirgs pēc pāris dienām . . . būs sastaipījusies! Vai domājat, ka jūras brauciens … Vai viņa ir pietiekami spēcīga, lai tagad tūlīt varētu viņu transportēt?

Sāpīgi bija redzēt Sahārija seju, kurā atspoguļojās cīņa starp viņa nojautu un dzīves sparu. Pār pieri viņam tecēja sviedri. Dodoties augšup pa taku, viņš pagriezās atpakaļ un rādīja ar roku uz jūru. Tur stāvēja viņa tvaikonis.

— Es varētu viņu vienā mirklī aizgādāt uz kuģa … neiespējami! Kas tad viņai īsti kaiš? Mugurkauls? Ak, dievs! Ārsti… Dažreiz viņi veic brīnumus! — Bija žēl skatīties, kā viņš pūlējās palikt akls, neredzēt īstenību.

— Tas nevar būt, viņa ir pārāk jauna . . . mēs ejam par daudz lēni.

Es viņam pateicu, ka viņa mirst.

Vienu mirkli man likās, ka Sahārijs tūlīt bēgs projām, bet viņš strauji pacēla galvu un steigšus devās uz Forda namu. Kāpņu pakājē viņš sagrāba mani aiz pleca.

—    Nav tiesa! — viņš teica, — viņai kļūs labāk, tagad, kad esmu šeit. Es palikšu. Atmetīšu ar roku visai braukšanai. Palikšu tepat.

—    Tagad, — es atbildēju, — laiks parādīt, ka jūs viņu mīlat. Saņemieties!

Viss viņa augums drebēja.

— Jā! — bija vienīgais, ko viņš teica. Mēs iegājām istabā. Likās gluži neiespējami, ka viņa mirst; vaigi viņai ziedēja, lūpas, mazliet uzmestas, trīcēja, it kā viņa nupat būtu tikusi skūpstīta, acis staroja, mati, tik tumši un cirtaini, mirdzēja, seja bija tik jauna .. .

Pusstundu vēlāk es klusītiņām paskatījos pa viņas istabas atvērtajām durvīm. Viņa gulēja nekustīgi un balta kā viņas gultas palagi. Džons Fords stāvēja kājgalī, un, noliecies līdz pašiem spilveniem, galvu pret sažņaugtajām dūrēm atbalstījis, sēdēja Sahārijs. Bija ārkārtīgi klusi. Pat ābeļzara lapas vairs nekustējās. Kad pienāk liktenīgais brīdis, cik maz tad cilvēks jūt — ne baiļu, ne žēluma, ne skumju, drīzāk gan vēlēšanos tikt ātrāk prom … Kā pēc spēles, kas beigusies!

Pēkšņi Sahārijs piecēlās, aizbrāzās man garām, nekā neredzēdams, un noskrēja pa kāpnēm lejā.

Dažas stundas vēlāk es izgāju uz takas, kas veda uz līci. Bija melna tumsa. «Daiļās burves» enkuruguns joprojām vēl bija redzama un nelikās lielāka par spīgulīti. Pēkšņi es kaut kur tuvumā dzirdēju šņukstus . . . Elsodams raudāja vīrietis; baigāku skaņu par šīm pasaulē nav. Piepeši redzēju pat ne desmit soļu attālumā no sevis aiz kādas kāpas pieceļamies Sahāriju Pērsu un ejam prom uz krastu.

Man pietrūka drosmes viņam sekot, es apsēdos pie dzīvžoga. Un šajā svaigajā, liegajā nakts tumsā bija kaut kas netverams, kas atgādināja Pasiansu: mīkstais liedags, sausseržu smarža, paparžu un kazenāju zaru pieskāriens. Nāves stunda pienāk reiz visiem, un, kad tā ir pārciesta, tad ir pārciesta; bet kādas bēdas . .. tiem, kas palikuši!

Brīdi vēlāk kuģis izgrūda divus garus pūtienus. Vāji pamirguļoja zaļā sānuguns — un tad viss izzuda …

VIII Torkejā 30. oktobrī

. .. Vai vēl atceraties vēstules, kuras jums apmēram pirms trim gadiem rakstīju no Tīreļu fermas? Šodien biju turp aizjājis. Pa ceļam pakavējos Briksemā, lai ieturētu lenču, un aizstaigāju līdz krastmalai. Tikko bija nolijuši lietus gāze, bet saule jau atkal spraucās laukā no mākoņiem, spīdēdama pār jūru, sarkanbrūnajām burām un šīfera jumtiem.

Tur stāvēja arī kāds zvejas traleris, kas, acīm redzot, bija cietis kolīzijā. Puisietis ar pasmailu bārdu, plānām lūpām, saplīsušajā, zilajā džerseja jakā un jūrnieku zābakos, kurš uzraudzīja remontdarbus, mazliet dižodamies mani uzrunāja:

— Piedzīvojām kolīziju, ser. Vai negribat tuvāk apskatīties?

Tad pēkšņi, ieplešot savas mazās, zilās acis, viņš piebilda:

— Ak, es jūs atceros! Ar šo pašu kuģeli taču izvizināju jūs un to mazo jaunkundzīti pa jūru.

Runātājs bija Prouls. Sahārija Pērsa stūrmanis.

— Jā, — viņš turpināja, — šis ir tas pats kuterītis.

— Kur kapteinis Pērss?

Jūrnieks atspiedās ar muguru pret krasta barjeru un nospļāvās.

— Viņš bija vīrs uz goda; otra tāda nekad neesmu redzējis.

—    Kā jums tur labi klājās, tajā braucienā?

—    Prouls uzmeta man ašu skatienu.

— Labi? Nē, ļauni, no sākuma līdz galam . . . Visu laiku vienās ķezās. Ko cilvēks spēj, to kapteinis darīja. Kad dzīvē neveicas, tad to viens otrs sauc par «likteni»! Bleķis! Varu teikt tikai vienu — šo baltu dienu savairojies tāds lērums ļaužu, tāds lērums apsēsto zeļļu, ka pasaule kļuvusi par mazu.

Šos vārdus dzirdot, manā gara acu priekšā uz mirkli parādījās Dreiks, ko, pasaulei saraujoties, iežņaugusi mūsdienu dzīve; Dreiks, iesprūdis birokrātisma tīklos, sapinies elektriskajos vados un visos mūsu civilizācijas dižajos sasniegumos. Vai cilvēks spēj pārdzīvot savu laikmetu, turpināt dzīvot laikos, kuros viņam vairs nav vietas? Bet paaudzēs turpina dzīvot asinis … un dažreiz kādam gadās atsisties senčos… Ak, tā ir tikai fantāzija! Vai ne?

—    Hm, — es izmetu, — jums tātad neveicās!

—    Prouls izvairīgi atbildēja:

— To tieši nevarētu teikt, ser, — tas ir par daudz nepatīkams vārds. Nolāpīts, — viņš piebilda, skatīdamies uz saviem zābakiem. — Arī manis dēļ tā izgāja. Mēs tieši bijām tur malā, starp iezemiešiem, un man, kā par spīti, vajadzēja salauzt kāju. Kapteinis mani negribēja pamest. «Devonietis,» viņš man saka, «devonieti nepamet.» Mēs tur sabijām sešas dienas divu dienu vietā; kamēr tikām atpakaļ līdz kuģim … kāds kreiseris to bija konfiscējis par sodu, ka vedām ieročus.

— Un ko tagad dara kapteinis Pērss? Prouls atbildēja:

— Viņš, manuprāt, aizbrauca uz Ķīnu, bet īsti droši es to nezinu, ser.

— Galu viņš nav dabūjis?

Prouls mani uzlūkoja pa pusei nemierīgi, pa pusei dusmīgi.

— Viņu vis nenogalinās! Tiesa, katram kādu dienu jānomirst. Bet nebūs gan otra tāda vīra, kam būtu tāds ķēriens kā kapteinim Sahārijam Pērsam.

To es ticu, nobeigt viņu būs grūti. Prātā man ataust viņa tēls ar nevainojami proporcionālu augumu, izaicinošu skatienu un patīkamu smaidu; atceros, ka viņa bārda viegli cirtojās un kļuva melnāka uz vaigiem; atceros, kā viņš aizvien iedvesa otram cilvēkam bezcerīguma sajūtu, ka viņu nemūžam neviens nepieveiks un ka arī viņš pats sevi nepieveiks.

Es atvadījos no Proula un no puskrauna. Pirms paguvu aiziet no krastmalas, dzirdēju viņu jau uzrunājam kādu lēdiju:

— Cietām kolīzijā, kundze! Vai nevēlaties tuvāk apskatīt?

Pēc lenča aizjāju uz Tīreli. Vecā māja izskatījās gluži tāda pati kā agrāk; bet ābelēm augļi bija novākti un lapas sākušas dzeltēt un birt. Dārzā man aizlavījās garām viens no Pasiansas kaķiem, kas, vēl joprojām ar lentīti ap kaklu, medīja kādu putniņu. Džons Fords man parādīja visus pēdējā laika jauninājumus, bet ne ar vārdu vai žestu nepieskārās pagātnei. Bez sevišķas intereses apvaicājās par Denu, kurš tagad atkal atgriezies Jaunzēlandē; asā bārda un mati vecajam vīram nosirmojuši; viņš kļuvis ļoti tukls, un es ievēroju, ka viņam kājas ne visai klausa, viņš bieži apstājas, lai atbalstītos uz spieķa. Pagājušo ziemu viņš esot smagi slimojis, un tagad viņš dažreiz, kā ļaudis stāsta, aizsnaužoties pašā teikuma vidū.

Man palaimējās pāris mirkļu pabūt kopā ar Hopgūdiem. Mēs runājām par Pasiansu, sēdēdami zem trauku plaukta virtuvē, kas smaržoja pēc malkas dūmiem, žāvēta speķa un sirma vecuma, un uzvēdīja tādas atmiņas, kādas izraisīt spēj tikai smaržas. Vecās, lādzīgās sievietes matos, kas allaž zem aubītes vidū pāršķirti un abpus pieres glīti sasukāti, bija ievijies dažs labs sudrabains pavediens un seja likās kļuvusi mazliet grumbaināka. Acīs viņai vēl tagad sakāpj asaras, kad viņa ierunājas par savu «jēriņu».

Par Sahāriju neuzzināju neko, bet Hopgūdas māte man pastāstīja par vecā Pērsa nāvi.

— Veco vīru atrada, tā sakot, jau mirušu . . . saulē sēžot; bet sīkāk jums visu zinās pateikt Hopgūds, — un Hopgūds, kā senāk valstīdams pīpi pa muti, kaut ko nomurmināja un smaidīja savu kokaino smaidu.

Viņš nāca līdzi staļļu pagalmā, lai mani pavadītu.

— Siltumam tā kā beigas, ser, — viņš teica, savus varenos plecus cik mācēdams izgorīdams, kad savilka seglu siksnu. — Misters Fords turas godam! Bet nav neviena no vecās dzimtas, lai pārņemtu visu, kad viņš aizies. . . Ak, nežēlīgais liktenis! Mana večiņa kopš tās reizes nemaz nevar atgūties. Stāstu jums, kā ir . . . bet labāk par to nedomāt.

Nogriezos no ceļa, lai izmestu līkumu līdz kapiem. Uz kapa kopiņas bija gluži svaigas puķes — krizantēmas un asteres; pār tām slējās balts kapa akmens, kurā jau bija iekalts uzraksts:

Pasiansa, Sahārija Pērsa sieva. «Tas kungs devis, un tas kungs ņēmis.»

Arī brūnās govis ganījās turpat; debesis klāja kupli, balti mākoņi, paskumji čivināja putni, un gaisā virmoja nobirušu, vītušu lapu smarža ..,

1900. gada maijā.

DIVI ACU SKATIENI

Kapsētas «Īves» sirmais direktors iznāca no mājas un lēnā gaitā devās prom pa ceļu, lai paraudzītos, vai viss bija sagatavots.

Šajā viņa pārziņā esošajā zemes laukumā viņš bija redzējis ienākam ļoti daudzus, ar kuriem viņš, tos sastopot, bija sasveicinājies ar galvas mājienu, un ļoti daudzus, kurus pat nebija pazinis pēc izskata. Sirmajam kapsētas direktoram nāve bija ikdienišķa parādība; taču šīsdienas bēres — kas bija tikai vēl vienas neskaitāmi daudzo mūžu stāstu rindā — viņu satrauca, skarbi atgādinādamas laika ātro ritumu.

Divdesmit gadu bija pagājis, kopš bija nomiris ciniskais romantiskas dabas doktors Septimuss Godvīns, kuru viņš uzskatīja par savu labāko draugu, kura gudrību visi bija apbrīnojuši un par kura neatvairāmo pievilcību visi mēļojuši! Un tagad glabāja dēlu!

Kapsētas direktors kopš tiem laikiem nebija vairs ticies ar doktora atraitni, jo viņa no šīs pilsētas tūlīt bija aizbraukusi, bet viņš vēl ļoti skaidri to atcerējās . .. Slaidu tumšmati ar mirdzošām, brūnām acīm, daudz jaunāku par viņas vīru, ar kuru viņa bija apprecējusies tikai astoņpadsmit mēnešus pirms tā nāves. Direktors atcerējās viņas slaido stāvu, atcerējās, kā viņa tajās senajās bērēs stāvēja pie atvērtā kapa, un atcerējās viņas acu skatienu, kurš viņu bija ārkārtīgi pārsteidzis . .. acu skatienu, kurā … jā, visai dīvainu skatienu!

Pat šodien viņš par to domāja, soļodams pa šauro taku uz vecā drauga mūžīgās dusas vietu, kas bija visskaistākā, visā kapsētā, jo tur no kalna galotnes pavērās saulē izbalējusī nogāze un upe pašā lejā. Sirmais direktors nonāca pie drauga kapličas mazā dārziņa. Pavasara ziedi bija pilnā plaukumā; žoga margas bija svaigi krāsotas; pie vārtiņiem noliktie vainagi gaidīja jauno iemītnieku; viss bija kārtībā.

Sirmais direktors atslēdza ar savu atslēgu kapličas durvis. Biezajai stikla grīdai cauri varēja saskatīt apakšā, kapu velvē, tēva blāvo metāla zārku; turpat blakus uz zemāka katafalka drīz atdusēsies dēla šķirsts. Pēkšņi kapsētas direktoram aiz muguras ieskanējās laipna balss:

— Vai jūs man nepateiktu, ser, kas notiks ar mana vecā doktora kapu?

Sirmais direktors apgriezās un ieraudzīja sev pretī sievieti, krietni pāri pusmūžam. Viņš nepazina šo seju, taču tā bija patīkama, vaigi atgādināja vītušas rožu ziedlapas, un mati zem cepures ar platu malu vizēja kā sudrabs.

—    Šeit, kundze, šo pēcpusdienu būs bēres.

—    A! Vai glabās doktora sievu?

—    Dēlu, kundze, — divdesmitgadīgu jaunekli,

—    Dēlu! Cikos, lūdzu?

—    Pulksten divos.

—    Pateicos. Jūs esat ļoti laipns.

Pacēlis cepuri, direktors noskatījās sievietei nopakaļ. Viņš nervozēja, ka bija šeit sastapis cilvēku, kuru nepazina.

Bēres noritēja, kā bija paredzētas. Bet, ēzdams tajā pašā vakarā pusdienas sava drauga — vietējā ārsta mājās, vecais direktors iejautājās:

— Vai jūs neredzējāt sirmu lēdiju, kas te visu pēcpusdienu pastaigājās?

Ārsts, liela auguma vīrs ar spilgti dzeltenu bārdu, pabīdīja viesa krēslu tuvāk kamīna ugunij.

—    Redzēju gan, — viņš atbildēja.

—    Vai jūs ievērojāt viņas seju? Acīs tāda ļoti dīvaina izteiksme . . . gandrīz vai… kā lai to saka? Nudien ļoti savāda! Kas viņa ir? Es viņu šorīt redzēju kapsētā.

Ārsts pašūpoja galvu.

— Man šī izteiksme dīvaina neliekas.

— Nū, ko jūs ar to gribat teikt?

Ārsts brīdi vilcinājās. Pēc tam, paņēmis vīna karafi, pielēja vecā drauga glāzi un atbildēja:

— Lai tad arī notiek, ser, jūs bijāt doktora Godvīna labākais draugs.

. . . Tāpēc es jums pastāstīšu, ja gribat, visu par viņa nāvi. Ja vēl atceraties, jūs tieši toreiz nebijāt šeit.

—    Ko jūs man teiksiet, tas, protams, paliks starp mums, — sirmais direktors atbildēja.

—    Septimuss Godvīns, — ārsts lēnām iesāka, — nomira ceturtdien ap pulksten trijiem, bet mani pie viņa bija ataicinājuši tikai pulksten divos. Kad ierados, atradu viņu jau ļoti vārgu, brīžam viņš tomēr atgriezās pie samaņas. Viņš slimoja ar. .. taču to jūs zināt, tāpēc man pie šī jautājuma nav jākavējas. Istabā bija viņa sieva, un gultā viņam pie kājām gulēja viņa iemīļotais terjers; jūs varbūt vēl atceraties, ka tas bija kādas speciālas sugas suns. Nebiju uzkavējies istabā ne divdesmit minūtes, kad ienāca istabene, un čukstus pateica kaut ko kundzei. Misis Godvīna sašutusi attrauca:

«Redzēt doktoru? Noejiet un pasakiet, ka šajā brīdī viņai te nav nekā ko meklēt!»

Istabene aizgāja, taču drīz atgriezās; dāma lūdzot uz vienu pašu mirkli satikt misis Godvīnu. Bet misis Godvīna atbildēja, ka nevarot atstāt vīru. Istabene izskatījās nobijusies un atkal izgāja. Viņa atgriezās trešo reizi. Dāma esot teikusi, ka viņai jāredzot doktors Godvīns. Tas esot tikpat svarīgi, cik svarīga ir dzīvība un nāve!

«Nāve … Tā gan!» misis Godvīna iesaucās. «Kauns! Ejiet un pasakiet, ja viņa tūlīt nepazudīs, izsaukšu policiju!»

Nabaga meiča paskatījās uz mani. Es piedāvājos noiet lejā un parunāt ar atnācēju. Sastapu viņu ēdamistabā un tūlīt pazinu. Viņas vārdam nav nozīmes, bet viņa piederēja pie ievērojamas ģimenes, kas dzīvoja nepilnus simt kilometrus no šejienes. Toreiz viņa bija ļoti daiļa sieviete. Taču tajā dienā viņas seja bija sāpju izķēmota.

«Doktor, dieva dēļ,» viņa izdvesa, «vai ir cerības?»

Biju spiests atzīties, ka cerību nav nekādu.

«Tad man viņš jāredz.»

Es lūdzu atnācēju apdomāt, ko viņa prasa, bet viņa rādīja man zīmoggredzenu. Tas bija raksturīgi Godvīnam . . . ak, tieši šāds baironisms!

«To viņš man atsūtīja,» viņa sacīja, «pirms stundas. Mēs jau sen bijām norunājuši, ka man nekavējoties jāsteidzas pie viņa, tiklīdz viņš atsūtīs šo gredzenu. Ja tas skartu tikai mani, es to varētu paciest. . . sieviete spēj paciest visu! Bet viņš nomirs, domādams, ka es nevēlos nākt, domādams, ka man tas ir vienalga … Bet es esmu gatava viņa dēļ jebkuru brīdi atdot savu dzīvību!»

Mirēja vēlēšanās ir svēta. Apsolīju, ka viņa doktoru redzēs. Lūdzu dāmu uznākt man līdzi augšā un pagaidīt aiz durvīm. Teicu, ka viņu pasauks, ja doktors nāks pie apziņas. Ne pirms tam, nedz ari pēc tam neviens cilvēks man visā mūžā nav pateicies tik ļoti kā viņa tobrīd . . .

Es iegāju atpakaļ guļamistabā. Mirējs joprojām gulēja bez samaņas, un terjers smilkstēja. Blakus telpā raudāja bērns — tas pats jauneklis, kuru mēs šodien apglabājām. Misis Godvīna joprojām stāvēja pie gultas.

«Vai jūs viņu aizsūtījāt?»

Man vajadzēja sievai pateikt, ka Godvīns patiešām bija vēlējies atnācēju redzēt. Taču misis Godvīna kliedza:

«Negribu, ka … šī neliete ir šeit!»

Es lūdzu misis Godvīnu savaldīties un neaizmirst, ka viņas vīrs ir mirējs.

«Bet es esmu viņa sieva,» viņa kliedza un izmetās ārā no istabas.

Ārsts apklusa un lūkojās ugunī. Tad paraustīja plecus un turpināja:

— Es būtu apvaldījis viņas niknumu, ja to būtu varējis! Mirstošs cilvēks taču nav tas pats, kas ir spēka pilns dzīvnieks, lai par viņu katrā ziņā strīdētos. Turklāt ciešanas ir svētas pat mums, ārstiem. Dzirdēju aiz durvīm abas sieviešu balsis. Debesis vien zina, ko viņas teica viena otrai. Bet gultā gulēja Godvīns, gandrīz kā nāves miegā, ar bālu seju, melniem matiem un tikpat glīts kā arvien. Pēkšņi es pamanīju, ka viņam atgriežas samaņa! Aiz durvīm atkal saklausīju abu sieviešu balsis… papriekš runāja sieva, skarbi un nicinoši; pēc tam — tā otra, aprauti un klusi. Ievēroju, ka Godvīns paceļ pirkstu un rāda uz durvīm. Es izgāju ārā un sacīju atnācējai:

«Doktors Godvīns vēlas jūs redzēt; lūdzu saņemieties!»

Mēs iegājām guļamistabā. Sieva sekoja. Bet Godvīns jau atkal bija zaudējis samaņu. Viņas apsēdās … abas divas un paslēpa seju. Vēl šodien es redzu, kā viņas sēž — katra savā gultas malā — acis aizklājušas ar rokām, abas ar savām tiesībām uz viņu, abas līdz sirds dziļumiem aizvainotas otras klātbūtnes dēļ, abas ar savu sagrauto mīlu. Hm! Ko gan viņas tobrīd izcieta! Un visu laiku nemitīgi raudāja bērns, kas bija vienas dēls, bet varēja tikpat labi būt otras sievietes dēls!

Ārsts apklusa, un sirmais direktors pavērsa pret viņu savu sārto seju, ko ietvēra gandrīz baltā bārda, ar tādu mulsu izteiksmi, it kā viņš taustīdamies ietu pa tumsu.

— Tieši tajā brīdī, — ārsts atkal turpināja, — svētā Jūdasa baznīcā tepat kaimiņos sāka zvanīt, vēstījot kādas laulības ceremonijas beigas. Šīs skaņas atsauca Godvīnu atpakaļ dzīvē. Bet viņš tikai skatījās te uz vienu sievieti, te uz otru ar dīvainu nožēlojamu smaidu, kas lika sirdij sažņaugties. Un abas skatījās uz doktoru. Nabadzītes sievas seja bija cieta un barga, kā akmenī cirsta, un viņa sēdēja mierīgi, nepakustinādama ne pirkstu. Otra sieviete … es vienkārši nespēju sevi piespiest paskatīties uz viņu. Godvīns pamāja man viņam tuvoties; bet es nevarēju saprast viņa vārdus; tos apslāpēja baznīcas zvani. Mirkli vēlāk viņš bija miris.

Dzīve ir ļoti dīvaina! Tu, cilvēks, pamosties no rīta sveiks un vesels . . . viena pūsma, un tevis vairs nav. Tu izdziesti kā svece, un tā vēl ir laime, ja, tavai liesmai nodziestot, līdzi nodziest tikai vienas sievietes dzīves gaišums.

Neviena neraudāja. Sieva palika sēžam pie gultas. Otru sievieti es pavadīju līdz karietei, kas stāvēja uz ielas. Un arī šodien viņa bija šeit! Man liekas, tagad jums ir skaidrs, kas atspoguļojās acu skatienā, kuru jūs redzējāt.

Ārsts apklusa, un, neteikdams ne vārda, sirmais direktors pamāja ar galvu. Jā, tagad viņam bija skaidrs, kas atspoguļojās nepazīstamās sievietes acīs … šajā dziļajā, netverami dīvainajā skatienā. Tagad viņam arī bija skaidrs, kas bija atspoguļojies sievas acu skatienā bērēs pirms divdesmit gadiem. Domīgu seju viņš teica:

— Abas skatījās . . . abas skatījās tādām acīm … gandrīz… kā triumfēdamas.

Viņš sāka lēnām braucīt ceļus, kā veci ļaudis mēdz darīt, cenzdamies tos sasildīt.

1904

DROSME

Toreiz, — stāstīja Ferands, — man vajadzēja ciest trūkumu. Ne jau tādu trūkumu, kad cilvēkam jāiztiek bez pusdienām, bet tādu, kad neēd brokastis, neēd lenču, neēd arī pusdienas un viņam kaut kā jāpārtiek no maizes un tabakas. Es tad mitinājos vienā no pazīstamajām četru peniju patversmēm Vestminsteras apkārtnē. Vienā istabā trīs, piecas, septiņas gultas; ja īrnieks maksā kārtīgi, viņa rīcībā ir personīga gulta, ja ne — to atdod citam, kurš, protams, atstāj piemiņu no sevis. Tas nav mājoklis ārzemniekiem, gandrīz visi iemītnieki ir angļi un turklāt dzērāji. Trīs ceturtdaļas no viņiem nevar ēst; viņu iekšas nav piemērotas cietai barībai. Viņi tikai dzer un dzer. Viņu dēļ kārtīgam cilvēkam nav vērts izšķiest naudu — tie ir ormaņu pasūtītāji, avīžu iznēsātāji, zābaku saišu pārdevēji un tā sauktie «sendvičmeni». Trim ceturtdaļām no viņiem nav izredzes atgūt cilvēka seju. Bet ko arī citu var gaidīt? Viņi dzīvo, lai sagrabinātu tik daudz, ka miesa un dvēsele turas kopā. Domāt par kaut ko citu šiem zeļļiem nav ne laika, ne spēka. Viņi atgriežas vēlu vakarā un guļ kā nosisti. Un cik cieši viņi guļ! Nē, šie ļaudis nekad īsti neēd — iekož kādu kumosu maizes. Un tikai dzer un dzer!

Uz šo namu bieži nāca sīks francūzis dzeltenu, grumbām izvagotu seju; viņš nebija vecs, apmēram gadu trīsdesmit. Bet dzīve viņam bija smaga — šajos namos neiegriežas neviens, kam dzīvē klājas viegli, it sevišķi francūzis ne; francūzis nelabprāt pamet savu dzimteni. Šis vīrs nāca šurp, lai mūs skūtu, un prasīja vienu peniju par bārdas skūšanu. Lielākajai daļai no mums parasti aizmirsās viņam samaksāt, tāpēc nabadziņš vienu peniju saņēma caurmērā par trim bārdām. Sīkais vīrelis apstaigāja arī citus tamlīdzīgus namus — no tā viņš pārtika; viņš gan turēja mazu bodeli turpat tuvumā, bet nekad nekā nepārdeva. Bet kā viņš strādāja! Viņš apkalpoja arī vienu no jūsu publiskajām naktsmītnēm, tomēr tas darbs nebija tik ienesīgs, — tur viņam maksāja vienu peniju par desmit bārdām. Nogurušos pirkstus kā sīkus dzeltenus puļķīšus kustinādams, viņš man bieži sacīja:

— Fui! Esmu īsts vergs; lai tiktu pie viena penija, man jāizdod četri peniji. Ko lai dara? Cilvēkam taču jāēd, lai būtu spēks skūt desmit bārdas par vienu peniju.

Sīkais francūzis man atgādināja skudru, kad pa mazo būceni vienā laidā tekāja riņķī bez jebkādām nākotnes izredzēm — vienīgi tāpēc, lai vilktu dzīvību, nemitīgi lolodams cerību sakrāt tik daudz, lai varētu atgriezties Francijā un tur kaut ko uzsākt. Mēs viens otram simpatizējām. Patiesību sakot, visā šajā trušu sprostā francūzis bija vienīgais cilvēks, kuram bija pašam savas domas. Izņemot vēl vienu sendvičmenu, kādu izbijušu aktieri, kas runāja ļoti saprātīgi, ja nebija iereibis. Francūzim patika izklaidēties, it sevišķi viņš mīlēja varietē teātri, kuru apmeklēja gadā vismaz reizes divas, un aizvien stāstīja par to. Bet viņš, taisnību sakot, zināja visai maz par visiem tā jaukumiem — šādām izpriecām trūka naudas, — toties nodomi vīram bija gauži vareni. Mani viņš pataupīja sev vienmēr kā pēdējo klientu un tad vilka skūšanu garumā.

«Skūt bārdu jums ir tīrā atpūta,» viņš mēdz sacīt.

Arī man šī procedūra nozīmēja izklaidēšanos, jo es biju paradis dzīvot dienām ilgi, muti neatplētis. Šajos namos tikai paretam atgadās kāds, ar ko iespējams pārmīt pāris vārdu; pārējie tikai ņirdz, uzskata otru cilvēku par muļķi, izdzimumu, vai par tādu, kas liekams krātiņā vai piesienams aiz kājas.

— Jā, — sīkais vīrelis parasti teica, — kad es atbraucu šurp, tad domāju, ka drīz varēšu atgriezties Francijā, bet tagad es gan vairs neesmu par to pārliecināts. Palēnām zaudēju ilūzijas. Naudai ir kājas, bet pie manis tā neskrien. Ticiet, draugs, kad skuju bārdas šiem eksemplāriem, tad daru to ar sirdi un dvēseli. Cik viņi tomēr ir nelaimīgi… šie nabadziņi. Jūs teiksiet: «dzērāji». Jā, bet dzeršana ir viņu glābiņš, reibonī viņi atrod mazliet laimes. Diemžēl mana miesas uzbūve tam neder — lūk, te. — Un viņš mēdza parādīt, kurā vietā miesas uzbūve tam nederēja. — Arī jums, draugs, nav laimīgs izskats, bet jūs esat jauns. Ko tur runāt, jābūt filozofam. Taču iedomājieties tikai mocības, kādas sagādā šejienes klimats, un it sevišķi cilvēkam, kas nācis no dienvidiem.

Kad es šo namu atstāju, tas notika arvien tādās reizēs, kad man vairs nebija nekā, ko ieķīlāt, viņš man deva naudu — šajos namos nav runa par naudas aizdošanu: ja šeit kāds šķiras no savas naudas, tad tādēļ, ka viņš to kādam iedod; turklāt tā ir laime, ja viņu piedevām vēl neaplaupa. Šajās mājās uzrodas tādi zeļļi, kas noskata kādu jaunu apavu pāri vai pieklājīgu mēteli un, nogaidījuši brīdi, kad pārējie tikko aizmiguši, no sava nomoda stāvokļa ātri sarauš labumu sev un tad nekavējoties laižas lapās. Nabadzības vaiga priekšā tikums nepastāv, tā prasa dzelzs vīrus, bet vīri šeit ir kā salmi. Vienu gan gribu sacīt par labu angļu tautas zemāko slāņu ļaudīm — viņi nav asinskārīgi, kādi parasti mēdz būt pagrimušie franči vai itālieši.

Nu un tad es dabūju kurinātāja vietu uz tvaikoņa, nokļuvu dažādās ostās un pēc sešiem mēnešiem biju atkal atpakaļ. Mazo francūzi satiku tūlīt nākamajā rītā. Bija skūšanas diena, un viņš man vairāk nekā jebkad agrāk atgādināja skudru, kad cītīgi darbināja rokas un kājas, sejā šķizdams mazliet dzeltenāks un, iespējams, pat grumbaināks nekā pēdējā sastapšanās reizē .. .

— Ak jūs! — viņš man uzsauca franciski. — Tātad esat atpakaļ. Zināju, ka uzradīsieties. Pagaidiet, kamēr apkopju šo te vīru, man jums daudz kas jāpastāsta.

Mēs iegājām virtuvē, plašā telpā, kur atradās ēdamgaldi un grīda bija izlikta no akmens plātnēm, un apsēdāmies pie pavarda. Bija janvāris, taču šajā virtuvē aizvien — ziemu un vasaru — kūrās uguns.

— Tātad, — viņš ierunājās, — jūs atkal atpakaļ? Nelaimējās? Nekas! Pacietību! Jūsu vecumā dažas dieniņas šurp vai turp — kapā tas neiedzen. Bet kāds miglains laiks! Kā redzat, es vēl esmu joprojām tepat, bet mans draugs Pigons nomira. Jūs taču atceraties viņu — gara auguma vīru ar melniem matiem, kam piederēja veikaliņš ielas viņā galā. Lāga zellis, īsts draugs, precējies. Viņa sieva — skaista sieviete, mazliet patukla, kā jau vairākkārt dzemdējusi, bet no labas ģimenes. Pigons nomira pēkšņi ar sirds trieku. Vienu brītiņu, tūlīt jums visu izstāstīšu …

Tas notika necik ilgi pēc jūsu aizbraukšanas kādā jaukā oktobra dienā. Tikko es biju šeit ticis galā ar šiem eksemplāriem un dzēru jau savā veikaliņā kafiju, atcerēdamies nabaga Pigonu — kopš viņa nāves bija pagājušas taisni trīs dienas — kad pēkšņi — tuk! tuk! — kāds klauvē, un ierodas madame Pigona! Ļoti mierīga — sieviete no labas ģimenes, labi audzināta, labi noaugusi, skaista sieviete. Bet vaigi bāli, un acis tik sasarkušas. Nabaga dvēsele!

— Lūdzu, madame, — es viņai jautāju, — ar ko varu pakalpot?

Cik varēju noprast, nabaga Pigons nomira galīgi nobankrotējis, un tiesas izpildītāji jau bija atnākuši.

— Ak, monsieur, — viņa teica, — ko lai es iesāku?

— Vienu brītiņu, madame! — Paņēmu cepuri, un abi kopā ar Pigona kundzi devāmies atpakaļ uz veikaliņu.

Kāds skats! Divi tiesas izpildītāji, kuriem tas nemaz nenāktu par ļaunu, ja viņi liktu noskūt bārdu, sēdēja veikalā mazgājamo bļodu priekšā, un visās malās, nudien, visās malās bērni. Trap, trap! Gadus desmit veca meitenīte, ļoti līdzīga mātei; divi mazi puikas īsās bikšeles, viens tikai krekliņā un vēl divi pavisam maziņi — visi dzīvojās pa grīdu. Šausmīgs troksnis! Visi brēc — visi, izņemot meitenīti, — brēc, kā uz iesma uzdurti. Tiesas izpildītāji izskatās apmulsuši! Bet te bija pat jāraud! Septiņi! Daži pavisam maziņi! Nabaga Pigons, nekad nevarēju iedomāties, ka viņš bijis vaislīgs kā trusītis.

Tiesas izpildītāji izturējās ļoti solīdi.

— Zināt ko, — teica augumā garākais, — dodam jums divdesmit četras stundas laika sadabūt šo naudu; mans palīgs paliks pa nakti tepat veikalā — mēs negribam būt pārāk nežēlīgi pret jums!

Palīdzēju madame Pigonai nomierināt bērnus.

—Ja man būtu tāda nauda, nodotu to jūsu rīcībā, madame, — katram godīgam cilvēkam sirdī ir cilvēciskas jūtas; bet naudas man nav. Pamēģiniet atcerēties, vai jums nav draugi, kas varētu palīdzēt.

—     Monsieur, — madame Pigona atbildēja, — man nav neviena. Vai tad man bija laiks sadraudzēties ar kādu — man ar septiņiem bērniem?

— Bet Francijā, madame?

— Neviena, monsieur. Esmu saķildojusies ar savu ģimeni, turklāt, iedomājieties, — nu jau pagājuši septiņi gadi, kopš atbraucām uz Angliju, un toreiz arī braucām tikai tāpēc, ka neviens mums negribēja palīdzēt.

Tas viss bija ļoti bēdīgi, bet ko es varēju darīt? Varēju tikai teikt:

— Nezaudējiet cerības, madame .. . paļaujieties uz mani!

Es aizgāju. Visu dienu domāju par to, cik viņa izturējās mierīgi. . . Lieliski. Un vienā laidā es sev teicu: «Kaut kas jāizdomā! Kaut kas taču jādara!» Bet man prātā nenāca nekas.

Nākamā bija diena, kad man jāstrādā nakts patversmē, un es devos ceļā, nemitīgi gudrodams, ko varētu izdarīt nožēlojamās sievietes labā; man bija tāda sajūta, it kā viņas bērni būtu ieķērušies manos bikšu stilbos un raustītu mani. Ierados patversmē vēlu un, lai iedzītu laiku, skuvu šos ļautiņus tā kā nekad agrāk; rāvos kā traks — vaiga sviedros. Desmit par vienu peniju! Desmit par vienu peniju! Prātā šī doma un nelaimīgā sieviete. Beidzot darbs bija paveikts un es apsēdos. Klusībā nolēmu: «Kas par daudz, tas par daudz. Kāpēc es tā daru? Tā taču ir muļķība! Tā es izšķiežu savus spēkus!» Un pēkšņi prātā iešāvās meklētā doma. Prasīju pēc direktora.

— Monsieur, — es teicu, — man vairs nav iespējams nākt šurp.

—Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš vaicāja.

—Man nu reiz pietiek no jūsu «desmit par vienu peniju». Es precēšos. Tāpēc vairs nevaru atļauties nākt šurp. Šīs nieka naudas dēļ zaudēju pārāk daudz sava miesas svara.

— Ko? — viņš novilka. — Jūs gan esat laimīgs cilvēks, ja varat naudu izmest vējā!

— Naudu vējā? Piedodiet, monsieur, bet paskatieties uz mani — vēl joprojām biju nosvīdis, — līdz ar katru peniju, ko es te nopelnu, es trīs penijus zaudēju, nemaz nerēķinot pazoles, ko noplēšu, skrienot šurp un atpakaļ. Varēju sev atļauties šādas ekstravagances, kamēr biju puiša cilvēks, monsieur, bet tagad . . . tagad tām jādara gals. Dzīvojiet vesels, monsieur!

Es viņu pametu un aizgāju. Devos uz Pigonu veikaliņu. Tiesas izpildītājs sēdēja turpat, kur sēdējis. Fui! Viņš bija pīpējis, acīm redzot, visu laiku.

— Ilgāku termiņu dot nevaru, — viņš man paziņoja.

— Tam nav arī nekādas nozīmes, — es atbildēju un pieklauvējis iegāju dibenistabā.

Vienā kaktā rotaļājās bērni. Meitenīte, ak, šī mīļā labā dvēsele, uzraudzīja viņus kā māte. Pati madame sēdēja pie galda, uzvilkusi vecus, melnus cimdus. Mīļais draugs, nekad netiku redzējis tādu seju — pavisam mierīgu, bet tik bālu, tik drausmīgi nomāktu! — Izskatījās gandrīz vai tā, it kā viņa gaidītu savu nāves spriedumu. Stāvoklis bija bēdīgs, ļoti bēdīgs, turklāt tuvojās ziema.

— Labrīt, madame! — es sveicināju. — Kas jauns? Vai izdevās ko sadabūt?

— Nē, monsieur. Un jums?

— Arī ne. — Es atkal paskatījos uz viņu . . . skaista sieviete, ak, skaista sieviete!

— Bet, — es turpināju, — šorīt man tomēr ienāca prātā ideja. Tātad: ko jūs teiktu, ja es jūs lūgtu apprecēties ar mani? Tas varbūt ir labāk nekā nekas.

Viņa pacēla uz mani savas tumšās acis un atbildēja:

— Bet labprāt, monsieur! — Un ziniet, draugs, tad, tikai tad un ne brīdi ātrāk viņa sāka raudāt.

Mazais francūzis apklusa un cieši vērās manī.

— Hm, — es beidzot ieteicos, — jums gan ir drosme! Viņš paskatījās atkal uz mani; viņa acīs parādījās nemierīga izteiksme, it kā es viņam būtu pateicis nepiemērotu glaimu.

—Jums tā liekas? — viņš beidzot jautāja, un es redzēju, ka šī doma viņu moka, it kā es būtu pieskāries drūmai baiļu sajūtai viņa sirdī.

—Jā, — viņš atbildēja nesteigdamies, kamēr viņa labsirdīgā dzeltenā seja savilkās vienās grumbās, un katra grumba šķita savelkamies vairākkārt. — Jā, es baidījos no savas rīcības pat tad, kad sievieti bildināju. Septiņi bērni! — Viņš vēlreiz paskatījās uz mani: — Un kopš tā mirkļa … es dažbrīd . . . dažbrīd . .. varētu vai… — Viņš aprāvās, bet tad pēkšņi izgrūda:

—Dzīve ir nežēlīga! Ko tad citu varēju darīt? Es pazinu viņas vīru. Vai tad es drīkstēju atstāt nabaga sievieti uz ielas?

1904.

CIETUMNIEKS

Kādā jaukā dienā paša vasaras sakumā, kad putni vēl nebija nodziedājuši savu pavasara dziesmu un kokiem nebija vēl nobiruši pēdējie ziedi, mēs sēdējām Londonā savā dārzā, un mūsu draugs pēkšņi ieteicās:

— Paklau! Tas taču ir ciglis!

Šeit mita gan melnie strazdi, gan pelēkie un zīles baru bariem, un naktīs dzirdēja pat pūci brēcam, netrūka arī putnu Kolumba — kādas dzeguzītes, kura, acīm redzot, noturēja šo zaļumā slīgstošo salu par Kentas vai Serejas plašumiem, bet ciglis nekad nebija manīts.

— Dzirdu to . . . lūk, tur, pāri pretim! — draugs atkal teica un piecēlies devās uz nama pusi.

Kad viņš atgriezās, tad atkal apsēdās un piezīmēja:

— Nezināju, ka jums te ir putns būrī!

Mēs atzināmies, ka mūsu virējai ir kanārijputniņš.

— Hibrīds! — viņš strupi izmeta.

Viņu, acīm redzot, bija pārņēmis ārkārtīgs uzbudinājums, kuru neviens no mums nevarēja saprast. Pēkšņi viņš izgrūda:

— Nevaru paciest, ja dzīvus radījumus tur krātiņā, vienalga, vai tie būtu dzīvnieki, putni, cilvēki. Man derdzas šis skats, pat doma par to.

Un, paskatījies uz mums dusmīgām acīm, it kā mēs būtu guvuši virsroku pār viņu, izvilinādami viņam šo atzīšanos, viņš steidzīgi turpināja:

— Pirms vairākiem gadiem es kopā ar savu kolēģi, kurš pētīja dažādas sociālas problēmas, biju apmeties kādā Vācijas pilsētā. Vienu dienu viņš mani uzaicināja kopā ar viņu apskatīt kādu cietumu. Toreiz vēl nekad tādu nebiju redzējis, un tāpēc es piekritu. Bija taisni tāda pati diena kā šodien — pilnīgi skaidras debesis, un saules gaismā daba vizuļoja tādā dzedrā spožumā, kādu novērot iespējams tikai dažos Vācijas novados. Cietums, kas atradās pašā pilsētas centrā, bija viens no tiem zvaigžņveida cietumiem, kurus Vācija toreiz cēla pēc Pentonvillas parauga, tajā valdīja, kā viņi mums teica, tā pati sistēma, kura, kā jūs varbūt zināt, pie mums bija populāra pirms daudziem gadiem. Vācieši toreiz bija — un, bez šaubām, ir vēl šodien — tādas idejas apsēsti, ka cietumnieks turams ieslodzījumā pilnīgā vientulībā. Taču tajos laikos šis paņēmiens tiem bija gluži jauns jājamzirdziņš un viņi to piekopa ar tādu fanātisku pamatīgumu, kādu vācieši veltī visam, ko viņi uzsāk. Negribu aprakstīt cietumu vai to, ko mēs tajā redzējām; cik vispār iespējams izteikties par šādu iestādi, kas dibināta uz tik drakoniskiem pamatiem, tad jāsaka: tā funkcionēja lieliski. Cietuma priekšnieks vismaz atstāja labu iespaidu. Es jums pastāstīšu tikai to, ko nekad neaizmirsīšu, jo man tas iespiedies prātā uz visiem laikiem kā nebrīvības simbols katram krātiņā turētam radījumam, vienalga, vai tas būtu dzīvnieks vai cilvēks, mazs vai liels.

Mūsu draugs apklusa; pēc tam turpināja vēl uzbudinātākā balsī, it kā apzinādamies, ka noziedzas pret savu viņam raksturīgo atturību.

— Bijām jau apskatījuši visu šo pelēko mājokli, kad priekšnieks pēkšņi pavaicāja manam kolēģim, vai viņš negribētu apskatīt vienu vai divus «uz mūžu» ieslodzītos.

«Parādīšu jums vienu,» priekšnieks teica, «kurš atrodas šeit jau divdesmit septiņus gadus. Jūs sapratīsiet, ka viņu,» es atceros tieši viņa vārdus, «mazliet nokausējis ilgais ieslodzījums.»

Kamēr mēs gājām uz šā cietumnieka mājokli, pavadoņi mums pastāstīja viņa dzīves gājumu. Viņš esot bijis kāda mēbeļgaldnieka māceklis un, būdams vēl gluži zaļš puika, piebiedrojies kramplaužu bandai, lai aplaupītu savu darba devēju. Ielaušanās zādzības brīdī pārsteigts, viņš akli belzis un uz vietas nositis savu darba devēju. Viņu notiesāja uz nāvi, bet kāda karaļnama locekļa ietekmē, kuru bija satraukušas līķu kaudzes — liekas, pēc kaujas pie Sedovas, — nāves sods pārvērsts ieslodzījumā uz mūžu. Kad mēs iegājām viņa kamerā, viņš stāvēja pilnīgi nekustīgs, iedziļinājies savā darbā. Viņš izskatījās kā sešdesmit gadus vecs vīrs, kaut gan viņam nevarēja būt vairāk par četrdesmit sešiem gadiem, — salīcis, drebošs cilvēka vraks. Viņam bija priekšā pelēka skotele. Seja bija miltu baltumā un tāda pati kā citiem cietumniekiem. Vaibstu viņam, likās, nebija; vaigi iekrituši, acis lielas, bet skatiens šķita iekšup vērsts. Krāsu atcerēties nevaru, ja tām vispār bija kāda krāsa. Kad mēs cits pēc cita iegājām pa dzelzs durvīm viņa kamerā, viņš noņēma apaļo cietumnieka cepurīti, kas arī bija pelēka, kā viss ap viņu, un atsedza savu putekļaini pelēko, gandrīz pliko galvu ar dažiem atsevišķiem īsiem, sirmiem matiem, un stāvēja kā pēc komandas «mierā», pazemīgi mūs uzlūkodams. Viņš atgādināja pūci, ko apžilbinājusi dienas gaisma. Vai esat kādreiz redzējuši mazu bērnu, kurš pirmo reizi ir saslimis un jūtas pagalam apmulsis par savām ciešanām? Tāda izteiksme bija viņa sejā, taču tajā atspoguļojās arī ārkārtīgs rāmums! Mēs bijām redzējuši daudzus ieslodzītos, bet viņš bija vienīgais, kura sejā izpaudās šis baigais rāmums, arī viņa balss, kas teica: «Ja, Herr Direktor, nein, Herr Direktor,» — skanēja klusi un bezcerīgi . . . Tajā nebija palicis ne kripatas gribasspēka.

Mūsu draugs apklusa un, atcerēdamies ainu, sarauca pieri. Pēc brītiņa viņš turpināja:

— Viņš turēja rokā cieta papīra lapu, uz kuru pārrakstīja aklo rakstā Jauno Derību. Kad viņš pārlaida tievos pirkstus pār papīru, lai parādītu, cik viegli aklie var lasīt tekstu, tad redzēju, ka pirksti viņam noputējuši kā dzirnavniekam, bet kamerā nebija nekā tāda, no kā varēja rasties putekļi, un, manuprāt, tie arī nebija putekļi, bet kāda viela, ko izdalīja šis pīšļos sairstošais cilvēka stāds. Kad viņš turēja papīra lapu paceltu, tā trīsuļoja kā kukaiņa spārns. Kāds no mums apvaicājās par šīs aklo raksta sistēmas izgudrotāju, pēc kuras viņš strādāja, minēdams kādu vārdu. «Nein, nein,» viņš teica un stāvēja, trīcot pūlēdamies atcerēties īsto vārdu. Beidzot viņš nokāra galvu un nomurmināja: «Ach, Herr Direktor, ich kann nicht!» Bet pēkšņi viņa mutei paspruka meklētais vārds. Šajā mirklī viņš pirmo reizi patiesībā izskatījās kā cilvēks. Es nekad agrāk nebiju apjēdzis tik skaidri brīvības nozīmi, to, kāda tai īsti vērtība mūsu attieksmē pret citām dzīvām būtnēm; cik nepieciešams mūsu prātam to ik brīdi spodrināt, dzirdi un redzi vingrināt, lai atmiņa darbotos un mēs mācētu pielietot to, ko atceramies. Šim cietumniekam, redziet, nebija nekādas vajadzības izmantot savu atmiņu; viņš bija kā augs, kas iestādīts tur, kur to nekad nevar atspirdzināt rasa. Vērot prieka izteiksmi pavīdam viņa sejā, kad viņš atcerējās vienu pašu vārdu, bija tāpat kā ieraudzīt aizmetamies zaļu lapiņu pie veca, nokaltuša krūma. Cilvēks, es jums saku, ir kaut kas brīnišķīgs — tas ir visizturīgākais no visiem dzīvajiem radījumiem zemes virsū!

Mūsu draugs piecēlās un sāka soļot šurpu turpu.

— Šī cietumnieka pasaule nebija nekāda lielā; tā aptvēra apmēram četrpadsmit reiz astoņas pēdas. Šajā telpā viņš bija nodzīvojis divdesmit septiņus gadus, un tur pat nebija peles, ko viņš būtu varējis saukt par draugu, jo šajos cietumos valda priekšzīmīga kārtība. Iedomājieties tikai, kādam vitālam spēkam jābūt ieguldītam cilvēka organismā, lai tas varētu dzīvot un visu to paciest. ..

Kas gan, pēc jūsu domām, — viņš turpināja, pēkšņi mūs tieši uzrunājot, — vispār bija varējis uzturēt viņā dzīvas kaut vai tikai cilvēka saprāta atliekas… Nu, es jums to pateikšu: kamēr mēs vēl aplūkojām viņa rakstus aklajiem, viņš piepeši pasniedza mums paprāvu dēļa gabalu. Uz tā bija attēlota meitene, kas sēdēja dārza vidū, turēdama rokā gaišus, košus ziedus; dibenplānā redzēja līču loču strautu ar dažām niedrēm un turpat krastā stāvam kādu dīvainu krauklim līdzīgu putnu. Bet meitenei blakus auga koks, kāds vēl nekur nav audzis, ar lieliem, neparasti simetriski izvietotiem augļiem; un tomēr tam piemita kaut kas tāds, kas piemīt visiem kokiem, — arvien liekas, ka kokiem ir dvēsele un ka tie ir cilvēka draugi. Meitene skatījās taisni uz mums ar savām pavisam apaļajām acīm, un arī ziedi, kurus tā turēja rokās, šķita skatāmies uz mums. Man pat likās, ka visa glezniņa bija pārpilna — kā lai to pasaka? — tāda kā izbrīna. Primitīvi kliedzošas krāsas un vienkāršais zīmējums atbilda agrīnās itāliešu glezniecības manierei un gluži tāpat kā tā liecināja, ka grūtības uzveiktas ar visdziļāko pašaizliedzību. Kāds no mums vaicāja cietumniekam, vai viņš pirms ieslodzīšanas bija mācījies zīmēt, bet nabaga cilvēks pārprata jautājumu. «Nein, nein,» viņš teica, «priekšnieka kungs zina, ka man nebija modeļa. Tā ir izdomāta glezna!» Un smaids, kuru viņš mums veltīja, būtu varējis saraudināt pašu sātanu! Gleznā šis cilvēks bija ielicis visu, pēc kā viņa sirds ilgojās, — sievieti, ziedus, putnus, kokus, zilās debesis, tekošu ūdeni un visu savu dvēseles izbrīnu par to, ka viņš no visa tā ir atšķirts. Pie glezniņas — kā pavadoņi teica — viņš esot strādājis astoņpadsmit gadus, iznīcinādams un atsākdams to neskaitāmas reizes no jauna, līdz kamēr pabeidzis šo savu simto variantu. Tas bija meistardarbs. Jā, viņš tur jau bija nodzīvojis divdesmit septiņus gadus, notiesāts uz mūžu — it kā dzīvs aprakts, bez jebkādas iespējas ostīt, redzēt, dzirdēt vai taustīt to, kas cilvēkam liekas dabisks, — bija dzīvojis pat bez atmiņām par to. Viņa izsalkusī, izslāpusī dvēsele bija uzbūrusi šīs jaunās meitenes vīziju, šīs meitenes, kas skatījās ar izbrīnas pilnām acīm un turēja rokās ziedus. Šī glezniņa bija cilvēka gara visdižākais triumfs un visdižākais mākslas varas apliecinājums, kādu es jebkad esmu redzējis. Mūsu draugs skarbi iesmējās:

— Taču cilvēks savā prātā ir tāds biezādainis, ka pat šajā brīdī es neapjēdzu šī vīra nepārtrauktās agonijas mokas. Bet drīz es to sapratu. Man gadījās redzēt viņa acis, kad viņš mēģināja atbildēt uz dažiem cietuma priekšnieka jautājumiem par viņa veselību. Līdz sava mūža vakaram es tās neaizmirsīšu. Tajās bija iemiesota viņa traģēdija — visas viņa bezgalīgā vientulībā un klusumā aizvadītās mūžības, kuras viņš šeit bija pārdzīvojis, visas bezgalīgās mūžības, kuras viņam vēl vajadzēja pārdzīvot, pirms viņu apraks kapos ārpus cietuma. Lūk, šīs mūžības raudzījās uz mums no šīm acīm . . . Tajās atspoguļojās tādas ciešanas, kādas es nekad netiku redzējis visu brīvībā mītošo cilvēku acīs, kopā ņemot.

Izturēt šo ainu es nespēju, un tāpēc es steigšus izmetos ārā no kameras. Tobrīd es reizi par visām reizēm sapratu, ko nozīmē izjust svētu bijību pret ciešanām, kuru, kā stāsta, spējot sevišķi dziļi izjust krievi, kaut gan viens otrs uzskata, ka viņu jūtas brīžiem neapvaldītas. Es izjutu, ka mums visiem bijībā jānoliec galva šā cilvēka priekšā, ka es, gan brīvs un paštaisns būdams, šī dzīvā krustā sistā priekšā esmu tikai šarlatāns un vaininieks. Lai ko viņš būtu nogrēkojis — man vienalga, kas tas būtu, — taču pret šo nožēlojamo, pazudušo radījumu bija grēkots tik daudz, ka es jutos kā pēdīgais pīslis zem viņa kājām. Kad atceros šo cilvēku, kas, cik man zināms, atrodas tur vēl joprojām, tad mani sagrābj niknums pret cilvēku sugu. Tad es izjūtu visu sprostā turēto cilvēku drausmīgās ciešanas.

Mūsu draugs novērsās un labu brīdi klusēja.

— Atceļā, atceros, — viņš beidzot turpināja, — mēs braucām cauri pilsētas parkam. Tur visgarām valdīja brīvība un gaisma; tur auga visvisādi koki — liepas, dižskābarži, ozoli, kalnu kļavas, papeles, bērzi un ābeles pašreiz ziedēja — un katrs dvesa savu aromātu; katrs zars un katra lapa šķita mirdzam aiz laimes. Parkā bija arī ļoti daudz putnu — šo brīvības simbolu, kas lidinājās saulē un dziedāja, cik jaudas. Jā, šeit cilvēks varēja justies kā pasaku valstībā. Un es vēl labi atceros, kā sevī nodomāju, ka visā dabā tikai cilvēki un zirnekļi tik lēnām un pakāpeniski nomoka līdz nāvei citus radījumus; tomēr paša sugu aukstasinīgi nomocīt spēj tikai cilvēks. Tas, cik man zināms, ir dabas zinātnes fakts, un ticiet man, ka cilvēks, kurš tā kā es reizi par visām reizēm redzējis šī vīra acīs neizsakāmās ciešanas, nekad vairs nespēs izturēties pret saviem līdzcilvēkiem tā, kā izturējās pirms tam.

Tovakar es nosēdēju ilgi kādā kafejnīcā pie loga, klausījos mūziku, dzirdēju ļaužu sarunas un smieklus, skatījos uz cilvēkiem, kuri gāja garām pa ielu, uz pārdevējiem, kareivjiem, tirgotājiem, ierēdņiem, garīdzniekiem, ubagiem, aristokrātiem, ielu staigulēm un vēroju, kā no logiem plūda gaisma un tikko jaušami drebēja lapas, izceldamās pret brīnišķīgo tumši zilo nakts debesu fonu. Bet es nekā neredzēju un nekā nedzirdēju. Es redzēju tikai šī nabaga vīra lēnprātīgo seju miltu baltumā, viņa acis un viņa putekļainās, trīcošās rokas, un gleznu, kuru viņš bija uzzīmējis savā ellē. Un kopš tās reizes es šo ainu redzu savā priekšā arvien, tiklīdz ieraugu sprostā kādu vientuļu dzīvu būtni vai dzirdu par tādu stāstām.

Draugs apklusa, drīz vien piecēlās un, nomurminājis dažus atvainošanās vārdus, aizgāja.

1909.

IZVĒLE

Čelsijā pirms vairākiem gadiem kādas ielas stūrī, kura veda uz krastmalu, mēdza stāvēt vecs vīrs, kura eksistence bija atkarīga no garāmgājēju apavu tīrības. Viņš strādāja ar slotu, taču starplaikos, kad viņš pārtrauca darbu, viņu parasti varēja redzēt sēžam uz apgāztas koka kastes un runājamies ar īru terjeru sugas suni, kurš viņam bija pieķēries un piederēja kādam no apkārtējo namu iedzīvotājiem. Dzimis kornvolietis, pēc amata cauruļlicējs, šis vecais vīrs bija mundrs, neatkarīga rakstura cilvēks ar sārti brūniem vaigiem, sirmiem matiem un bārdu un mazām, spožām, taču diezgan asarainām pelēkām acīm. Daudz ciešanu vecajam vīram sagādāja dažādas kaites. Viņu mocīja ģikts un sāpes sānos un kājās, kuras kā barometri jutīgi reaģēja uz laika apstākļiem.

Par visām šīm likstām viņš mums stāstīja ļoti bezpersoniski, negauzdamies, diagnozes uzstādīdams, tā sakot, saviem klausītājiem par apmierinājumu. Viņš, likās, pasaulē bija palicis gluži vientuļš, un viņam, protams, tajā laikā nebija arī nekādu izredžu cerēt uz pensiju, nedz arī, domājams, viņam bija daudz tāda, ko varētu atcerēties, izņemot tuvo piederīgo nāves gadījumus un to, ka cauruļlicēju amats nīkuļoja. Pēdējais apstāklis bija licis nīkuļot arī viņam jau gadiem ilgi; pat vēl pirms ilgstošā slimība bija viņu izsitusi no darba ierindas un viņa vietu ieņēmuši jaunāki ļaudis, viņš jau ļoti asi bija izjutis gandrīz vai rokām taustāmo dzīves izmaiņu. Agrākos laikos cauruļu likšana bija mierīgs, stabils amats, kuru cilvēks, acīm redzot, bija «strādājis uz savu roku un zinājis, ko nopelnīs», bet pēdējā laikā bija vajadzējis darīt tikai vairs to, ko lika būvuzņēmēji, un tie, protams, nedomāja par saudzību; «ja nevari strādāt tikpat veikli kā jauns cilvēks — ārā no darba, — un tad tur nekā nevarēja līdzēt». Viņa ilgstošā slimība, kurai drīz vien sekoja sievas nāve (kas izputināja pēdējos ietaupījumus), bija pamudinājusi viņu nopirkt slotu un meklēt citu nodarbošanos. Ielas slaucīšana gan nebija profesija, kuru viņš būtu sev izraudzījies labprātāk par citām, taču izvēlēties to «bija izdevīgāk nekā iet nabagu mājā — te cilvēks tomēr vēl bija pats savs kungs».

Toreizējie meteoroloģiskie apstākļi nebija vispiemērotākie darbam, kas prasīja, lai tā darītājs pakļautu sevi visu dabas elementu, izņemot uguns, ietekmei, tāpēc arī viņa kaites attiecīgi pastiprinājās, bet viņa pastāvīgās slimības galvenā pazīme bija tā, ka viņš jutās arvien «labāk» nekā agrāk. Mums reizēm gribot negribot uzmācās doma, ka ar laiku, veselības stāvoklim šādā veidā nemitīgi uzlabojoties, viņam vajadzēs sasniegt spēcīguma kalngalus; taču ar zināmu vilšanos mēs konstatējām, ka pretēji vecā vīra apgalvojumiem viņš palēnām kļuva arvien stīvāks un vārgāks, un ievērojām, ka olveidīgie uztūkumi pirkstu un delnu locītavās, kurus viņš mums lepni rādīja, kļuva, acīm redzot, lielāki.

Vecais vīrs tik cieši un nelokāmi bija apņēmies «drīzāk mesties upē» nekā «iet tajā namā», ka mēs vilcinājāmies viņam pateikt, ka pienācis laiks izbeigt šo nepārtraukto uzturēšanos ārā caurām dienām. Viņš droši vien šo jautājumu bija pārdomājis ilgi un savā ziņā dziļi filozofiski to apsvēris, un dzirdētās valodas viņa apņemšanos tikai stiprināja.

— «Tas nams» nav domāts cilvēkam, kam vēl piemīt pašcieņa, — viņš mēdza apgalvot. Un, ja viņam nu reiz bija tāda pārliecība, tad prasīt, lai viņš rīkotos pretēji tai, nevarēja cilvēks, kuram arī piemita pašcieņa. Taču tajā pašā laikā man kļuva arvien grūtāk paiet viņam garām, nejautājot sev, cik ilgs laiks vēl aizritēs, līdz viņš beidzot meklēs glābiņu ūdenī, kas jau tā diendienā straumēm lija viņam virsū.

Nemāku teikt, vai problēmu par izvēli starp upi un «to namu» viņš pārrunāja ar suni, kuram viņš allaž kaut ko stāstīja; bet tas, ka viņiem abiem — vismaz zīmējoties uz lielo vecumu un pastāvīgu uzturēšanos uz ielas — savā ziņā bija kaut kas kopējs, tas bija vairāk nekā ticams, jo vecais vīrs mēdza bieži teikt:

— Nabaga sunim zobi krīt laukā un mitrā laikā gurni kļūst arvien stīvāki.

Vecais vīrs patiešām bija nobažījies par to, ka suns kļūst vecs. Un suns dažreiz sēdēja pacietīgi veselu stundu, skatīdamies uz veco vīru un cenzdamies varbūt izdibināt sava drauga sejā atbildi uz jautājumu, kas jādara sunim, ja ienaidnieki to vajā tikmēr, kamēr tas pats sev sāk riebties, jo suns, protams, nezināja, ka labsirdīgi cilvēki parūpēsies, lai tam nebūtu jācieš vairāk, nekā suns spēj izturēt. Augšup pavērstajā pelēkajā, pinkainajā purnā ar iekaisušajām acīm nekad neparādījās ne vismazākais iebildums; tas pauda bezgalīgu uzticēšanos draugam; lai kāds būtu viņa lēmums attiecībā uz šo svarīgo jautājumu par izvēli starp upi un «to namu» — tas būs pareizs un katrā ziņā apmierinās suņus un cilvēkus.

Kādā ļoti lietainā vasarā mūsu vecais draugs uzticības uzplūdā mums atklāja savas sirds kvēlāko vēlēšanos. Viņš ļoti vēlējās, kaut viņam būtu lemts vēl vienu reizi aizbraukt uz Foveju Kornvolā, kur viņš bija dzimis, bet kur kopš piecdesmit gadiem vairs nebija bijis. Tā vai citādi nauda šim ceļojumam tika sadabūta, un vecajam vīram radīta iespēja ar ekskursantu vilcienu aizbraukt divu nedēļu garā atvaļinājumā. Dienu pirms izbraukšanas gājēji redzēja vecīti ilgi sarunājamies ar suni un no papīra kules barojam to ar ķimeņu cepumiem. Viņa prombūtnes laikā pienāca vēstule, kura rādīja, ka viņš ievēroja dīvainus kaligrāfijas likumus, un kura iesākās ar vārdiem: «Augsti godājamais ser un augsti godājamā lēdija». Vēstule bija pārpilna ar gandrīz aizrautīgiem regatas aprakstiem, pie tam tika pieminēts arī kāds Džo Patriks, kurš viņu vēl bija atcerējies, jaukais laiks un citi viņa svētlaimes avoti, un tā beidzās ar vārdiem «Jūsu visupadevīgais».

Piecpadsmitajā dienā viņš atkal atgriezās savā ielas stūrī, kur sēdēja uz kastes lietū, apgalvodams, ka tagad viņš ir «gluži cits cilvēks, kļuvis par desmit gadiem jaunāks un nu ripos tālāk kā ritenis». Mums nekādi neizdevās piedabūt viņu atteikties no savas teorijas, ka providence esot izraudzījusies par savu speciālo mājokli mūsu personas vienīgi viņa dēļ. Bet jau četras dienas vēlāk, kad pie debesīm beidzot atkal spīdēja saule, tik ilgi bija jāgaida, iekams sirmgalvis atņēma mūsu sveicienu, ka mēs jau sākām bažīties, vai viņu nebija ķēris kaut kas līdzīgs triekai: viņa vecīgā seja bija gluži bāla un likās pavisam sastingusi, pie tam acis tajā šķita gandrīz vai pazudušas.

Apvaicājoties uzzinājām, ka ar veselību viņam klājoties labāk nekā agrāk, bet suns bija nobeidzies. Dzīvnieku no šejienes esot aizvākuši, kamēr viņš bijis projām, un tagad viņš raizējās par to, ka viņam ļoti pietrūkstot «uzticamā, vecā drauga».

— Tas bija tik labs pret mani, — vecais vīrs teica, — arvien atnāca pēc gabaliņa maizes vai biskvīta. Tas man bija īsts draugs, tik saprātīga radījuma nekad netiku redzējis.

Viņš, liekas, bija pārliecināts, ka suns viņa prombūtnes laikā bija ilgojies pēc viņa un šis iemesls paātrinājis tā galu, likdams suņa saimniekam iedomāties, ka dzīvnieks ir daudz vārgāks, nekā tas patiesībā bija.

Suņa nāve un aukstais, drēgnais rudens togad ļoti smagi atsaucās uz veco vīru, tomēr vienīgi kādā rītā novembra vidū tika pamanīts, ka viņš neatrodas savā vietā. Kad vecīti tur vairs neredzēja, mēs uzmeklējām viņa mājokli. Tas atradās kādā nabadzīgā ieliņā, bet pati māja bija glīta, tīra, un istabu izīrētāja likās krietna, vienkārša sieviete. Viņa mums pastāstīja, ka mūsu draugs esot saslimis «ar pleirītu un ģikts reimatismu» un ka viņam, pēc taisnības, protams, vajadzētu atrasties slimnīcā, bet ka padzīt vecīti viņa negribot, lai gan nezinot, kā tiks pie īres maksas, nerunājot nemaz par viņa uzturu. Badā dzīvot taču nevar viņam ļaut, kamēr viņš tur augšā savās sāpēs vaid un kamēr nav neviena cita kā tikai viņa, kas var sniegt palīdzīgu roku vecajam vīram, kurš gulēja savā istabā pie vaļējām durvīm, lai varētu pasaukt, ja viņam kaut ko vajadzēja. Vecītim esot briesmīgi patstāvīgs raksturs, citādi jau arī viņa nemaz nebūtu vilcinājusies nogādāt to slimnīcā, kur tam, bez šaubām, vajadzēja atrasties, jo nebija taču neviena, kas aizspiestu viņam acis, un ar to tas galu galā arī beigšoties, kaut gan viņa nemaz nebrīnītos, ja īrnieks rīt pieceltos un izietu no mājām, jo tāds stūrgalvis tas nu reiz bija!

Atstājuši saimnieci, kopjot mājas soli, ko viņa, mums ienākot, bija pārtraukusi, mēs devāmies augšup pa kāpnēm.

Dibenistabas durvis augšstāvā patiešām bija atvērtas, kā viņa mums bija stāstījusi, un pa tām mēs dzirdējām mūsu draugu balsī runājam.

— Kungs dievs, kas tu esi atņēmis man suni un uzsūtījis man šo reimatismu, palīdzi man saglabāt nelokāmu un nožēlas pilnu sirdi. Es taču esmu vecs vīrs, mans kungs un dievs, un neesmu no tiem, kas iet «tajā namā». Tāpēc es lūdzu tevi, dod man nelokāmu sirdi, un es pateikšos par to tev savās lūgšanās, jo tas, mans kungs un dievs, ir vienīgais, ko tagad vēl iespēju. Savā laikā esmu bijis krietns cilvēks, kungs dievs, un tagad jau ilgu laiku nevaru vairs atcerēties, ka būtu nodarījis kādam kaut ko ļaunu, un esmu arvien centies nezaudēt dūšu. Tādēļ, kungs dievs, lūdzu tevi atcerēties to un neaizmirst mani tagad, kad guļu šeit caurām dienām bez spēka, kamēr mans īres parāds kļūst arvien lielāks. Mūžīgi mūžam esmu tavs, ak kungs un dievs, amen.

Negribēdami, lai viņš domātu, ka esam noklausījušies viņa lūgšanu, mēs kādu laiciņu pagaidījām, pirms iegājām vecā vīra istabā. Viņš gulēja šaurā, neapkoptā gultā, bet blakus uz vecas skārda lādes stāvēja zāļu pudele un ūdens glāze. Uguns kamīnā nekurējās.

Viņš jutās — kā pašam likās — labāk nekā agrāk; ārsta zāles viņam esot palīdzējušas.

Vecā vīra labā tika sperti attiecīgie soļi, un nepagāja ne piecpadsmit dienu, kad viņš atkal atradās uz sava ielas stūra.

Nākamā gada pavasarī mēs aizbraucām uz ārzemēm un pavadījām tur vairākus mēnešus. Kad beidzot atgriezāmies, vecīša viņa postenī neredzējām, un policists mūs informēja, ka tas jau vairākas nedēļas neesot manīts. Mēs devāmies otrreizējā svētceļojumā uz viņa mājokli. Māja bija nonākusi citu dzīvokļu iznomātāju rokās.

Jaunā saimniece bija tieva, jauna sieviete ar bailīgām acīm un runāja smalkā, bailīgā balsī. Jā, vecais vīrs esot bijis ļoti slims — abpusējs plaušu karsonis un, liekas, vēl kāda sirdskaite. Katrā ziņā viņa nebija varējusi uzņemties rūpes un atbildību par viņu. Tāpēc atsaukusi ārstu un likusi veco vīru aizgādāt prom. Jā, mazliet uztraucies īrnieks esot; viņš neparko nebūtu aizgājis no šejienes, ja izvēle būtu atkarīga no viņa paša, taču arī viņai, protams, esot no kaut kā jāpārtiek. Vecā vīra mazo mantību viņa esot kārtīgi nolikusi un ieslēgusi; īrnieks viņai palicis arī vēl nelielu summu parādā par istabu. Viņa gan domājot, ka no turienes viņš laukā vairs neiznākšot. Viņai arī esot ļoti žēl vecīša. Tas esot bijis tik mierīgs iedzīvotājs, pirms saslimis.

Saņēmuši tādas ziņas, mēs ar smagu sirdi devāmies uz «to namu», par kuru viņš tik bieži bija teicis, ka turp viņš nemūžam neiešot. Uzzinājuši viņa palātas numuru, mēs uzkāpām pa glītām, tīrām kāpnēm augšstāvā. Kādā no piektās rindas gultām gulēja mūsu vecais draugs, acīm redzot, aizmidzis. Bet, paskatoties vērīgāk, redzējām, ka viņa lūpas, dziļi ieslīgušas sniegbaltajās ūsās un bārdā, nemitīgi kustējās.

— Viņš nav aizmidzis, — kopēja teica, — tā viņš jau guļ visu laiku. Viņš bēdājas.

Dzirdot pieminam savu vārdu, sirmgalvis atvēra acis, kuras, gan bālākas un mazākas kļuvušas, bija joprojām gandrīz tikpat spožas kā agrāk, kaut gan bija vēl vairāk iekaisušas. Viņš uzlūkoja mūs ar savādu skatienu, kurš likās sakām:

«Jūs mani atradāt šeit tikai mana nespēka dēļ.»

Mums bija grūti izturēt šo skatienu, un tāpēc mēs steidzīgi apvaicājāmies, kā viņš jūtas. Viņš dzīrās piecelties un atbildēja aizsmakušā balsī, ka tagad jūtoties daudz labāk nekā agrāk. Mēs lūdzām viņu nepiepūlēt sevi un pastāstījām viņam, ka tā izgadījies tāpēc, ka mēs nebijām bijuši šeit, un vēl kaut ko tamlīdzīgu. Viņš, likās, nepievērsa mūsu runāšanai nekādu uzmanību, bet pēkšņi teica:

— Tagad esmu šeit, bet es te nepalikšu; pēc dienas vai divām es no šejienes aiziešu.

Mēs mēģinājām atbalstīt viņa ticību, taču viņa acu skatiens neļāva mums baudīt sirdsmieru un lika izjust kaunu, tiklīdz paskatījāmies uz viņu. Ar mājienu viņš aicināja mūs pienākt tuvāk.

— Ja kājas būtu klausījušas, — viņš čukstēja, — tad viņi nemūžam nebūtu mani atvilkuši šurp. Es būtu drīzāk meties upē. Bet es te nepalikšu … Es iešu atpakaļ uz mājām.

Kopēja mums tomēr teica, ka par to nevar būt ne runas, vecais vīrs vēl esot ļoti slims.

Četras dienas vēlāk atkal ieradāmies mūsu veco draugu apciemot. Viņa tur vairs nebija. Viņš bija aizgājis uz mājām. Tieši tajā rītā vecīti bija apglabājuši.

1910.

KVALITĀTE

Es viņu pazinu kopš savas agrās jaunības, jo viņš gatavoja apavus jau manam tēvam; kādā mazā šķērsieliņā, kuras šodien vairs nav, bet kura toreiz atradās vislepnākajā Vestendas daļā, viņam kopā ar vecāko brāli piederēja divi mazi savā starpā savienoti veikaliņi.

Šīm telpām piemita zināms mierīgs cēlums; tur nekur nebija rakstīts, ka viņš būtu galma kurpnieks, — tur redzēja tikai viņa vienkāršo vācisko uzvārdu «Brāļi Gesleri» un logā dažus apavu pārus. Atceros, ka man nelika mieru jautājums, kāpēc skatlogā atrodas allaž vieni un tie paši apavi, jo viņš strādāja tikai pēc pasūtījuma, neturot nekādus krājumus, un likās gluži neiespējami, ka viņa gatavotie apavi varētu nederēt. Varbūt viņš tos bija speciāli nopircis skatlogam? Bet arī tas šķita neiespējami. Viņš nekad neciestu savā namā preci, ko nebūtu izgatavojis pats. Turklāt šie apavi izskatījās pārāk skaisti — vienas neizsakāmi graciozas dejas kurpītes, viens pāris lakādas kurpju ar drapa atlokiem, kas bija tik lepni, ka skatītājam aiz kāres siekalas saskrēja mutē, un gari, brūni jājamzābaki, kuriem piemita tāds brīnišķīgs blāvs spožums, it kā tie, kaut gan bija gluži jauni, būtu valkāti vismaz simt gadu. Tādus apavus izgatavot varēja tikai cilvēks, kurš bija iedziļinājies, varētu teikt, apavu būtībā … tik priekšzīmīgi tie sevī iemiesoja visu apavu ideālu. Šādas domas man, protams, radās tikai vēlāk, kaut gan manī apmēram četrpadsmit gadu vecumā, kad es pirmo reizi drīkstēju pie viņa izdarīt pasūtījumu, modās vāra nojausma par viņa un viņa brāļa cieņu. Jo taisīt apavus — tādus apavus, kādus viņš taisīja, — tas man likās toreiz un liekas vēl joprojām kaut kas noslēpumains un brīnišķīgs. Atceros vēl ļoti labi, kā es kādu dienu pastiepu viņam savu jauneklīgo kāju un kautri piezīmēju:

— Vai tad nav ārkārtīgi grūti pagatavot šādus apavus?

Viņa sarkanrudās bārdas ietvertā seja savilkās pēkšņā smaidā, kad viņš atbildēja:

— Tā ir māksla.

Izskatījās gandrīz tā, it kā arī viņš pats būtu pagatavots no ādas, jo seja viņam bija dzeltena un grumbaina, sprogainie mati un bārda sarkanrudi, dziļas rievas stiepās lejup gar vaigiem līdz mutes kaktiņiem, un balss skanēja čerkstoši un vienmuļi; jo āda ir nepakļāvīga viela, sīksta un pamatīgi apstrādājama. Bet šī īpašība bija rakstīta viņa sejā, turpretī acis, kas bija zilganpelēkas, atspoguļoja tādu rāmu nopietnību, kas raksturīga cilvēkam, kuru vada slepens ideāls. Viņa vecākais brālis bija tik ļoti līdzīgs viņam, — turklāt arī neizsakāmi darbīgs, lai gan visas īpašības tam bija bālākas un nenoteiktākas, — ka es, zēns būdams, brīžiem nebiju īsti pārliecināts, kurš no abiem pieņem pasūtījumu, kamēr saruna bija galā. Ja netika teikti vārdi «pajautāšu savam brālim», tad tas bija viņš pats; ja tie turpretī tika teikti, tad tas bija vecākais brālis.

Kad kļuvu vecāks un vieglprātīgāks un man sāka rasties parādi, tad tomēr neērti šķita palikt parādā brāļiem Gesleriem. Man būtu bijis neveikli ieiet veikalā un izstiept savu kāju mēra ņemšanai, kamēr viņa zilās acis vērīgi skatījās, ja es būtu viņam parādā vairāk nekā — nu teiksim — par diviem pāriem, kas vēl radīja nomierinošu apziņu, ka esmu joprojām viņa klients.

Nebija nemaz iespējams iegriezties pie viņa ļoti bieži, jo viņa kurpes bija nenovalkājamas, tās šķita izgatavotas mūžībai, — bija tā, it kā viņš tajās ar āmuru būtu iesitis neplīšanas noslēpumu. Pie viņa cilvēks neiegriezās tā kā gandrīz visos citos veikalos — lietišķā noskaņojumā: apkalpojiet mani, un tas ir viss! Tur katrs iegāja rāmā mierā, kā baznīcā, un, apsēdies uz vienīgā koka krēsla, kas tur stāvēja, nopietni gaidīja — jo neviena cita tur nebija. Taču drīz vien virs margām, kas iežogoja kāpnes, kuras veda cauri diezgan patumšai telpai augšup uz darbnīcu un patīkami oda pēc ādas, parādījās viņa vai viņa brāļa seja, kas paskatījās lejup. Pēc tam atskanēja krekšķis basā, šļūcoši lūku tupelēs ieautu kāju soļi uz šaurajām koka kāpnēm, un tad jau arī viņš pats stāvēja gaidītājam pretī, mazlietiņ pieliecies, bez svārkiem, ādas skotelē un uzrotītām piedurknēm, nedroši blisinādams acis, kā dienas gaismas apžilbināta pūce vai tā, it kā viņš būtu ticis iztraucēts no brīnišķīga sapņa par apaviem un justos mazliet aizkaitināts par šo traucējumu. Un tad es parasti teicu:

— Kā klājas, mister Gesler? Vai jūs man nevarētu uztaisīt pāri garu ādas zābaku pēc krievu parauga?

Neteicis ne vārda, viņš mani pameta, uzkāpa atpakaļ turp, no kurienes bija nonācis, vai arī iegāja veikala otrā nodalījumā, un es paliku mierīgi sēžam koka krēslā, ieelpodams viņa aroda vīraku. Drīz viņš atgriezās, nesdams savā kalsnajā, dzīslotajā rokā gabalu zeltaini brūnas ādas. Acis pievērsis ādai, viņš tādās reizēs piezīmēja:

— Brīnišķīgs gabals! — Kad arī es to biju apbrīnojis, viņš ierunājās atkal:

—       Kad tiem jābūt gataviem?

—       Un es mēdzu atbildēt:

—       Ak! Cik ātri jums iespējams.

—       Un viņš tad jautāja:

— No rītdienas pēc divām nedēļām? — vai, ja runātājs bija vecākais brālis, tad atskanēja vārdi: — Pajautāšu savam brālim.

Es tad nomurmināju:

— Pateicos! Uz redzēšanos, mister Gesler!

— Uz redzēšanos! — viņš atbildēja, turpinādams uzmanīgi pētīt ādas gabalu, ko turēja rokā. Un, iziedams no veikala, es vēl dzirdēju, kā viņš uzšļūca augšā savās lūku tupelēs, lai atgrieztos pie sapņa par apaviem.

Kad viņam vajadzēja izgatavot man tādu apavu pāri, kādu viņš līdz tam man nebija darinājis, tad viņš mēdza ievērot lielāku ceremoniālu, — tādās reizēs viņš noāva manu kurpi un aplūkoja to vienlaikus kritiski un maigi, it kā atcerēdamies sajūsmu, ar kādu viņš to bija darinājis, un nopeldams valkātāja bezrūpīgo attieksmi pret šo šedevru. Pēc tam, uzlicis manu kāju uz papīra gabala, viņš divas trīs reizes apvilka ar zīmuli kontūras, ar jutīgiem pirkstiem aptaustīdams manus īkšķus, kā gribēdams izpētīt kājas visapslēptākās vajadzības.

Nevaru aizmirst dienu, kad man bija pamats viņam teikt:

— Ziniet, mister Gesler, pēdējās pagatavotās ielas kurpes čīkst.

Vienu mirkli viņš skatījās uz mani, nekā neatbildēdams, it kā gaidīdams, lai es šo apgalvojumu atsaucu vai vismaz mīkstinu, un tad teica:

— Tām nevajadzēja čīkstēt.

— Bet tās diemžēl čīkst!

—       Varbūt jūs viņām ļāvāt samirkt slapjumā?

—       Domāju, ka ne.

Tad viņš nodūra acis, it kā meklēdams atmiņā šīs kurpes, un es nožēloju, ka biju ierunājies par tādu nopietnu jautājumu.

— Sūtiet atpakaļ! — viņš beidzot izmeta. — Paskatīšos, kas vainas.

Manī modās līdzjūtība pret manām čīkstošajām kurpēm, jo tik labi varēju iedomāties ilgo, rūpju pilno skatienu, ar kādu viņš pārlieksies pār tām.

— Daži apavi, — viņš paskaidroja lēnām, — neder nekam jau no dzimšanas. Ja es ar tām nekā nevarēšu iesākt, izsvītrošu tās no jūsu rēķina.

Vienu reizi (tikai vienu pašu reizi) es, nekā nedomādams, iegriezos viņa veikalā ar tādām kurpēm kājās, kuras es neparedzētas vajadzības dēļ biju pircis kādā lielā apavu firmā. Toreiz viņš pieņēma no manis pasūtījumu, nerādīdams ādu, un es jutu, kā viņa skatieni urbās cauri manām mazvērtīgajām kurpēm. Beidzot viņš ierunājās:

— Tās nav manas kurpes.

Viņa balss neskanēja ne dusmīgi, ne bēdīgi, pat ne nicinoši, bet tajā vibrēja tāds ledains miers, ka šermuļi man skrēja pār muguru. Viņš pieliecās un pielika pirkstu pie tādas vietas, kur kreisās kājas kurpe, tiekdamās būt moderna, bija ne visai ērta.

— Te tā spiež, — viņš konstatēja. — Šīm lielajām firmām nav nekādas atbildības izjūtas. Laiž pārdošanā gatavo draņķi! — Un pēkšņi viņš, gluži kā atkusis, sāka runāt gari un sarūgtināti. Šī bija vienīgā reize, kad dzirdēju runājam viņu par pašreizējiem apstākļiem un viņa aroda grūtībām.

— Tās nogrābj sev visus pircējus. Tās pievelk sev visus, — viņš zūdījās, — un nevis ar labu darbu, bet tikai ar reklāmu. Mums tās visu atņem, mums, kas mīlam savu darbu. Nonāks vēl tik tālu . .. drīz man nebūs ko darīt. Ar katru dienu kļūs ļaunāk . . . Jūs vēl redzēsiet. — Un, kad es ieskatījos viņa grumbām izvagotajā sejā, ieraudzīju tajā kaut ko tādu, ko nekad netiku ievērojis, — rūgtus pārdzīvojumus un rūgtas cīņas… Un, ak, cik sirma man pēkšņi likās viņa sarkanrudā bārda.

Cik vien labi prazdams, paskaidroju viņam, kā biju ticis pie šīm nelaimi vēstījošām kurpēm. Taču viņa seja un balss atstāja uz mani tik ļoti nomācošu iespaidu, ka es nākamo minūšu laikā pasūtīju vairākus pārus kurpju, bet par to liktenis man atriebās! Kurpes bija nenovalkājamākas nekā jebkad agrāk. Un es nevarēju iegriezties pie viņa ar tīru sirdsapziņu ātrāk kā tikai gandrīz pēc diviem gadiem.

Kad es beidzot tomēr aizgāju, biju pārsteigts, redzēdams, ka virs veikaliņa viena skatloga rēgojas cits uzraksts. Arī tas piederēja kādam kurpniekam, kurš, protams, reklamēja sevi par galma kurpnieku. Ierastie apavi, kas tagad tur vairs nestāvēja cēlā vientulībā, bija visi saspiesti kopā vienā skatlogā. Nama iekšpusē šobrīd vēl šaurāka kļuvusī kāpņu telpa smaržoja vēl stiprāk pie ādas un bija vēl tumšāka. Pagāja arī daudz ilgāks laiks nekā parasti, kamēr no augšas nolūkojās lejup kāda seja un es sadzirdēju lūku tupeļu šļūcienus. Beidzot viņš man stāvēja iepretī un, cieši skatīdamies caur savām aprūsējušām tērauda brillēm, jautāja:

— Misters . . . Vai ne?

—       Ak, mister Gesler! — es sastomījos. — Bet jūsu kurpes nudien ir pārlieku labas! Redziet, šīs te vēl joprojām nav novalkātas! — un es pastiepu viņam savu kāju. Viņš to aplūkoja.

—       Jā, — viņš novilka, — cilvēki, liekas, vairs negrib labus apavus.

Lai izvairītos no viņa pārmetumu pilnās balss un skumjā skatiena, es steidzīgi apjautājos:

—       Ko jūs esat izdarījis ar savu veikalu?

—       Rāmā mierā viņš atbildēja:

—       Īre bija par dārgu. Vai vēlaties kurpes?

Es pasūtīju trīs pārus apavu, kaut gan man bija vajadzīgi tikai divi, un atvadījos. Man uzmācās — es nezinu, kādēļ, — tāda nenoteikta sajūta, it kā es, pēc viņa prāta, būtu kļuvis viņam savā ziņā neuzticīgs, bet varbūt arī ne tieši viņam, bet viņa labā apava ideālam. Tas, protams, nebija patīkami, jo, kad es nākamo reizi — tas notika atkal tikai pēc daudziem mēnešiem — devos turp, tad, cik varu atcerēties, darīju to ar šādu sajūtu: ak, es taču nevaru pamest veco vīru! . . . Varbūt mani šoreiz apkalpos viņa vecākais brālis. Viņa vecākajam brālim — to es zināju — pietrūka rakstura stingrības, lai izteiktu man pārmetumus vārdos vai ar skatieniem. Un, man par atvieglojumu, veikalā likās atrodamies patiešām viņa vecākais brālis ar ādas gabalu rokā.

— Labdien, mister Gesler! — es sveicināju, — Kā klājas?

Viņš pienāca man pavisam tuvu klāt un pētoši skatījās uz mani.

— Man klājas gluži labi, — viņš atbildēja gausi, — bet mans vecākais brālis nomira.

Un es redzēju, ka tas patiešām bija viņš pats. — Taču tik bāls kļuvis un tik ļoti novecojis! Un nekad agrāk es netiku dzirdējis viņu runājam par brāli. Dziļi satriekts es nomurmināju:

— Ak, izsaku līdzjūtību.

— Jā, — viņš atbildēja, — brālis bija labs cilvēks, viņš taisīja labus apavus; bet nu tas ir miris. — Un viņš pieskārās ar pirkstu savam galvas vidum, kur mati pēkšņi bija kļuvuši tik plāni, kādi tie bija bijuši viņa brālim, gluži it kā gribēdams ar šo žestu parādīt, kas bijis par cēloni tā nāvei. — Brālis, lūk, nespēja pārciest otra veikaliņa zaudējumu. Vai jums vajadzīgi jauni apavi? — Un viņš pacēla rokās ādas gabalu, — Tas ir skaists gabals.

Es pasūtīju vairākus pārus. Pagāja ilgs laiks, iekams tie tika izgatavoti, — toties tie bija izturīgāki nekā jebkad agrāk. Tos gluži vienkārši nebija iespējams noplēst. Drīz pēc tam es aizbraucu uz ārzemēm.

Bija aizritējis vairāk nekā gads, kad atgriezos atkal Londonā. Un pirmais veikals, kurā es iegāju, bija mana vecā drauga veikals. Es biju atstājis sešdesmit gadus vecu vīru. Bet atgriežoties atradu septiņdesmit piecu gadu vecīti, čokurā sarāvušos, novārgušu un drebošu, kurš patiešām mani šoreiz sākumā nemaz nepazina.

— Ak mister Gesler, — es teicu, sirdij sažņaudzoties, — cik tomēr brīnišķīgi ir jūsu darinātie zābaki! Palūkojieties, šo pāri es valkāju gandrīz visu savu prombūtnes laiku, un tie vēl nav nolietoti.

Viņš ilgi skatījās uz maniem zābakiem, tie bija garie ādas stulmeņi, un viņa sejā juta atgriežamies paļāvību. Uzliekot roku uz manu kājas pacēlumu, viņš teica:

— Vai tie šeit nespiež? Ar šo pāri man bija liela noņemšanās, to es vēl atceros.

Es apgalvoju viņam, ka zābaki der kā uzlieti.

— Vai jums nevajag kādu pāri apavu? — viņš vaicāja. — Varētu jums tos ātri uztaisīt; pašreiz kluss laiks.

Es iesaucos:

—       Lūdzu, lūdzu! Man vajadzīgi dažādi apavi, visādām vajadzībām!

—       Izgatavošu jaunu liesti. Tagad jūsu kājai jābūt lielākai. — Un pavisam lēnām viņš aplūkoja manu kāju un aptaustīja kāju pirkstus, tikai vienu pašu reizi paceldams skatienu, lai apjautātos:

— Vai es jums jau teicu, ka mans brālis ir miris? Sāpīgi bija skatīties uz viņu, tik ļoti viņš bija novārdzis; es jutos iepriecināts, kad varēju aiziet.

Es jau biju atmetis visas cerības saņemt šos apavus, kad kādu vakaru pienāca sūtījums. Atvēru saini un nostādīju visus četrus pārus rindā. Pēc tam es pielaikoju citu pēc cita. Tie bija nevainojami. Gan izmēra un fasona, gan darba izpildījuma un ādas kvalitātes ziņā tie bija labākie, kādus viņš jebkad man bija izgatavojis. Un vienā no ielas kurpēm es atradu ieliktu rēķinu. Cena izrādījās tāda pati kā parasti, un tomēr es rēķina dēļ sabijos. Senāk viņš to nekad nebija atsūtījis pirms kvartāla beigām. Steidzīgi noskrēju lejā, izrakstīju čeku un pats nosūtīju to tūlīt no pasta.

Kad es nedēļu vēlāk gāju pa šo mazo ieliņu, man iešāvās prātā doma iegriezties viņa veikaliņā un pateikt, cik brīnumaini ērti ir jaunie apavi. Bet, kad es pienācu pie vietas, kur bija atradies viņa veikals, viņa vārda tur vairs neredzēja. Skatlogā gan vēl joprojām stāvēja graciozās dejas kurpītes, lakādas apavi ar drapa atlokiem un blāvi mirdzošie jājamzābaki.

Pavisam norūpējies es iegāju. Abos mazajos, atkal vienā telpā apvienotajos veikaliņos rosījās jauns cilvēks ar tipiski anglisku seju.

— Vai misters Geslers mājās? — es jautāju. Viņš uzmeta man pārsteigtu, iztapīgu skatienu.

— Nē, ser, — viņš atbildēja, — nē. Bet mūsu uzņēmums ar vislielāko prieku izpilda visus pasūtījumus. Šo veikalu tagad esam pārņēmuši mēs. Jūs droši vien jau būsiet lasījis mūsu uzvārdu pie blakus durvīm. Mēs apkalpojam augstākā mērā prominentu klientūru.

—       Jā, jā, — es teicu, — bet kur tad ir misters Geslers?

—       Ak, — viņš atbildēja, — misters Geslers ir nomiris.

—       Nomiris! Bet es taču tikai vēl pagājušā trešdienā saņēmu no viņa pasūtītās kurpes.

—       Jā, jā, — jaunais īpašnieks sacīja, — nožēlojama nāve! Vecais vīrs nomērdēja sevi badā.

— Ak dievs!

— Viņš nomira lēnā bada nāvē, tā to nosauca ārsts. Tad nu jūs redzat, kāds viņš bija savādnieks, strādādams tādā veidā! Gribēja paturēt veikalu. Izņemot viņu, viņa apaviem pieskarties nedrīkstēja neviens. Kad viņš saņēma pasūtījumus, tad viņam vajadzēja veselu mūžību laika, bet cilvēki negrib gaidīt, tā viņš zaudēja visus pasūtītājus un tad sēdēja savā darbnīcā dienu no dienas. Gods kam gods, — neviens Londonā neizgatavoja labākus apavus! Bet jārēķinās taču ar konkurenci! Bet viņš nekad sevi nereklamēja! Viņš tikai gribēja izstrādāt apavus no vislabākās ādas un darīt visu pats. Un te nu ir iznākums! Taču ko gan arī citu no viņa idejām varēja sagaidīt?

— Bet nomirt badā!…

— Varbūt tas ir mazliet pārspīlēti teikts, tomēr es pats zinu, kā viņš līdz pat mūža pēdējam mirklim sēdēja savā darbnīcā, pār apaviem pārliecies dienu un nakti. Zināt, es viņu bieži novēroju. Viņš sev nekad nenovēlēja laiku ēšanai; viņam arī nekad nebija ne penija mājās. Viņš izdeva visu par īri un ādu. Kā viņš spēja nodzīvot vēl tik ilgi, tā man ir mīkla. Kamīnā viņam regulāri izdzisa uguns. Viņš bija savādnieks. Bet viņš taisīja labus apavus.

— Jā, — es teicu, — viņš taisīja labus apavus.

PIRMIE UN PĒDĒJIE

«Un pēdējie būs tie pirmie, un pirmie būs tie pēdējie.»

Svētie raksti

I

Vakara stundās ap pulksten sešiem istaba bija diezgan patumša, kad tikai viena pati petrolejas galda lampa no zaļā abažūra apakšas meta gaismas atspulgus pār turku paklāju, pār grāmatām, kas bija izņemtas no plaukta, pār izraudzītā sējuma atšķirtajām lapām, pār tumši zilajiem, zeltītajiem kafijas traukiem uz vecā zemā, ar austrumnieku sedziņu apklātā galdiņa. Ziemā šī telpa ar ozolu paneļu sienām un griestiem, daudzajām ādas sējumu rindām un aizvilktajiem logu priekškariem bija ļoti tumša. Turklāt tik plaša, ka apgaismotais laukums pie kamīna, kur viņš sēdēja, likās kā oāze. Taču taisni tas patika Keitam Dērentam; pēc dienas darba — nopietnas iedziļināšanās «lietās» no rītiem, pēc uztraukumiem un sasprindzinājumiem tiesas sēdēs dienā, viņš baudīja kā atpūtu šīs divas stundas pirms pusdienām — ar grāmatām, kafiju, pīpi un dažbrīd snaudienu. Sarkanajām turku čībām kājās, vecajiem brūna samta svārkiem mugurā viņš lieliski iederējās apkārtnes atblāzmas un tumsas rotaļā. Gleznotājs naski tvertu viņa asi zīmēto, iedzelteno seju ar melno uzacu lokiem virs acīm, par kurām grūti bija teikt, vai tās pelēkas vai brūnas, tumšajiem, iesirmajiem matiem, kas, par spīti daudzajām ik dienas zem parūkas pavadītajām stundām, joprojām bija kupli. Šeit sēdēdams, viņš visai reti domāja par savu darbu, ar ierastu iemaņu viegli atbrīvodamies no sasprindzinājuma, ko prasīja ilgstoša koncentrēšanās, daudzus argumentus un liecību pavedienus atšķetinot, — par darbu, kas dziļi interesēja viņa gaišo prātu, ievingrinātu gandrīz instinktīvi atmest nesvarīgo un atlasīt visu juridiski nozīmīgo no cilvēku sarežģīto attiecību un daudzo dzīves detaļu jūkļa, kas atklājās viņa pētījošam skatienam, — par darbu, kas brīžiem tomēr sāka kļūt nogurdinošs un apnicīgs. Piemēram, šodien, kad viņam bija radušās aizdomas, ka klients devis nepatiesu liecību, un viņš bija gandrīz pārliecināts, ka vajadzēs atteikties no šīs lietas vešanas. Keitam jau no sākta gala nebija paticis bālais vārgulīga izskata cilvēks un tā nervozās, svārstīgās atbildes, kā arī izvalbītās, izbrīnījušās acis — tas bija mūsdienu liekulīgās iecietības un nevarīgā humanitātes laikmeta pārlieku parasts tips; slikti, slikti!

No trim grāmatām, kuras Keits bija paņēmis no plaukta, — Voltēra sējuma — šim francūzim tomēr piemita dīvaina pievilcība, kaut arī viņa ironija bija iznīcinoša, — Bartona ceļojumu apraksta un Stīvensona «Jaunās Arābijas naktīm» viņš bija izvēlējies pēdējo. Šovakar viņš izjuta vajadzību pēc kaut kā nomierinoša un vēlējās atpūsties no jebkādas domāšanas. Tiesā bija bezgala daudz ļaužu, telpas piesmakušas; ceļā uz mājām gaiss bija rēns, viegli smidzināja un vieglais dienvidvakaru vējš arī neuzmundrināja; viņš jutās slābans, noguris, pat nervozs, un mājas vientulība viņam pirmo reizi šķita sveša un neomulīga.

Pagriezis lampas degli zemāk, viņš pavērsa seju pret kamīnu. Varbūt derētu nogulēties pirms došanās uz garlaicīgajām pusdienām Telesonu namā.

Viņš vēlējās, kaut būtu brīvlaiks un Mēzija pārbraukusi no skolas. Būdams kopš daudziem gadiem atraitnis, viņš bija atradinājies no tā, ka ap viņu rosās sieviete; tomēr šovakar viņš izjuta noteiktas ilgas pēc meitas sabiedrības, pēc viņas trauksmainajām kustībām un mirdzošajām, tumšajām acīm. Dīvaini, ka dažiem vīriešiem mūždien bija vajadzīga sievietes klātbūtne. Viņa brālis Laurenss … pagrimis . .. tikai sieviešu dēļ. .. gribasspēks galīgi atrofējies! . .. Nonācis bezdibeņa malā; dzīvo no rokas mutē; visas dotības vējā! Varēja pamatoti sagaidīt, ka skotu dzirksts brālī iespēs viņu glābt, bet nekā; ja skots sāk slīdēt lejup, kurš tad vēl noslīd ātrāk par viņu? Dīvaini, ka mātes asinis abus dēlus ietekmējušas tik dažādi! Viņš personīgi gan allaž sajutis, ka tieši tās bija visu viņa panākumu ķīla.

Domas viņam pēkšņi pārsviedās uz kādu šīs dienas tiesas spriedumu, kurš satrauca viņa jurista sirdsapziņu. Parasti viņš nemēdza šaubīties par pieņemta lēmuma pareizību, taču šobrīd viņš nebūt nebija pārliecināts, ka devis pareizu padomu. Skaidrs! Bez spējām izlemt un palikt pie reiz pieņemta lēmuma par spīti šaubām cilvēks nekad nevarētu būt noderīgs jurista profesijai, vispār nevarētu būt noderīgs kaut kam. Jo ilgāk viņš dzīvoja, jo pārliecinātāks kļuva par nepieciešamību rīkoties vīrišķīgi un drosmīgi visos dzīves gadījumos. Vārds un trieciens, — pie tam trieciens vispirms! Šaubas, vilcināšanās, jūtīgums — tie bija vieni vienīgi mūsu mulsā laikmeta atgremojumi. Šajā mirklī Keita glītajā sejā pavīdēja smīns, gandrīz vai velnišķīgs, — kamīna gaismas rotaļas taču ir tik untumainas! Smīns atkal izgaisa, uznākot vieglam snaudienam; viņš aizmiga . . .

Keits uztrūkās no miega ar sajūtu, ka istabas tumsā aiz gaismas loka kāds stāv, un, nepagriežot galvu, viņš vaicāja: — Kas noticis? — Bija dzirdama klusa nopūta, gluži tā, it kā telpā kāds aizturētu elpu. Viņš pagrieza lampas degli augstāk.

— Kas tur ir?

No durvīm nāca atbilde:

— Tikai es — Larijs.

Vai nu balss neparastās intonācijas dēļ, vai varbūt arī tādēļ, ka viņš tik negaidīti bija ticis iztraucēts no miega, Keits nodrebēja. Viņš teica:

— Biju piemidzis. Nāc iekšā!

Zīmīgi, ka tagad, kad Keits zināja, kas bija ienācis, viņš nepiecēlās, nepagrieza pat galvu; pievērtām acīm kamīnā lūkojoties, viņš gaidīja, ka brālis nāks tuvāk. Laurensa apciemojums nebija nekāds aplaimojums. Keits dzirdēja viņu elpojam un samanīja viskija smaku. Vai tad nu puisis nevarēja atturēties no alkohola, — vismaz tad, kad nāca šurpu! Tā taču bija tīrā aušība un liecināja par jebkāda mēra izjūtas un pieklājības trūkumu! Viņš skarbi izmeta:

— Nu, Larij, kas noticis?

Kaut kas noticis bija arvien. Keits pats bieži vien brīnījās par savām spēcīgajām aizbildnības jūtām, kas lika viņam izturēties visai iecietīgi pret brāļa sagādātajām nepatikšanām un būt atsaucīgam tā lūgumiem; bet varbūt tā bija tā saucamā «asins balss» vai Skotijas ziemeļu novadnieku uzticība radiem un draugiem — šī senlaicīgā īpašība, kura kā saprāts un pa pusei nojauta viņam teica, nozīmēja vājību, bet kas, par spīti visam, viņu tomēr saistīja pie šī nožēlojamā puiša? Vai tas tagad bija piedzēries, ka slēpdamies kavējās pie durvīm? Un jau mazāk skarbi viņš piebilda:

— Kāpēc tu nenāc iekšā un neapsēdies?

Tagad tas nāca, vairoties no gaismas, gar pašu sienu, turēdamies cītīgi ārpus lampas staru loka, pie tam tā kājas, stilbi un augums līdz jostas vietai bija spilgti apgaismoti, bet ēnas plankumiem izķēmotā seja šķita kāda tumša rēga vaigs.

— Vai tu esi slims?

Atbildes nebija arī tagad, ja neņēma vērā to, ka ienācējs pagrozīja galvu un, atvelkot roku no gaismas loka, satvēra rēgaini bālo pieri, ko apēnoja izspūrušie mati. Viskija dvinga tagad kļuva vēl skaidrāk samanāma, un Keits nodomāja:

«Viņš tiešām ir piedzēries. Skaists skats, īsti piemērots manam jaunpieņemtajam sulainim! Ja jau viņš neprot uzvesties …»

Cilvēks pie sienas izdvesa nopūtu, tā izlauzās ar tik patiesu izmisumu no pārlieku nomāktas sirds dziļumiem, ka Keits, būdams apmulsis, attapās, ka nebija vēl izdibinājis šīs baigās klusēšanas cēloni. Viņš piecēlās un, muguru uzgriezis kamīnam, drīzāk aiz nervu saspīlējuma nekā ar nolūku bargi noprasīja:

— Kas tev noticis? Slepkavību pastrādājis esi, vai, ka stāvi te mēms kā zivs?

Vienu mirkli atbildes nekādas, nedzirdēja pat elpošanu; pēc tam atskanēja čuksts:

— Jā.

Neiespējamības apzināšanās, kas cilvēkam dažkārt ļoti palīdz nelaimes brīdī, Keitam deva spēku spēji izgrūst:

— Nudien! Tu esi dzēris!

Bet šiem vārdiem tūdaļ sekoja ļauna nojauta:

— Ko tu saki? Panāc šurpu, lai varu tevi redzēt. Kas ar tevi noticis, Larij?

Grīļodamies un streipuļodams brālis pēkšņi atstāja ēnas patvērumu un ieslīga gaismas apspīdētajā atzveltnī. Un atkal pār viņa lūpām pārvēlās gara, smaga nopūta.

— Man nekas nav noticis, Keit! Tā ir patiesība! Keits aši paspēra dažus soļus, cieši ieskatījās brāļa sejā un tūlīt redzēja, ka tā bija patiesība. Neviens nespētu simulēt šādu acu izteiksmi — šausmu pilnu izbrīnu, it kā tās nekad vairs nevarētu iederēties sejā, kurā atradās. Šajās acīs noraugoties, sirds sažņaudzās, — tā izskatīties varēja tikai patiešām īstā nelaimē. Bet tad pēkšņais žēlums pārvērtās niknā neizpratnē.

— Dieva dēļ, ko nozīmē šīs muļķības?

Taču zīmīgi bija tas, ka Keits pazemināja balsi un aizgāja arī līdz durvīm, lai pārliecinātos, vai tās aizvērtas. Laurenss bija pavilcis savu atzveltni tuvāk kamīnam un sēdēja, čokurā sarāvis tievo augumu; seja iekritusi, vaigu kauli izspiedušies, zilās acis dziļi dobumos iegrimušas, cirtainie mati izspūruši, — tā bija seja, kam vēl joprojām piemita savdabīgs daiļums. Uzlikdams roku uz brāļa nošļukušā pleca, Keits teica:

— Klausies, Larij! Saņemies un beidz pārspīlēt.

— Tā ir patiesība, ka es tev saku; esmu nogalinājis cilvēku!

Šie skaļie, spēji izgrūstie vārdi iedarbojās kā auksta duša. Ko šis puisis gan iedomājas — kliegt balsī kaut ko tādu! Bet pēkšņi Laurenss pacēla rokas un sāka tās lauzīt. Šis žests atspoguļoja tik dziļas ciešanas, ka Keita sejai pārskrēja trīsas.

— Kāpēc tu nāci šurpu, — viņš teica, — un stāsti to visu man?

Larija sejā brīžiem pavīdēja kaut kas pārdabisks, kad pār to šaudījās dīvaini uguns atspulgi.

— Kam citam lai to teiktu? Nācu uzzināt, ko man darīt, Keit! Pašam pieteikties, vai?

Tik pēkšņi nostādīts praktisku jautājumu priekšā, Keits juta, ka sirds sažņaudzas. Vai tā tiešām bija patiesība? Taču viņš ļoti mierīgi runāja:

— Tikai pasaki man … kā tas … viss notika?

Šis jautājums piepeši sasaistīja tumšo, baismo, fantastisko nakts murgu ar reālo tiešamību.

—   Kad tas notika?

—   Pagājušajā naktī.

Larija sejā atspoguļojās kaut kas bērnišķīgi vientiesīgs, — tas allaž tā bija bijis. Jurista profesijā viņš negūtu nekādus panākumus! Un Keits jautāja:

— Kā? Kur? Bet labāk izstāsti man mierīgi visu no paša sākuma. Iedzer tasi kafijas, tad tev kļūs skaidrāks prāts.

Laurenss paņēma mazo, zilo tasīti un to iztukšoja.

— Jā, — viņš teica, — lieta ir tāda, Keit. Es jau kopš vairākiem mēnešiem pazīstu kādu meiteni. . .

Sievietes! Un Keits caur zobiem izgrūda:

— Nu un?

— Tēvs viņai bija polis, kurš nomira šeit, kad viņai bija sešpadsmit gadu, atstādams viņu gluži vienu. Kāds pusamerikānis, vārdā Vollens, kas dzīvoja tajā pašā namā, meiteni apprecēja vai izlikās to darām, viņa ir ļoti glīta, Keit. Vēlāk viņš to pameta ar sešus mēnešus vecu zīdaini, gaidot otru. Tas nomira un bezmaz arī viņa pati. Pēc tam viņa dzīvoja badā, kamēr viņu pievāca kāds cits vīrietis. Ar to viņa nodzīvoja divus gadus; pēc tam atkal uzradās Vollens un piespieda viņu atgriezties pie tā. Šis lops mēdza viņu piekaut zili melnu, turklāt gluži ne par ko. Tad tas viņu atkal pameta. Kad es ar meiteni iepazinos, bija nomiris arī viņas vecākais bērns. Tolaik viņa pieņēma kuru katru, kurš vien pagadījās.

Larijs pēkšņi pacēla skatienu uz Keitu.

— Bet piemīlīgāku, uzticīgāku sievieti es nekad neesmu sastapis, to es tev apzvēru. Sievieti! Viņai pašlaik ir tikai divdesmit gadi! Kad pagājušo nakti devos pie viņas, tad šis lops Vollens atkal bija viņu sameklējis; kad viņš man uzmācās plātīdamies un mani apdraudēdams … re! — Larijs pieskārās zilumam uz pieres. — Es sagrābu viņu aiz rīkles ar abām rokām un kad palaidu vaļā . …

— Tad?

— Viņš bija beigts. Es tikai vēlāk uzzināju, ka meitene bija sakampusi viņa kaklu no mugurpuses, raudama viņu atpakaļ.

Larijs atkal pacēla rokas un tās žņaudzīja. Strupā balsī Keits noprasīja:

—   Ko tu tad darīji?

—   Mēs ilgi sēdējām. Pēc tam es viņu uz muguras aiznesu prom pa ielu līdz kādai vārtu velvei ap stūri.

—   Cik tālu?

—   Kādus piecdesmit jardus.

—   Vai. . . vai kāds to redzēja?

—   Nē.

— Cik bija pulkstenis?

—   Trīs.

—   Un tad?

—   Devos atpakaļ pie viņas. —

—   Dieva dēļ. . . kāpēc?

— Viņa bija tik vientuļa un nobijusies; es tāpat, Keit.

—   Kur tas ir?

—   Soho rajonā, Borovstrītā 42.

—   Un vārtu velve?

—   Glovlēnas stūri.

— Kungs dievs! Jā, lasīju to avīzē.

Paņēmis laikrakstu, kas gulēja uz rakstāmgalda, Keits vēlreiz pārlasīja minēto rakstu: «Šorīt Soho rajonā kādā Glovlēnas vārtu velvē atrasts vīrieša līķis. Nospiedumi uz kakla rada pamatu aizdomām, ka pastrādāta ļaundarība. Līķis, acīm redzot, ticis aplaupīts, jo nekas nav atrasts, kas noderētu tā identificēšanai.»

Tātad viss tomēr bija barga patiesības. Slepkava! Paša brālis! Keits pagrieza seju pret Lariju un teica:

— Tu to lasīji avīzē un redzēji sapnī! Saproti… redzēji sapnī!

Sekoja skumja atbilde:

— Ja vien tā būtu, Keit… ja vien tā būtu! Šoreiz Keits savukārt gandrīz bija gatavs lauzīt rokas.

— Vai tu kaut ko atņēmi.. . līķim?

— Kamēr mēs cīnījāmies, izkrita, lūk, tas te.

Tā bija tukša aploksne ar Dienvidamerikas pastmarku, adresēta «Patrikam Vollenam Saimona viesnīcā Ferjera ielā Londonā».

Sajuzdams sirdi atkal sažņaudzamies, Keits pavēlēja:

— Met to ugunī!

Taču tad pēkšņi viņš pieliecās, lai izrautu aploksni laukā. Ar šo pavēli viņš padarīja sevi par līdz .. . līdzzinātāju . . . Keits tomēr aploksni laukā nerāva. Tā kļuva melna, sačokurojās un izplēnēja pelnos. Viņš vēlreiz vaicāja:

—   Dieva dēļ, kas tevi trenca nākt šurpu un stāstīt to visu man?

—   Tev ir zināšanas tādās lietās. Es nemaz negribēju viņu nogalināt. Es mīlu meiteni. Ko lai daru, Keit?

Vienkārši! Cik vienkārši! Jautāt, ko nu darīt! Tas bija raksturīgi Larijam! Un Keits teica: — Tu domā, ka tevi neredzēja?

—   Tā ir tumša iela. Neviena tur nebija.

—   Cikos tu aizgāji otro reizi no tās meitenes?

—   Ap pulksten septiņiem.

—   Kurp tu devies?

— Uz savām mājām.

—   Ficroja ielā?

—   Jā.

—   Vai kāds redzēja tevi pārnākam?

—   Nē.

—   Ko tu kopš tā laika esi darījis?

— Sēdēju mājās. — Ārā nebiji?

—   Nē.

—   Meiteni neredzēji?

—   Nē.

—   Tātad nezini, ko viņa darīja pa šo laiku?

—   Nē.

—   Vai viņa varētu tevi nodot?

—   Nekad.

—   Vai viņa varētu nodot sevi. . . histērijā?

—   Nē.

—   Kam zināms par tavām attiecībām ar viņu?

—   Nevienam.

—   Nevienam?

— Nespēju iedomāties, kas to varētu zināt, Keit!

— Vai kāds tevi redzēja pagājušo nakti, kad tu pirmo reizi gāji pie viņas?

Nē. Viņa dzīvo pirmajā stāvā. Man ir atslēgas.

— Dod tās man. Kas vēl tev ir, kas pierāda tavus sakarus ar viņu?

— Nekas. — Un mājās? — Arī nav.

—   Ne fotogrāfiju, ne vēstuļu?

—   Nē.

—   Esi piesardzīgs!

—   Nav nekā.

—   Neviens tevi neredzēja, kad tu otro reizi devies atpakaļ pie viņas?

—   Nē.

—   Neviens neredzēja, kad tu no rīta aizgāji no viņas?

—   Nē.

—   Tev laimējies. Apsēdies, puis, man viss jāpārdomā.

Jāpārdomā! Jāpārdomā viss šis sasodītais notikums — šis pilnīgi neiedomājamais un gluži neticamais notikums! Bet domāt Keits nespēja. Neraisījās neviena sakarīga doma. Un viņš atkal atsāka:

—   Vai tā bija pirmā Vollena tikšanās ar meiteni pēc viņa uzrašanās?

—   Jā.

—   Viņa tev tā teica?

—   Jā.

—   Kā viņš izdibināja, kur viņa atrodas?

—   Nezinu.

—   Vai tu biji stipri iereibis?

—   Nebiju nemaz iereibis.

—   Cik daudz tu biji izdzēris?

—   Laikam pudeli vīna .. . Nieku.

—   Tu saki, ka negribēji viņu nogalināt?

—   Nē, nudien ne!

—   Tas jau ir kaut kas. Kā tu nāci uz domām izvēlēties vārtu telpu?

—   Tā bija pirmā tumšā vieta.

—   Vai seja viņam izskatījās tāda, it kā viņš būtu nožņaugts?

—   Keit, neprasi!

—   Vai izskatījās?

—   Jā.

—   Vai bija ļoti izķēmota?

—   Jā.

— Vai tev neienāca prātā paskatīties, vai viņa drebes ir iezīmētas?

—   Nē.

—   Kāpēc ne?

—   Kāpēc ne? Ak, kungs! Ja tu to būtu pastrādājis! …

—   Tu saki, ka seja viņam bija izķēmota. Vai viņu varētu identificēt?

— Nezinu.

— Kad viņa pēdējo reizi dzīvoja kopā ar Vollenu . .. Kur tas bija?

—   Nezinu visai noteikti. Liekas, Pimliko rajonā.

—   Nevis Soho?

—   Nē.

— Cik ilgi viņa jau uzturas Soho rajonā? — Gandrīz gadu.

—   Visu laiku tajā pašā dzīvoklī?

—   Jā.

— Vai tajā namā vai ielā dzīvo kāds, kurš varētu zināt, ka viņa ir šā cilvēka sieva?

—   Nedomāju vis. —

—   Kas viņš bija?

— Liekas, profesionāls suteners.

— Skaidrs. Lielāko tiesu tātad dzīvo ārzemēs?

—   Jā.

—   Tu nezini, vai viņš bija zināms policijai vai ne? — Neesmu par to nekā dzirdējis.

— Tagad paklausies, Larij! Kad tu no šejienes aiziesi, tad dodies taisnā ceļā uz mājām un neej nekur, kamēr es pie tevis aiziešu rīt no rīta. Apsoli to!

— Apsolu.

— Šovakar esmu ielūgts pusdienās. Tavu lietu apdomāšu. Nedzer! Nepļāpā! Saņemies!

— Neliec man ilgāk gaidīt, nekā tas ir nepieciešams, Keit!

Ak, šī bālā seja, šīs acis, šī drebošā roka! Žēlumā, kas uzvirmoja šajā protestu, baiļu un pretīguma juceklī, Keits uzlika roku brālim uz pleca un teica:

— Drosmi!

Bet tūlīt viņam iešāvās prātā: «Ak dievs! Drosmi! Tā man drīz būs vajadzīga pašam!»

ii

Atstājis brāļa namu Edelfijā, Laurenss Dērents devās ziemeļu virzienā, iedams brīžiem ātri, brīžiem lēni un tad atkal ātri. Tāpat kā ir cilvēki, kuri ar gribasspēka palīdzību noteiktā laika sprīdī prot nodoties kaut kam vienam, tāpat ir arī cilvēki, kuri gribasspēka trūkuma dēļ metas ar tādu pašu enerģiju no vienas lietas pie otras. Pat Nemesīda, kas seko pa pēdām gribas trūkumam, nespēs ar savu tvērienu piespiest šādu cilvēku kļūt pašsavaldīgākam. Viņas tvēriens drīzāk vēl stimulēs šā cilvēka iemīļoto domāšanas veidu: «Kāda tam nozīme? Tikpat jāmirst.» Gribas piepūle, kas bija vajadzīga Larijam, lai aizietu pie Keita, bija viņam sniegusi zināmu atvieglinājumu, bet arī nomocījusi un sakaitinājusi. Šīm trim izjūtām tagad atbilda viņa gaita. No namdurvīm viņš bija aizgājis ar stingru apņēmību doties uz mājām un palikt tur, kamēr atnāks Keits. Viņš atradās Keita rokās; Keits zinās, kas darāms. Taču Larijs nebija nogājis ne trīssimt jardu, kad jutās tik ārkārtīgi paguris, gan miesīgi, gan garīgi, ka, bijusi viņam kabatā pistole, viņš turpat uz ielas būtu nošāvies. Šo pēkšņo bezcerīgo grūtsirdību pat nebūtu varējušas atvairīt domas par meiteni, šo nelaimīgo jauno sievieti, kas viņam bija pieķērusies ar tādu dīvainu aizrautību un visus pēdējos mēnešus noturējusi viņu uz ceļa un modinājusi viņā tik dziļas jūtas, kādas viņš nekad agrāk nebija pazinis. Kāpēc gan lai turpina dzīvi … šāds sava rakstura varā nonākušais nožēlojamais radījums, šāds salmiņš, ko raustīja šurpu turpu katra viņā uzliesmojoša jūtu brāzma. Kāpēc gan nedarīt visam galu un neaizmigt uz mūžu? Larijs tuvojās liktenīgajai ielai, kur viņi abi ar meiteni tajā agrajā rītā bija pārlaiduši daudzas stundas, cieši piekļāvušies viens otram, cenzdamies mīlas patvērumā kādu brīdi aizmirst savas šausmas un bailes. Varbūt iegriezties pie viņas? Keitam viņš bija apsolījis neiet. Kāpēc viņš bija solījis? Laurenss ieraudzīja savu atspoguļojumu kāda drogu veikala apgaismotajā skatlogā. Nožēlojamu, spocīgu radījumu! Un pēkšņi viņš atcerējās suni, ko Peras ielās kādreiz bija pievācis, — mazu melnbaltu dzīvnieciņu, pilnīgi atšķirīgu no pārējiem sugas suņiem, īstu pāriju starp pārijiem, kas tur bija apkārt klaiņojis. Pretēji visām vietējām parašām viņš bija atvedis suni līdzi mājās, kurās bija apmeties; iemīļojis kustoni un drīzāk būtu pats to nošāvis nekā pametis uz ielas viņa ciltsbrāļu žēlastībai. Pirms divpadsmit gadiem! Viņš atcerējās arī no sīkām turku monētām darinātās aproču pogas, kuras bija atvedis meitenei, kas strādāja frizētavā Čanserīlēnā, kur mēdza skūties. Tā bija jauka meitene, daiļa kā mežrozīte. Pretmaksai viņš bija lūdzis skūpstu. Kad meitene tuvojusi viņa lūpām savu seju, piesarkušu liegā siltā vaiga pieskāriens, daiļums un uzticības pilnā pateicībā viņas acīs viņu bija dziļi saviļņojusi, izraisot mulsu sajūtu — kaut ko līdzīgu kvēlam maigumam un kautrībai. Viņa drīz vien būtu viņam atdevusies … šī meitene! Bet viņš nekad vairs netika turp aizgājis! Līdz pat šai dienai viņš nesaprata, kāpēc bija atturējies; līdz pat šai dienai viņš nezināja, vai priecājas vai nožēlo to, ka nebija noplūcis šo ziedu. Toreiz viņš droši vien būs bijis pavisam citāds! Ir gan dīvaini, visai, visai dīvaini. .. soļot pa dzīvi, nezinot, ko tu, cilvēks, nākamajā brīdī darīsi. Ja varētu būt tāds kā Keits, stabilas dabas, panākumiem vainagots, dižvīrs, sabiedrības balsts! Kādreiz zēna gados viņš par mata tiesu būtu nogalinājis Keitu — par to, ka tas viņu bija izsmējis. Citu reizi viņš Dienviditālijā būtu varējis gandrīz vai nosist kādu kučieri par to, ka tas pātagoja savu zirgu. Un tagad šo melnīgsnējo cūcīgo suteneru, kurš novedis postā meiteni, ko viņš mīlēja, viņš bija nogalinājis! Viņš bija to izdarījis! Nogalinājis cilvēku!

Viņš, kurš negribēja pāri darīt pat mušai!

Aptiekas logs negaidīti uzvedināja viņu uz domu, ka dzīvoklī viņam ir tas, kas spēs izglābt viņu gadījumā, ja viņš tiktu arestēts. Turpmāk viņš nekad vairs neizies no mājām bez pāris no šīm mazajām, baltajām tabletītēm, ko iešūs savā mēteļa oderē! Tā bija nomierinoša, pat uzjautrinoša doma! Sludina, ka cilvēks nedrīkst sev atņemt dzīvību! Lai taču viņi paši izbauda reiz šausmas . . . Šie glumie pilsoņi! Lai padzīvo tā, kā dzīvoja šī meitene, kā, liekulīgo dogmu saistīti, dzīvo miljoniem cilvēku visā pasaulē! Cilvēks brīžiem gan drīzāk spēj pat atņemt sev dzīvību nekā noskatīties viņu sasodītajās necilvēcībās.

Viņš iegāja aptiekā nopirkt kādu bromīdu; un, kamēr provizors to pagatavoja, stāvēja, atbalstījies uz vienas kājas kā noguris zirgs.

Viņš nu bija izspiedis dzīvību šim nelietim! Bet galu galā miljoniem cilvēku taču ik dienas atdod savu dzīvību, pie tam lielāko tiesu tā tiek viņiem izspiesta. Un varbūt neviens pats tā nebija pelnījis galu kā šis pretīgais tips. Ak, dzīvība! Viegla dvesma! Liesma! Būtībā nekas! Bet kāpēc gan sirds tik ledaini sažņaudzas?

Provizors atnesa zāles.

— Nevarat gulēt, ser?

— Nē.

Pārdevēja acis šķita sakām: «Protams, dedzina sveci no abiem galiem… Skaidrs!» Cik gan neparasta dzīve provizoram, augu dienu — pilieni un pulveri, lai uzturētu kārtībā cilvēka mehānismu. Velnišķīgi neparasts amats!

Ejot laukā, viņš ieraudzīja kādā spogulī atspulgojamies savu seju; tā šķita pārāk laba cilvēkam, kurš bija pastrādājis slepkavību. Vaibstos slēpās kaut kas gaišs, ap to ēnām rotaļājās pat zināma pievilcība. Kā … kā varēja piederēt šī seja cilvēkam, kurš bija izdarījis to, ko viņš? Tagad galva viņam bija vieglāka, kājas vieglākas, viņš gāja atkal ātriem soļiem.

Cik dīvaini izjust vienlaicīgi atvieglojumu un nomāktību! Cik drausmīgi… ilgoties pēc cilvēku sabiedrības .. . pēc valodām . . . pēc izklaidēšanās un . . . visa tā baidīties! Meitene . . . meitene un Keits tagad bija vienīgie cilvēki, kas nemodināja viņā šo baiļu sajūtu. Bet no viņiem abiem . .. Keits . . . Kā gan viņš varētu atrast saskaņu ar panākumiem bagātu, paštaisnu cilvēku, kas nekad nekļūdās; ar cilvēku, kas bija veidots tā, ka pats par sevi nekā nezina, neko negrib zināt, ar cilvēku, nemaldīgu savā rīcībā? Bija slikti būt nepastāvīgam kā kāpu smiltij, kur nogrimst paša pieņemtie lēmumi. Būt tādam kā Keits .. . viens vienīgs gribasspēks, kas dodas uz priekšu, apspiežot savas jūtas un vājības. Nē! Viņš nevarēja būt draugos ar tādu cilvēku kā Keits, pat tad ne, ja tas bija viņa brālis! Vienīgā tuvā būtne visā pasaulē viņam bija meitene. Tikai meitene vien zināja un juta, ko viņš jūt, varēja samierināties ar viņu un mīlēt viņu, lai viņš darītu ko darīdams vai lai viņam nodarītu ko nodarīdami. Larijs apstājās kādu namdurvju aizvējā, lai aizsmēķētu cigareti.

Pēkšņi viņš neatvairāmi vēlējās paiet garām vārtu velvei, kurā bija nolicis līķi; tā bija drausmīga vēlēšanās, kurai nebija nekādas jēgas, nekāda mērķa, nekādas nozīmes, — vēlēšanās, kas bija tikai neprātīga tieksme vēlreiz redzēt šo tumšo vietu. Viņš šķērsoja Borovstrītu iepretim mazai šķērsieliņai, pretējā pusē bija redzams tikai viens cilvēks, kāds vīrietis, kas bija pagriezis muguru pret vēju. Mazais, tumšais stāvs mirguļojošā ielas luktura gaismā nāca pāri ielai viņam pretī. Kāda seja! Dzeltena, sakritusi, gandrīz līdz pašām acīm iesirmiem bārdas rugājiem apaugusi, zobi nomelnējuši, acis — šaudīgas un asinīm pieplūdušas. Un augums! Lupatās ievīstīts, viens plecs augstāks par otru, viena kāja gaudena un tieva! Laurensu pārņēma līdzjūtība pret šo radījumu, kas bija nožēlojamāks nekā viņš. Tātad eksistē arī vēl zemāka padibene par to, kurā atradās viņš pats.

— Nu, brāl, — viņš ieteicās, — sevišķi laimīgs tu neizskaties!

Smaids, kas atplauka svešinieka sejā, šķita tik nereāls kā putnu biedēkļa smaids.

— Manā ceļā laime negadās, — tas aizsmakušā balsī atbildēja, — esmu neveiksminieks . . . allaž esmu bijis neveiksminieks. Un tomēr … tomēr jūs pat iedomāties nevarētu, vai ne? Es kādreiz biju mācītājs.

Laurenss sniedza viņam šiliņu. Bet svešinieks papurināja galvu.

— Paturiet savu naudu, — viņš teica. — Varu galvot, ka man šodien ir vairāk nekā jums. Bet paldies jums par laipnību. Tādam cilvēkam, kas atrodas padibenē, tā ir daudz vairāk vērta nekā nauda.

—   Jums ir taisnība.

—   Jā, — aizsmakusi balss turpināja, — es kādreiz drīzāk būtu nomiris nekā dzīvojis tā, kā es dzīvoju. Taču tagad esmu pazaudējis pašcieņu. Senāk bieži vien brīnījos, cik ilgi badā dzīvojošs cilvēks spēj saglabāt pašcieņu. Nemaz jau tik ilgi. Ticiet man! — un bez mazākās pārmaiņas aizsmakušajā, monotonajā balsī viņš piebilda:

—   Vai par slepkavību lasījāt? Taisni šeit. Es gribēju apskatīt šo vietu.

Laurensam uz lūpām jau bija vārdi: — Arī es! — Bet viņš ar šausmām tos norija.

— Labu izdošanos! — viņš izmeta. — Ar labvakar! — Un steidzīgi devās prom. Kaut kas baismiem smiekliem līdzīgs sakāpa viņam kaklā. Vai tad katrs runāja par slepkavību, kuru bija pastrādājis viņš? Pat pēdīgie putnu biedēkļi?

iii

Mēdz būt tāda rakstura cilvēki, kuri, zinādami, ka tiks pakārti desmitos, spēj vēl spēlēt šahu pulksten astoņos. Tādi vīri nenovēršami taisa karjeru. No tiem iznāk lieliski bīskapi, avīžu izdevēji, tiesneši, impresāriji, premjerministri, augļotāji un ģenerāļi; patiesību sakot, tie ārkārtīgi slavējami izpilda katru amatu, kur tiem dota vara pār saviem līdzcilvēkiem. Tiem ir sava garīgā saldētava, kurā uzglabājas viņu nervu sistēma. Šādiem cilvēkiem piemīt ļoti mazā mērā vai it nemaz tādas neatsveramas un pastāvīgas īpašības, kas pazīstamas ar tādiem nekā neizteicošiem terminiem kā — domāšana, dzejošana, filozofēšana. Tie ir faktu un noteiktu lēmumu cilvēki, kuri pēc paša gribas ieslēdz vai izslēdz iztēli un jūtas, pakļaujot tās prātam . .. Šādus ļaudis gan nemēdz atcerēties neviens, kas vēro druvas vējā viļņojam vai bezdelīgas lidojam.

Keitam Dērentam bija nepieciešami būt tāda rakstura vīram, kamēr viņš pusdienoja pie Telesoniem. Pulkstenis rādīja tieši vienpadsmit, kad viņš atstāja lielo namu Portlendas laukumā un atturējās paņemt ormani. Viņš gribēja iet kājām, lai labāk varētu visu pārdomāt.

Kas tā bija par kailu un neprātīgu likteņa ironiju cilvēkam viņa stāvoklī! Viņš — būdams turpat vai tiesneša amatā — kļuvis par biktstēvu slepkavam. Viņam, kurš nicināja vājumu, kas cilvēkus noveda tādā bezdibenī, šis gadījums likās tik nejēdzīgs, tik «neiespējams», ka prāts gandrīz liedzās pieņemt, un tomēr vajadzēja to darīt, to prasīja divi vareni instinkti — pašsaglabāšanās un asins radniecība.

Vējš pūta tikpat mikli kā pēcpusdienā. Taču lietus līdz šim kavējās. Laiks bija silts, un Keits atpogāja kažokmēteli. Pašreizējo domu raksturs vēl jo vairāk padziļināja drūmi bargo izteiksmi sejā, kurā glīti veidotās lūpas bija allaž cieši sakniebtas, it kā vēlēdamās nekā neizpaust. Dziļi nomākts, viņš gāja pa ļaužu pārpilnajiem trotuāriem. Omulīgās noslēpumainības atmosfēra, kas līdz ar tumsas iestāšanos mēdz izplatīties apgaismotajās ielās, viņu kaitināja. Viņš izvēlējās tumšāku sānu ieliņu.

Ak, šis drausmīgais notikums! Pārliecinājies par tā realitāti, viņš tomēr nespēja to iztēloties. Tas eksistēja viņa prātā nevis kā aina, bet kā neapstrīdama tiešamība. Larijam nebija bijis nodoma nogalināt, protams, lai būtu kā būdams, — slepkavība tā tomēr bija. Tādi cilvēki kā Larijs — gļēva rakstura, impulsīvi, sentimentāli, pašpārmetumu nomocīti radījumi — vai tie vispār dara ko ar nodomu? Katrā ziņā ir labāk, ja šis tips, šis Vollens, ir beigts, nevis dzīvs; par to pat nav vērts domāt! Bet noziegums . . . neģēlība . .. negandarīta taisnība paliek! Nozieguma slēpšana . . . turklāt viņš pats piedalās slēpšanā! Taču … lai brālis nodotu brāli! To gan, protams, neviens no viņa nevarēja prasīt, lai viņš šādi rīkotos! Runa bija vienīgi par to, ko viņš ieteiks Larijam darīt. Ciest klusu un pazust? Vai bija kādas izredzes, ka tas varētu izdoties? Iespējams, ja atbildes uz viņa jautājumiem bijušas patiesas. Bet palika šī meitene! Vai gadījumā, ja nāktu uz pēdām viņas sakariem ar noslepkavoto, varēja paļauties uz to, ka viņa nekļūs bīstama Larijam? Šīs sievietes visas bija vienādas, nepastāvīgas kā ūdens, emocionālas, nevarīgas — sabiedrības lāsts. Bez tam neatklātais noziegums piedevām vēl vajās brāli visu mūžu; tas būs noslēpums, kurš viņam sekos visur, lai viņš bēgtu kur bēgdams; kurš uzglūnēs, gaidot dzēruma brīdi, lai izslīdētu viņam pār lūpām. Smagi par to domāt! Atklāti atzīties? Taču Keita sirds krūtīs satrūkās. «Pazīstamā, karaļa ieceltā advokāta mistera Keita Dērenta brālis» . .. staigules dzīvoklī kailām rokām nožņaudzis šīs sievietes vīru! Slepkavība bez iepriekšēja nodoma, tomēr — rezultātā cilvēks pagalam. Pēc tam līķis aizvākts no dzīvokļa, nolikts tumšā vārtu velvē! Slepkavība aizstāvoties! Lūgums apžēlot. . . spaidu darbi uz mūžu! Vai šāds būs padoms, ko viņš rīt no rīta dos Larijam?

Pēkšņi viņa atmiņā atainojās sašļukuši cilvēki kaili skūtām galvām, zemes pelēkām sejām, kurus viņš kādreiz bija vērojis Pentonvillā, kad devies turp apmeklēt kādu ieslodzīto. Bet Larijs! Kuru viņš kā zīdaini bija redzējis ķepurojamies; kuru kā puišeli bija nesis pičpaunā; kuru izvadījis cauri mācību grūtībām koledžā; kuram bija devis naudu atkal un atkal un kuru atkal un atkal bija pamācījis. Larijs! Piecus gadus jaunāks par viņu pašu; turklāt māte mirstot to bija uzticējusi viņa aizbildniecībai. Un tas lai tagad dzīvotu cietumnieka dzīvi, kļūtu par vienu no tiem cilvēkiem, kam sejas līdzīgas izspiestiem citroniem; kam mati bija īsi apcirpti, vaigi bārdas rugājiem apauguši; kam mugurā bultu zīmēm apzīmogotās cietumnieka drēbes! Larijs! Lai būtu viens no tiem, kurus dzenā kā aitu baru, kurš pilnīgi atdots rupju cilvēku varā! Džentlmenis, viņa miesīgais brālis … lai dzīvotu verga dzīvi, izrīkojams šurp un turp, gadu pēc gada, dienu no dienas. Kaut kas Keitā aizlūza. Šo padomu dot viņš nevarēja. Neiespējami! Bet, ja nevarēja, tad vajadzēja pārliecināties par lietas stāvokli, visu pārbaudīt, izzināt. Kur atradās šī Glovlēna, šī vārtu velve? Tā nebūs tālu no vietas, kur viņš pašreiz gāja. Keits pavērās apkārt, vai neredzēs kādu, kam varētu apvaicāties. Uz stūra stāvēja policists, kura trulo seju apgaismoja ielas lukturis. Noderīgs un vērīgs kārtības sargs… bez šaubām, lielisks; bet, aizgriezis galvu sānis, Keits pagāja viņam garām, nebildis ne vārda. Dīvaini gan, kādu vēsumu un nepatiku izjūt cilvēks likuma sargu klātbūtnē! Ar nežēlīgu spēku šis mirklis viņam lika apjēgt visu notikuma smagumu! Un pēkšņi viņš pamanīja, ka šķērsiela pa kreisi ir Borovstrīta. Viņš devās tālāk pa šo pašu pusi, pēc tam šķērsoja ielu un nāca atpakaļ pa otru pusi. Viņš pagāja garām četrdesmit otrajam numuram, mazajam namam ar lietišķiem uzņēmumu nosaukumiem otrā un trešā stāva nedzīvajos logos; apakšstāva logus slēpa tumši aizkari, bet vai tur vienā malā nespīdēja šaura gaismas svītra? Uz kuru pusi Larijs tovakar bija gājis? Uz kuru pusi, līkdams zem savas baigās nastas? Piecdesmit soļu pa šo netīro ielu . . . šauro, tumšo un tukšo, paldies dievam! Glovlēna! Tepat jau tā bija! Šaurs ielas atzarojums. Un šeit! . . . Keits bija nonācis taisni pie vārtu velves, no ķieģeļiem mūrēta tilta, kas savienoja kādas noliktavas divus korpusus. Tur patiešām bija tumšs.

— Te jau ir, ser! Šī pati ir tā vieta!

Keitam vajadzēja mobilizēt visu savu pašsavaldību, lai lēni pagrieztos pret runātāju.

— Līķi atrada tepat… taisni šajā vietā, lūk, te atbalstītu. Slepkava vēl nav noķerts! Pēdējās ziņas . .. milord!

Runātājs bija skrandains zeņķis, kas sniedza viņam saburzītu, iedzeltenu laikrakstu. Zēna vērīgo acu asajam skatienam zem izspūrušo matu cekula un balsij piemita kaut kas līdzīgs vēlīgumam, ko parāda īpašnieks, kas, zinot savas preces vērtību, prot «izsist» no tā cenu. Keits paņēma avīzi un iedeva zēnam divus pensus. Viņš izjuta pat zināmu mierinājumu, ka te blandījās apkārt šis velna zeperis; tas nozīmēja, ka bez viņa arī citi nāca šurp, slimīgas ziņkāres dzīti! Skopajā luktura gaismā viņš lasīja: «Glovlēnas slepkavības noslēpums. Noslepkavotā vīrieša personība vēl nav identificēta; spriežot pēc apģērba piegriezuma, jādomā, ka viņš ir ārzemnieks.» Zēns pēkšņi pazuda, un Keits ieraudzīja policistu gausi nākam šurpu pa šauro ieliņu. Acumirkli vilcinājies, viņš palika mierīgi stāvam. Bija taču pārlieku skaidrs, ka nekas cits, vienīgi šis «noslēpums» atvedis viņu šurp. Un viņš rāmi gaidīja, skatienu pievērsis velvei. Policists pienāca pavisam klāt. Keits redzēja, ka tas bija tas pats, kuram viņš pirmīt bija pagājis garām. Viņš pamanīja, ka saltais, agresīvais jautājums ierēdņa acīs izgaisa, tiklidz tā skatiens redzēja zem atpogātā kažoka paspīdam baltu, stīvinātu krekla uzkrūti. Un, avīzi pacēlis, Keits vaicāja:

—     Vai šī ir vieta, kur atrada līķi?

—     Jā, ser.

—     Cik noprotu, gadījums joprojām nenoskaidrots?

— Nevar jau arvien paļauties uz avīzēm. Bet es gan nedomāju, ka tagad kaut kas vairāk zināms.

— Tumšs kakts! Vai te patiešām pārguļ klaidoņi? Policists piekrītoši pamāja ar galvu.

— Nav tādas velves Londonā, zem kuras mēs tos dažkārt neatrastu.

— Pie šī nekas nav atrasts.. . Tā, liekas, lasīju?

— Ne graša. Kabatas ar iekšpusi uz āru. Šis te ir diezgan savāds kvartāls. Grieķi, itālieši. .. dažnedažādi.

Kāda dīvaina sajūta — nopriecāties par policista konfidenciālo toni!

—     Tā ja, arlabvakar!

—     Arlabvakar, ser, arlabvakar!

Pie Borovstrītas Keits atskatījās. Policists joprojām stāvēja turpat, rokā turēdams lukturi tā, ka tas apgaismoja vārtu velvi, it kā cenzdamies atklāt tās noslēpumus. Tagad, kad Keits bija redzējis šo tumšo, pamesto vietu, izredzes šķita daudz labākas. «Kabatas ar iekšpusi uz āru!» Vai nu Larijs bijis tik attapīgs, lai izdarītu ļoti gudru gājienu, vai arī kāds cits līķi aplaupījis, pirms policija noslepkavoto atradusi. Tas, likās, bija visticamākais. Mēma, nomaļa vieta. Pulksten trijos — visklusākajā stundā, gluži iespējams, ka Larija baigais dažu minūšu gājiens turp un atpakaļ noticis neviena neredzēts! Tagad viss bija atkarīgs no meitenes; no tā, vai Larijs redzēts ejam pie viņas vai dodamies projām; no tā, vai uz meiteni varēja paļauties, ka viņa nenodos Lariju gadījumā, ja tiktu atklātas viņas attiecības ar noslepkavoto. Pašreiz Borovstrītā nebija nevienas dzīvas dvēseles, pat ne apgaismots logs; un Keits nolēma spert vienu no tiem izmisuma soļiem, uz kuriem spējīgi tikai tie, kas diendienā pieraduši katru mirkli uzņemties atbildību. Viņš pats dosies pie meičas un pats visu apskatīsies. Keits piegāja pie četrdesmit otrā nama parādes durvīm, kas, acīm redzot, bija vienas no tām, kuras mēdz aizslēgt tikai pa nakti, un pamēģināja tās atslēgt ar lielāko atslēgu. Tā derēja, un viņš iegāja gāzes luktura apgaismotajā gaitenī, kur grīdu klāja linolejs un pa kreisi bija tikai vienas durvis. Mirkli viņš stāvēja vilcinādamies. Meičai jāliek saprast, ka viņam viss zināms. Nav jāsaka viņai nekas vairāk, vienīgi, ka viņš ir Larija draugs. Biedēt meiču nedrīkst, bet katrā ziņā jāpanāk, lai viņa izkrata sirdi. Delikāts uzdevums — iegūstot nelabvēlīgu liecību . . . izmantot to labvēlīgi! Bet uz viņa klauvējienu atbildes nebija. Vai viņam vajadzētu atteikties no šīs nervus bendējošās, ekstravagantās cenšanās nonākt pie konkrēta lēmuma? Vai nevajadzētu aiziet no šejienes un pateikt Larijam, ka padomu dot viņš nevar? Bet tad . . . kas notiks pēc tam? Kaut kas tomēr jādara! Viņš pieklauvēja atkal. Atbildes nebija. Un ar kavēkļa izraisītu neatlaidību, kura viņam bija ļoti raksturīga un kuru viņa dzīves apstākļi visnotaļ veicināja, Keits pamēģināja otro atslēgu. Tā derēja, un viņš atvēra durvis. Istabā valdīja tumsa, bet kaut kur telpas dibenā šķita atskanam atvieglota nopūta un kāda balss ar svešzemniecisku akcentu teica:

— Ak! Tu, Larij! Kāpēc tu klauvēji? Es tik ļoti pārbijos. Iededz gaismu, mīļais! Nāc iekšā!

Necaurredzamajā tumsā meklējot elektrisko slēdzi durvju tuvumā, Keits pēkšņi sajuta kādas rokas apvijamies ap kaklu un siltu, plāni tērptu ķermeni pieplokam viņa augumam un tikpat strauji atraujamies ar šausmās izdvestu čukstu:

— Vai! Kas tas?

Keits, kam pār muguru pārskrēja ledaini šermuļi, atbildēja:

— Laurensa draugs, nebīstieties!

Iestājās tāds klusums, ka Keits dzirdēja pulksteni tikšķam un švīkoņu, ko radīja viņa plauksta, kas, slīdot gar sienu, centās sameklēt slēdzi. Viņš to atrada un pēkšņi uzplaiksnījušā gaismā ieraudzīja pie tumša aizkara, kurš, acīm redzot, atdalīja guļamtelpu, gluži sastingušu stāvam meiteni un ar roku saturam pie paša kakla garus, melnus rītasvārkus tā, ka viņas seja, ko ietvēra īsi nogriezti, viegli cirtaini, gaiši brūni mati, izskatījās nedabiska, kā no ķermeņa atrauta. Seja bija tik tīra alabastra bāluma, ka nekustīgi ieplestās, pārsteigtās acis — tumši zilas vai brūnas — un pavērto lūpu vieglais sārtums šķita kā krāsu plankumi uz baltas maskas. Sejā atspoguļojās tik savdabīgs smalkums, patoss un dziļa patiesība — izteiksme, ko cilvēks iegūst, tikai iepazinis ciešanas. Keits, pret estētiskām emocijām parasti vienaldzīgs, izjuta dīvainu aizkustinājumu. Viņš laipni sacīja:

— Nebaidieties! Neesmu šurp nācis, lai jums nodarītu ko ļaunu . . . tieši pretēji. Vai drīkstu atsēsties un ar jums parunāt? — Un, atslēgas rokā pacēlis, viņš piebilda, — Laurenss man tās nebūtu iedevis, ja neuzticētos, vai ne?

Taču meitene joprojām nekustējās, un Keitam radās iespaids, ka viņš skatās uz kādu garu — garu, kurš izbīli pametis savas miesas. Šajā brīdī viņam arī nelikās ne mazākā mērā dīvaini, ka radusies šāda doma. Viņš aplaida acis visapkārt — telpa bija tīri uzposta, bet bezgaumīga ar spoguli gluži apsūbējušā apzeltītajā ietvarā, ar marmora galdiņu un plīša dīvānu. Kopš viņš bija bijis šādā vietā, aizritējuši vairāk nekā divdesmit gadu. Un viņš atsāka:

— Vai jūs neapsēstos? Piedodiet, ka esmu jūs izbiedējis.

Bet viņa, vēl joprojām nekustēdamās, čukstus izdvesa:

— Lūdzu, kas jūs esat?

Pēkšņi, aizkustināts par šausmām, kas izskanēja šajā čukstā, Keits, atmetis visu piesardzību, atbildēja:

— Larija brālis.

Viņa izdvesa klusu atvieglojuma nopūtu, kas Keitu skāra pašos sirds dziļumos, un, joprojām saturēdama pie kakla tumšos rīta svārkus, panācās tuvāk un apsēdās uz dīvāna. Keits ievēroja, ka rītakurpēs bija ieautas basas kājas. Ar saviem īsi apgrieztajiem matiem, atklātajām un izbrīnas pilnajām acīm viņa izskatījās kā izstīdzējusi pusaudze. Viņš pievilka klāt krēslu un teica:

— Jums man jāpiedod, ka esmu atnācis šādā stundā; redziet, viņš man visu ir izstāstījis.

Keits gaidīja, ka meitene nodrebēs un sāks šņukstēt; taču viņa tikai salika kopā rokas, ko turēja klēpī, un noteica;

— Jā?

Šajā brīdī Keitu atkal no jauna pārņēma riebums un nepatika:

— Tas ir kaut kas drausmīgs!

Viņa vārdiem atbalsojās meitenes čuksts:

— Jā! Ak, jā! Drausmīgs — drausmīgs!

Un pēkšņi, iedomādamies, ka Vollens būs nokritis beigts tieši te, kur viņš sēdēja, Keits piepeši apklusa un stingu skatienu vērās grīdā.

— Jā, — viņa čukstēja, — tieši tur. Un tagad es visu laiku redzu viņu krītam!

Kā viņa to pateica! Ar kādu dīvainu lēnprātīgu izmisumu! Kas gan tas bija, kas piemita šai meitenei, kura dzīvoja netikles dzīvi un kura bija iegrūdusi viņus tādā postā, un kas viņu gluži nevilšus aizkustināja, izraisot līdzjūtību?

— Jūs izskatāties ļoti jauna, — viņš teica.

— Un jūs mīlat . . . manu brāli?

— Man divdesmit gadu.

— Viņa dēļ esmu gatava nomirt.

Neiespējami bija pārprast viņas balss intonāciju un skatienu uzticības pilnajās, dziļi nopietnajās slāviskajās acīs, kuras izrādījās tumši brūnas, nevis zilas, kā viņam sākumā bija šķitis. Meitenes seja bija ļoti daiļa, — vai nu tādēļ, ka dzīves veids vēl nebija paspējis atstāt savas pēdas, vai arī tādēļ, ka pēdējo stundu ciešanas tās bija izdzēsušas; bet varbūt daiļu to vērta viņas sirsnīgā pieķeršanās Larijam. Keits jutās dīvaini nedrošs, sēdēdams šeit pie šī divdesmitgadīgā bērna; viņš — pāri četrdesmitiem, vīrs ar stāvokli un profesionāli apradis ar jebkuru cilvēku dabas izpausmes veidu. Mazliet stomīdamies, viņš turpināja:

— Esmu . .. esmu atnācis, lai redzētu, ko jūs spējat darīt, lai viņu glābtu. Uzklausiet mani un atbildiet tikai uz jautājumiem, kurus es uzdošu.

Viņa pacēla rokas, žņaudzīja tās un nočukstēja: — Ak, atbildēšu itin visu,

—     Tātad šis cilvēks .. . jūsu . . . jūsu vīrs .. . vai viņš bija ļauns cilvēks?

Šausmīgs!

— Cik ilgu laiku jūs viņu nebijāt redzējusi, pirms viņš vakar vakarā atnāca šurp?

— Astoņpadsmit mēnešu.

—      Kur jūs dzīvojāt, kad pēdējo reizi tikāties ar viņu?

—      Pimliko rajonā.

— Vai jūs šeit kāds pazīst kā misis Vollenu?

— Nē, kad pārvilkos šurp pēc savas meitiņas nāves, tad to darīju, lai dzīvotu sliktu dzīvi. Mani šeit vispār neviens nepazīst. Esmu pavisam vientuļa.

— Ja policija atklās, kas viņš bija, tad taču meklēs viņa sievu?

— Nezinu! Nevienam nedevu iemeslu domāt, ka esmu ar viņu precējusies. Biju ļoti jauna; domāju, ka viņš pret daudzām izturējās tāpat kā pret mani.

—      Vai jums liekas, ka viņš ir zināms policijai?

—      Viņa noliedzoši papurināja galvu.

—      Viņš bija ļoti slīpēts.

—      Kā jūs tagad sauc? — Vanda Livinska.

—      Vai ar šo vārdu jūs bijāt pazīstama, pirms apprecējāties?

—      Vanda ir mans kristītais vārds. Bet par Livinsku es pati sevi nosaucu.

—      Saprotu, kopš ieradāties šeit.

—      Jā.

— Vai mans brālis jau kādreiz agrāk ir redzējis šo cilvēku, pirms vakar vakarā ar to sastapās?

— Nekad.

— Vai jūs viņam esat stāstījusi par to, kā tas ar jums apgājies?

— Jā. Bet tas viņam uzbruka papriekš.

— Zilumu es redzēju. Vai jūs domājat, ka manu brāli kāds redzējis pie jums atnākam?

— Nezinu. Viņš apgalvo, ka ne.

— Vai jūs nevarat pateikt, vai kāds ir redzējis viņu aiznesam to .. . to … nastu?

—      Šajā ielā neviens. Es skatījos pa logu. —

—      Atpakaļ nākot arī ne?

—      Neviens.

—      No rīta aizejot arī ne?

— Liekas, ne.

—      Vai jums ir kalpone?

—      Pie manis katru dienu pulksten deviņos uz vienu stundu atnāk apteksne.

—      Vai viņa pazīst Lariju?

—      Nē.

—      Vai jums ir draugi, paziņas?

—      Nav, dzīvoju ļoti klusu. Un, kopš pazīstu jūsu brāli, ar citiem netiekos. Izņemot viņu, jau sen neviens cits šurp nenāk.

—      Cik sen?

—      Piecus mēnešus.

—      Vai jūs šodien esat izgājusi laukā?

—      Nē.

—      Ko jūs darījāt?

—      Raudāju.

Pateikusi šos vārdus ar biedējoši vienkāršu naivitāti un lauzīdama rokas, viņa turpināja:

— Manis dēļ viņš nokļuvis briesmās. Es tik ļoti baiļojos par viņu.

Pacēlis roku, lai apturētu šo jūtu izplūdumu, Keits teica:

— Paskatieties uz mani!

Meiča pievērsa Keitam tumšās acis, un viņš redzēja, kā viņas kailais kakls, no kura rīta svārki bija noslīdējuši, raustījās, kad viņa apņēmīgi centās apvaldīt uztraukumu.

— Ja tomēr notiek ļaunākais un šī cilvēka pēdas noved pie jums, vai varat būt droši par sevi, ka nenodosiet Lariju?

Meitenes acis mirdzēja. Viņa piecēlās un piegāja pie kamīna.

— Redziet! Sadedzināju visu, ko viņš man ir devis, pat viņa fotogrāfiju. Tagad man no viņa vairs nav nekā.

Keits arī piecēlās.

— Labi, vēl viens jautājums: vai jūs policijai esat zināma sakarā . . . sakarā ar jūsu dzīves veidu?

Viņa noliedzoši kratīja galvu, cieši pievērsdama Keitam nopietnās, skumjās acis. Un Keitu pārņēma kaut kas līdzīgs kaunam.

— Biju spiests to jautāt. Vai jūs zināt, kur Larijs dzīvo?

— Jā.

— Neejiet turp. Un viņš lai nenāk šurp pie jums. Lūpas viņai trīcēja, bet viņa piekrītoši nolieca galvu, un pēkšņi viņš pamanīja, ka viņa nostājusies cieši viņam klāt brīdī, kad čukstēja:

—      Lūdzu, neatņemiet man viņu pavisam. Es būšu ļoti uzmanīga, nedarīšu nekā, kas varētu viņam kaitēt; bet, ja nedrīkstēšu viņu redzēt, tad nomiršu. Lūdzu neatņemiet man viņu! — Un, satvērusi Keita roku savās plaukstās, viņa to izmisīgi spieda. Pagāja daži mirkļi, pirms Keits atbildēja:

—      To atstājiet manā ziņā. Es ar viņu tikšos, es visu nokārtošu. Tas jāatstāj manā ziņā.

— Bet jūs būsiet labs pret viņu?

Keits juta viņas lūpas skūpstam viņa roku. Maigais, miklais pieskāriens izraisīja viņā dīvainu sajūtu — tādu kā vēlēšanos meiču aizsargāt un vienlaikus arī kaut ko brutāli juteklisku. Viņš atbrīvoja roku. Bet viņa, it kā saņēmusi aizrādījumu nebūt tik uzmācīgai, pazemīgi novērsās. Taču piepeši viņa pagriezās un palika stāvam kā sastingusi; pēc tam gandrīz nedzirdami izdvesa:

— Paklausieties! Tur ārā kāds ir . . . Tur ārpusē! — Un, aizšāvušies Keitam garām kā bulta, izslēdza gaismu.

Gandrīz tai pašā mirklī pie durvīm kāds klauvēja. Keits sajuta — vārda tiešajā nozīmē fiziski sajuta sev blakus tumsā stāvošās meitenes šausmas. Arī viņš pats tās izjuta. Kas tur varēja būt? Viņa bija teikusi, ka neviens, izņemot Lariju, šurp nenākot. Kurš cits tad tur varētu būt? Atkal atskanēja klauvējiens, šoreiz skaļāks! Viņš samanīja uz vaiga viņas elpu, kad viņa čukstēja: — Bet varbūt tas ir Larijs! Man jāatver.

Viņš pieplaka ar muguru pie sienas, dzirdēja meiteni atveram durvis un klusi sakām:

— Jā, lūdzu. Kas ir?

Gaisma meta šauru, slīdošu svītru pār pretējo sienu, un balss, kuru Keits pazina, atbildēja:

— Nekas, mis. Jūsu ārdurvis bija vaļā, tās ar tumsas iestāšanos jātur aizslēgtas.

Kungs dievs! Tas pats policists. Turklāt viņš bija vainīgs, nebija aizslēdzis durvis, kad ienāca. Viņš dzirdēja meiteni viņas svešzemnieciskajā akcentā bikli atbildam: — Pateicos, ser. — Un dzirdēja policista soļus aizejot, uztvēra āra durvju aizslēgšanu un atkal sajuta sev cieši blakām meiteni. Tas neizprotamais un nedefinējamais, kas piemita viņas jaunībai un neparastajam daiļumam, kas viņu bija aizkustinājis un licis būt laipnam, tagad, kad meitene bija neredzama, vairs neatbruņoja viņa niknumu. Visas viņas bija vienādas … šīs sievietes; patiesību runāt viņas nemācēja! Un viņš strupi izmeta:

—      Man jūs teicāt, ka policija jūs nepazīst!

—      Kā nopūta skanēja viņas balss atbildot:

—      Es neticēju, ser, ka viņi zina.

—      Ielās neesmu rādījusies jau ilgi, kopš man ir Larijs.

Derdzīgums, kas apslāpēts visu laiku bija Keitā mutuļojis, šos vārdus izdzirdot, pēkšņi uzvirda. Viņa brālis .. . viņa mātes dēls, džentlmenis . .. pieder šai meitenei, bija saistīts ar viņu šī vārdos neizsakāmā notikuma dēļ! Taču viņa jau bija ieslēgusi gaismu. Vai viņa nojauta, ka tumsa ir viņai naidīga? Jā, viņa bija patiešām daiļa ar savu mīlīgo seju, pavisam bezkrāsainu, izņemot lūpas un tumšās acis, — ar šo neatvairāmi aizkustinošo, tik neizprotami skaidro seju kā bērnam.

— Es tagad aizeju, — viņš teica. — Atcerieties! Viņš nedrīkst nākt šurp, jūs nedrīkstat iet pie viņa. Rīt es ar viņu tikšos. Ja jūs viņu mīlat, kā man apgalvojat, tad esiet piesardzīga, esiet piesardzīga!

Viņa izdvesa:

— Jā, ak, jā!

Un Keits devās uz durvīm. Viņa stāvēja, atspiedusies ar muguru pret sienu, un, sekodama viņam ar skatieniem, pagrieza vienīgi galvu — dūjas seju, ar acīm, kurās atspoguļojās viņas sirds un kuras šķita sakām:

«Paraugies mūsu mirdzumā; nekā mēs neslēpjam; tajās ir viss — itin viss!»

Keits izgāja laukā.

Gaitenī viņš mirkli pakavējās, pirms atvēra parādes durvis. Viņam negribējās vēlreiz satikt pirmītējo policistu; tam, savā apgaitā ejot, tagad jābūt jau krietni tālu no šīs ielas, un, uzmanīgi nospiežot rokturi, Keits paskatījās ārā. Neredzēja neviena. Brītiņu viņš pastāvēja, apsvērdams, vai griezties pa labi vai pa kreisi, tad strauji devās šķērsām pāri ielai. Pēkšņi pa labi no viņa kāda balss teica:

— Arlabvakaru, ser!

Tepat kaut kur namdurvju ēnā stāvēja pirmītējais policists. Šis zellis droši vien bija redzējis viņu iznākam! Nevilšus satrūkdamies un nomurminādams: — Arlabvakar! — Keits ātriem soļiem devās prom.

Viņš nostaigāja krietnu ceturtdaļjūdzi, pirms pārsteigums un nepatika pārvērtās žultainā niknumā; viņu — Keitu Dērentu noturēja par kārtējo ielas staigules apmeklētāju! Viss šis gadījums — viss šis gadījums bija kaut kas pretīgs un riebīgs! Pat paša prāts viņam šķita notašķīts un izsists no sliedēm; paša gars, zaudējis līdzsvaru, jāievirza lēnām atpakaļ, pirms viņš vispār varēja koncentrēt un sakārtot domas. Protams, viņš bija uzzinājis to, ko gribēja. Briesmas izrādījās mazākas, nekā viņš bija domājis. Ak, kādas šai meitenei acis! Par viņas mīlestību nebija ko šaubīties. Viņa nenodos Lariju. Jā! Larijam jāpazūd . . . Jādodas prom uz Dienvidameriku . . . Austrumiem . . . vienalga, kurp. Taču Keits nejuta nekādu atvieglojumu. Lētā, bezgaumīgā telpa ar savu netīrās mīlas atmosfēru, ar noskaņojumu, ko izraisīja starp dzeltenīgajām sienām un sarkani polsterētajām mēbelēm iesprostotās jūtas, nelaida vaļā viņa iztēli. Ak, kāda šai meitenei seja! Cik pilna pazemības, uzticības un daiļuma, kas bija tik reti sastopami un tik aizkustinoši šādā tumsas un šausmu ietvarā, šajā zaņķī un netiklības midzenī! . . . Tumšā vārtu velve; klaidonis puika ar līksmo izsaucienu: «Slepkava vēl nav notverts!» Sajūta, kas viņu pārņēma, kad kailās rokas apvijās viņam ap kaklu, šausmu pilnie čuksti tumsā; meičas bērnišķīgā seja ar uzticīgajām acīm! Un pēkšņi Keits uz ielas apstājās. Dieva dēļ, kas gan ar viņu noticis? Kas tā bija par grotesku žonglēšanu starp ēnām, par dīvainu pārspīlētu, baiļu pilnu izturēšanos? Šajā mirklī visi viņā mītošie kārtības un rutīnas spēki, viņa ikdienas dzīves realitāte metās uzbrukumā un noslaucīja visus šos iespaidus. Tas bija viens vienīgs sapnis, murgs — kaut kas pilnīgi nereāls. Smieklīgi! Viņš … viņš . . . iepīts tādos tumšos un fantastiskos notikumos.

Šādi gudrodams Keits bija nonācis līdz Strendai, līdz maģistrālei, pa kuru viņš katru dienu mēdza iet uz tiesas palātu — uz darbu, kas bija tik cienījams un kārtīgs, tik nevainojams un solīds. Nē! Viss šis notikums bija viens vienīgs ķēmīgs murgs! Gan tas pāries, ja viņš koncentrēs savas domas uz viņam tik pazīstamajiem priekšmetiem visapkārt, ja lasīs nosaukumus uz veikalu izkārtnēm, raudzīsies garāmgājēju sejās. Pavisam tālu, lielās maģistrāles viņā galā, viņš redzēja vecās baznīcas siluetu un aiz tā nenoteikti iezīmējamies pašu tiesas palātas ēku. Pēkšņi atskanēja ugunsdzēsēju ratu zvanoņa un, aulēkšiem tuvojoties, spožo metālu mirdzinot un pakaviem klaudzinot, garām aizjoņoja zirgi, aizsmakušu klaigu mudināti. Šo ainu izraisītās jūtas bija reālas, nevainīgas, cieņas pilnas un parastas! Aiz stūra grozīdamās iznāca staigule, pamirkšķināja viņam ar acīm un izaicinoši izmeta: «Labvakar!» Pat tas bija kaut kas ikdienišķs un paciešams. Garām pagāja divi policisti, kas veda kādu piedzērušos vīrieti, kuru viņi atbalstīja katrs savā pusē un kurš ālējās un lādējās, cik jaudas. Arī šis skats iedarbojās nomierinoši, tas bija parasts gadījums, kas izraisīja pārejošu īgnumu, interesi un riebumu. Sāka līt; Keits ar prieku sajuta lāses uz sejas — lietus bija kaut kas reāls, tas nebija nekas ārkārtējs, tas gadījās katru dienu!

Tad viņš sāka iet pāri ielai. Pašreiz, kad pēdējie omnibusi bija beiguši kursēt, vieglo ormaņu rati drāzās ar šausmīgu ātrumu; taču vajadzēja uzņemties šo reālo, parasto risku, kuru cilvēks uzņemas diendienā. Viņš mazliet izklaidējās, kamēr, šķērsojot Strendu, sejā viņam cirtās lietus un garām drāzās rati. Keits tagad pirmo reizi atkal atguva savu pašpārliecību, atkratījās no viltus sajūtas, ka nokļuvis kādā pārdabiskā varā, un moži aizgāja līdz ielas stūrim, kur aiz pagrieziena atradās viņa mājas. Taču, ienācis vājāk apgaismotajā ielā, viņš atkal apstājās. Pa pretējo trotuāra pusi arī kāds policists bija iegriezies šajā ielā. Nē .. . tas nevar būt.. . nekādā ziņā! . . . Muļķības! Šitie zeļļi.. . visi izskatījās vienādi! Muļķības! Raitā solī Keits devās tālāk un, pats atslēdzis durvis, iegāja savā mājā. Bet, kāpjot pa kāpnēm augšup, viņš neparko nevarēja atturēties nepacēlis aizkara malu un nepaskatījies laukā pa kāpņu telpas logu. Kādus divdesmitpiecus jardus tālāk policists mierīgi soļoja uz priekšu, acīm redzami nepievērsdams nekam ne vismazāko uzmanību.

IV

Keits atmodās pulksten piecos parastajā stundā un bez jebkādām mocošām atmiņām. Bet šausminošais rēgs uzradās, tiklīdz viņš iegāja kabinetā, kur jau dega lampa, kamīnā liesmoja uguns un pagatavotā kafija atradās uz galda, kur viss bija tieši tāpat kā vakar vakarā, kad tur pie sienas bija stāvējis Larijs. Vienu mirkli Keits pretojās notikušā apjēgumam; tad izdzēra kafiju un saīdzis apsēdās pie rakstāmgalda, lai nodotos parastajam triju stundu ilgajam šīsdienas prāvu izskatīšanas darbam.

No sava izrakstu klāsta viņš nespēja apjēgt ne vārda. Viss jaucās ar drūmām iztēles ainām un nojautām, un veselu stundu viņš jutās garīgi paralizēts. Taču reālas nepieciešamības dzīts uzzināt kaut ko par prāvu, kurā viņam pusvienpadsmitos vajadzēja uzstāties, Keits piespieda sevi koncentrēt domas, kas viņam tomēr nekādi nespēja palīdzēt galīgi nomākt neomulības sajūtu sirds dziļumos. Bet, lai būtu kā būdams, kad viņš pusdeviņos piecēlās no rakstāmgalda, lai dotos uz vannas istabu, viņš izjuta niknu gandarījumu par sava gribasspēka uzvaru. Pusdesmitos viņam vajadzēja būt pie Larija. Rītdien no Londonas atiet kāds kuģis uz Argentīnu. Lai Larijs varētu nekavējoties aizbraukt, bija nepieciešams sagatavot ceļa naudu. Bet, pārlapojot pie brokastu galda avīzi, Keits uzdūrās šādam rakstam:

SLEPKAVĪBA SOHO RAJONĀ

«Vakar vakarā ienākušās ziņas apstiprināja faktu, ka policija noskaidrojusi vakarrīt Glovlēnas vārtu velvē atrastā nožņaugtā vīrieša personību. Aizdomās turētais apcietināts.»

Par laimi Keits jau bija beidzis ēst, jo raksts viņā uzvandīja fizisku nelabumu. Larijs šobrīd jau varbūt atrodas ieslodzījumā, gaidīdams apsūdzību, bet iespējams, ka tas bija jau apcietināts vakar vakarā, pirms viņš pats bija devies apmeklēt meiteni. Ja Larijs apcietināts, tad tiks arī iejaukta meitene. Bet kādā situācijā šādā gadījumā nonāks viņš pats? Idiotisms doties turp, lai apskatītu vārtu velvi, idiotisms doties turp un uzmeklēt meiču! Vai tiešām policists bija izsekojis viņu līdz mājām? Līdzvainīgs post factum! Keits Dērents, karaliskais advokāts, ievērojamais cilvēks! Ar savā ziņā varonīgu piepūli viņš piespieda sevi atkratīties no šī paniskā noskaņojuma. Panika nekad neko labu nedeva. Jāskatās acīs briesmām un jānogaida. Keits neatļāva sev pat steigties, pavisam mierīgi viņš salika kopā papīrus, kas viņam šodien bija vajadzīgi, un uzrakstīja vēl atbildes dažām vēstulēm, pirms aizbrauca ar taksometru uz Ficrojstrītu.

Stāvēdams šajā pelēkajā rītā pie parādes durvīm un gaidīdams, kamēr uz viņa zvanu kāds atsauksies, Keits izskatījās kā cilvēks, kurš zina, ko grib, kā noteiktas rīcības cilvēks. Bet viņam tomēr bija nepieciešams saņemt visu savu gribasspēku, lai balss nedrebētu, kad viņš vaicās: — Vai misters Dērents mājās? — un lai bez jebkāda satraukuma pazīmēm noklausītos atbildē:

— Viņš vēl nav piecēlies, ser.

— Nekas, es ieiešu pie viņa, esmu Keits Dērents.

Ejot uz Larija guļamistabu, viņam netrūka pašsavaldības, lai dziļi atvieglots nodomātu: «Šis arests ir labākais, kas vien varēja gadīties. Tagad izmeklētāji dzīsies pakaļ nepareizām pēdām, kamēr Larijs tiks projām. Arī meiteni vajadzēs aizgādāt prom, bet nevis kopā ar Lariju. Paniskās bailes viņā bija norimušas, šo apņemšanos viņā vēl nostiprinot. Guļamistabā viņš iegāja ar pretīguma sajūtu: puisis gulēja, kailās rokas sakrustojis aiz izspūrušās galvas, skatījās griestos un smēķēja vienu no daudzajām cigaretēm, kuru gali, ar savu nejauko smaku bojādami gaisu, mētājās turpat blakus uz krēsla. Bāla seja ar izvirzītajiem vaigu kauliem, spēcīgo zodu, iekritušajiem vaigiem un dziļi dobumos guļošajām acīm bija šausmīgs kādreizējā krietnuma vraks!

Larijs uzlūkoja Keitu caur dūmu miglāju un mierīgi teica: — Nu, brāl, kāds ir spriedums? Izsūtīšana mūža spaidu darbos un piedevām četrdesmit mārciņu sterliņu liels naudas sods?

Keitu kaitināja šī nenopietnība. Tas nu bija Larijs caurcaurēm! Vakar vakarā šausmu pārņemts un pazemīgs, šorīt «vienaldzīgs un vieglprātīgs». Viņš īgni atteica:

— Aha! Šodien tu par to vari jokot? Laurenss pagrieza galvu pret sienu.

— Jāvar.

Kāds fatālisms! Cik gan pretīgi šādi raksturi!

—       Es biju pie viņas aizgājis, — Keits atsāka.

—       Tu?

—       Vakar vakarā. Uz viņu var paļauties.

—       Laurenss smējās:

— To taču tev teicu.

— Man pašam vajadzēja pārliecināties. Tev, Larij, tūliņ no šejienes jāpazūd. Viņa varēs aizbraukt ar nākošo kuģi, bet kopīgi doties ceļā jūs nevarat. Vai tev ir nauda?

— Nē.

— Ceļa izdevumus es varu samaksāt. Un aizdot avansā viena gada ienākumu summu. Bet jārīkojas ātri. Kad būsi nokļuvis tur, tavu apmešanās vietu drīkstēšu zināt tikai es.

Viņam atbildēja smaga nopūta:

— Tu esi ļoti labs pret mani Keit: arvien esi bijis ļoti labs. Nezinu, kāpēc. Keits sausi atbildēja:

— Arī es nezinu. Rīt viens kuģis dodas uz Argentīnu. Tev palaimējās; apcietināts kāds cits. Par to rakstīts avīzē.

— Ko tu teici?

Cigaretes gals nokrita. Vājais, pidžamā tērptais augums pielēca kājās un, gultas galu ar rokām satvēris, palika stāvam.

— Ko?

Keitam pēkšņi kā zibens spēriens iešāvās prātā satraucoša doma: «Es biju muļķis. Viņš to uztver slimīgi. Ko nu?»

Laurenss ar roku pārvilka pār pieri un apsēdās uz gultas malas.

— To es nebiju iedomājies, — viņš teica. — Tad viss pagalam!

Keita skatiens kļuva stings. Atvieglojumā par to, ka apcietinātais nav viņa brālis, viņam šāda iespēja nebija ienākusi prātā. Cik muļķīgi!

— Kāpēc? — Viņš strauji iebilda. — Nevainīgam cilvēkam nekādas briesmas nedraud. Policija arvien sagrābj papriekš neīsto. Tā ir tikai sagadīšanās, Laurens, cits nekas. Mēs ar to iegūstam laiku.

Cik bieži gan viņš tika redzējis Larija sejā šo izteiksmi — domīgu, vaicājošu, it kā tas censtos saskatīt notikumu ar viņa — Keita acīm un pakļauties prātīgākam slēdzienam! Un gandrīz maigi viņš ierunājās:

— Paklausies, Larij! Šis gadījums ir pārāk nopietns, lai ar to jokotos. Tu nemaz neraizējies. Atstāj visu manā ziņā. Sagatavojies tikai aizbraukšanai. Es dabūšu tev biļeti kajītē un visu nokārtošu. Te tev būs mazliet naudas ceļa piederumiem. Starp pieciem un sešiem centīšos pienākt un tev visu pateikt. Saņemies! Tiklīdz meitene būs nokļuvusi pie tevis, jums ieteicamāk būtu pārcelties uz Čīli, jo tālāk, jo labāk. Jums jāpazūd bez pēdām. Bet nu man jāiet, ja gribu vēl iegriezties bankā, pirms dodos uz tiesu. — Un, cieši uzlūkojot brāli, viņš piebilda:

— Esi prātīgs! Šajā gadījumā tev jāpadomā par mani tik pat daudz kā par sevi pašu. Nav ko kavēties un svārstīties. Skaidrs?

Taču Larijs vēl joprojām vērās Keitā ar to pašu domīgi vaicājošo skatienu, un tikai tad, kad viņš atkārtoja:

—      Skaidrs? — Keits saņēma atbildi:

—      Jā.

Prom braucot, Keits sevī nodomāja: «Dīvains cilvēks! Es viņu nesaprotu, nekad nesapratīšu!» Un tūdaļ pievērsās sava nodoma izpildīšanas praktiskajai pusei. Bankā viņš izņēma četrsimt mārciņu sterliņu. Bet, kamēr ierēdnis viņam noskaitīja naudas zīmes, viņu sāka mocīt pašpārmetumi. Cik neveikli viņš to visu kārtoja! Būtu jel bijis mazliet vairāk laika! Doma: «Līdzvainīgs post factum!» tagad sagandēja viņam itin visu. Pēc banknotēm taču varēja izsekot kuru katru! Tomēr cita ceļa dabūt Lariju tūdaļ projām nebija. Tāpēc vajadzēja uzņemties mazāko risku, lai izvairītos no lielākā. No bankas Keits aizbrauca uz kuģniecības kantori. Viņš gan bija teicis Larijam, ka sagādās tam biļeti. Bet to nu nevarēs. Būs tikai jāapvaicājas, neminot vārdu, vai kāda vieta vēl dabūjama. Noskaidrojis, ka vēl ir brīvas kajītes, viņš aizbrauca uz tiesas palātu. Ja viņš varētu priekšpusdienā atbrīvoties, tad pats aizietu uz policijas tiesu un paskatītos, par ko to cilvēku apsūdz. Bet pat to nevarētu darīt bez riska vīrs, kurš ir tik pazīstams kā viņš. Kādas sekas varēja būt šim arestam? Protams, nekādas. Policija allaž notver pirmo pagadījušos, lai nomierinātu ļaužu prātus. Pēkšņi Keitam atkal uzmācās sajūta, ka tas viss bijis tikai nelāgs murgs; Larijs to nebija izdarījis; policija ir notvērusi īsto slepkavu. Taču tajā pašā mirklī viņa atmiņā atausa meitenes baiļu pārņemtā seja, uz dīvāna sakņupušais augums un vārdi: «Es tagad visu laiku redzu viņu krītam!» Ak, dievs! Tas tik ir posts!

Keitam likās, ka viņš nekad nebija runājis iespaidīgāk un ar skaidrāku prātu tiesā kā šorīt. Kad viņš iznāca laukā, lai dotos ieturēt lenču, viņš nopirka vienu no sensacionālākiem pēcpusdienas laikrakstiem, bet jaunākajām ziņām bija vēl par agru, un viņam vajadzēja atgriezties tiesā nenieka neuzzinājušam arestētā vīra lietā. Kad Keits beidzot, atbrīvojies no parūkas un amata tērpa, pēc tam vēl piedalījies kādā apspriedē un nokārtojis dažus citus neatliekamus jautājumus, iznāca laukā no tiesas palātas, viņš aizstaigāja līdz Čenserīlēnai, pa ceļam nopērkot avīzi. Tur viņš paņēma ormani un aizbrauca vēlreiz uz Ficrojstrītu.

V

Pēc Keita aiziešanas Laurenss bija palicis sēžam uz gultas malas vēl krietnu brīdi. Nevainīgam cilvēkam briesmas nedraud. Tā bija teicis Keits — slavenais advokāts! Bet vai uz to varēja paļauties? Vai viņi drīkstēja — viņš un meitene — doties projām astoņtūkstoš jūdžu tālu no šejienes un pamest līdzcilvēku varbūt pat nāves briesmās nodarījuma dēļ, ko pastrādājis bija viņš pats?

Pagājušajā naktī viņu bija pārņēmis galīgs izmisums, kad viņš nolēma būt gatavs uz visu! Un, kad Keits ienāca pie viņa, viņš bez kurnēšanas būtu pieņēmis padomu: «Ej un piesakies pats!» Viņš būtu gatavs aizsviest projām sava mūža atlikušo daļu, kā aizsvieda nosmēķētu cigarešu galus. Smagā nopūta, kuru viņš izdvesa, izdzirdis, ka ļaunākais pagaidām nedraud, bija tikai daļēja atvieglojuma izpausme. Pēc tam viņu neticami spēji pārņēma neaprakstāms prieks un cerības. Prom … uz jaunu zemi, jaunā dzīvē! Viņš un meitene! Tur svešumā sirdēsti viņu vairs nemocītu, viņš tieši priecātos, ka nožmiedzis šo pretīgo mošķi cilvēka izskatā. Tur svešumā! Zem jaunas saules, kur asinis ritēja straujāk nekā šajā miglainajā zemē un kur taisnības izspriešanu ļaudis ņēma paši savās rokās. Jo tas taču nebija nekas cits kā taisnīgs sods šim lopam, kaut arī viņš to nebija gribējis nogalināt. Un tad pēkšņi šis arests! Šodien viņi apcietināto apsūdzēs slepkavībā. Viņš varēja aiziet un noskatīties, kā tiesā apsūdz nabaga cilvēku slepkavībā, kuru bija izdarījis viņš, un Larijs iesmējās. Varbūt aiziet un uzzināt, vai ir iespējams, ka tiesa nolemj pakārt līdzcilvēku viņa vietā? Larijs apģērbās, bet, tā kā rokas pārāk stipri drebēja, lai varētu noskūties, aizgāja pie friziera. Tur viņš izlasīja avīzē rakstu, kuru Keits bija redzējis. Tajā bija minēts arī apcietinātā vārds: «Džons Īvenss, bez noteiktas dzīves vietas», kas tiks nopratināts Baustrītas iecirknī. Nudien! Viņam turp jāaiziet. Vienu, divas, trīs reizes viņš pagāja garām tiesas durvīm, līdz beidzot sadūšojās un devās iekšā, iejukdams raibajā ļaužu pūlī.

Tiesas zāle bija pārpilna, un no apkārtējo murmināšanas Larijs noprata, ka tieši viņa lieta bija tā, kas sapulcinājusi šeit tik daudz cilvēku. Gluži kā apstulbis viņš klausījās, kādā zibenīgā ātrumā tika nolasīta apsūdzība pēc apsūdzības. Bet vai tad viņa lietai nekad nepienāks kārta? Un pēkšņi viņš ieraudzīja vakardienas sīko putnu biedēkli — mazo vīreli ejam starp diviem policistiem uz apsūdzēto solu. Dienas gaismā tas izskatījās vēl vairāk noskrandis un nožēlojamāks nekā vakar, atgādinādams pinkainu, noplukušu, pelēku dzīvnieku, ko vajā labi kopti suņi.

Kaut kas līdzīgs apmierinātai murdoņai atskanēja visapkārt; un Laurenss ar šausmām apjēdza, ka šis. .. šis bija tas cilvēks, kuru apsūdzēja noziegumā, ko pastrādājis viņš … Šis dīvainais, iedragātais cilvēks, kam viņš bija dāvājis mazliet laipnības. Taču tūdaļ šausminošā interese klausīties nomāca viņā visas citas izjūtas. Liecinieku nopratināšana bija īsa. Kādas viesnīcas īpašnieks, kurā bija uzturējies Vollens, bija identificējis tā līķi un tagad apliecināja, ka tovakar pie pusdienu galda redzējis Vollenam pirkstā čūskveidīgu gredzenu. Kāds ķīlu ņēmējs liecināja, ka minētais gredzens bijis pirmā ķīla, ko viņš vakarrīt saņēmis no apcietinātā. Viens policists liecināja, ka viņš Īvenu vairākkārt redzējis Glovlēnā un divas reizes to padzinis no vārtu velves, kur tas gulējis. Kāds cits policists liecināja, ka ap pusnakti, kad Īvenu apcietinājuši, tas teicis: «Jā, es viņam nomaucu gredzenu no pirksta. Atradu viņu jau beigtu … Zinu, to nevajadzēja darīt. . . esmu izglītots cilvēks; ieķīlāt gredzenu bija muļķība, bet, kad atradu viņu, kabatas bija izgrieztas uz āru.»

Cik tas bija valdzinoši un vienlaikus baigi sēdēt un skatīties uz cilvēku, kura vietā vajadzēja stāvēt tev pašam; ar saspringtu interesi gaidīt, kad šīs mazās, gaiši pelēkās, asinīm pieplūdušās acis viņu pazīs un kā viņš uztvers šos skatienus. Mazais vīrelis stāvēja, ar muguru iespiedies kaktā, skumjš, cinisks, nikns, un ar grumbu izvagoto, trulo, dzelteno seju, sirmajiem bārdas rugājiem un spurainajiem matiem atgādināja jenotu, kad viņa acis laiku pa laikam pārslīdēja pūlim. Bet ar visu savu gribasspēku Laurenss valdīja sevi, tā, ka sejā nepakustējās ne vaibsts. Un tad atskanēja vārdi: «Paturēt izmeklēšanā,» — un vīreli, kas tagad vairāk nekā jebkad atgādināja vajātu zvērēnu, aizveda prom.

Laurenss palika sēžam, auksti sviedri tam izspiedās uz pieres. Tātad, pirms Džons Īvens līķim nomaucis gredzenu, to būs uzgājis kāds cits un pārmeklējis tam kabatas. Tāds vīrs kā Vollens nebūs naktī izgājis bez naudas. Bez tam, ja Īvens būtu atradis līķa svārku kabatās naudu, tad nemūžam nebūtu riskējis pievākt gredzenu. Jā, acīm redzot, kāds tips bija līķi atradis pirms tam. Šim nezināmajam cilvēkam tad nu vajadzēja nākt klajā un apstiprināt, ka gredzens palicis līķim pirkstā, kad viņš to pametis, un tad Īvens būtu attaisnots. Šai domai Laurenss pieķērās; viņam likās, ka līdz ar to viņš ir mazāk atbildīgs par nožēlojamā cilvēka pašreizējo situāciju; ka līdz ar to viņš un viņa paša nodarījums atbīdīts par soli tālāk. Ja policija atrastu personu, kura pievākusi naudu, tad Īvena nevainība būtu pierādīta.

No tiesas Laurenss iznāca tādā kā transā. Viņam uzmācās ārkārtīga vēlēšanās piedzerties. Nevarēja taču tā gluži vienkārši turpināt dzīvi, negūstot kaut brīdi aizmiršanos. Ja tik viņš varētu piedzerties un atrasties dzēruma skurbulī, kamēr viss noskaidrosies un viņš zinās, vai viņam pašam jāpiesakās vai ne! Tagad viņš varēja aiziet pie meitenes; briesmas, kas viņam draudēja šādā gadījumā, nebija nekas salīdzinājumā ar briesmām, kas draudēja no paša sirdsapziņas. Keitam viņš gan bija apsolījis netikties ar meiteni. Keits pret viņu bija izturējies tik atsaucīgi un uzticīgi — lāga vecais Keits! Bet to gan Keits nemūžam nevarētu saprast, ka šī meitene tagad ir viss, kam viņa dzīvē ir vērtība; ka drīzāk viņš pat šķirtos no dzīves nekā no viņas. Meitenes loma viņa dzīvē kļuva nevis mazāka un mazāka, bet tieši pretēji — tās nozīme kļuva arvien lielāka un lielāka, tā bija dīvaina un dziļi saviļņojoša sajūta! Meitene no dziļā posta izkļuva un iepazina laimi, pateicoties viņam, atmetusi netīro, šaubīgo dzīves veidu, atplauka un atguva garīgo līdzsvaru, sirsnīgi pieķerdamās viņam, vienam vienīgajam pasaulē! Tas bija brīnums. Meitene nekā no viņa neprasīja, dievināja viņu, kā vēl nekad neviena sieviete viņu nebija dievinājusi, — šī dziļi saviļņojošā sajūta bija tā, kas Larija šaudīgajai dzīves laivai bija palīdzējusi noenkuroties, devusi pastāvīgumu, šī sajūta un meitenes uzticības pilnais piemīlīgums un dziļā kvēle, ko viņa dāvāja kā sieviete, kura beidzot iepazinusi īstu mīlu pēc tam, kad tik ilgi bija kalpojusi par vīriešu seksuālās baudas objektu. Un pēkšņi, pārvarēdams vēlēšanos piedzerties, Laurenss devās Soho virzienā. Muļķis viņš bija, Keitam atdodams atslēgas. Keita apmeklējums meiteni būs pārbiedējis, un varbūt viņa kopš tā brīža, nekā nezinot un visu ko iedomājoties, ir bijusi divtik izmisusi! Keits noteikti viņu būs pārbiedējis! Nabadzīte!

Pa ielu, pa kuru viņš tumsā bija zadzies uz priekšu ar līķi uz muguras, viņš tagad traucās gandrīz vai skriešus, lai patvertos viņas dzīvoklī. Durvis tika atvērtas, pirms viņš paguva pieklauvēt, meitenes rokas apvijās viņam ap kaklu, lūpas pieplaka viņa lūpām. Kamīnā uguns nedega, it kā viņai pat prātā nebūtu nākusi doma par siltumu. Pie loga nolikts stāvēja ķeblītis, uz kura viņa, acīm redzot, bija sēdējusi kā putniņš būrī un lūkojusies laukā uz drūmo ielu. Kaut gan Keits viņai bija pateicis, ka Larijs nedrīkst nākt šurp, tomēr likās, viņa instinktīvā nojautā vai arī aizkustinošās smeldzošās ilgās, no kurām mīlētāji nekad nešķiras, bija viņu tur gaidījusi.

Tagad, kad viņš atradās šeit, meitenes pirmās domas bija veltītas drauga labsajūtai. Uguns tika iekurta. Viņam vajadzēja dzert, ēst, smēķēt. Viņas rosīgumā nekad neizpaudās doma: «To es daru tavā labā, bet to tev vajadzētu darīt manā labā,» — doma, kas tik ļoti raksturīga daudzām laulībām un mīlas sakariem. Viņa bija kā padevīga verdzene, kas tā iemīlējusi savas važas, ka tās vairs nemanīja. Un Laurensā, kam bija tik maz privātīpašnieka tieksmes, meitenes daba tikai izraisīja vēl dziļāku mīlestību un uzticību. Viņš bija cieši apņēmies neteikt viņai neko par jaunajām briesmām, kas viņam draudēja no paša sirdsapziņas. Bet Laurensa lēmumi parasti bija tieši pretēji tam, ko viņš vēlāk neatvairāmi darīja; un tā viņam beidzot izspruka vārdi:

— Šie ir kādu apcietinājuši.

Pēc meitenes sejas Larijs redzēja, ka viņa briesmas tūdaļ aptvērusi; bija tās varbūt jau nojautusi, pirms viņš vēl paspēja kaut ko pateikt. Taču viņa tikai apskāva Lariju un noskūpstīja uz lūpām. Un Larijs saprata, ka viņa tam lūdza mīlestību stādīt augstāk par sirdsapziņu. Kurš gan jebkad būtu varējis iedomāties, ka viņā izraisīs tik dziļas jūtas meitene, kas bija gājusi caur daudzām rokām. Dažos vīriešos mīļotās sievietes netīrā un ciešanām pārpilnā pagātne modina tikai bruņnieciskumu; citos, cienīgākajos, tā modina plēsoņas alkas un niknu greizsirdību uz priekšgājējiem. Brīžiem gan vienu, gan otru. Kad Larijs turēja mīļoto savās skavās, viņš nejuta ne mazāko nožēlu par to, ka bija nogalinājis rupjo, iznesīgo neģēli, kurš meiteni bija pazudinājis. Viņam tas pat sagādāja mežonīgu prieku. Kad viņa pieglauda galvu viņam pie pleca un pavērsa augšup bālo seju, kurā pusatvērtās lūpas, vaigi un acu plaksti izcēlās kā tumši plankumi, kad viņas tumšās, viena no otras patāli gulošās brūnās acis, svētlaimē starodamas, viņu uzlūkoja, tad viņš izjuta tikai maigumu un vēlēšanos meiteni sargāt.

Larijs devās prom no meitenes pulksten piecos un nebija nogājis ne divus kvartālus, kad viņu atkal savā varā sagrāba atmiņas par sīko, sirmo klaidoni, kas bija iespiedies sola stūrī kā trenkāts zvērs, par tā bezcerīgo čerkstošo balsi, un viņa apziņa spēji saslējās pret pasauli, kurā cilvēkam, kas nevienam nebija gribējis nodarīt nekā ļauna, vajadzēja tik šausmīgi ciest.

Tieši pie viņa mājas durvīm no ormaņa izkāpa Keits. Brāļi kopā iegāja istabā, taču ne viens, ne otrs neapsēdās; Keits, stāvēdams ar muguru pret rūpīgi aizslēgtajām durvīm, Laurenss, ar muguru atspiedies pret galdu, it kā abi paredzētu tuvojamies cīniņu. Tad Keits ierunājās:

— Uz kuģa ir brīvas vietas. Aizej un dabū biļeti, pirms kantori slēdz. Te būs nauda!

— Es palieku, Keit.

Keits panāca dažus soļus uz priekšu un nolika uz galda naudas zīmju paciņu.

— Tagad paklausies, Larij! Esmu iepazinies ar policijas tiesas protokolu. Tur nav nekā nopietna. Šādam nakts klaidonim gluži vienalga, vai viņš pavada dažas naktis cietumā vai ārpus cietuma. Domas par viņu tu izmet no prāta. Trūkst pietiekamu pierādījumu, lai viņu notiesātu. Taču tev radusies izdevība. Satver to vīrišķīgi un sāc jaunu dzīvi.

Laurenss pasmaidīja, taču smaidā tikko jaušami pavīdēja kaut kas neprātīgs un vienlaikus arī draudīgs. Viņš paņēma rokā naudas zīmes.

— Aizlaisties lapās un glābt brāļa Keita godu? Bāz naudu atpakaļ savā kabatā, Keit, vai arī es iemetīšu to ugunī. Nu ņem! — Un, piegājis pie kamīna, viņš turēja banknotes virs treliņiem. — Ņem, citādi tā nonāks ugunī.

Keits paņēma naudu atpakaļ.

— Mazlietiņ godprātības, Keit, manī tomēr vēl palicis; ja es aizlaistos, tad gan man tās vairs nebūtu, neatliktu vairs ne kripatas. Un tā man tagad varbūt ir vairāk vērta nekā … nevaru tev tagad pateikt… nevaru.

Iestājās ilgs klusums. Tad Keits atbildēja:

— Es tev saku, tu maldies; neviena zvērināto tiesa viņu neatzīs par vainīgu. Bet, ja to arī darītu, tad tiesnesis nekādā ziņā viņam uz šāda pamata cilpu nepiespriedīs. Bet nelietim, kurš aplaupa līķus, jānokļūst cietumā. Tas, ko viņš pastrādājis, ir ļaunāks nekā tavs nodarījums, — ja jau reiz esam sākuši par to runāt.

Laurenss pacēla galvu.

— Netiesā, brāl, — viņš teica, — cilvēka sirds ir tumšs atvars.

Keita dzeltenīgā seja pietvīka un uzblīda, it kā viņš apspiestu smagu klepus lēkmi.

— Ko tad tu esi nodomājis darīt? Man liekas, varu no tevis prasīt, lai tu gluži neaizmirstu mūsu vārdu; jeb vai šī saudzība nav tava goda vērta?

Laurenss nodūra galvu. Skaidrāk par vārdiem šī kustība izteica: «Nesit pakritušo!»

— Nezinu, ko es darīšu . . . Pagaidām neko. Man šausmīgi žēl, Keit, šausmīgi žēl.

Keits paskatījās brālī un, nebildis vairs ne vārda, izgāja laukā.

VI

Katram cilvēkam, izņemot filozofus, skaidrs, ka vārda vai ģimenes negods apdraud viņa reputāciju tieši tāpat kā paša negods. Keitam piemita dabiska dziņa briesmu gadījumos arvien aktīvi rīkoties. Taču uz šo triecienu — vienalga, vai tas nāktu tiesas izmeklēšanas vai Larija atzīšanās rezultātā, — nevarēja atbildēt ar prettriecienu. Tāpat kā rozei uzmetas miltrasa, kas zina, no kurienes radusies, — tā šis apkaunojošais traips uzmetīsies viņam, un nekā nav iespējams to atvairīt! Nav pat iespējams izlocīties! Pakārta vai uz mūžu spaidu darbos notiesāta slepkavas brālis! Viņa meita — slepkavas brāļa meita! Viņa mirusī māte — slepkavas māte!

Bet šī gaidīšana neziņā, vai trieciens nāks vai nenāks, — dienu no dienas, nedēļu pēc nedēļas … tas bija pārlieku smags grēku izpirkšanas sods, kas godīgam cilvēkam šķita ar katru dienu nežēlīgāks.

Lietas izmeklēšanas gaitā bija noskaidrojies, ka notikumā vakarā noslepkavotais bija stipri dzēris un ka apsūdzētais esot profesionāls klaidonis un ubags; turklāt atklājies arī tas, ka minētā vārtu velve Glovlēnā kādu laiku bijusi viņa iecienītā nakts patvēruma vieta. Lietas izskatīšana tika nozīmēta uz janvāra mēnesi. Šoreiz Keits, par spīti savām bažām, uz policijas tiesu tomēr bija aizgājis. Viņam par lielu atvieglojumu, Larija tur nebija. Bet policists, kurš tovakar, kad viņš apskatīja vārtu telpu, bija pienācis viņam klāt un vēlāk viņu tik ļoti pārbiedējis meitenes istabā, figurēja kā galvenais liecinieks pret apsūdzēto un apliecināja, ka tas bieži klaiņojis pa Glovlēnu. Kaut gan Keits cilindru turēja sejai priekšā, viņam uzmācās neomulīga sajūta, ka policists viņu pazinis.

Tas, ka viņš pieļāva, lai šo cilvēku tur aizdomās par pastrādāto slepkavību, tas viņam sirdsapziņas pārmetumus nesagādāja vai arī nesagādāja tikpat kā nemaz. Viņš patiešām bija pārliecināts, ka pierādījumu trūka, lai apsūdzēto varētu atzīt par vainīgu; turklāt viņš nekādā ziņā nespēja apjaust mokas, ko izjuta cietumā ieslodzīts klaidonis. Dīkdienis bija pelnījis sodu, kas tam jāsaņem par to, ka aplaupījis līķi; un katrā ziņā tādam putnu biedēklim labāk klāsies cietumā, nekā decembrī guļot laukā vārtu velvēs.

Sentimentalitāte Keita raksturam bija sveša, un viņa taisnīguma izpratne bija tādu cilvēku taisnīguma izpratne, kuri uzskata, ka nespēcīgo un nemantīgo ļaužu likteņi jāpakļauj stipro un labi situēto ļaužu nepieciešamajai virskundzībai.

Ziemas svētku brīvlaikā no pansijas pārbrauca mājās meita. Bija smagi novērst skatienu no viņas starojošām acīm, sārtajiem vaigiem un redzēt klājamies pār visu baigo ēnu un apdraudam viņa mierīgo, labi iekārtoto dzīvi; bija tā, it kā acs kādā spilgti apgaismotā telpā pēkšņi ieraudzītu griestu stūri tumšu plankumu, piemēram, zirnekļa tīklu. Ziemas svētku vakarā Keits, uzklausīdams meitas vēlēšanos, kopā ar to aizgāja uz kādu baznīcu Soho rajonā, kur tika izpildīta Ziemas svētku oratorija; bet atceļā viņš nevilšus iegriezās nepareizā šķērsielā un nonāca Borovstrītā. Ak! Kas tas bija par satraucošu mirkli, kad Larija meiča tumsā viņam bija pieplakusi un, šausmu pārņemtā čukstā izdvesusi: «Ai! Kas tad tas?!» — atrāvusies atpakaļ! Keitu nepārtraukti vajāja šis notikums — šis drausmīgais notikums! Pēc tiesas sēdes viņš vēlreiz mēģinās abus dabūt projām, un viņš ciešāk satvēra meitas elkoni, steidzīgi izvezdams viņu ārā no šīs ielas, kur viss ziemas gaiss šķita pilns drūmu ēnu.

Taču vakarā, kad meita jau bija aizgājusi gulēt, Keitu pārņēma nevaldāms nemiers. Jau nedēļām ilgi viņš nebija redzējis Lariju. Nez kas brālim tagad bija padomā? Kādus neprātīgus plānus būs izperinājušas viņa satrauktās smadzenes? Varbūt viņš bija ļoti nelaimīgs, varbūt pat ieslīdzis dzēruma apmātībā? Keitu uzveica senās aizbildnības jūtas, kas bija dzimušas pagājušos Ziemas svētku vakaros, kad abi bija izkāruši pa nakti durvju priekšā zeķītes, ko tad ar dāvanām piepildījis tas pats svētais Niklass, kura rokas neaizmirsa viņus apčubināt un kura skūpsts bija viņiem mājiens laisties miegā.

Pār upi mirdzēja zvaigznes; debesis, kā jau sala laikā, pletās skaidras un melnas. Baznīcas zvani vēl nebija sākuši dunēt. Un, pakļaudamies kādam neskaidram un neatvairāmam impulsam, Keits atkal uzģērba kažoku, uzvilka cepuri dziļi pār acīm un devās ceļā.

Strendā viņš paņēma ormani un aizbrauca uz Ficrojstrītu. Larija logi nebija apgaismoti, un Keits ieraudzīja paziņojumu: «Iznomājams dzīvoklis». Prom! Vai viņš beigu beigās tomēr aizbraucis pavisam? Bet kā? Bez naudas? Un meitene? Pēkšņi sala klusumā sāka dimdēt zvani. Ziemas svētku vakars! Un Keits nodomāja: «Kaut taču šis sasodītais notikums man izietu no prāta! Tas ir necilvēcīgi, ka vienam jācieš otra vainas dēļ!»

Keits izvēlējās ceļu, kas viņu aizveda uz Borovstrītu. Tur valdīja vientulība, un viņš apņēmīgi gāja pa ielas pretējo pusi, cieši vērodams Larija meitenes logus. Aizkari bija aizvilkti, taču ne pilnīgi, tā, ka starp tiem vīdēja šaura gaismas svītra. Keits šķērsoja ielu un, pametis skatienu uz labo un uz kreiso pusi, piesardzīgi palūkojās iekšā.

Viņš tur stāvēja tikai kādas sekundes divdesmit, taču dažreiz skati, kas uztverti vienā mirklī, ir paliekošāki nekā stundām un dienām ilgi redzētais. Iekšpusē elektrība nebija iedegta; bet istabas vidū uz maza galdiņa, kura priekšā, ceļos nometusies, bija naktstērpā ģērbusies meitene, dega četras sveces. Meitene turēja rokas virs krūtīm sakrustotas. Liesmas apspīdēja viņas gaišos, īsi apcirptos matus, vaigu un zodu profilā un balto, noliekto kaklu. Mirkli Keitam šķita, ka meitene ir viena; taču tad viņš aiz tās muguras ieraudzīja brāli pidžamā; tas stāvēja, atmeties pret sienu, un, arī sakrustojis rokas pār krūtīm, skatījās uz meiteni. Larija sejā atspoguļojās izteiksme, kas iespiedās Keita apziņā tik neizdzēšami dziļi, ka vēlāk viņš arvien gara acīm redzēja šo mazo ainu, — tāda izteiksme, kas nekad neatspoguļotos cilvēka sejā, ja tam rastos kaut vismazākās aizdomas, ka dzīva būtne uz pasaules viņu novēro. Viss, kas virmoja Larija sirdī un prātā, šķita bija izlauzies uz āru: ilgas, zobgalība, mīlestība, izmisums. Dziļās jūtas pret šo meiteni, garīgais sasprindzinājums, bailes, cerība; no dvēseles atvara uzvandītais labais un ļaunais — viss apskaidrots, atsegts un neaizmirstams. Sveču liesmu augšupmestā gaisma rotaļājās ap viņa dīvainā smaidā saviebto seju; viņa acis — noslēpumainākas un dziļdomīgākas, nekā mirstīgo acis drīkstētu būt, — šķita kaut ko kvēli lūdzam un rūgti smīnam, pievērsušās balti tērptajai meitenei, kura, dziļā aizgrābtībā uz ceļiem noslīgusi savā nekustībā likās esam akmenī kalts dievbijības veidols. Larija lūpas šķita veidojam vārdus: «Lūdz par mums! Skaisti! Lūdz vien, lūdz!» Un pēkšņi Keits redzēja meiteni izstiepjam rokas un paceļam augšup ekstāzes pilnu skatienu un Laurensu metamies uz priekšu. Ko meiča cauri sveču liesmām bija ieraudzījusi? Tieši negaidītais dzīvē ir tas, kas piešķir redzētajam spilgtumu. Bet Keits neko pārsteidzošāku par šo skatu nebūtu varējis ieraudzīt šajā drūmajā un nepieļaujamajā netiklības perēklī. Taču, pēkšņi izbijies, ka viņu šeit var pieķert spiegojot, viņš atvirzījās nost un steidzīgi devās projām.

Larijs tātad dzīvoja tur kopā ar meiteni! Brīdī, kad tas būs vajadzīgs, viņš varēs brāli tur atrast.

Pirms Keits iegāja savā mājā, viņš vēl veselas piecas minūtes pakavējās terasē tās priekšā un, atbalstījies pret margām, raudzījās zvaigžņotajās, saltajās debesīs, skatījās uz upi, kuru koku silueti šķita pārdalām melnos dīķos, pār kuriem mirguļoja krastmalas lampu atspulgi. Un sirds Keitam sāpēja smeldzoši un neizprotami — saltajam saprātam nepieejami. Viņš bija saskatījis aiz visa redzētā, dzirdētā un pārdomātā ietvara robežām kaut ko tādu, ko viņš izprast nevarēja. Bet nakts bija auksta, zvani apklusuši, jo bija jau situsi divpadsmitā stunda. Iegājis mājā, viņš zagšus devās augšā pa kāpnēm.

VII

Ja Keitam šīs nedēļas līdz Glovlēnas slepkavības procesam, bija pilnas nemiera un drūmu nojautu, tad Laurensam tās bija gandrīz vai laimīgākās kopš zēna dienām. No tā brīža, kad viņš atstāja savu dzīvokli un pārnāca dzīvot pie meitenes, viņu bija pārņēmis kaut kas līdzīgs mieram un pacilātībai. Taču nevarēja teikt, ka viņš būtu atbrīvojies ar gribasspēka palīdzību no lietuvēna, kas viņu smacēja, vai guvis aizmirstību mīlestībā. Viņš atradās it kā garīga stinguma stāvoklī. Likteņa neatvairāmības priekšā, kurš izrādījās daudzkārt spēcīgāks par viņa gribasspēku, bija norimušas gan viņa mokas, gan bailes un pat nemiers, viņa dzīve tagad peldēja «lai notiek kas notikdams» straumē. Bet no stinguma viņa gars reizēm pēkšņi krita izmisuma atvarā. Šādā atvara virpulī iekļuvis, viņš cīnījās arī Ziemas svētku vakarā. Kad meitene piecēlās, Larijs viņai jautāja:

— Ko tu redzēji?

Cieši piekļaudamās viņam, meitene novilka Lariju uz grīdas pie kamīna; tur viņi sēdēja, pievilktiem ceļiem, aptvēruši tos rokām, kā divi bērni, kuri cenšas iemest skatienu aiz pasaules pamales.

—       Redzēju svēto jaunavu. Viņa stāvēja pie sienas un smaidīja. Drīz mēs būsim laimīgi.

—       Kad mirsim, Vanda, — Larijs pēkšņi teica, — tad mirsim kopā. Tur viņā saulē mēs viens otru sasildīsim.

Pieglauzdamās Larijam, viņa čukstēja:

— Jā, ak, jā! Ja tu mirsi, es nespēšu dzīvot bez tevis. Meitenes bezgalīgā atkarība no viņa un apziņa, ka viņš meiteni ir izglābis, radīja viņā pašā drošas paļāvības sajūtu, — abi šie apstākļi un nošķirtā dzīve šo divu istabiņu patvērumā. Rītos uz vienu stundu no deviņiem līdz desmitiem šurp atnāca uzkopēja un pēc tam visu cauru dienu vairs neviens. Larijs ar meiteni nekad kopā neizgāja uz ielas. Viņš mēdza ilgi palikt gultā, kamēr Vanda iepirkās dienai nepieciešamo pārtiku. Viņš gulēja uz muguras, rokas zem galvas sakļāvis, un domās viņš atkal atsauca viņas seju, slaido, vijīgo, lokano augumu, kad viņa no rītiem apģērbās; sajuta skūpstu, ko Vanda bija atstājusi uz viņa lūpām, raudzījās viņas maigajās, starojošajās acīs, kas likās brīnumaini tumšas tādā gaišā sejā. Parasti viņš tā gulēja, nekustīgi kā transā, kamēr viņa pārnāca. Tad viņš piecēlās, lai ap dienas vidu ieturētu brokastis, ko viņa bija pagatavojusi, un iedzertu kafiju. Pēcpusdienā viņš izgāja no mājām viens un stundām ilgi klaiņāja apkārt, kur pagadījās, taču tikai pa Īstendu. Īstendā allaž varēja redzēt ciešanas, allaž skatīt to, kas viņam deva mierinošo sajūtu, ka viņš un viņa bēdas bija tikai sīka daļiņa no visu bēdām un ka viņš nebija viens, kamēr visapkārt dzīvoja tik daudz citu bēdu sagrauztu un ēnām līdzīgu izmocītu cilvēku. Doties uz Vestendu nozīmētu uzvandīt grūtsirdību. Vestendā viss bija līdzīgs Keitam — veiksmīgs, nevainojams, kārtīgs, noteikts. Atgriezties Larijs mēdza pagalam noguris, un tad viņš sēdēja, skatīdamies, kā Vanda gatavoja vienkāršo pusdienas maltīti. Vakarus viņi veltīja mīlai. Dzīvoja dīvainā transā, kuru lauzt baidījās abi. Nebija nekādu pazīmju, ka viņa ilgotos izklaidēšanos, kas meitenēm, kuras kaut tikai dažus mēnešus dzīvojušas dzīvi, kādu bija dzīvojusi viņa, esot it kā nepieciešama. Viņa nekad nelūdzās, lai Larijs ar viņu kaut kur aizietu. Neviens vārds, neviens skatiens neliecināja neko citu kā vien to, ka viņa ir svētlaimīga. Tomēr viņa zināja un arī viņš zināja, ka abi tikai to vien gaida, ko liktenis viņiem lems. Larijs šajās dienās nedzēra. Kad viņš bija saņēmis savu gada ceturkšņa naudu, tad samaksāja visus parādus, — viņu abu izdevumi bija ļoti niecīgi. Viņš neaizgāja ne reizi pie Keita, nerakstīja tam, nez vai pat domās to pieminēja. Bet no šausmīgajiem rēgiem — ar viņa paša roku nogalinātā Vollena un sīkā, pelēkā, notrenkātā zvērēna uz apsūdzēto sola — no tiem viņš slēpās, kā vien var slēpties cilvēks, kam jāpazūd vai jāiet bojā, taču katru dienu viņš pirka avīzi un pazagšus drudžaini izpētīja visas slejas.

VIII

Divdesmit astotā janvāra pēcpusdienā, iznākot ārā no tiesu palātas pēc izmisīgā cīņā gūtas lieliskas uzvaras kādā mantojuma prāvā, Keits ieraudzīja uz afišas vārdus: «Glovlēnas slepkavība. Prāva un spriedums». Un pēkšņā samulsumā nodomāja: «Kungs dievs! Šorīt pat nepaskatījos avīzē!» Gandarījums, ko viņš pirms mirkļa vēl bija izjutis, sasprindzinājums, kurā bija dzīvojis pēdējās divas dienas pirms šīs ar tādām grūtībām uzvarētās prāvas, Keitam pēkšņi likās līdz riebumam nenozīmīgs. Sasodīts, kā viņš bija varējis kaut mirkli izlaist no prāta šo briesmīgo notikumu? Viņš stāvēja pavisam nekustīgs uz ļaužu pilnā trotuāra, gluži nespējīgs — vārda tiešajā nozīmē — nespējīgs nopirkt avīzi. Tomēr viņa seja šķita kā no tērauda lieta, kad viņš atkal sāka iet tālāk un, paspēris dažus soļus, pasniedza savu peniju. Turpat jau tas bija «Pēdējo Ziņu» lapā: «Glovlēnas slepkavība. Zvērināto lēmums — apsūdzētais atzīts par vainīgu, piespriests nāves sods.»

Pirmais, ko Keits izjuta, bija vienkārši dusmas. Kā gan zvērinātie varēja pastrādāt šādu idiotismu. Drausmīgi! Liecības taču… bet zibenīgā ātrumā viņš atskārta, ka nebija vērts pat izlasīt līdz galam avīzes rakstu vai gudrot par to, kā viņi bija nonākuši pie šāda lēmuma. Spriedums bija pasludināts, un it nekas, — lai viņš darītu ko darīdams, lai sacītu ko sacīdams, — to nespētu vairs grozīt; nekāda šī idiotiskā sprieduma nosodīšana to vairs nespētu izmainīt. Stāvoklis bija bezcerīgs, nudien! Piecu minūšu garais ceļš no Tiesu palātas līdz viņa pieņemamajām telpām Keitam šķita garākais, ko viņš jebkad bija mērojis,

Nosvērta rakstura cilvēki reti kad zina iepriekš, ko viņi darītu šādā vai tādā neparedzētā gadījumā. Jo nosvērta rakstura cilvēku iztēle nespēj saskatīt pietiekami konkrēti neparedzētus gadījumus. Keits nekad īsti nopietni nebija apdomājis, ko viņš darīs, ja apsūdzētais tiesā tiktu notiesāts. Šo pagājušo nedēļu laikā viņš bieži vien sev bija teicis: — Ja zvērinātie apsūdzēto atzīs par vainīgu, tad tas, protams, būs pavisam kas cits! — Taču tagad, kad tas patiešām bija noticis, Keitu apsēda tie paši vecie argumenti un apsvērumi, tās pašas uzticības un aizsardzības jūtas pret Laurensu un sevi pašu, nenovēršami draudīgo briesmu priekšā padziļinādamās vēl jo vairāk. Un tomēr, te bija cilvēks, kuru pakārs par to, ko tas nemaz nebija izdarījis. Ar to neviens nevarēja samierināties! Bet tas taču bija nevērtīgs klaidonis, riebeklis, kurš aplaupīja līķus. Vai tad tiesas lēmums būtu mazāk aplams, ja klaidoņa vietā būtu notiesāts Larijs? Vai tad tas, ka, aizstāvoties pret nelieti, kurš pirmais sācis ķildu, Larija rokas nejauši spiedušas tam kaklu dažas sekundes par ilgu, ir lielāks pārkāpums? Vai tas maz ir tikpat liels kā ar nodomu apzagt līķi? Raksturos, kas uzskata par vitāli nozīmīgiem dzīves faktoriem panākumus, godbijība pret kārtību, likumību un vispār atzītajiem faktiem bieži vien iet roku rokā ar jezuītisku domāšanas veidu.

Šaurajā gaitenī, kurš veda uz viņa kāpnēm, kāds kolēģis viņam uzsauca:

— Bravo, Dērent! Tā tik ir uzvara! Apsveicu!

Ar tikko jaušamu rūgtu smīnu Keits nodomāja: «Apsveic! Mani!»

Pirmajā izdevīgajā brīdī viņš steidzās atpakaļ uz Strendu un, pasaucis ormani, lika tam braukt līdz stūrim netālu no Borovstrītas.

Uz viņa klauvējienu durvis atvēra meitene. Kad viņa pārsteigumā sasita plaukstas, viņa melnos svārkos un bālā vītušu rožu krāsas samta blūzītē likās Keitam sveša.

Viņas daiļais, pagarais kakls bija atsegts, un neapmierināts Keits pamanīja, ka viņa valkā zelta auskarus. Acis, kas izskatījās piķa melnas viņas gaišajā sejā, ko ietvēra īsi apcirptie, pakausī sprogainie mati, šķita raugāmies viņā pētoši un lūdzoši. — Vai brālis šeit?

—    Viņa pašreiz nav mājās.

—    Vai jūs zināt, kur viņš ir?

—    Nē.

— Viņš tātad dzīvo tagad šeit pie jums?

—    Jā.

—    Vai jūs viņu mīlat vēl joprojām?

Ar strauju žestu, it kā viņai trūktu vārdu, viņa piespieda rokas pie sirds, un Keits teica:

— Saprotu.

Keitu pārņēma tā pati dīvainā sajūta, kas viņu pārņēma toreiz, kad viņš meiteni redzēja pirmo reizi, un toreiz, kad viņš to bija redzējis pa spraugu aizkarā, kad tā bija uz ceļiem nometusies. Tā bija līdzjūtība, kam jaucās klāt tikko manāma iekāre.

— Vai drīkstu viņu pagaidīt?

—    Ak lūdzu! Vai jūs neapsēstos?

—    Bet Keits noraidoši papurināja galvu.

—    Pēc elpas cīnīdamās, meitene jautāja:

— Jūs taču viņu man neatņemsiet? Tad man jāmirst.

Keits spēji pagriezās pret meiteni.

— Es negribu, ka viņu jums atņem. Gribu jums palīdzēt viņu paturēt. Vai esat gatava doties ceļā jebkuru brīdi?

—   Jā, ak, jā!

—   Un viņš?

Gandrīz čukstus viņa atbildēja:

— Arī. Bet ir taču vēl šis nožēlojamais cilvēks!

—   Šis nožēlojamais cilvēks ir kapsētu zaglis, hiēna, vampīrs, ar kuru nav ko rēķināties. — Bet griezīgās skaņas paša balsī Keitu pārsteidza.

—   Ak! — meitene nopūtās. — Bet man viņa žēl. Varbūt viņš bija izsalcis. Es pati cietu izsalkumu… tad cilvēks izdara arī to, ko citādi nekad nedarītu. Un varbūt viņam nav neviena, ko mīlēt; ja nav neviena, ko mīlēt, cilvēks var būt ļoti ļauns. Man bieži jādomā par viņu, kā viņš jūtas cietumā. Keits izgrūda caur zobiem:

—    Un Laurenss?

—    Mēs par to nekad nerunājam, mēs baidāmies.

— Tātad viņš jums nekā nav teicis par tiesas sēdi? Viņa iepleta acis.

— Tiesas sēde! Ak! Vakar vakarā viņš bija dīvains, arī šorīt viņš agri piecēlās. Vai tā . . . vai tā jau notikusi?

—    Jā.

—    Un lēmums?

—    Vainīgs.

Vienu mirkli Keits baidījās, ka viņa paģībs. Viņa aizvēra acis un tā sagrīļojās, ka viņš paspēra soli un satvēra viņas rokas.

— Klausieties! — viņš teica. — Palīdziet man, neizlaidiet Lariju no acīm. Mums vajadzīgs laiks. Man jāredz, ko tiesa nodomājusi darīt. Viņi taču nevar likt šo cilvēku pakārt. Es jums saku, man vajadzīgs laiks. Jūs nedrīkstat pieļaut, ka Larijs pats piesakās.

Viņa stāvēja, stingu skatienu vērdamās viņa sejā, kamēr viņš joprojām turēja viņas rokas virs elkoņa ciešā tvērienā, samanīdams zem samta piedurknēm viņas mīksto miesu.

—    Vai saprotat?

—    Jā … bet ja viņš to jau paspējis izdarīt?

Keits juta, ka viņa sāk drebēt. Un pēkšņi viņam iešāvās prātā doma: «Ak dievs! Kamēr es šeit esmu, vēl var uzrasties policija! Ja nu Larijs tiešām būtu turp devies! Ja tas pats policists, kurš tonakt, dienu pēc slepkavības, viņu šeit bija redzējis, viņu atkal sastaptu šeit tūlīt pēc sprieduma pasludināšanas!» Keits gandrīz nikni izgrūda:

— Vai varu paļauties, ka jūs neizlaidīsiet Lariju no acīm? Ātrāk! Atbildiet!

Rokas pie krūtīm piespiedusi, viņa pazemīgi atbildēja:

— Mēģināšu.

— Ja vien viņš to jau nav paspējis izdarīt, uzmaniet viņu kā savu acuraugu. Neļaujiet iziet uz ielas bez jums. Rīt no rīta agri atnākšu. Jūs taču esat katoliete, vai ne? Zvēriet, ka neļausiet viņam neko uzsākt, iekams viņš nebūs ar mani runājis. Viņa neatbildēja, bet Keitam garām skatījās uz durvīm; un viņš dzirdēja, ka durvīs noskrapstēja atslēga. Ienāca Laurenss, turēdams rokā lielu pušķi sārtu liliju un baltu narcisu. Seja viņam bija bāla un noliesējusi. Viņš mierīgi teica:

— Sveicināts, Keit!

Meitene nenovērsa acis no Larija sejas; un Keits, skatīdamies no viena uz otru, saprata, ka piesardzība viņam nekad nav bijusi vairāk vajadzīga kā šobrīd.

— Vai tu redzēji?

Laurenss piekrītoši pamāja ar galvu. Brāļa sejas izteiksme, kurā allaž kā no grāmatas varēja nolasīt viņa jūtas, Keitu ārkārtīgi samulsināja.

—    Nu un?

—    Es to jau paredzēju.

— Spriedums nestāsies spēkā … Tas ir skaidrs. Bet man vajadzīgs laiks, lai varētu ieskatīties protokolā. Man vajadzīgs laiks, lai redzētu, ko var izdarīt. Vai saprati mani, Larij? Man vajadzīgs laiks.

Keits zināja, ka runā uz labu laimi, kas vien viņam ienāk prātā. Vienīgais, ko varēja darīt, bija aizgādāt abus tūlīt prom, lai viņi nepagūtu atzīties; taču pateikt to viņiem Keits neuzdrīkstējās.

— Apsoli man, ka tu neko neuzsāksi, ka pat nekur neaiziesi, pirms nebūšu ar tevi rīt no rīta runājis.

Laurenss atkal piekrītoši pamāja ar galvu. Bet Keits paskatījās uz meiteni. Vai viņai izdosies panākt to, ka Larijs nelauž doto vārdu? Viņas acis vēl joprojām bija kā piekaltas Larija sejai. Un, juzdams, ka vairāk neko viņš nepanāks, Keits pagriezās, lai aizietu.

—    Taču apsoli man to, — viņš teica.

—    Laurenss atbildēja:

—    Apsolu.

Šos vārdus runādams, viņš smaidīja. Keits nesaprata ne smaidu, ne izteiksmi meitenes acīs. Pateicis:

— Man ir tavs solījums, es uz to paļaujos! — viņš izgāja.

Noslēpt mīlošai sievietei mīļotā cilvēka garastāvokli ir tikpat grūti kā liegt mūzikai aizkustināt sirdi. Ja turklāt šī sieviete pēc ciešanu pilnas dzīves pirmo reizi mūžā iepazinusi patiesas mīlestības laimi, tad mīļotais var mēģināt kā mēģinādams noslēpt, kas kremt viņa sirdi, — viss būs veltīgi. Toties viņa, pateicoties savām daudz lielākajām pašaizliedzības spējām, bieži vien mācēs noslēpt, ka viņai zināms, kas mīļoto moka.

Kad Keits bija aizgājis, meitene neraudāja, neko nevaicāja un panāca to, ka Larijam neradās aizdomas par viņas nojautu; visu vakaru viņa izturējās tā, it kā neko nezinātu par to, kam viņš iekšēji gatavojas … un līdz ar draugu arī viņa pati.

Larija vārdi, glāsti, aizrautība, ar kādu viņš palīdzēja viņai sagatavot svinīgo mielastu, ziedi, kurus viņš bija atnesis, vīns, kas viņai bija jādzer, izvairīšanās no katra vārda, kurš varētu sabojāt viņu laimi, viss — it viss viņai to teica. Viņš bija pārāk neapvaldīti jautrs un mīļš. Bet viņa, kam katrs vārds, katrs skūpsts ieguva baigu, izmisīgu pēdējā vārda, pēdējā skūpsta nozīmi, — viņa negribēja sev to visu liegt un sargājās ar vismazāko zīmi vai žestu nodot savas slepenās nojautas. Viņa pieņēma visu un būtu pieņēmusi vēl vairāk, simtkārt vairāk. Viņa negribēja dzert vīnu, kuru viņš aizvien no jauna lēja viņas glāzē, taču padevībā, kas izveidojas sievietēs, kas dzīvojušas tādu dzīvi kā viņa, pieņēma un nepretojās. Larijam viņa nekad neko nebija liegusi.

Laurenss dzēra daudz. Vins piešķīra šīm nedaudzajām prieka stundām pacilātību, kāpināja enerģiju. Bet vienlaikus tas arī notrulināja Larijā žēluma sajūtu. Tieši no tā viņš baidījās … no žēluma pret sevi un meiteni. Ja pat šai bezgaumīgajai istabai varēja dāvāt skaistumu kamīna uguns blāzma un sveču liesmas, tumšais dzintara krāsas vīns, kas laistījās glāzēs, un slaidās, sārtās lilijas, kas, izplatīdamas reibinošu smaržu, lēni birdināja dzeltenus ziedputekšņus, — cik daudzkārt skaistākai tad vajadzēja izskatīties meitenei… un arī viņam. Šajos svētkos netrūka pat mūzikas. Ielas pretējā pusē kāds spēlēja pianolu, un skaņas pavisam liegi iezagās istabā — te pieņemdamās spēkā, te atslābdamas, svinīgas, skumju pilnas; tās likās dzīvojam pašas savu tālo, savrupo dzīvi, tāpat kā plandošās liesmas kamīnā, kura priekšā viņi abi gulēja apskāvušies, vai gleznās lilijas sveču gaismā. Klausīdamies šajā mūzikā, ļaudams pirkstiem glāstoši slīdēt pār tievajām vēnām uz viņas krūtīm, Larijs jutās kā no ģīboņa atgūstoties. Tā nebūs šķiršanās. Nē! Tikai dusa, kādā dus uguns, kad liesmas nodzisušas, kādā dus mūzika apklusušajās stīgās! Un meitene viņu vēroja.

Bija gandrīz desmit, kad Larijs lika viņai doties pie miera. Pēc tam kad viņa paklausīgi bija iegājusi guļamistabā, viņš atnesa tinti un papīru un iekārtojās kamīna priekšā. Nenosvērtais, nepastāvīgais, nekam nederīgais cilvēks tagad vairs nesvārstījās. Viņš bija domājis, ka tad, kad būs pienācis liktenīgais brīdis, viņam pietrūks drosmes; bet viņu dzina uz priekšu kaut kas nevaldāmam niknumam līdzīgs. Ja viņš turpinātu dzīvot un atzītos, tad viņu ieslodzītu cietumā, atņemtu viņam vienīgo, ko viņš mīl, atrautu viņu no Vandas; smiltīm aizputinātu vienīgo avotu, kurš viņam palicis tuksnesī. Lai viņi ir nolādēti! Un kamīna uguns gaismā, kurā baltās papīra lapas izskatījās blāvas, viņš sāka rakstīt, kamēr meitene naktstērpā stāvēja, atspiedusies ar muguru pret tumšajiem aizkariem, un, nejuzdama aukstumu, viņu vēroja.

Kad cilvēks slīkst, viņš atceras savu pagātni. Kā aizmaldījies dzejnieks Larijs bija traucies «vējiem līdzi», tagad nu viņam vajadzēja būt patiesam. Cilvēks varēja svārstīties nedēļām ilgi, apzināti, neapzināti, pat sapņos, kamēr pienāca brīdis, kad svārstīties bija gluži neiespējami. Melnā tiesneša cepurīte, mazais, sprukās iedzītais sirmais vīrelis, kurš izbrīnā skatījās uz to, — un svārstīšanās bija beigusies.

Nu viņš visu bija uzrakstījis un ar nekustīgu skatienu lūkojās ugunī.

Uguns, sveces un uguns… bez liesmām un mirgošanas!

Bet pie tumšajiem aizkariem stāvēja meitene un viņu vēroja.

Keits devās nevis uz mājām, bet uz savu klubu; telpā, kas bija domāta viesu pieņemšanai, taču šajā stundā stāvēja tukša, viņš apsēdās un lasīja tiesas protokolu. Šie nerri bija safabricējuši no visa notikuma tādu lietu, kas izskatījās diezgan bezcerīga! Un ilgu laiku viņš, domās nogrimis, staigāja šurpu turpu pa biezo, mīksto paklāju, kas apslāpēja soļu troksni. Varbūt derētu aiziet pie apsūdzētā aizstāvja, — viņš to varēja droši darīt kā speciālists, kurš guvis pārliecību, ka te notikusi juridiska kļūda. Tad vajadzēja tam iesniegt apelāciju vai, sliktākajā gadījumā, lūgumu apžēlot. Notikušo taču varēja un vajadzēja izlabot, ja vien Larijs un meitene neizdara ko neapdomātu.

Ēstgribas Keitam nebija, bet ieradums pusdienot izrādījās pārāk spēcīgs. Kamēr Keits ēda, viņš skaizdamies skatījās uz saviem kluba biedriem. Tie jutās tik brīvi un nepiespiesti. Kāda netaisnība, ka šim baigajam mākonim vajadzēja savilkties virs cilvēka, kas bija tikpat nevainīgs kā jebkurš no viņiem! Draugi — lietpratēji tiesu lietās, to vidū arī viens tiesnesis — speciāli pienāca klāt pie viņa galdiņa, lai izteiktu atzinību par to, kā viņš bija novadījis sarežģīto mantojuma prāvu. Šovakar viņam būtu bijis reāls pamats lepnumam, bet viņš tādu nejuta. Tomēr šajā labi apsildītajā, ar rāmu gaismu pielietajā telpā starp cilvēkiem, kuri korekti ēda un korekti sarunājās, viņš nemanot atguvās. Šeit viss, protams, bija neapšaubāma realitāte; turpretim rēgainais notikums ārpus kluba sienām tikai baisms vēja kauciens vētrā, no kura vajag izvairīties, — un to cilvēki arī dara, tāpat kā tie vairās no netīrumiem un nabadzības, kas nodrošinātajiem un turīgajiem ļaudīm kā realitāte nemaz neeksistē.

Viņš dzēra šampanieti. Tas palīdzēja stiprināt tiešamības sajūtu un rēgainībai kļūt vēl rēgainākai. Nogājis lejā smēķēšanas salonā, viņš apsēdās pie kamīna kādā no atzveltņiem, kuri, likās, aicināt aicināja pēcpusdienas snaudienam; tur viņam uznāca miegs, un pulksten vienpadsmitos viņš piecēlās, lai dotos mājup. Bet, kad viņš pa lēzenajām marmora kāpnēm bija nokāpis lejā un izgājis laukā pa virpuļdurvīm, kuras neļāva ieplūst caurvējam, viņu apsēda bailes, it kā viņš tās būtu ieelpojis kopā ar janvāra vējaino gaisu. Cik savāda seja bija Larijam, un kā meitene uz to bija skatījusies! Kāpēc viņa tā bija skatījusies? Vai viņa raudzījās uz Larija smaidu un ziediem tā rokās? Kāds neprāts pirkt ziedus šādā brīdī! Meitene bija Larija verdzene … Viņa darīs visu, ko vien viņš tai liks. Taču atturēt Lariju no kaut kā… to viņa nemūžam nespēs. Varbūt viņš tieši šajā brīdī jau steidzas pats pieteikties!

Roka, kuru Keits dziļi bija iebāzis kažoka kabatā, pēkšņi pieskārās kaut kam vēsam. Atslēgām, kuras Larijs viņam toreiz bija iedevis. Pavisam aizmirstas atslēgas kopš tā brīža bija glabājušās kabatā. Nevilšais pieskāriens Keitam lika izšķirties. Viņš spēji pagriezās un ātrā gaitā devās prom uz Borovstrītu. Viņš nespēja rīkoties citādi kā aiziet turp un paskatīties, ko Larijs dara. Pēc tam viņš varēs mierīgāk gulēt, ja zinās, ka neko nav palaidis garām nepadarītu. Uz nelaimīgā Borovstrīta stūra Keitam vajadzēja pagaidīt, kamēr viņš palika viens, pirms gāja uz namu, kuru tagad nolādēja no visas sirds. Viņš atslēdza ārdurvis un rūpīgi tās atkal aiz sevis aizslēdza. Tad viņš pieklauvēja, bet neviens nenāca atvērt. Varbūt viņi aizgājuši gulēt. Keits pieklauvēja vēl. Un tad vēlreiz, pēc tam atslēdza durvis, iegāja iekšā un klusi tās aizvēra.

Uz galda dega sveces, un uguns liesmoja kamīnā; tā priekšā uz grīdas nomestie spilveni nokaisīti ar ziediem! Ar ziediem rotāts bija arī galds, un uz tā stāvēja trauki ar mielasta atliekām. Pa pusaizvērto aizkaru spraugu Keits pamanīja, ka arī iekštelpa apgaismota. Vai viņi būtu izgājuši, visu tā atstājot! Izgājuši! Sirds viņam dauzījās. Pudeles! Larijs bija dzēris!

Vai nelaime tiešām notikusi? Vai viņam tagad būs jāiet atpakaļ uz mājām ar nospiedoši smago slogu, zinot, ka brālis atzinies un apzīmogots kā slepkava? Keits strauji piegāja pie pusaizvilktajiem aizkariem un palūkojās iekštelpā. Pie sienas viņš ieraudzīja gultu un tajā abus guļam. Ārkārtīgi pārsteigts un atvieglots, Keits atkāpās. Guļ, aizkarus neaizvilkuši, gaismu atstājuši neizdzēstu? Guļ par spīti visai viņa klauvēšanai! Abiem jābūt piedzērušiem. Asinis viņam sakāpa galvā. Guļ! Un, mezdamies uz priekšu, viņš uzsauca: — Larij, — Tad, elpai aizraujoties, piegāja pie gultas. — Larij! — Ne atbildes, ne kustības! Sagrābis brāli aiz pleca, Keits to spēcīgi papurināja, plecs šķita auksts. Abi gulēja apskāvušies, krūtis pret krūtīm, lūpas pret lūpām, sejas pavisam baltas gaismā, ko meta virs tualetes galdiņa pakārtā degošā spuldze. Un pēkšņi Keitu sāka kratīt tādi drebuļi, ka viņam vajadzēja pieturēties pie gultas misiņa galvgaļa. Tad viņš noliecās un, apslapinājis pirkstu, pielika to cieši pie abu aizvērtajām lūpām. Nē, tādā dziļā nemaņā gan viņi nevarētu būt; pat dzērumā miegs nevarēja būt tik ciets. Uz mitrā pirksta nemanīja ne mazāko gaisa pūsmu, nedz arī bija jūtams pulss abu rokās. Ne elpas, ne dzīvības! Meitenes acis aizvērtas. Cik dīvaini nevainīga viņa izskatījās! Larija ieplestās acis šķita raugāmies viņas aizvērtajās acīs; bet Keits redzēja, ka skatiens tajās izdzisis. Iešņukstoties viņš aizspieda brāļa plakstus. Pēc tam, pēkšņa impulsa dzīts, ko viņš nekad nebūtu spējis izskaidrot, uzlika vienu roku uz brāļa galvas un otru uz meitenes gaišajiem matiem. Palags bija mazliet nobrucis un atsedzis viņas kailo plecu; viņš to pavilka augšup, kā vēlēdamies, lai viņai būtu silti, un redzēja pazibam metāla mirdzumu. Mazs, apzeltīts krustiņš, ne lielāks par pirksta nagu, kas uzvērts tērauda ķēdītē, bija noslīdējis no viņas krūtīm un atradās ap Larija kaklu apvītās rokas pleca iedobumā. Keits paslēpa krustiņu zem palaga un ieraudzīja pie segas piespraustu aploksni; pieliecies tuvāk, viņš salasīja: «Lūdzu aploksni nekavējoties nodot policijā. — Laurenss Dērents.»

Keits iebāza to kabatā. Šajā acumirklī viņā kaut kas likās pārtrūkstam — prāts, griba, nodomi, spriešanas spējas — kā pāri pēdējai iespējai izstiepta gumija. Neticamā ātrumā viņam iešāvās prātā: «Man par to nekas nav jāzina. Man jāiet!» Un gandrīz ātrāk, nekā viņš atskārta, ka kustas, Keits jau atradās atkal ārā uz ielas.

Keits nemūžam nebūtu varējis pateikt, ko viņš domāja atceļā uz mājām. Viņš pat lāgā neatjēdzās, līdz kamēr nokļuva savā kabinetā. Tur viņš ar drebošu roku ielēja viskiju glāzē un izdzēra! Ja viņš nejauši nebūtu turp aizgājis, tad apkopēja, no rīta atnākusi, būtu abus atradusi un aploksni nodevusi policijai! Keits izņēma to no kabatas. Viņam bija tiesības . . . tiesības zināt, kas tajā rakstīts! Viņš to atplēsa.

«Es, Laurenss Dērents, gatavodamies atņemt sev dzīvību, paziņoju, ka šī vēstule ir mana godīgā un atklātā atzīšanās. Tā saucamo Glovlēnas slepkavību, kas notika pagājušā gada divdesmit septītā novembra naktī, esmu pastrādājis es. Un tas notika šādi…» — un tā tas turpinājās līdz noslēguma vārdiem: «Mēs negribējām mirt, bet nevarējām paciest šķiršanos, un es nevarēju samierināties ar to, ka nevainīgs cilvēks tiks pakārts manas vainas dēļ. Es neredzu citas izejas. Es lūdzu, lai mūsu līķiem netiktu izdarīta sekcija. Mēs esam ieņēmuši no tām tabletēm, kas atrodas uz tualetes galdiņa, lūdzu, apbediet mūs abus kopā.

Laurenss Dērents.

Divdesmit astotajā janvārī, ap pulksten desmitiem vakarā.»

Veselas piecas minūtes Keits stāvēja, turēdams rokā šīs papīra lapas, kamēr pulkstenis tikšķēja, laukā kokos palaikam iegaudojās vējš, un, klusiem sprakšķiem un plandieniem ap malkas šķilām šaudīdamās, liesmas dzīvoja savu intensīvo, savrupo dzīvi tāpat kā liesmas Larija kamīnā. Tad Keits saņēmās un apsēdās, lai visu izlasītu vēlreiz.

Te nu tas bija, taisni tā, kā Larijs viņam bija stāstījis, — viss ļoti skaidri, nekas nebija izlaists, pat ne to ļaužu adreses, kuri varēja identificēt meiteni kā Vollena bijušo sievu vai mīļāko. Tas gan pārliecinātu. Jā! Tas pārliecinātu.

Lapas izkrita Keitam no rokas. Ļoti gausi viņš sāka aptvert šausminošo faktu, ka uz grīdas pie viņa krēsla gulēja vēl viena cilvēka liktenis, dzīvība vai nāve; ka, paņēmis šo atzīšanos, viņš paņēmis arī savās rokās uz nāvi notiesātā klaidoņa likteni; ka viņš nevarēja atdot tam dzīvību, neceļot sev neslavu un negodu vai pat neapdraudot sevi. Ja viņš ļaus šai atzīšanās vēstulei nonākt varas iestāžu rokās, tad nekādi nespēs novērst no sevis nopietnas aizdomas, ka lietas patiesie apstākļi viņam bijuši zināmi jau šos divus mēnešus. Viņu iejauks izmeklēšanā; policists viņu uzzīmēs par vīru, kas bija atnācis paskatīties uz vārtu velvi, kurā līķis gulēja, un kas nākamajā vakarā pēc slepkavības apmeklējis meiteni. Kurš gan noticēs, ka šis slepkavas brāļa apmeklējums ir bijusi vienkārši nejauša sagadīšanās? Bet neatkarīgi no šīm aizdomām šausmīgais skandāls, ko izraisītu sensacionālais notikums, sabojās viņa karjeru, viņa dzīvi, viņa bērna mūžu. Larija un meitenes kopējā pašnāvība jau tā sacels pietiekamu sensāciju: bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar to, kas notiktu otrajā gadījumā. Tādam nāves gadījumam piemita pat sava romantika; tas neskāra viņu nekādā ziņā, vienīgi — kā sērotāju brāli, turklāt šoreiz visu varētu pat notušēt! Bet otrajā gadījumā . . . notušēt nevarēja neko, un nekas nevarēja novērst to, ka viņa vārds nonāks pie lielā zvana. Keits piecēlās no krēsla un ilgu laiku soļoja pa istabu, nespēdams nomierināt satraukto prātu. Visvisādas ainas turpināja rēgoties viņa acu priekšā. Te viņam rādījās tā vīra seja, kurš viņam ik rītus pasniedza parūku un amata tērpu, — iedomīga un ziņkārīga, lūpas saviebtas ņirdzīgā smīnā, kādu viņš agrāk netika manījis; te pavīdēja meitas sejiņa ar uzrauktām uzacīm, skumju vaibstu ap muti un bažu pilnu skatienu; te mazais, apzeltītais krustiņš, kas mirdzēja mirušās meitenes pleca iedobumā; tad nedzīvais skatiens Larija atvērtajās acīs, pat paša īkšķis un pirksts, kas aizspieda Larijam plakstus. Pēc tam Keits redzēja ielu un bezgala daudz cilvēku ejam garām un pagriežamies, lai paskatītos uz viņu. Un, soļošanu pēkšņi pārtraucis, Keits skaļi teica:

— Lai viņi iet pie velna! Sasodīts ar ārā!

Vai tad viņš nebija šīs atzīšanās pilnvarotais? Pilnvarotais! Viņš taču galu galā neko tādu nebija darījis, kura dēļ būtu jākaunas, pat ja bija noklusējis faktus. Tas tomēr bija viņa brālis! Kurš gan varēja viņu nosodīt? Viņš pacēla nokritušās papīra lapas. Bet viņš sajuta sevi skandāla tvērienā kā milzīgi lielā, netīrā rokā; dzirdēja skandāla brutālo, ļauno balsi, kas šķita saucam:

«Avīzes! .. . Pēdējās ziņas! … Glovlēnas slepkavība! . .. Pazīstamā karaliskā advokāta brāļa atzīšanās un pašnāvība! . .. Pazīstamā karaliskā advokāta brālis! . .. Slepkavība un pašnāvība . . . Avīzes!»

Vai lai viņš ļauj vaļu šiem tenku plūdiem? Vai tad viņš, kurš nekā nebija noziedzies, lai ceļ neslavu paša bērnam, neslavu nelaiķa brālim, nelaiķa mātei… sev, savai cildenajai un ievērojamai nākotnei? Un visu to šīs draņķa žurkas dēļ! Lai klaidoni pakar, lai karājas, ja tā jābūt! Turklāt tas vēl nemaz nebija pilnīgi droši. Tiks iesniegta apelācija! Sekos apžēlošana! To vīru varēja glābt… Un izglābs! Tik tālu viss bija gājis labi, un tagad lai viņš pats sev sagādātu klupšanas akmeni!

Ar pēkšņu, strauju kustību Keits iemeta atzīšanos degošajās oglēs, un ap viņa drūmās sejas vaibstiem sāka lodāt smaids, tāpat kā liesmas lodāja pa papīra lapām, kamēr tās sačokurojās un nomelnēja. Ar kurpes purngalu viņš saberzēja sadegušās trauslās plēnes. Samin tās! Samin cilvēka dzīvību! Viss sadedzis! Nebūs vairs šaubu, nebūs vairs mokošo baiļu! Sadedzis! Cilvēks … nevainīgs cilvēks . .. draņķa žurka!

Atvirzījies no kamīna, Keits satvēra pieri. Tā dega kā ugunīs.

Tā, tas bija padarīts! Nožēlu mēdz just tikai muļķi, kuriem nav gribas vai mērķa. Un pēkšņi Keits iesmējās. Larijs tātad bija nomiris veltīgi! Viņam nebija ne gribas, ne mērķa, un nu viņš bija pagalam! Viņš un meitene būtu varējuši dzīvot vēl tagad, mīlēt viens otru siltajās naktīs . . . kaut kur pasaules viņā galā, nevis gulēt beigti nakts dzestrumā šeit! Muļķi un gļēvuļi mēdz nožēlot, ciest vainas apziņā un sirdsapziņas pārmetumos. īsts vīrs, lai gadītos kas gadīdamies, drošu soli virzīsies pretim savam mērķim!

Keits piegāja pie loga un atvilka vaļā aizkarus. Kas tad tas? Gaisā karātavas, kāds karājās? Ak! — tie tikai koki. . . Tumšie koki… koku kailie ģindeņi ziemā! Spēji atkāpies, viņš atgriezās pie sava atzveltņa un atsēdās kamīna priekšā. Tieši tāpat bija blāzmojusi uguns, degusi zemu novilktā lampa, un viņa atzveltnis stāvējis šeit pat tajā pēcpusdienā pirms diviem mēnešiem, kad ienāca Larijs. Ko nu! Larijs nemaz nebija atnācis! Viss bija tikai murgs. Viņš bija gulējis. Kā viņam dega galva! Pielēcis kājās, viņš uzmeta skatienu kalendāram uz rakstāmgalda: «28. janvāris». Tas nebija sapnis! Keita seja sadrūma un kļuva barga. Uz priekšu! Nevis tā kā Larijs! Uz priekšu!

1914.

ATMAKSA

Ja šajā dzīvē viss gūst taisnīgu atmaksu, kā jūs apgalvojat (teica Ferands), tad, lūdzu, pasakiet man, kur tā ir šai gadījumā.

Pirms diviem gadiem es strādāju par tulku kādā Ostendes viesnīcā un man bieži nācās stundām ilgi krastā kvernēt, gaidot tvaikoņus, lai varētu nogādāt avis mūsu cirptuvē. Tajā laikā krastmalā kādam gados jaunam vīrietim piederēja lētu rotas lietu bodele. Viņa vārdu es nezināju, jo mēs visi viņu dēvējām par Čuk-Čuku, bet viņu pašu es pazinu, jo mēs, tulki, pazīstam visus. Viņš bija Ostendē ieradies no Dienviditālijas un sacīja, ka esot itālietis, bet viņš laikam bija Alžīrijas ebrejs; tas bija inteliģents puisis, kas zināja, ka šajās dienās nekur, izņemot Angliju, nebija izdevīgi būt ebrejam. Taču vajadzēja tikai redzēt viņa degunu un skaistos, cirtainos matus, lai tūdaļ viss būtu skaidrs. Drēbes viņam bija iedevis kāds angļu tūrists — pāri vilnas flaneļa bikšu, fraku un cilindru. Jums liekas, ka tas bija dīvains tērps. Protams, bet ņemiet vērā, cik lēts! Vienīgā manta, kas izskatījās it kā pēc mēra šūta, bija viņa kravate; tai viņš bija atārdījis galus un valkāja to bez apkakles.

Viņš bija sīks un vājš, un tas nevienu nevarēja pārsteigt, jo viņa dienas maltīte sastāvēja no vienas mārciņas maizes vai tāda paša daudzuma makaronu ar niecīgu kriksīti siera, un svētku dienās viņš sev atvēlēja kādu desas galiņu. Šajās drēbēs, kas bija šūtas tuklam vīram, viņš izskatījās kā putnu biedēklis ar lielu, skaistu galvu. Neiespējami grūtie dzīves apstākļi dzimtenē dzen šos ļautiņus projām, liek viņiem klejot kā siseņiem vai senām klejotāju tautām.

Katrā zemē pastāv biedrības, kas palīdz viņiem, lai viņi varētu kaut ko uzsākt. Kad viņus beidzot apgādā ar leijerkasti, lētu rotu bodeli vai ar kaut ko citu tamlīdzīgu, tad viņi pārtiek — vārda tiešajā nozīmē — no nekā, viņi neiedzer, netērē lieki naudu. Jūs gribat zināt, vai viņi pīpē? Jā, viņi pīpē, bet jums vispirms jāpiedāvā viņiem tabaka. Dažreiz viņi atved līdzi savu sievu; visbiežāk viņi tomēr ierodas vieni paši, jo tad viņi var tikt ātrāk pie naudas. Šo ļautiņu mērķis ir sakrāt kādas divsimt vai trīssimt mārciņas sterliņu un atgriezties Itālijā kā turīgiem ļaudīm. Ja jūs esat paradis redzēt itālieti paša zemē, tad būsiet pārsteigts, vērodams, kā viņš strādā, kad atrodas tālu no dzimtenes, un cik viņš tad ir taupīgs… kā ķīnietis. Čuk-Čuks bija ieradies viens, un viņš strādāja kā vergs. Dienu no dienas viņš stāvēja aiz savas letes, vienalga, vai svilināja saule vai brāza vētra; dažkārt viņš izmirka lietū līdz ādai. Taču neviens nevarēja paiet viņam garām, nesaņēmis Čuk-Čuka plato smaidu un neredzējis viņa pretī izstiepto roku, kas sniedza pirkšanai šādu vai tādu nieku.

Čuk-Čuks galvenām kārtām centās ietekmēt sievietes, jo tās bija labākās klientes, it sevišķi kokotes. Ak, kā viņš uzlūkoja tās ar savām lielajām acīm! Ar savu temperamentu viņš labprāt būtu atļāvies kādu vieglprātīgu izlēcienu; taču, jūs zināt, vieglprātīgi izlēcieni maksā naudu, bet viņš naudu netērēja. Visi viņa izdevumi bija divi peniji dienā uzturam un četri peniji gultasvietai kādā «Kafē», kur čumēja un mudžēja no tādiem pašiem putniem. Viņš tātad izdeva sešus penijus dienā, trīs šiliņus un sešus penijus nedēļā! Neviena cita cilvēciska būtne nespēj to ilgi izturēt. Mans dienas minimums ir desmit peniji, un es arī neguļu uz rozēm; bet, ņemiet vērā, es nespēju dzīvot bez tabakas (ja cilvēks ir nabadzīgs kā baznīcas žurka, tad taču jāatvēl viņam vismaz viens netikums). Šie itālieši iztiek pat bez tā. Čuk-Čuks tirgojās; jums liekas, ka tas nebija grūts darbs. Pamēģiniet paši tirgoties tikai vienu pusstundiņu, pamēģiniet to darīt un pārdodiet kaut ko vērtīgu, bet Čuk-Čuka preces bija nevajadzīgi krāmi: neīstas koraļļu rotas, ar itāliešu emalju pārklātas adatiņas un brošiņas, visādi celuloīda nieki. Es bieži redzēju, kā viņš vakaros aiz pārguruma snauda, bet arvien ar pievērtām acīm kā kaķis. Viņš bija pieķēries ar sirdi un dvēseli savai bodelei. Viņš novēroja visu, taču tikai viena vienīga mērķa dēļ, lai pārdotu savas preces, jo viņu nekas cits neinteresēja. Viņš nicināja visu pasauli ap sevi — cilvēkus, jūru, izklaidēšanos. Tas viss viņam likās kaut kas svešs un smieklīgs. Viņam piederēja sīkā bodele, un viņš dzīvoja, lai tur tirgotos. Viņš likās gluži kā kārbā iesprostots cilvēks, bez priekiem, bez simpātijām, bez visa tā, kas būtu varējis skart šo dīvaino pasaulīti, kurā viņš atradās.

— Es atbraucu šurp no dienvidiem, — viņš bieži sacīja un pamāja ar galvu uz jūras pusi. — Dienvidos cilvēkam klājas grūti. Tur palika mana meitene. Bet viņa neskumtu, ja mani vairs neredzētu, nē, neskumtu. Tur cilvēks var nosprāgt badā, tur grūti klājas, nudien, visu svēto mocekļu vārdā (viņš droši vien lietoja šo zvērestu tādēļ, ka tas izklausījās kristietīgi).

Es nemaz nejūtu sevišķi līdzi Čuk-Čukam, viņš bija caurcaurēm egoists, bet tas viņam nemaz netraucēja mocīties ilgās pēc saviem dienvidiem, pēc savas saules un savas meitenes — cilvēks ir jo lielāks egoists, jo vairāk viņam jācieš.

Čuk-Cuks panesa savas mokas mēmi kā dzīvnieks, bet kā viņš teica: tur cilvēks sprāgst badā! Protams, tik ilgi viņš tur nebija palicis. Viņam taču bija zināmas cerības. «Pagaidiet mazliet!» viņš parasti izsaucās. «Pagājušā gadā es biju Briselē! Man tur slikti klājās! Biedrības galu galā man atkal atņēma visu naudu un iedeva tad šo būdu. Gan jau būs labi. Šo to es šajā sezonā nopelnu.»

Viņam bija plaša klientūra «zināmu sieviešu» vidū, kuras ļoti jūsmoja par viņa brīnišķīgi cirtaino galvu un zināja tikpat labi kā viņš, ka dzīve ne arvien ir rožaina. Bija taisni aizkustinoši noskatīties, ar kādu piespiešanos viņš izturēja šo dzīvi un kā viņa drēbes maisam līdzīgi karājās uz kauliem; piedevām viņš nemaz nelikās neglīts ar savām lielajām, melnajām acīm un šaurajām, ne sevišķi tīrajām rokām.

Kādā lietainā dienā es aizstaigāju līdz promenādei, kad tur nebija gandrīz nevienas dzīvas dvēseles. Čuk-Čuks bija pārklājis pār savu leti kādu vecu buru audekla gabalu. Viņš smēķēja garu cigāru.

—    Aha! Čuk-Čuk, — es ierunājos, — tu pīpē?

—    Jā, — viņš atbildēja, — man garšo!

— Bet kāpēc tad tu, skopuli, nepīpē katru dienu? Tas taču tev palīdzētu, kad moka izsalkums. Viņš purināja galvu.

— Tas maksā naudu, — viņš murmināja, — bet šis te man nemaksā nekā. To man iedeva kāds tips, tāds sarkanmūlis anglis, kas teica — viņš to pīpēt nevarot. Taču tas nekā nesajēdza, idiots tāds, cigārs ir garšīgs, jā, nudien!

Bet, kas nekā nesajēdza, tas bija Čuk-Čuks pats, viņam pārlieku ilgi nebija bijusi izdevība pārbaudīt savu sajēgšanu. Bija interesanti novērot, kā viņš košļāja, sūca šo cigāru, ieelpoja tā dūmu, izjuzdams īsti juteklisku baudu.

Sezona tuvojās beigām, un mēs, gājputni, kas pārtikām no peldviesiem, sākām posties saviem ceļojumiem. Bet es vēl tur kādu laiciņu ilgāk pakavējos, jo man patika šī vieta: gaiši krāsoti namiņi, zivju smaka ostā, svaigais gaiss, platie, zaļie viļņi, kāpas. Tas viss bija iegūlies manā sirdī, un man arvien bija žēl no turienes aiziet. Tomēr, kad sezona ir cauri, «tad,» kā Čuk-Čuks mēdza sacīt, «tur var nosprāgt badā, visu svēto mocekļu vārdā!».

Kādu vakaru īsi pirms aizbraukšanas, kad kūrortā bija ne vairāk par kādiem divdesmit peldviesiem, es, kā parasti, iegriezos pazīstamajā «kafejnīcā», kur bija divi nodalījumi un kur savu reizi nonāk katrs, kam ir apšaubāms eksistences veids — suteneri, komedianti, nospēlējušās aktrises, «zināmas sievietes», visādi klaidoņi — ar vārdu sakot, visi tādi ļautiņi, kuri labprāt palaiž nagus, tā bija īstā vieta, kur darboties blēžiem un citiem slīpētiem kundziņiem, savā ziņā interesantiem ļautiņiem, kurus es labi pazīstu. Visi viesi bija tikpat kā aizbraukuši, un tāpēc tajā vakarā lokālā sēdēja tikai pāris mūsējo un iekštelpā vēl kādi trīs itālieši. Es arī tur iegāju.

Drīz pēc tam krogā ienāca arī Čuk-Čuks. Tā bija pirmā reize, kad es viņu redzēju tādā vietā, kur iespējams izdot naudu. Ak, cik gan viņš izskatījās tievs ar savu sīko ķermeni un lielo galvu! Likās, it kā viņš nebūtu ēdis veselu nedēļu! Nedēļu? Gadu!

Viņš apsēdās un pasūtīja pudeli vīna, un tūlīt arī sāka pļāpāt un ar pirkstiem klakšķināt.

— Hā, hā! — iesmējās viens itālietis. — Paskatieties uz Čuk-Čuku, kā tas piepeši dzied kā lakstīgala! Klausies, Čuk-Čuk, pacienā arī mūs, tev, redzams, laimējies!

Čuk-Čuks cienāja mūs un pasūtīja vēl otru pudeli.

— Ho, ho! — otrs itālietis iesaucās. — Puisietis droši vien ir apracis visu savu ģimeni!

Mēs dzērām, Čuk-Čuks straujāk nekā visi pārējie. Vai jūs pazīstat tādas slāpes, kad cilvēks dzer, lai atkal reiz justu dzīslās asinis ritam? Lielais vairums ļaužu, tādā stāvoklī nonākuši, vairs nevar mitēties. Viņi dzer, kamēr nokrīt zemē kā beigti. Čuk-Čuks nebija tāds. Viņš izturējās piesardzīgi kā vienmēr un paturēja prātā nākotni. Ak, viņš turēja sevi grožos, taču «piliens pēc piliena izdobj arī akmeni». Viņš kļuva jautrs — nemaz nevajag daudz, lai varētu uzjautrināt itālieti, kas mēnešiem ilgi ir pārticis tikai no ūdens un pusporcijas maizes un makaronu. Bez tam bija ari acīm redzams, ka viņam bija zināms pamats justies jautram. Viņš dziedāja un smējās, un pārējie itālieši dziedāja un smējās līdzi. Pēkšņi viens piezīmēja:

— Čuk-Čuks laikam noslēdzis kādu izdevīgu darījumu. Paklau, Čuk-Čuk, pastāsti, — cik tu šajā sezonā esi ieņēmis?

Taču Čuk-Čuks tikai kratīja galvu.

— Ek! — itālietis izgrūda. — Ko tu tā kautrējies, putniņ! Droši vien tev labi ķēries. Bet man jāsaka par sevi, ka es neesmu nopelnījis vairāk kā pieci simti franku, nevienu santīmu vairāk, turklāt pusi no tā paņem mans saimnieks.

Visi sāka stāstīt par savu peļņu, izņemot Čuk-Čuku, kurš smīnēja un klusēja.

— Klausies, Čuk-Čuk, — teica cits, — neesi taču tāds blēdis, runā atklāti.

—    Manus tūkstoš seši simti frankus viņš tikpat pārspēt nevarēs, — otrs itālietis teica.

—    Visu svēto mocekļu vārdā! — Čuk-Čuks pēkšņi iesaucās. — Bet ko jūs teiksiet par četriem tūkstošiem?

Mēs tikai smējāmies.

— Oho! — trešais teica. — Viņš par mums zobojas! Čuk-Čuks atpogāja savu veco fraku.

— Lūk! — viņš teica un izņēma laukā četras naudas zīmes, katru tūkstoš franku vērtībā.

Kā mēs iepletām acis!

— Redziet, viņš teica, — ko nozīmē krāt. Es neizdevu nekā… te ir katrs santīms! Tagad es došos atpakaļ uz dzimteni un apprecēšu savu meiteni. Novēliet man laimīgu ceļu! — viņš atkal noklakšķināja ar pirkstiem.

Mēs pakavējāmies vēl kādu brītiņu un iztukšojām vēl vienu pudeli, par kuru maksāja Čuk-Čuks.

Kad mēs izgājām ārā, neviens no mums nebija piedzēries, vienīgi Čuk-Čuks lidinājās septītajās debesīs, kā jau cilvēks, kas bija pusgadu gavējis. Nākamajā rītā es iegriezos tajā pašā kafejnīcā, lai iedzertu vienu sīvo, jo cita nekā vairs nebija ko darīt, kad pēkšņi iedrāzās iekšā neviens cits kā mūsu Čuk-Čuks. Ak! Šodien viņš vairs nelidinājās septītajās debesīs. Viņš noslīga uz krēsla pie galda, satvēra galvu ar rokām, un pār viņa vaigiem ritēja asaras.

—   Viņi mani aplaupīja, — Čuk-Čuks šņukstēja. Nolaupīja man pēdējo sū; viņi mani aplaupīja, kamēr es gulēju. Biju palicis naudu zem spilvena un gulēju tai virsū. Tagad tā ir prom, līdz pēdējam sū! — viņš sita sev pie krūtīm.

—   Paklau, Čuk-Čuk, — es teicu, — no spilvenapakšas? Tas nevar būt!

—   Kā lai es to zinu! — viņš vaimanāja. — Bet viss ir projām, ka es tev saku, — visa mana nauda, visa mana nauda! Galva man bija smaga pēc vīna… — viņš spēja vienā laidā atkārtot tikai vārdus: visa mana nauda, visa mana nauda!

— Vai tu biji policijā?

Viņš bija pieteicis zādzību policijā. Es mēģināju viņu mierināt, bet tas nekā nelīdzēja, kā jau jūs varat iedomāties. Nabaga puisis bija pazudis.

Policija nekā nedarīja, — kādēļ arī lai viņa ko darītu? Ja cietušais būtu bijis kāds Rotšilds, tad tas būtu pavisam kas cits. Bet, tā kā cietušais bija tikai nabaga itālietis, kas bija pazaudējis visu, kas viņam bija, tad . . .

Dienu pirms tam Čuk-Čuks bija pārdevis visu savu bodeli, visas preces, visu kas viņam piederēja, tā, ka tagad viņam nebija pat naudas biļetei līdz Briselei. Viņam vajadzēja iet kājām. Viņš devās ceļā, un līdz pat šai dienai es redzu viņu aizejam — mazais, stīvais katliņš uz skaistajiem, melnajiem matiem un ap kaklu kravate atārdītajiem galiem. Seja viņam bija tāda, it kā viņš būtu no paradīzes izdzīts dēmons.

Kas ar viņu notika vēlāk, to es nezinu, bet visā šajā notikumā es nespēju īsti skaidri saskatīt tā saukto taisnīgo atmaksu, par kuru jūs runājāt.

Un Ferands apklusa.

1914

ULTIMA THULE

Ultima Thule! Lūk, vārdi, kuri man iešāvās prātā šajā ziemas vakarā. Tāpēc gribu uzrakstīt sava mazā, vecā drauga dzīves stāstu, cik vien labi man tas ir zināms.

Pirmo reizi es ieraudzīju viņu Kensingtonas parkā, kurp viņš mēdza pēcpusdienās nākt kopā ar pavisam mazu meitenīti. Bieži es redzēju viņus klusu stāvam un apskatām kādu krūmu vai ziedu vai arī kaut kur koka piekājē ar atgāztām galvām veramies augšup lapotnē, vai redzēju viņus pārliekušos pār dīķi, kurā peldēja pīles, vai arī guļam zālē uz vēdera un novērojam kādu vaboli, vai uz muguras atlaidušos skatāmies debesīs. Bieži abi stāvēja, rokas izstiepuši, ar drupatām cienājot putnus, kuri lidinājās ap viņiem, laiku pa laikam nomezdami uz viņu piedurknēm mazus, baltus draudzības un cieņas apliecinājumus. Šos divus cilvēkus noteikti ievēroja visi. Gaišmatainā un kā lauma trauslā meitenīte ar tumšajām acīm un smailo zodiņu valkāja drēbes, kas likās viņai ne gluži piemērotas. Ja vien abi nestāvēja mierīgi, tad meitenīte, vēlēdamās kaut kur nokļūt, skrēja pa priekšu, vecīti aiz rokas sev līdzi vilkdama, un tāpēc, ka viņš bija ļoti sīks, viegls vīriņš, tas allaž šķita skrienam savām kājām pa priekšu. Ja nemaldos, viņš valkāja gaiši brūnu mēteli un mīkstu, pelēku platmali, bikšu stilbi bija aizbāzti aiz zemām, melnām getrām, kas mēģināja pielāgoties pavisam novalkātajām brūnajām kurpēm. Viņa apģērbs par lielu turību gan neliecināja. Uzmanību saistīja viņa seja. Šaura, ķiršu brūna, kā vecs koks izkaltusi — tā šķita neparasti gaiša ar savām sudrabaini viļņaino matu šķipsnām un zilajām, starojošām acīm. «Mazliet jucis,» es sevī nospriedu. Kad viņš stāvēja pie maura iežogojuma, novītušās lūpas izstiepis un vaigus ievilcis uz iekšu, tā, ka, likās, tiem cauri pūta vējš, viņš, izsvilpodams visvilinošākos treļļus un čiepstienus, precīzi imitēja daždažādu putnu balsis.

Cilvēki, kuri modina mūsu interesi, parasti ir pēdējie, kurus mēs uzrunājam, jo tieši interese, šķiet, izraisa mūsos šo īpatnējo kautrību, tāpēc arī pagāja ilgs laiks, kamēr es ar viņu iepazinos.

Bet kādu dienu es, pie serpentīnu dīķa sēdēdams, redzēju vecīti, kas nāca šurpu viens pats. Viņš izskatījās noskumis, taču viņa sejā joprojām atspoguļojās tāds pats gaišums. Viņš atsēdās man blakus un, uzlicis mazās, izkaltušās rokas uz tievajiem ceļgaliem, sāka čukstus sarunāties it kā pats ar sevi. Pēc brīža es saklausīju vārdus: «Dievs nevar būt tāds kā mēs.» Un aiz bailēm, ka viņš varētu turpināt šādas vērtīgas atziņas, kuras, acīm redzot, nebija domātas citu ļaužu ausīm, man vajadzēja vai nu piecelties un aiziet, vai uzrunāt viņu. Tāpēc es, paklausīdams impulsam, izmetu:

— Kāpēc?

Neizrādīdams nekādu pārsteigumu, vecītis pagriezās pret mani.

—     Es zaudēju savas saimnieces meitiņu, — viņš teica. — Viņa nomira. Bet bērnam bija tikai septiņi gadi.

—     Vai tā mazā meitenīte, kuru redzēju bieži kopā ar jums?

—     Vai jūs viņu redzējāt? Vai tiešām? Es priecājos, ka jūs viņu redzējāt.

—     Es bieži noskatījos, kā jūs lūkojāties uz kokiem un puķēm, un uz šīm pīlēm.

Vecīša seja kļuva domīga un atplauka.

— Jā, tādam vecam vīram kā man viņa bija labs biedrs.

Bet tūdaļ viņš atkal iegrima ūdens vērošanā. Viņam bija dīvains, ļoti precīzs runas veids, kas saderējās ar viņa izžuvušam kokam līdzīgo sīko, vecīgo seju. Beidzot viņš man atkal pievērsa savas zilās, jauneklīgās acis, kuras, grumbu tīklā iegūlušas, šķita starojam.

— Mēs bijām labi draugi. Bet to gan es nevarēju paredzēt. Visam pienāk gals, vai ne?

Es priecājos, manīdams, ka viņa balss sāk skanēt mundrāk.

—     Kad vēl spēlēju Harmonijas teātra orķestrī, tad es arī nekad nespēju iedomāties, ka pienāks diena, kad tur vairs nespēlēšu, tur cilvēks varēja justies tā kā putns. To dara mūzikas skaistums, ser, tajā cilvēks var aizmirsties tāpat kā strazds tur koka zarā. — Un vecītis tik precīzi atdarināja strazda dziesmu, ka es būtu varējis zvērēt, ka dziedātājs bija putns.

—     Putni un ziedi! Tie ir kaut kas apbrīnojams! Paskatieties kaut vai uz gundegu! … — viņš rādīja ar kurpes purngalu uz vienu no šiem mazajiem, zeltainajiem ziediem. Vai esat kādreiz redzējis kaut ko tik brīnišķīgu? — viņš pagrieza seju pret mani. — Un tomēr man reiz kāds stāstīja, ka govis šīs puķes nepanesot. Vai tas var būt? Es neesmu laucinieks, kaut gan esmu dzimis Kingstonā.

— Mūsu pusē govis tās tīri labi panes, — es teicu.

— Zemnieki pat apgalvo, ka viņiem patīk tīrumos gundegas.

—     Man prieks to dzirdēt. Man allaž bija žēl, iedomājoties, ka govīm tās esot kaitīgas. — Kad es piecēlos, lai ietu, arī viņš piecēlās.

—     Tas bija ļoti laipni no jums, — viņš piezīmēja, ka mani uzrunājāt.

—     Man tas sagādāja patiku. Jūs mani varat katru pēcpusdienu šeit parkā sastapt, kad vien vēlēsieties ar mani parunāt.

—     Es par to priecājos, — viņš atbildēja, — ļoti priecājos. Es gan cenšos cik varēdams sadraudzēties ar dzīvniekiem un ziediem, bet man ne arvien izdodas saprast viņu valodu. — Un, kad mēs atsveicinoties bijām pacēluši cepures, viņš atkal apsēdās uz sola, uzlicis plaukstas uz ceļgaliem.

Nākamajā reizē, kad es ar viņu sastapos, viņš stāvēja pie zālāja nožogojuma turēdams rokās vecu, pavisam novārgušu kaķi.

— Es nevaru ciest zēnus, — viņš bez jebkāda ievada teica. Iedomājieties, ko viņi darīja ar šo nabaga veco kaķi! Viņi vilka to prom aiz auklas slīcināt, paskatieties, kā tā noberzusi viņam vilnu! Man liekas, zēni nicina visus vecos un vārgos.

Viņš rādīja man dzīvnieku. Skangaliņiem līdzīgajās rokās kaķis izskatījās drīzāk beigts nekā dzīvs. Es nekad netiku redzējis nožēlojamāku kustoni par šo.

— Kaķis, manuprāt, ir viens no visapbrīnojamākiem radījumiem pasaulē, — viņš teica. — Tajā slēpjas ļoti sīksta dzīvība.

Kamēr viņš izteica šos vārdus, kaķis plati atplēta muti, kā protestēdams pret šo apgalvojumu. Dzīvnieks izskatījās neizsakāmi nožēlojams.

— Ko jūs iesāksiet ar viņu?

— Paņemšu līdzi uz mājām, citādi tas, liekas, te vēl nobeigsies.

— Vai jums nešķiet, ka tas būtu daudz žēlsirdīgāks atrisinājums?

—     Grūti pateikt! Grūti pateikt! Paskatīsimies. Es domāju, ka maza laipnība kaķim var nākt par labu. Tajā vēl krietni daudz dzīvības, es to redzu pēc viņa acīm.

—     Vai drīkstu jūs kādu gabaliņu pavadīt?

—     Vai, dieniņ! — vecītis iesaucās. — Es par to tikai priecāšos,

Mēs gājām viens otram blakus, izraisīdami izsmieklu gandrīz ikkatrā pretimnācējā, — vecā vīra seja tik ļoti atgādināja mīlošas mātes seju mirklī, kad tā zīdī savu bērnu!

— Gan jūs redzēsiet, rīt tas būs pavisam cits kaķis, — viņš teica, bet man jātiek iekšā tā, lai saimniece to neredz; viņa ir jocīga sieviete! Man mājās jau ir pāris tādu pievāktu klaidoņu.

— Vai nevaru jums šai ziņā izpalīdzēt?

—     Paldies, — viņš atbildēja. — Es piezvanīšu pie sētas durvīm un, kamēr viņa nonāks lejā, tikmēr uzšmaukšu pa ielas kāpnēm augšā. Viņa domās, ka piezvanījuši puikas. To viņi mēdz darīt.

—     Bet vai tad viņa neuzkopj jūsu istabas vai vispār tur neparādās?

Vecā vīra seja savilkās smaidā.

— Man tikai ir viena pati istaba, un to es uzkopju pats, Ak, man nemaz nepatiktu, ja viņa tur rīkotos, pat tad ne, ja mani līdzekļi atļautu viņai par to samaksāt. Bet, — viņš piebilda, — ja jūs būtu tik laipns un atnāktu kopā ar mani līdz durvīm, tad jūs varētu saimnieci aizkavēt, apjautājoties, kur dzīvo misters Tomsons. Tas esmu es. Mūziķu aprindās mani sauca par Moronelli, bet itāliešu asinis manās dzīslās, protams, nerit.

—     Un vai lai es pēc tam uzeju augšā?

—     Jūs man ar to parādīsiet lielu godu. Bet es dzīvoju ļoti vienkārši.

No apstādījumu joslas mēs iznācām laukā pie Lankastrgētas, kur visu namu fasādes likās paužam pārticību, un nogriezāmies no tās šaurā ieliņā, kas ļoti atgādināja nosmulējušos bērnu, kurš mēģina paslēpties aiz mātes svārkiem. Šeit vecais vīrs izņēma no kabatas avīzi un ievīstīja tajā kaķi.

— Viņa ir jocīga sieviete, — viņš atkārtoja, — ziniet, viņa pēc izcelšanās ir skotiete. — Pēkšņi viņš piezvanīja pie kādām sētas durvīm un tūdaļ skrēja pa kāpnēm augšā.

Bet, kad viņš atvēra durvis, es ieraudzīju priekšnamā viņam pretim nostājušos melnā tērpā ģērbušos mazu, tievu sievieti ar kaulainu, pašapzinīgu seju. Viņas balss skanēja griezīgi un noteikti.

—     Kas jums tur ir, mister Tomson?

—     Avīze, misis Mārča.

—     Tiešām! Bet to es jums saku, kaķi jūs man augšā nenesīsiet!

Mazā vecīša balss pēkšņi ieskanējās spalga un apņēmības pilna:

— Esiet tik laipna un paejiet nost no ceļa, ja nelaidīsiet mani garām, uzteikšu jums istabas. Kaķis nāks man līdzi augšā. Tas ir slims, un es to uznesīšu augšā.

Šajā brīdī es iejaucos starpā, vaicādams: «Vai šeit nedzīvo misters Tomsons?»

Tieši tajā mirklī viņš aizdrāzās sievietei garām un steigšus devās augšup pa kāpnēm.

—     Tas pats jau viņš ir, — saimniece atbildēja. — Kaut viņš izputētu ar visiem saviem draņķa kaķiem! Vai jūs gribējāt viņu satikt?

—     Jā.

Viņš dzīvo pašā augšā. — Pēc tam viņa kā atvainodamās īgni piebilda: — Es tur nekā nevaru darīt, bet viņš man krīt uz nerviem. Šausmīgi krīt uz nerviem.

— To es ticu.

Saimniece paskatījās uz mani. Viņas sejā, kuras vaibstu asās šķautnes izskatījās kā austrumu vējā izžuvušas, atspoguļojās gan ilgas patērzēt, kādas dažkārt uznāk cilvēkiem, kam cauru dienu jāatsaucas uz namdurvju zvaniem, gan arī skotiem raksturīgā vēlēšanās taisnoties.

— Jā, — viņa atkārtoja, — viņš krīt uz nerviem. Sirds gan viņam ir laba, to es nemaz nenoliedzu, bet sajēgas gan nav nekādas. Debesis vien to zina, kas tik viņam tur augšā viss nav. Es pati nesaprotu, kādēļ viņu te turu. Tādam vecam vīram gan vajadzēja būt saprātīgākam un nedzīvot pašam pusbadā, lai varētu pabarot kustoņus. — Sieviete aprāvās, un viņas atklātās un dzedri mirdzošās acis mani vērīgi nopētīja. — Kad uziesiet augšā, — viņa turpināja, — tad dosiet viņam, cerams, labu padomu. Mani viņš nekad nelaiž savā istabā. Man jābrīnās, kādēļ es viņu te vēl turu.

Es uzkāpu augšā pa trim šauriem kāpņu posmiem, kur oda pēc vaska drānas. Izraudzījies uz labu laimi vienu no divām durvīm, es pieklauvēju. Piesardzīgi pa tām izbāzās laukā veča sudrabaini sirmā galva ar starojošo, grumbām klāto seju.

— Ak! — viņš iesaucās. — Es domāju, ka tā ir viņa!

Diezgan paprāvajā istabā, kur uz grīdas nebija paklāja, neredzēja nekā cita kā saliekamo gultu un kumodi, uz kuras stāvēja krūze un mazgājamā bļoda. Pie sienas karājās liels, plaši atvērts putnu būris. Telpā manīja ziepju un tikko jaušamu dzīvnieku un putnu smaku. Sienās, kuras balsinājumam vietām spīdēja cauri vecas, zaļas tapetes, bija iedzītas naglas ar nokniebtām galviņām un uz tām uzsprausti mazi sprunguļi tā, lai tie, atrazdamies augstu virs grīdas, varētu noderēt putniem par laktiņām. Atvērtajam logam priekšā bija aizklāts stiepļu tīkls. Ar mazo spirta vārītāju un pie sienas uz vadža pakārtajiem rīta svārkiem beidzās viss iekārtojums istabā, kurā es iegāju ar zināmu nedrošību. Vecītis nebija pārspīlējis. Bez nupat atnestā kaķa istabā atradās vēl trīs citi kaķi un četri putni, turklāt visi, izņemot vienu svilpi, bija invalīdi. Kaķi turējās pie pašas sienmales, izvairīdamies no manis, bet sekodami ar acīm manam vecajam draugam visur, kur vien viņš spēra soļus. Putni atradās būrī, izņemot svilpi, kas bija uzmeties vecajam vīram uz pleca.

—     Taisni brīnums, — es ieminējos, — kā jums izdodas turēt putnus un kaķus vienā telpā?

Zināmas briesmas jau nu gan pastāv, — vecais vīrs atbildēja, — taču līdz šim nekāda nelaime nav notikusi. Kamēr putnu kājas vai spārni vēl ir slimi, tie tikpat kā nemaz neiznāk no būra, bet vēlāk tup laktiņās. Taču, līdzko tie ir pilnīgi veseli, tā, ziniet, ilgi tie šeit nepaliek. Tīkls atrodas logam priekšā vienīgi tikmēr, kamēr viņi atkopjas. Rīt pat to noņemšu, lai visa šī kompānija varētu aizlaisties.

Un vai viņi tad aizlaidīsies?

—     Jā. Vispirms zvirbulis un pēc tam abi strazdi.

—     Un šis te zellis?

— Pajautājiet viņam pašam, — vecītis atbildēja. — Vai tu aizlaidīsies, svilpīt? — Bet svilpim labpatika klusēt.

— Un vai visi šie kaķi arī kādreiz ir bijuši postā?

— Protams, — vecais vīrs atbildēja, — citādi es viņiem nebūtu bijis vajadzīgs.

Pēc tam viņš sāka sildīt gluži zilganu pienu, domīgām acīm skatīdamies uz jaunatnesto kaķi, kuru viņš bija ievietojis apaļā groziņā, kas stāvēja pie mazas krāsniņas, kamēr svilpis tupēja vecajam vīram uz galvas. Tad man likās, ka bija pienācis laiks aiziet.

— Arvien priecāšos jūs redzēt, ser, — kuru katru dienu, — viņš teica un, norādīdams uz svilpi, kas sēdēja viņam uz galvas, piebilda: Vai esat kādreiz redzējuši kaut ko tik brīnišķīgu kā šo putnu? Kas tam par sirsniņu! Nudien, apbrīnojama.

Mirklī, kad viņš izteica ar tādu sajūsmu vārdu «apbrīnojama», es aizgāju, paturēdams atmiņā viņa dīvaini starojošo seju, kāda tā bija tobrīd, kad viņš pievērsa manu uzmanību putnam, kurš sēdēja viņa kuplajos, sudrabainajos matos.

Saimniece stāvēja vēl apakšā kāpņu galā un tūdaļ ierunājās:

Nu jūs viņu satikāt! Jābrīnās, kāpēc es viņu šeit turu. Protams, viņš bija labs pret manu mazo meitiņu. — Es redzēju, ka viņai acīs sariesās asaras.

—     Jābrīnās, kādēļ es viņu šeit turu ar visiem viņa kaķiem un putniem! Bet kurp lai viņš ietu? Viņam nav radu, viņam nav draugu — nav, liekas, neviena paša drauga visā plašā pasaulē! Viņš ir savādnieks. Pats dzīvo no svaiga gaisa, atdodams visu saviem kaķiem! Nevaru noskatīties, kā tie viņu izputina. Mani viņš savā istabā nekad nelaiž. Kaķi un putni! Taisni jābrīnās, kādēļ es viņu te vēl turu. Viņš bendē sevi nost šo draņķīgo kustoņu dēļ! Bet tāds viņš, manuprāt, arvien būs bijis un tāpēc arī nekad uz zaļa zara nav ticis. Viņš nekā nesajēdz.

Un viņa uzmeta man pētījošu skatienu, droši vien brīnīdamās, kāda velna pēc es biju šurp atnācis.

Ilgāku laiku es vecīti dārzā vairs neredzēju un tāpēc beidzot nolēmu viņu apciemot. Iegriezies viņa mazajā, netīrajā ieliņā, es tūlīt aiz stūra pie kāda ūķa ieejas ieraudzīju ļaužu bariņu, kas bija sastājies ap lāci, kādu vēl pie mums šad tad mēdz vadāt apkārt pa lielo pilsētu nomaļajām ielām. Laiku pa laikam klusi ierūkdamies, dzelteni brūnais dzīvnieks tupēja uz pakaļkājām aiz respekta pret savu dīdītāju un, purnu gaisā izslējis, šūpoja to šurpu turpu, kā lāči to parasti dara. Bet viņš, likās, publiku drīzāk uzjautrināja nekā izvilināja tai naudu.

— Ļaujiet lācim nostāties uz visām četrām kājām, un es jums iedošu vienu peniju!

Pēkšņi es ieraudzīju savu veco draugu pelēkajā platmalē pārējo skatītāju vidū, kas visi bija lielāki par viņu. Bet lāču dīdītājs tikai ņirdza un iegrūda lācim duncku krūtīs. Lāča saimnieks, acīm redzot, saprata, ka tā viņš varēs izsist cenu.

— Došu jums divus pensus, ja atļausiet dzīvniekam nostāties uz kājām.

Lāča dīdītājs atkal pasmīnēja. — Dodiet vairāk! — viņš teica un vēlreiz iedunckāja lācim pa krūtīm. Tagad skatītāji jau sāka smieties.

— Trīs pensus! Un, ja jūs neļausiet viņam tagad nostāties uz kājām, tad dabūsiet pa aci,

Lāča dīdītājs izstiepa roku.

— Lai notiek, — viņš teica, — trīs pensus; ļaušu viņam nostāties uz visām četrām. — Redzēju monētas ieslīdam no vienas plaukstas otrā un lāci nostājamies uz visām četrām. Taču tieši tajā brīdī parādījās policists un lāču dīdītājs ar savu dzīvnieku devās prom, bet mēs ar manu veco draugu palikām turpat.

— Kā man gribētos dabūt šo nabaga lāci, — vecītis teica, — pie manis viņš justos laimīgs. Bet ko es ar viņu tur augšā iesāktu, pat ja varētu viņu nopirkt? Saimniece ir tik jocīga sieviete.

Viņš izskatījās gluži sadrūmis, bet seja viņam kļuva gaišāka, kad gājām tālāk.

— Lācis, — viņš ierunājās, — ir pavisam neparasts dzīvnieks. Kādas tam mazas, gudras ačteles. Tas, manuprāt, ir brīnišķīgs radījums! Taču maniem kaķiem tagad būs jāiztiek bez pusdienām. Es taisni biju ceļā, lai viņiem par šiem trim pensiem kaut ko nopirktu.

Lūdzu vecītim atvēlēt man prieku to šoreiz nokārtot.

— Labprāt! — viņš teica. — Vai neieiesim tepat? Kaķiem labāk par visu garšo mencu galvas. Kamēr mēs gaidījām, lai mūs apkalpotu, pamanīju zivju pārdevēja sejā pavīdam parasto nicīgo smīnu. Turpretī mans mazais, vecais draugs to nemaz neievēroja, viņš bija pārāk nodarbināts ar zivju aplūkošanu. -— Ja tā labi padomā, zivis ir kaut kas gluži apbrīnojams, — viņš murmināja. — Paskatieties uz zvīņām! Vai esat kādreiz redzējis tādu mākslas darbu?

Mēs nopirkām piecas mencu galvas, un tad es aizgāju, bet viņš nesa tās mājup savā tarbā, domās droši vien priecādamies par pieciem kaķiem, kas tās apēdīs.

Pēc tam es ar sirmgalvi tikos vairākkārt, dažreiz iedams kopā ar viņu pirkt barību kaķiem, kuru skaits šķita arvien pieaugam. Viņš allaž runāja par saviem klaidoņiem kaķiem, par radības brīnumiem un par to sava mūža posmu, kad bija spēlējis flautu Harmonijas teātrī. Viņš, likās, bija bez darba jau vairāk nekā desmit gadu; bet, kad es mēģināju pieskarties šim jautājumam, viņš tikai nopūtās un atbildēja:

— Par to, lūdzu, nerunājiet!

Viņa pašapzinīgā saimniece nekad nepalaida garām izdevību pagodināt mani ar īsu sarunu. Viņa bija viena no tām sievietēm, kam piemīt ārkārtīgs apzinīgums un kas pašas par to ļoti dusmojas.

—     Es nekad nekur neizeju, — viņa mēdza sacīt.

—     Kāpēc ne?

—     Nevaru taču mājas atstāt.

—     Tās nekur neaizskries!

Bet viņa mani uzlūkoja tādām acīm, it kā šāda nelaime tomēr varētu notikt, un atkārtoja:

—     Ak! Es nekad nekur neizeju.

—     Īsta skotiete caur un cauri.

Taču, par spīti savai izcelsmei un dabai, dzīvē viņai tomēr dīvainā kārtā nebija sevišķi veicies, ja viņai, acīm redzot, vajadzēja nomocīties nedēļu pēc nedēļas ar mājas uzkopšanu, ar to, ka bija jāatsaucas uz zvanu pie durvīm, ar to, ka nekad nekur nevarēja iziet, un arvien bija jābrīnās, kādēļ viņa tik ilgi patur savās mājās tādu īrnieku kā manu mazo, veco draugu; gluži tāpat arī viņš nedēļu pēc nedēļas nomocījās, iziedams un pievākdams klaidoņus, atklādams radības brīnumus un uzskatīdams savu saimnieci par jocīgu sievieti. Jādomā, ka šos abus cilvēkus saistīja vienu pie otra mazā mirušā meitenīte.

Bet kādā jūlija pēcpusdienā es sastapu saimnieci gaužām nobēdājušos. Pirms trim dienām vecītis bija nopietni saslimis.

—     Tur nu viņš guļ, — viņa teica, -— pats nekā vairs darīt nevar. Esmu pārliecināta, ka viņš sevi ir nobendējis, gadu no gada atdodams savu uzturu kaķiem. Šodien es šos pretīgos kustoņus izdzinu laukā no mājām un atpakaļ vairs nelaidīšu.

—     Ak! — es iesaucos. — To nu gan jums nevajadzēja darīt. Tas vecīti tikai apbēdinās.

Viņa nepacietīgi atmeta atpakaļ galvu.

— Hē! — viņa man atcirta. — Es vispār brīnos, kādēļ es visu šo laiku turēju veci pie sevis ar viņa putniem un kaķiem, kas manu māju piecūko. Tagad viņš guļ, buldurēdams visādas muļķības par tiem. Lika man pat uzrakstīt vēstuli kādam tur misteram Džeksonam nez kādā tur teātrī, nudien nespēju to vairs izturēt. Un šis mazais svilpis, šis netīrais putnelis, visu laiku uz viņa spilvena vien tup! To es arī padzītu, ja tikai tas ļautu sevi noķert.

—     Ko ārsts saka?

—     Abpusējs plaušu karsonis. To viņš droši vien dabūjis, slapjām kājām dzīdamies pakaļ kādam noklīdušam kaķim. Tagad es viņu kopju. Visu laiku taču kādam jābūt pie viņa.

Kad es uzgāju augšā, vecais vīrs gulēja pavisam nekustīgs un šķērsām pāri gultas kājgalim saule meta gaismu, un uz spilvena patiešām tupēja mazais svilpis. Vecā vīra seja drudzī izskatījās starojošāka nekā jebkad. Viņš gan nerunāja taisni kā murgos, taču nebija arī kungs pār savām domām.

— Misters Džeksons! Drīz viņš būs klāt! Misters Džeksons! Manis dēļ viņš atbrauks un to izdarīs. To es viņam varu palūgt, ja pašam jāmirst. Jocīga sieviete. Ēst man nemaz negribas, neesmu nekāds lielais ēdējs, gribas tikai vienu — kaut varētu elpot, vairāk neko.

Viņa balsij ieskanoties, svilpītis aizspurdza no spilvena un satraukts lidoja apkārt un apkārt pa telpu, it kā viņu būtu izbiedējis jaunais skanējums saimnieka balsī.

Pēc tam vecītis šķita mani pazīstam.

— Man laikam jāmirst, — viņš teica. — Esmu ļoti vārgs. Par laimi, nav neviena, kam sērot. Kaut tikai nāve mani pievāktu drīz. Man gribētos, — un, mazliet uzbudinādamies, viņš uzrausās pussēdus, — man gribētos, lai jūs noņemtu tīklu no loga, Gribu dabūt atpakaļ savus kaķus. Viņa tos padzina. Man gribas, lai viņš apsola paņemt pie sevis kaķus un svilpīti, kad būšu miris, un par manu naudu tos barot. — Redzēdams, ka uztraukums vecītim var kaitēt vairāk nekā kaķi, es noņēmu no loga tīklu. Tūlīt nomierinājies, viņš atkal atkrita gultā, un pēc īsa brīža istabā iezagās vispirms viens kaķis, pēc tam otrs, līdz visi četri vai pieci sēdēja savās sienmalēs. Tiklīdz vecītis bija apklusis, tā arī svilpītis atgriezās vecajā vietā uz spilvena. Slimnieka acis, kas raudzījās saules staru zaigā gultas kājgalī, likās starojam gluži pārdabiskā spožumā, kad viņš tikko sadzirdami murmināja: — Vai esat redzējis kādreiz kaut ko vēl brīnišķīgāku par saules stariem? Tie nudien ir apbrīnojami!

Izteicis šos vārdus, viņš ieslīga tādā kā snaudienā, kā nemaņā, bet es paliku sēžam uz palodzes, juzdamies atvieglots, taču arī mazliet pazemots, ka vecais vīrs nebija lūdzis mani uzņemties rūpes par viņa kaķiem un svilpi.

Pēc maza brīža lejā uz mazās ieliņas atskanēja automobiļa rūkoņa, un gandrīz tajā pašā mirklī parādījās saimniece. Būdama gan pēc sava rakstura paasa, viņa tomēr mācēja ienākt ļoti klusi.

— Viņš ir atbraucis, — viņa čukstēja.

Es izgāju laukā un sastapu apmēram sešdesmit gadus vecu džentlmeni, ģērbušos melnos svārkos, dzeltenbrūnā vestē ar zelta pulksteņa ķēdi, gaišās biksēs, ar lakādas apaviem kājās un brīnišķīgi spožu cilindru galvā. Seja viņam bija apaļa un sārta, ar gludām, pelēkām ūsām. Būtībā šajā vīrā viss šķita spoži spīdam, izņemot acis, kas lūkojās blāvi un mazliet slimīgi.

—Misters Džeksons?

—Tas es esmu. Kā klājas vecajam puikam?

—Es atvēru durvis uz blakus istabu, kura, kā zināju, allaž bija tukša, un lūdzu misteru Džeksonu ienākt.

—Viņš patiešām ir ļoti slims, tāpēc es jums labāk pateikšu, kāpēc viņš gribēja jūs redzēt.

Misters Džeksons nolūkojās uz mani ar skatienu «man jūs neko neiestāstīsiet, lai jūs būtu kas būdams», kurš ir ļoti raksturīgs tā saucamajiem veiksmīgajiem cilvēkiem.

— Labi! — viņš teica. — Lūdzu?

Attēloju viņam pašreizējo situāciju. — Vecītis, acīm redzot, tic, — es nobeidzot teicu, — ka jūs būsiet tik laipns un uzņemsieties gādību par viņa klaidoņiem gadījumā, ja viņš nomirst.

Misters Džeksons vairākas reizes piesita pie nekrāsotā mazgājamā galdiņa ar savu spieķi, kuram bija zelta rokturis.

— Vai tad viņš tiešām grasās nolikt karoti?

— Bīstos, ka tā būs, viņš nav nekas vairāk kā tikai kauli, āda un dvēsele.

— Hm! Jūs sakāt klaidoņi kaķi un putns! Jā, tur nekā nevar darīt. Viņš arvien bija mazs savādnieks. Ak, tad šāda iemesla dēļ! Kad saņēmu vēstuli, tad nevarēju saprast, kas viņam noticis! Mēs regulāri līdz pat šai dienai maksājām viņam piecas mārciņas sterliņu gada ceturksnī. To viņš, taisnību sakot, ir arī nopelnījis. Viņš nostrādāja mūsu uzņēmumā trīsdesmit gadus, nevienu vakaru neizlaižot. Viņš bija pirmklasīgs flautists. Bet viņam nevajadzēja pamest darbu, kaut gan, man tā liekas arvien, tieši šis gadījums mums atklāja mazliet viņa sirdi. Ja cilvēks neuzskata sevi par pašu galveno, tad viņš ir tikpat kā pazudis. Tāds mūždien ir bijis mans uzskats. Es, piemēram, arī nebiju nekas vairāk kā viņš, kad sāku kulties pa dzīvi. Bet es šodien nebūtu ne graša vērts, ja būtu rīkojies tāpat kā viņš, tas nu ir skaidrs. Un misters Džeksons iesmējās klusiem, apmierinātiem smiekliem, kas šķita uzpeldam no visdziļākajām veiksmīguma apziņas dzīlēm. — Harmonijas teātrim toreiz bija uzbrukuši grūti laiki, mums vajadzēja sašaurināties visās malās, kur vien mācējām . . . Nu, un mūziķi tad bija pirmie, kuriem pienāca kārta. Mazais, vecais Moronelli, kā mēs mēdzām saukt viņu tajā senajā itāliešu laika posmā, pirms modē nāca angļu uzvārdi, — tad bija mūsu labākais flautists. Tāpēc es griezos pie viņa un teicu: «Paklausieties, Moronelli, kuru no pārējiem zēniem varētu atlaist?» — «Ak!» viņš man atbildēja — vēl tagad atceros viņa jocīgo, sīko veca vīra seju. — «Vai tad kāds no viņiem jāatlaiž, mister Džekson? Timinsam,» — tas bija visvecākais, — «taču ir sieva un bērni, bet Smetonijs,» — īstā vārdā, protams, Smits, — «vēl ir tikai zēns. Flautistiem ar darbu ir grūti.» — «Zinu gan, ka tas ir mazliet nežēlīgi,» es tad piebildu, — «bet tagad jāsamazina izdevumi, lai varētu teātri uzturēt, un tāpēc viens no viņiem jāatlaiž.» Viņš tad iesaucās: «Ak! Kungs un dievs!» Jā, viņš bija jocīgs mazs vīrelis! Nu, vai varat iedomāties? Nākošajā dienā es saņēmu viņa atlūgumu. Nudien, es darīju, ko mācēju, lai pierunātu viņu palikt. Viņam taču jau toreiz bija sešdesmit gadu — sešdesmit gadu vecumā cilvēks tik drīz vis darbu nedabū. Tomēr es nekā nepanācu! Viņš tikai teica: «Gan es kādu vietu dabūšu!» Bet te nu bija, redziet, viņš nekā nedabūja. Viņš bija pārāk ilgi nostrādājis vienā vietā. Gadījuma dēļ es uzzināju, ka viņš nonācis uz sēkļa, un tieši tāpēc mēs viņam izmaksājam šo pabalstu. Taču tāds jau viņš ir, šis nelabojamais, mazais vecītis, — par sevi viņš nedomā. Kaķi! Kāpēc ne? Pievākšu viņa vecos kaķus, šī jautājuma dēļ viņam nav ko raizēties. Paņemšu arī putnu. Tas taču būtu jocīgi, ja es tiem visiem nevarētu sagādāt labākas dienas, nekā tie jebkad piedzīvojuši šeit, — un, pārlaidis skatienu nelielajai, tukšajai istabai, viņš atkal klusi un apmierināti iesmējās:

—Jā, viņš mūsu Harmonijas teātrī ir nokalpojis trīsdesmit gadu, tas, ziniet, ir laiciņš, bet es tur tiku pie bagātības.

—Esmu pārliecināts, — es teicu, — ka viņam tas būs liels atvieglojums.

—Ak, ko nu par to! Viss kārtībā. Apciemojiet mani kādreiz, — un viņš iedeva man savu vizītkarti: Mr. Kirils Portijs Džeksons, Ultima Thule, Vimbldonā, — un apskatieties, kā es par tiem rūpēšos. Bet, ja viņš patiešām grasās nolikt karoti, tad man tomēr gribētos vēlreiz uzmest acis mazajam, vecajam puikam — kaut vai tāpat senās draudzības dēļ.

Mēs iegājām tik klusu, cik mistera Džeksona spīdīgie apavi to ļāva, mana drauga istabā, kur sēdēja saimniece, dusmīgi blenzdama uz kaķiem. Viņa bez trokšņa izgāja laukā, galvu izslējusi, it kā teikdama:

«Nu jūs redzat, kas man, te sēžot, bija jāizcieš. Es nekad nekur neizeju.»

Mans mazais, vecais draugs vēl joprojām atradās dīvainajā neapzinātības stāvoklī. Viņš šķita guļam nemaņā, bet zilās, neaizvērtās acis starodamas skatīja kaut ko, kas mums nebija redzams. Ar saviem sudrabainajiem matiem un drudža sārtumu kalsnajos vaigos viņš izskatījās tāds, it kā neatrastos vairs šajā pasaulē. Pēc tam, kad bijām kādas minūtes trīs pastāvējuši gultas kājgalī, misters Džeksons čukstēja:

— Jā, viņš izskatās dīvains. Nabaga mazais, vecais puika! Pasakiet viņam manā vārdā, ka es parūpēšos par kaķiem un putnu, un lai viņš tādēļ nebēdā. Taču tagad, domājams, man nav nozīmes šeit palikt vēl ilgāk un likt gaidīt mašīnai. No visa redzētā, ziniet, man kaklā sakāpis kamols. Bet jūs gan nekustieties no vietas, viņš vēl var nākt pie samaņas.

Un smagā auguma svaru pārnesdams uz savu spīdīgo, čīkstošo apavu purngaliem, misters Džeksons devās uz durvīm un, pavicinādams man ar roku, kurā nozibsnīja briljanta gredzens, aizsmakušā balsī vēl nočukstēja: — Uz redzēšanos! Viss būs kārtībā! — un pazuda. Tūlīt pēc tam dzirdēju ierūcamies mašīnu un tik tikko paguvu ieraudzīt viņa spīdīgā cilindra virsu aizzibam prom pa mazo ieliņu.

Kādu brīdi es paliku turpat sēžam, jo gribēju paziņot vecajam draugam šo jauno vēsti. Bija baismīgi šeit sēdēt un, dienas gaismai dziestot, nomodā gaidīt kopā ar šiem pieciem kaķiem — jā, kopā ar vismaz pieciem, kuri visi gulēja vai sēdēja gar sienām, blenzdami kā sfinksas uz savu nekustīgi guļošo aizbildni. Nespēju izdomāt, vai dzīvniekus šeit fascinēja nemaņā starojošās, spulgās acis, vai arī viņus valdzināja uz saimnieka spilvena tupošais svilpis, kurš, kā viņi varbūt nojauta, drīz atradīsies viņu varā. Biju priecīgs, kad uznāca saimniece un es vēsti varēju nodot viņai.

Nākamajā dienā, kad viņa man pulksten sešos atvēra durvis, es tūlīt nopratu, ka vecais draugs bija miris. Saimniece atspoguļoja to nepārprotami liktenīgā notikuma skumjo atmosfēru, to īpatnējo, sēru pilno satraukumu, kas valda namā, kuru piemeklējusi nāve.

— Jā, — viņa teica, — vecītis aizgāja pie miera šorīt. Pēc tam kad jūs aizgājāt, samaņu viņš vairs neatguva. Vai jūs gribētu viņu redzēt?

Mēs devāmies augšā.

Viņš gulēja, pārklāts ar palagu, aptumšotā istabā. Saimniece atvilka vaļā loga aizkarus. Vecīša seja, gandrīz tikpat balta kā sudrabainie mati, saules apspīdēta, izstaroja tādu mieru, kāds piemīt mazam aizmigušam gaišam eņģelim. Uz viņa caurspīdīgajiem vaigiem, kas tagad bija bez grumbām un gludi kā porcelāns, nemanīja ne vismazāko bārdas rugāju, kādi parasti mēdz parādīties uz līķu sejām. Virs palaga aizgājējam uz krūtīm sēdēja svilpītis un raudzījās viņam sejā.

Saimniece atkal aizvilka aizkarus un izgāja laukā.

— Kaķus es iespundēju šeit, — viņa parādīja uz istabu, kurā es biju runājis ar misteru Džeksonu, — tur tie gaidīs, kamēr tas džentlmenis pēc tiem kādu atsūtīs. Bet es nezinu, ko darīt ar mazo putnu; viņš neļauj sevi noķert, un tur nu viņš sēž. Man kļūst tīri jocīgi ap dūšu.

Arī man kļuva jocīgi ap dūšu.

— Naudu apbedīšanai viņš nav atstājis. Ir gan šausmīgi, ka viņš it nemaz nedomāja par sevi pašu. Man tomēr prieks, ka biju viņu šeit paturējusi. — Un pēkšņi viņa sāka raudāt, par ko es nebūt nejutos pārsteigts.

Misteram Džeksonam tika nosūtīta telegramma, un bēru dienā es devos pie viņa uz Vimbldonu, kur atradās viņa nams «Ultima Thule», lai pārliecinātos, vai viņš ir izpildījis, ko bija solījis.

Doto vārdu viņš bija turējis. Dārzā aiz siltumnīcas bija iztīrīta un ar smiltīm nokaisīta grīda kādā papildu ēkā, kur gar sienām ik pa gabalu bija novietoti spilveni un vidū nolikts neliels trauks ar pienu. Nekas nevarēja būt piemērotāks vai greznāks par šo mitekli.

—Nu, kā? — misters Džeksons vaicāja. — Esmu visu pamatīgi iekārtojis. — Bet es tomēr pamanīju, ka viņš izskatās mazliet saīdzis.

—Man tikai rūpes sagādā kaķi, — viņš teica. — Pirmajā naktī tie šķita jūtamies tīri labi. Otrajā naktī šeit palika tikai trīs. Bet šodien dārznieks man stāstīja, ka no kaķiem vairs neesot ne smakas. Taču ne jau nu tādēļ, ka tiem būtu pietrūkusi barība. Tie dabūja ķidas, aknas un pienu, cik vien gribēja. Ari mencu galvas, uz kurām tie, kā jūs zināt, ir kāri. Man jāsaka, tas man sagādāja mazu vilšanos.

Kamēr misters Džeksons man to stāstīja, durvīs parādījās smilšu krāsas kaķis, kuru es ļoti labi atcerējos, jo tam bija tikai puse kreisās auss. Dzīvnieks apstājās un, kūkumu uzmetis, savām zaļajām acīm skatījās uz mums. Bet, kad tas izdzirdēja mistera Džeksona kluso «kis, kis!», tad metās prom, kā paša nelabā trenkts, un, kā ūdenī iekritis, pazuda krūmos.

Misters Džeksons nopūtās. — Kustoņu ietiepība! — viņš izmeta. Atpakaļ uz māju viņš veda mani cauri siltumnīcai, kas bija pilna ar visskaistākajām orhidejām. Tur karājās apzeltīts putnu būris, viens no vislielākajiem, kādu es jebkad biju redzējis, iekārtots ar tādu komfortu, kādu putna sirds vien varēja vēlēties.

— Vai tas domāts svilpim? — es jautāju.

— Ak! — viņš izsaucās. — Vai tad jūs nezināt? Mazais palaidnis nebija ļāvis sevi noķert, un otrā rītā, kad saimniece uzgājusi augšā, tas gulējis beigts uz vecīša līķa. Man tas likās ļoti aizkustinoši. Būri tomēr atstāju šeit karājamies, lai jūs redzētu, ka es tam būtu sagādājis labu dzīvi. Jā, protams, manās mājās «Ultima Thule» viņam būtu klājies labi!

Un, cigāru piedāvādams, misters Džeksons sniedza man spīdīgu ādas etviju.

Šajā brīdī man paspruka jautājums, kuru sen jau biju vēlējies viņam vaicāt:

— Vai jūs nevarētu man pateikt, kāpēc jūs savam namam devāt nosaukumu «Ultima Thule»?

—Kāpēc? — viņš pārvaicāja un tad atbildēja: — To jau atradu tepat, uzrakstītu virs vārtiem. Man šis nosaukums liekas diezgan smalks, vai tā nav? — Un viņš klusi un apmierināti iesmējās.

—Pirmklasīgs. Šeit ērtību ziņā nekas augstāks vairs nav sasniedzams.

—Ļoti laipni, ka jūs to atzīstat, — viņš teica. — Esmu šeit ieguldījis pamatīgu žūksni naudas. Cilvēkam taču vajadzīgs savs silts kaktiņš, kur pavadīt mūža rietu. Un «Ultima Thule», kā redzat, nav no sliktākajiem. Tas tomēr zināmā mērā liecina par veiksmi.

Un, kad braucu atpakaļ uz pilsētu, šie vārdi man vēl skanēja ausīs, un gara acīm es redzēju citu ainu — mazo, veco vīriņu, viņa mājā «Ultima Thule», viņa pēdējā patvēruma vietā, un nobeigušos putnu, mazo svilpīti, kas gulēja uz sirds, kura nekad nebija pazinusi veiksmi.

1914.

DĪVAINA DZĪVE

Nesen, kad uzturējos tādā Anglijas rietumu novadā, kur pirms tam netiku bijis, es kādā jaukā, taču diezgan aukstā marta rītā izgāju garākā pastaigā. Atrados tajā neiepriecinošajā omā, kāda dažkārt viegli uzbrūk rakstniekam, kurš, radošas domas izsmēlis, paļāvību zaudējis, kļūst par upuri īslaicīgai mazdūšībai, bet cīņa pret to padara rakstniecību — kā man draugs reiz izteicās — par «vīrišķīgu profesiju». «Jā,» es nodomāju, kaut gan gaiss bija svaigs un saule spoža, «jā, nekas man vairs neienāk prātā, neviena no tām pēkšņi formu iegūstošajām domām, kas sasilda un iepriecina nabaga rakstnieka sirdi un mudina prātu un spalvu darboties. Slikti, slikti!» Mani skatieni, aizklīzdami pāri pauguriem un ieplakām, birzīm, tīreļiem un klintīm, uztvēra ainavas skaistumu, bet mani urdīja dziļa neapmierinātība, kas rodas cilvēkam, kurš, redzot skaistumu, jūt, ka nespēj izteikt to vārdos.

Augstie dzīvžogi gar zemes valni, pa kuru gāja ceļš, bija tikko kā apcirpti; tādēļ acis varēja pārredzēt laukus, irbulenājus un pagaidām vēl kailās birzis, kas vizēja brūni rožainas tur, kur auga dižskābarži un bērzi, bet blāvi dzeltenīgas tur, kur lapegles raisīja jaunos dzinumus.

Pēkšņi manu skatienu gaisā saistīja kaut kas dzīvs, kaut kas melnbaltai ņirboņai līdzīgs. «Aha,» nodomāju. «Žagatas. Divas! Trīs! Vai tā būtu laba zīme?»

Putni, pacēlušies no lauka viņa gala, laidās projām vīteniski plīvojošā lidojumā — graciozākā nekā visiem citiem putniem — un drīz pazuda manam skatienam aiz birztalas, manā sirdī tomēr kaut ko atstādami. Jutos priecīgāks, un mani vairs tik ļoti nemocīja domas par iedvesmas trūkumu, jo nu spēju labāk iedziļināties jaunajā apvidū, pa kuru pašlaik gāju. Aiz tuvākā pakalna pēkšņi izdzirdēju mundras baznīcas zvanu skaņas, un, nenogājis ne trīssimt jardu pa līču loču ceļu, nokļuvu piepeši kāda ciemata zaļajā laukumā, kur pie vecas, pelēkas baznīcas ar četrstūrainu torni, grupiņās sastājušies, stāvēja un tērzēja vīrieši, ģērbušies tumšos uzvalkos ar gaišām kaklasaitēm un uzlikuši cietos katliņus galvā kā godības; sievietes bija uzposušās neticami skaisti.

«Nez kas te notiek?» klusībā nodomāju. «Nav ne svētku diena, ne kāda karaļnama locekļa dzimšanas diena, turklāt parasto svinamdienu šādā veidā šeit noteikti neatzīmēs. Te jābūt kāzām. Skaidrs: tur jau plīvo baltās zīda lentas! Jāieiet un jāpaskatās!»

Pagājis garām gaidītāju pulciņiem, es iegāju baznīcā un devos uz priekšu pa vidus jomu. Bija jau sanācis krietni daudz ļaužu, un visi stāvēja, sejas pavērsuši uz durvju pusi, un visapkārt valdīja parastā, kāziniekiem atļautā sačukstēšanās un dūcošā čalošana. Šī baznīca, kā tas parasti mēdz būt mazās draudzēs, bija celta pirms daudziem gadu simteņiem saskaņā ar aprēķinu, ka gadu gaitā tā noderēs draudzei, kas dzīvos pēc principa «Augļojieties un vairojieties». Taču visa draudze būtu varējusi tur sasēsties, neaizņemot ne ceturto daļu telpas. Baznīca bija augstprātīgi diža, un tās dzedrumu uzveikt nespēja pat ļaužu priecīgais satraukums un matu pomādes smarža. Priecīgas rosības gan šeit katrā ziņā manīja vairāk, nekā es jebkad visā savā mūžā tiku piedzīvojis īsti laucinieciskos apstākļos.

Zvani, kas līdz šim bija dimdējuši lēnīgā priekā, tagad uzsāka skandēšanu steidzīgā rakstā, kas vēstīja līgavas ierašanos, un ļaudis, kuriem es pirmīt baznīcas priekšā biju pagājis garām, tagad drūzmēdamies nāca iekšā. Piepeši es ievēroju jaunu cilvēku, nedaudz pāri zēna gadiem, kurš, spriežot pēc tā, ka viņš turējās savrup, ka neveikli žņaudzīja savas balti cimdotās rokas, un pēc mulsā smaida glītajā, atklātajā sejā, acīm redzot, bija līgavainis.

Man patika jaunekļa izskats — viņš bija staltāks par citiem parastajiem neveiklajiem puišiem; sejā atspoguļojās kaut kas godīgs un laipns. Taču neviens neveltīja viņam ne mazāko uzmanību. Visi gaidīja līgavu; nevilšus uzbudināties sāku arī es. Kāda būs šī jaunā meitene? Vai tā būs parasta lauku meiča ar apaļiem vaigiem un acīm kā trusītim, pietvīkušu seju, lētā plīvurā un tērpā iežņaugtu augumu, vai arī tā mazlietiņ būs līdzīga tai jaunajai velsiešu meitenei kalnājā, kuru man gadījās sastapt un kurai bija acis, kādas es nekad vairs netiku redzējis? Paliecies uz priekšu, es uzrunāju kādu priekšējā solā sēdošu sievieti, kurai seja bija sārta kā ābols.

— Vai jūs varat man pateikt, kas ir līgava?

Pievērsdama man savas pelēkās acis cieši un pētoši, kā cilvēks mēdz uzlūkot svešinieku, viņa atbildēja: — Kā tad nu nevarēšu? Tā taču ir Maru Gvenija — daiļākā, jaukākā meitene visā novadā. — Un, pametot ar īkšķi uz līgavaiņa pusi, kuram neviens nepievērsa uzmanību, viņa piebilda: — Tas nu gan ir laimīgs puisis. Meitene kā saulīte, nudien, un turklāt laba.

Šie vārdi mani nez kāpēc nepārliecināja, un es sagatavojos piedzīvot vilšanos.

Spēja sačukstēšanās, čaukstoņa, šalkoņa.

Kā visi citi, tā arī es tūdaļ pagriezos apkārt.

Pa vidus aili nāca līgava, kuru veda zemnieku svētdienas kārtā ģērbies vīrs ar bargu, gandrīz čigāniski melnīgsnēju seju.

Varu teikt tikai vienu — redzēt šo meiteni nākam pa pelēkās baznīcas vidus ceļu un paejam garām visiem tumši tērptajiem ļaudīm bija tas pats kā tīksmināties par saules stara rotaļu. Nekad nebiju redzējis tik priecīgu, jauku un starojošu seju. Smaidīga un sajūsmināta viņa, likās, bija aizmirsusi visu ap sevi; ar nepārspējamu košumu cauri lētajam plīvuram vizēja zeltainie mati; mundrām, skaidrām un kā atvars tumšām acīm raudzīdamās, viņa bija burvīgākā būtne, ko jebkad biju sastapis. Skatoties uz viņu, prātā nāca tikai ziedoša ābelīte, saules staru apspīdēta. Viņai piemita tas netveramais, priecīgais gaišums, ko izstaro neviltoti skaidra sirds. Es to izjutu kā īstu atvieglojumu, ka jauneklis man bija iepaticies un varēju apzināties, ka meitene nokļūst labās rokās.

Baznīcu rotāja vienīgi agrīnās dzeltenās narcises, taču šie pirmie saules bērni likās iederamies it sevišķi brīnišķīgi šīs meitenes laulībās. Kad viņa iznāca laukā no baznīcas, viņu apbēra ar šiem ziediem un nožēlojamiem konfeti, bez kuriem, liekas, arī visvientiesīgākā dvēsele nespēj justies svētlaimīga. Dzīvē ir šis tas, kas liek cilvēkam justies labākam: saule, gandrīz katra mūzika, visas puķes, daudzi bērni, daži dzīvnieki, mākoņi, kalni, putnu dziesmas, zilās debesis, dejas un paretam kādas jaunas meitenes seja. Un man bija tāda sajūta, it kā visi klātesošie justos labāk tikai tādēļ, ka skatījās uz šo meiteni.

Kad viņa bija aizbraukusi, pamanīju, ka stāvu blakus vecam, klibam vīram ar vaigu bārdu un priecīgi mirdzošām acīm, kurš turpināja smaidīt vēl tad, kad pajūgs nemaz vairs nebija redzams. Laikam ievērojis, ka arī es smaidu, viņš teica:

— Ir gan jocīgi, kad tāda meitene precas . .. Tad tu, cilvēks, viņas dēļ vai drebi, nudien . . . jā, nudien.

Kad es atbildei piekrītoši pamāju ar galvu, viņš piebilda:

—Īsta saulīte . . . Šaubu nav, viņas mums ļoti pietrūks. Otras tādas šeit nav.

—Vai vedējtēvs bija viņas īstais tēvs? — es vaicāju tikai tāpat vien, lai vispār ko teiktu. Uzmetis man aizdomu pilnu skatienu, vecais vīrs purināja galvu.

—Nē, vecāku Gvenijai nav. Misters Mars, kā sacīt jāsaka, ir viņas tēvocis. Nē, vecāku viņai nav, — viņš atkārtoja, un pēc balss, kaut gan tā skanēja dziļi un noteikti, varēja noprast, ka viņš jūtas neērti, it kā pats zinātu ko tādu, ko nevēlas izpaust.

Tā kā man vairāk nebija nekā, ko gaidīt, tad aizstaigāju līdz mazajam krodziņam un pasūtīju sev maizi un sieru. Draudzes vīri trokšņaini veldzēja slāpes kroga telpā, bet mani, kā jau svešinieku, saimnieks apkalpoja vienu pašu verandā, un, ieturējis šeit marta piesaulē savu vienkāršo maltīti, es samaksāju tēriņu un devos ceļā. Uz labu laimi izvēlējos vienu no trim takām, kuras sākās pie paša laukuma, un, bez noteikta mērķa klīstot, soļoju projām starp augstajiem pakalniem, klusībā nopriecādamies, ka ceļa mērķis man ir nezināms —kas šādās pastaigās arī ir vissvarīgākais. Izņemot kādu zemnieku mājeli ieplakā un otru pakalnā, kurām pagāju garām, nekas cits ceļā negadījās. Pavasaris šajā malā parasti nokavējas, kokiem nupat tikai brieda pumpuri, un šad tad, lai gan saule spoži spīdēja, vēja dzenātas, man vēl aizlidoja garām smalkas sniega pārslas. Pie paša priežu pudura taka meta līkumu, vezdama mani stāvus lejup uz garenu lauku māju, kura atradās padziļāk pagalmā; tur stāvēja, ilksis gaisā izslējuši, trīs divriči un viena tukša divlīniju droška. Un pēkšņi, ieraudzījis uz sēdekļiem dažas salauzītas narcises un zemē izmētātus konfeti aplīšus, nopratu, ka esmu nejauši uzkūlies līgavas mājām, kur kāzu svinības, acīm redzot, ritēja pilnā sparā.

Ziņkārībai ļaudamies, bet nekādā ziņā nespēdams to apmierināt ar skatīšanos uz vecās ēkas apsūnojušiem mūriem, uz niedru jumtiem un baložu, cūku un vistu baru starp dzīvojamo ēku un klēti, devos tālāk pa taku, kura, spēji pagriezdamās uz labo pusi, aizvijās tālāk gar neliela strauta krastu. Man pa kreisi stiepās garš lapegļu mežs, pa labi pletās neapstrādāti lauki ar koku puduriem. Taka izbeidzās pie kādiem vārtiem stāva, ar viršiem noauguša kalna pakājē; augšā rēgojās klinšaina virsotne. Paliku stāvam, atbalstījies pret vārtu augšējo šķērsi, un apsvēru, vai kāpt kalnā vai ne. Ērgļa paparžu lielākā daļa bija nopļauta jau rudenī, bet kādus nepilnus simt jardus tālāk zemnieki pašlaik dedzināja irbulenāju; mazās, asinssārtās liesmas, zilie dūmi, dzeltenie irbuleņu ziedi, saule un šur tur izkaisītie baltie sniega plankumi sajaucās apbrīnojamā krāsu jūklī.

Beidzot tomēr nolēmu uzkāpt klintī un jau dzīros iziet cauri vārtiem, kad piepeši ieraudzīju kādu sievieti sēžam uz akmens pie zemes vaļņa, kas aizstiepās gar lapegļu mežu. Galvu satvērusi rokās, viņa klusi šūpoja augumu šurpu turpu, acīm redzot, aizvērtiem plakstiem, jo viņa nebija mani pamanījusi. Viņa bija ģērbusies zilā sarža tērpā, cepuri nolikusi sev blakus; tumši, atrisuši mati ietvēra seju. Šī seja, uzblīdusi un piesarkusi, atspoguļoja vienlaikus izmisumu un apjukumu. Cik gan skumji redzēt dzīves vētrās un ļaunās kaislībās izķēmotu un izburbušu seju, kas kādreiz bija ziedējusi brīnumainā daiļumā! Tērpam, cepurei un matu sakārtojumam piemita kaut kas pilsētniecisks un tas vārdos netveramais, kas raksturīgs sievietēm, kuru profesija ir valdzināt vīriešus. Bet šajā sievietē slēpās arī kaut kas čigāniski savdabīgs, it kā viņa ne vienmēr būtu bijusi pilsētniece.

Ja cilvēks redz brīnišķīgās neskartās dabas vidū nevaldāmu sāpju pārņemtu sievieti, kas gadās tik reti, un nejūtas līdz sirds dziļumiem aizkustināts, tad tam jābūt vismaz savādniekam. Un tā nu es stāvēju, nezinādams, ko īsti darīt. Viņa turpināja izmisīgi šūpot ķermeņa augšdaļu, ņieburam krapstot, un laiku pa laikam izgrūda pār lūpām klusus vaidus; bet pēkšņi viņa sakņupa uz priekšu, rokas nošļuka gar sāniem, it kā viņa būtu zaudējusi samaņu. Kā varēja iet tālāk un atstāt sievieti bēdās vienu? Bet, no otras puses, kā lai iztraucēju viņu sāpēs, kuru iemesls, likās, nebija tikai fiziskas dabas vien.

Galīgā neizpratnē es stāvēju un skatījos. Šis meža stūris atradās aizvējā, saule šeit gandrīz cepināja un bezvēja mirkļos bija jūtama pat deguma smaka. Veselas trīs minūtes sieviete nepakustināja ne pirkstu, tāpēc es, iedomādamies, ka viņa tiešām paģībusi, devos klāt. No sabrukušā stāva plūda sakarsušas miesas un lēta pūdera smarža, un uz vaigiem es redzēju vēl sārtas rīta vējā jau stipri padzisuša smiņķa paliekas; visa uztrieptā maska likās izaicinoši lepna, taču aiz tās manīja vītumu. Sieviete elpoja klusi un aprauti.

Saņēmis drosmi, es pieskāros viņas rokai. Viņa pacēla galvu un paskatījās augšup. Acis bija pats labākais, kas šajā sejā bija saglabājies; kādreiz tās noteikti būs bijušas ļoti skaistas. Tagad tās, vējā sasārtušas un izmisušas, uzmeta man apjukušu skatienu, kurš vienā mirklī kļuva pa pusei glūnīgs, pa pusei nekaunīgs, kāds raksturīgs zināmas profesijas sievietēm. Viņa neteica ne vārda. Apmulsumā es izņēmu no kabatas plakanu portvīna blašķīti, ko allaž nēsāju līdzi pastaigās, un nomurmināju:

— Piedodiet, lūdzu… vai jums kļuva nelabi? Varbūt jūs gribētu? … — Un, noskrūvējis korķi, sniedzu viņai pudeli. Vienu mirkli viņa pārsteigta skatījās uz to, tad satverdama teica:

Jūs esat ļoti laipns. Tas man tiešām palīdzēs. — Un, pielikusi blašķi pie lūpām, viņa dzēra, galvu atmetusi. Vai nu viņu nodeva mīkstā izruna, vai arī varbūt atpakaļ atliektais augums izcēla tā spēcīgās līnijas, taču pēkšņi no viņas šķita nokrītam visas pilsētas putna spalvas.

Viņa sniedza atpakaļ pudeli, iztukšotu līdz pēdējai lāsei, un ar izmocītu smaidu teica:

— Jūs droši vien domājat, ka esmu jukusi, šeit sēdēdama.

—Es domāju, ka jūs esat slima.

—Viņa iesmējās bez vismazākās līksmes un nomurmināja:

— Es gan laikam ļāvu šausmīgu vaļu nerviem, vai ne? — Tad gandrīz nikni piebilda: — Bet tam ir arī savs iemesls, ja cilvēks pēc daudziem gadiem atkal redz dzimto pusi. — Viņas tumšās acis, kurām vīns, likās, bija atdevis spulgumu un žirgtumu, noskatīja mani no galvas līdz kājām, it kā cenzdamās pārliecināties, vai nav mani jau kādreiz redzējušas, un uzzināt, kas es par tipu esmu. Pēc tam viņa turpināja:

— Es šeit esmu dzimusi. Vai jūs te dzīvojat? Noliedzoši pakratīju galvu:

— Nē, es esmu no Anglijas otras malas. Viņa iesmējās. Tad, brītiņu klusējusi, strupi izmeta: — Biju kāzās. .. pirmajās, kuras kopš bērnības redzēju.

Instinktīva nojauta pavēlēja man klusēt.

— Savas meitas kāzās. Bet neviens mani nepazina . .. Droši vien nepazina …

Es tikmēr biju apsēdies vaļņa aizvējā uz kāda akmens viņai iepretim un, kad viņa teica šos vārdus, ar patiesu interesi viņu uzlūkoju. Viņa … šī notrulusī, novazātā, uzbāzīgi sasmaržojusies pilsētas staigule .. . esot māte šai jaukajai, saulainajai meitenei, kuras laulības es nupat tiku noskatījies? Un atkal, instinktīvi noklusēdams, ka pats biju klāt laulībās, nomurmināju:

— Tāpēc man likās, ka redzu raibos konfeti kādā lauku sētā, kad gāju garām pa taku.

Sieviete atkal iesmējās.

— Konfeti… — tie ir šie sīkie, sārtie, baltie un zilie nieciņi… to bija daudz, — un pēkšņi viņa strauji izgrūda: — Pašas brālis mani nepazina . .. kur nu vēl meitēns … tas arī nemaz nebūtu iespējams? … Neesmu viņu redzējusi, kopš viņa bija zīdainis… jautrs, mazs bērns, — un viņa raudzījās man garām ar tādu skatienu, ar kādu dažkārt cilvēki mēdz atskatīties sen pagājušos laikos.

—Mēs toreiz laikam gan smējāmies, kad viņu atsaucām pasaulē. Tas notika tieši šeit. . . vasarā. Tajā naktī man asinīs sanēja mēnesnīca, jā! — Un, cieši skatīdamās man acīs, viņa piebilda:

—Tas, zināt, katrai meitenei reiz var gadīties, un lielāko tiesu tas viņu pazudina. Man pašai tagad tikai trīsdesmit pieci gadi un dzīve tikpat kā cauri. Ko gan citu varu gaidīt? … Esmu prieka meita. Mani tas nobendēja. Viņas tēvs arī nomira.

—Jūs gribat teikt, — es iemetu starpā, — ka bērna dēļ?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

— Tā laikam gan varētu teikt. Man lika viņu iesūdzēt. Maksāt viņš negribēja, tāpēc brīvprātīgi pieteicās zaldātos un divus gadus vēlāk būru karā krita… tā viņš, varētu teikt, dabūja galu bērna dēļ. Bet meitene pasaulē nu ir, atvasīte tik jauka, kādu tik var pameklēt. Dīvaina ir dzīve, vai ne?

Pēkšņi apklususi, viņa skatījās kaut kur tukšumā. Arī es neatradu vārda, ko teikt, klusībā pārdomājot, cik tas viss ir dīvaini. Meitene, kas bija kā saules stars, meitene, par kuru visi ļaudis runāja kā par savas dzīves svētību . . . pasaulē nākdama, bija izpostījusi dzīvi tiem abiem cilvēkiem, kas viņai bija devuši dzīvību.

Drūmi sieviete atkal atsāka:

— Pavisam jocīgi, kā es uzzināju, ka viņa precas … to man pastāstīja laucinieks .. . kurš regulāri mani apciemo, kad atbrauc uz tirgu Ekseterā. Es jau sen zināju, ka viņš dzīvo netālu no manām kādreizējām mājām. Viņš, lūk, teica: «Otrdien pie mums būs kāzas, kurās pats labprāt būtu līgavainis. Precas visskaistākā, vissaulainākā meitene, kādu jebkad esmu redzējis,» — un, tiklīdz viņš pateica, no kuras sētas ir līgava, tā tūlīt visu sapratu. To pēcpusdienu es viņam likos mazliet jukusi. Bet viņš taču nezināja, kas es esmu, kaut arī mēs abi kādreiz bijām gājuši kopā skolā, bet es neparko uz pasaules nebūtu viņam to teikusi. — Viņa enerģiski purināja galvu. — Nezinu, kāpēc tagad pateicu to jums; neesmu īsti pie pilna prāta šodien, jā, nudien.

Un, redzēdams viņas pa pusei aizdomīgo, pa pusei lūdzošo skatienu, žigli izmetu: — Es šeit nepazīstu nevienu dvēseli. Varat būt mierīga.

Viņa nopūtās:

— Jūs bijāt tik laipns; un man dažreiz tik ļoti gribas ar kādu parunāties. Nu un, kad laucinieks bija aizgājis, es sev teicu: «Iztaisīšu sev svētdienu un aizbraukšu paskatīties manas meitas kāzas.» —Viņa iesmējās. — Mani nekad neapbēra ar šiem sārtajiem, baltajiem un zilajiem nieciņiem. Man tam visam bija gals tajā naktī, kad asinīs sanēja mēnesnīca. Ak! Mans tēvs bija bargs vīrs. Man jau tā klājās grūti visu laiku, pirms bērns nāca pasaulē, bet pēc tam . . . kad nevarēju puisieti piedabūt mani apprecēt un viņš aizlaidās, tad viņi — tēvs un pamāte — padarīja man dzīvi par elli. Mirku vienās asarās. Raudāju vienā raudāšanā… Man bija tik mīksta sirds . . . Nekad neaizgāju gulēt sausām acīm .. . nekad. Tā ir nežēlība . . . likt jaunai meitenei tik ļoti raudāt.

Es klusi ievaicājos:

—Un tad jūs laikam aizbēgāt?

—Sieviete apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Tas bija drosmīgākais, ko es jebkad izdarīju. Sirds man gandrīz lūza, kad atstāju bērnu, bet vajadzēja to darīt, vai arī pašai noslīcināties, toreiz man vēl bija mīksta sirds. Es aizbēgu ar kādu jaunu zelli… bukmeikeru, kurš mēdza ierasties sporta sarīkojumos, tas bija manī traki ieķēries, bet precēt viņš mani neprecēja …— viņa atkal skarbi iesmējās … — Viņš pazina kādu citu, ko bija vērts precēt. — Pastiepusi roku uz degoša irbulenāja pusi, viņa piebilda: — Kad biju maza meitene, tad nācu līdzi šurp un palīdzēju ļaudīm aizdedzināt. — Un pēkšņi viņa sāka raudāt. Viņas asaras vairs nebija tik sāpīgas un satraucošas kā pirmītējās klusās elsas, jo tagad tās šķita dabiskas. Pie vārtiem, blakus ratu izbrauktajām ceļa grambām, gulēja veca, prom aizmesta kurpe, kas man tagad noderēja kā priekšmets, kuram varēju pievērst skatienu. Novalkātā, melnā tupele akmeņu un savvaļas augu vidū šajā dīvainu un skaistu ainu pārpilnajā dienā iederējās tikpat maz kā šī nelaimīgā sieviete, kas apciemoja savu jaunību. Un pēkšņi es iztēlē redzēju šo vietu, kāda tā būtu varējusi izskatīties tajā vasaras naktī, kad viņai «asinīs sanēja mēnesnīca» — jocīgs teiciens, — un abus šos jauniešus, kas siltās tumsas vietulībā šajās garajās, mīkstajās papardēs bija padevušies savu asiņu alkām.

Pēkšņi no zilajām debesīm sāka lidināties lejup sniega pārslas, vējā aiznesdamās pāri mūsu galvām uz asins sārto liesmu un dūmu pusi. Tās nobārstīja sievietei matus un plecus. Un šņukstēdama un smiedamās viņa pacēla plaukstas un kā bērns sāka tās ķert.

— Savādā dienā notiek manas meitiņas kāzas, — viņa noteica, pēc tam gandrīz nikni piebilzdama: —Viņa nekad nepazīs savu māti… jā, šai ziņā viņai laimējies! — Un, paņēmusi savu spalvām rotāto cepuri, viņa piecēlās. — Man jātiek atpakaļ uz vilcienu, citādi nokavēšu vienu satikšanos.

Kad viņa bija uzlikusi cepuri galvā, noslaucījusi seju, nopurinājusi un sakārtojusi tērpu, viņa pastāvēja mazu brīdi un klusēdama skatījās uz degošo irbulenāju. Atguvusi savu pilsētnieces izskatu un līdz ar to arī vulgāro iznesību, viņa vēl mazāk nekā vecā novalkātā tupele iederējās šajā ainavā.

— Muļķe es biju, šurp atbraukdama, — viņa izgrūda: — Tas mani tikai uztrauca … un man nemaz nevajag vairāk uztraukumu, nekā man jau ir, tas ir skaidrs. Dzīvojiet veseli, un paldies jums par vīna malku . . . Tas man pamatīgi atraisīja mēli. Vai ne? — Viņa uzmeta man skatienu, nevis profesionāli raksturīgo, bet nelaimīga cilvēka mulso skatienu. — Es jau jums teicu, ka mana meitiņa bija jautrs bērns. Liekas, ka tāda viņa ir vēl joprojām. Es priecājos, ka redzēju viņu. — Vienu mirkli sievietei ietrīsējās lūpas, tad viņa ar mākslotu bezrūpību pamāja man ar galvu: — Sveiki! — un, izgājusi pa vārtiem, devās projām pa taku.

Kad viņa bija izzudusi maniem skatieniem, es vēl kādu brīdi paliku sēžam turpat piesaulē, sniega pārslu aplidots. Pēc tam piecēlos, aizstaigāju līdz degošajam irbulenājam un pastāvēju mirkli tur. Plandošās liesmas un zilās dūmu vērpetes bija pilnas dzīvības un skaistuma, bet atstāja nomelnējušus, nedzīvus rugājus.

«Jā,» es sevī nodomāju, «bet pēc pāris nedēļām tiem cauri no zemes saulei pretim sprauksies sīki, zaļi zāļu asni. Tāda nu reiz ir pasaules gaita. Jauna dzīvība zeļ iznīcībai par spīti! Dīvaini gan!

1916.

ĀBELE ZIEDONĪ

«Ābele ziedonī, dziesmas un saules zelts.»

Eiripīda «Hipolīts»

I

Savu sudrabkāzu diena Ešersts ar sievu brauca automašīnā gar tīreļa malu, nodomājuši atceres noslēgumā pārlaist nakti Torkejā, kur pirmo reizi bija tikušies. Šī ideja piederēja Stellai Ešerstai, kura pēc dabas bija mazliet sentimentāla. Kaut gan sen zaudējusi zilacaino, maigo daiļumu, vaibstu un auguma liegās, tīrās līnijas, ābeļzieda sejas krāsu, kas pirms divdesmit sešiem gadiem Ešerstu tik ātri un dīvaini savaldzināja, viņa četrdesmit trīs gadu vecumā vēl joprojām bija izskatīga un uzticīga līdzgaitniece ar mazliet pavītušiem vaigiem un zilganpelēkām acīm, kuru skatiens bija ieguvis zināmu dziļumu.

Viņa arī bija tā, kas apturēja mašīnu, kur pa kreisi atmatā kāpa stāvus augšā taka un kur šaura birzes josla ar retu priedi lapegļu un dižskābaržu vidū aizstiepās prom ielejā, kas atradās starp lielceļu un pirmo augsto, gareno pakalnu plašajā tīrelī. Viņa meklēja vietu, kur varētu ieturēt lenču, jo Ešersts nekad neko nemeklēja; un šī te — zeltainajās irbulenēs starp spalvainajām lapeglēm, kas aprīļa beigu saulē izplatīja citronu smaržu, — šī vieta ar skatu uz dziļo ieleju un tai pāri uz plašā tīreļa augstieni likās īsti piemērota apņēmīgā rakstura cilvēkam, kas ar ūdenskrāsām glezno ainavas un mīl dabas romantiku. Paņēmusi savu krāsu kasti, Stella izkāpa no mašīnas.

— Tepat, vai, Frenk?

Ešersts, slaids, garkājains vīrs, diezgan līdzīgs bārdainam Šilleram, ar sirmiem deniņiem, lielām, mierīgām, pelēkām acīm, kuras dažreiz, vērsdamās domīgas, kļuva gandrīz skaistas, ar tikko jaušami iešķību degunu un zem ūsām mazliet pavērtām lūpām, — četrdesmit astoņus gadus vecais un klusais Ešersts satvēra pārtikas grozu un arī izkāpa no mašīnas.

— Ak! Paskaties, Frenk! Kapa kopiņa!

Ceļa malā, kur taka, no atmatas lejup nākdama, taisnā leņķī šķērsoja ceļu un cauri vārtiņiem vijās tālāk gar šauro birztalu, atradās neliels ar velēnu apaudzis kaps, kuram rietumu galā stāvēja plats laukakmens un uz kura kāds bija nolicis ziedošu dzeloņplūmes zaru un pušķīti zilo meža pulkstenīšu. Ešersts paskatījās, un viņā pamodās dzejnieks. Pie krustceļa . .. pašnāvnieka kaps! Nožēlojamie mirstīgie ar saviem aizspriedumiem! Taču tie bija nākuši par labu tam, kurš dusēja šeit, nevis kādā drēgnā kapenē, citu pretīgu, banāliem uzrakstiem izraibinātu kapa plākšņu vidū, — dusēja šeit blakus vienkāršam akmenim, zem plašajām debesīm, ceļinieku žēlots un pieminēts! Un, neteicis ne vārda, jo viņš bija iemācījies ģimenes lokā nefilozofēt, Ešersts devās kalnā, nolika pārtikas grozu pie zemes valnīša, izklāja pledu, kur sievai apsēsties, — gan viņa pārtrauks gleznošanu, kad būs izsalkusi, — un izņēma no kabatas Mereja tulkoto «Hipolītu». Drīz vien viņš bija beidzis lasīt par Kiprīdu un viņas atriebību un pievērsis skatienu debesīm. Raudzīdamies uz baltajiem mākoņiem, kas tik spilgti izcēlās koši zilajās debesīs, Ešerstu viņa sudrabkāzu dienā sagrāba ilgas pēc … pēc kā, viņš pats nezināja. Cik gan dzīvei nepiemērots ir vīrietis! Lai viņa dzīves veids būtu cik plašs un izsmalcināts būdams, viņš tomēr arvien izjūt kādas nenoteiktas alkas, ilgas un zināmu tukšumu. Vai sievietes to arī izjūt? Kas to lai zina? Un tomēr vīrieši, kuri, dzīdamies vienmēr pēc jaunumiem, ļauj vaļu sev, savam nevaldāmajam dzinulim pēc jauniem piedzīvojumiem, jauniem riskiem, jauniem priekiem, arī tie mokās, — tikai, protams, ne jau nepiepildīta tukšuma dēļ, bet tieši pretēji — aiz pārsātinātības. No šīs sajūtas vaļā netikt dzīvei nepiemērotajam dzīvniekam civilizētajam vīrietim! Nemaz nevarēja būt dzīvē tāda viņa ilgu un sapņu dārza, kādu apdzied brīnišķais sengrieķu koris — «Ābele ziedonī, dziesmas un saules zelts»; nevienam cilvēkam, kurš izjūt skaistumu, nav dzīvē paradīzes, nav ilgstošas laimes patvēruma — nav nekā, kas varētu sacensties ar skaistumu, ietvertu mākslas darbā uz mūžīgiem laikiem tā, ka, uzskatot to vai lasot par to, cilvēks allaž izjūt pacilājošu sajūsmu un nomierinošu skurbumu. Dzīvē, bez šaubām, ir brīži, tikpat cēla skaistuma un nevaldāmas, spārnotas aizraušanās pilni, bet tie diemžēl aiztraucas ātrāk nekā mirklis, kurā mākonis, pāri slīdēdams, aizklāj sauli; un nav iespējams tos saglabāt tā, kā daiļumu uztver un iemieso sevī cildena māksla. Tie izgaist, kā izgaist mirdzošas vai zeltā virmojošas vīzijas, kādas parādās cilvēkam brīdī, kad viņš apjauš dabas dvēseli, gremdēdamies tās mūžam neaptveramā, dzīvā brīnuma dzīlēs. Šeit, kur saule karstiem stariem glāstīja seju, vilkābelē kūkoja dzeguze un gaiss bija pilns irbuleņu medainās smaržas, starp mazajiem jauno paparžu vēdekļiem un ziedu zvaigznēm piebārstītajām dzeloņplūmēm, — šeit, kur augsti pāri kalniem un rāmi sapņainajām ielejām peldēja mirdzoši mākoņi, — šeit un tieši pašlaik bija pienācis šāds brīdis. Bet vienā mirklī tas izgaisīs, kā Pāna seja, kas, parādījusies aiz klinšu stūra, pazūd, tiklīdz to ierauga cilvēks. Un pēkšņi Ešersts izslējās sēdus. Nudien, šī ainava viņam šķita pazīstama; šis atmatas nostūris, ceļa līkums, vecais valnis aizmugurē. Kamēr viņi bija braukuši, viņš nebija vērojis apkārtni — viņš nekad to nedarīja; prātu nodarbināja pavisam cits vai arī nekas . . . Bet tagad viņš to ieraudzīja! Pirms divdesmit sešiem gadiem tieši ap šo pašu gadalaiku viņš kādu dienu, dodamies uz Torkeju, bija aizgājis no lauku mājām, kas atradās apmēram pusjūdzi no šīs vietas, lai, tā sakot, nekad vairs turp neatgrieztos. Un pēkšņi viņam iesmeldzās sirds — nevilšus viņš bija uzdūries vienam no savas dzīves pagājušajiem mirkļiem, kura skaistumu un aizraujošo burvību nebija pratis paturēt, kuru aizmirstības spārni bija aiznesuši projām nebūtībā; viņš bija uzdūries sen apraktajām atmiņām, nevaldāmu, liegu jūtu dienām, kas, spēji noslāpētas, bija beigušās. Un, nometies garšļaukus, pagriezies ar seju pret zemi, zodu plaukstās atbalstījis, viņš skatījās īsajā zālē, kurā auga sīkie zilie pulkstenīši. Un tad viņš atcerējās.

Pirmajā maija dienā pēc pēdējā kopā pavadītā gada koledžā Frenks Ešersts un viņa draugs Roberts Gartons atradās pārgājienā. Viņi bija todien izgājuši no Brentas un nodomājuši tikt līdz Čegfordai, taču Ešersta futbolā savainotais celis to nespēja izturēt, bet saskaņā ar ceļojuma karti viņiem vajadzēja iet vēl kādas jūdzes septiņas. Atpūtinot celi un, kā jau dažkārt jaunekļi, tērzēdami par visu ko, viņi sēdēja kalna nogāzē ceļa malā, kuru šķērsoja taka, kas aizvijās prom gar birzi. Abi bija augumā garāki par sešām pēdām un tievi kā skangali; Ešersts — bāls ideālists, allaž domās kaut kur aizsapņojies; Gartons — trauksmains, piesardzīgs, šķautnains, sprogains kā pirmatnējs dzīvnieks. Abi jūsmoja par literatūru, abi staigāja bez cepures. Ešerstam bija pieglausti gaiši, viļņaini mati, kas cirtojās pie deniņiem un izskatījās allaž it kā atmesti atpakaļ. Gartona sprogas bija viens vienīgs tumšs, izspūris ērkulis. Jūdžu jūdzēm viņi nebija sastapuši nevienu dzīvu dvēseli.

— Mīļais draugs, — Gartons spriedelēja, — līdzjūtība ir tikai pašizziņas sekas; tā ir pēdējo piecu tūkstošu gadu liksta. Bez tās pasaule bija laimīgāka.

Ešersts, ar skatieniem sekodams mākoņiem, atbildēja:

—Un tomēr līdzcietība ir pērle cilvēces gliemežnīcā.

—Mīļais draugs, visas mūsdienu nelaimes ceļas no līdzjūtības. Paskaties uz dzīvniekiem un indiāņiem, viņu jūtas aprobežojas ar viņu pašu likstām; un tad paskaties uz mums . . . nespējīgiem neciest līdzi citu zobu sāpēm. Atgriezīsimies taču tai stāvoklī, kad nejutām līdzi nevienam, un mums klāsies labāk.

— Tas tev nemūžam neizdosies. Gartons domīgi jauca savas sprogas.

— Lai izzinātu dzīvi visā tās pilnībā, cilvēks nedrīkst būt pedantiski stingrs pret sevi. Liegt sev kaut ko jūtu dzīvē, atsakoties no kaut kā, ir nepareizi. Jo visas jūtas nāk tikai par labu. .. bagātina dzīvi.

—Bet ja tās ir pretrunā ar goda jūtām?

—Ak! Cik tipiski angliski! Ja runa ir par jūtām, tad angļi allaž domā, ka runa ir par miesiskām baudām, un ir sašutuši. Viņi bīstas kaislību, bet nebīstas saldkaisles — nebūt ne! — kamēr vien to var noslēpt.

Ešersts neatbildēja. Viņš bija noplūcis zilu ziediņu un, turēdams to pret debesīm, grozīja kātu starp pirkstiem. Kādā vilkābelē sāka kūkot dzeguze. Ak, debesis, ziedi, putnu dziesmas! Roberts melsa vienā melšanā. Un Ešersts teica:

— Nāc iesim tālāk un pameklēsim kādu fermu, kur piemesties. — Runādams viņš ieraudzīja lejup no atmatas nākam meiteni. Viņas siluets izcēlās uz debesu fona, viņa nesa grozu, un zem elkonī saliektās rokas bija redzamas debesis, un Ešersts, kurš, ieraugot kaut ko daiļu, nekad nevaicāja, kāds viņam no tā tiks labums, klusībā nodomāja: «Cik skaisti!»

Vējš plandīja meitenei ap kājām tumšos vilnas brunčus un cēla augšup apvalkātās skotu beretes malu; pelēcīgā blūzīte bija izbalējusi un veca, kurpes cauras, mazās rokas sarkanas un sarepējušas, kakls iededzis. Tumšie mati plīvoja pār plato pieri, seja bija apaļa, zem īsās augšlūpas manīja mirdzoši baltus zobus, uzacis bija taisnas un tumšas, skropstas garas un melnas, deguns taisns; bet īsts brīnums bija viņas pelēkās acis — ar valgu mirdzumu un tik skaidras, it kā tās būtu šodien pirmo reizi atvērušās. Meitene skatījās uz Ešerstu . . . Varbūt arī viņš, klibs, bez cepures, matus atpakaļ atsviedis, atstāja dīvainu iespaidu, kad tas savām lielajām acīm uzlūkoja viņu. Pacelt cepuri, kuras viņam nebija, Ešersts nevarēja, bet viņš pacēla sveicienam roku un teica:

—Vai jūs nevarētu mums pateikt, kur būtu kāda ferma, kur varētu pārnakšņot? Esmu sabendējis kāju.

—Tuvumā ir tikai mūsu mājas, ser, — viņa atbildēja bez jebkādas klīrības patīkamā, maigā, dzidrā balsī.

—Un kur tās ir?

—Tepat lejā, ser.

—Vai jūs mūs pieņemtu?

—Ak! Domāju gan.

—Varbūt jūs mums parādīsiet ceļu?

—Jā, ser.

Ešersts kliboja tālāk klusēdams, bet Gartons sāka meiteni izprašņāt.

—Vai jūs esat devonšīriete?

—Nē, ser.

—Kas tad?

—Es esmu no Velsas.

—O! Es jau tā domāju, ka esat ķeltiete; tātad tās nav jūsu mājas?

—Tās ir manas krustmātes mājas, ser.

—Un jūsu tēvoča?

—Viņš ir miris.

—Kas tad mājas apsaimnieko?

—Krustmāte un mani trīs brālēni.

—Bet jūsu tēvocis bija devonšīrietis?

—Jā, ser.

—Vai jūs jau sen šeit dzīvojat? — Septiņus gadus.

—Un kā jums te patīk pēc Velsas?

—Nemāku teikt, ser.

—Velsu jūs laikam vairs neatceraties?

—Atceros gan! Bet tur viss ir savādāks.

—Domāju gan!

Ešersts pēkšņi iejaucās vidū:

—Cik jums gadu?

—Septiņpadsmit, ser,

—Un kā jūs sauc?

—Mīgena Dēvida.

— Viņš ir Roberts Gartons, un es esmu Frenks Ešersts. Mēs gribējām nokļūt līdz Čegfordai.

— Žēl, ka jums sāp kāja.

Ešersts pasmaidīja, un, kad viņš smaidīja, viņa seja bija gandrīz skaista.

Pagājuši garām šaurajai birztalai, viņi, nonākuši lejā, pēkšņi atradās pie lauku mājas — garas, zemas mūra ēkas ar daudzspraišļu logiem un kūts pagalmu, kurā redzēja cūkas, putnus un vecu ķēvi. Ēkas aizmugurē pacēlās neliels ar zāli apaudzis stāvs pakalns, kura galā auga dažas priedes, bet priekšpusē atradās vecs augļu dārzs, kur ābeles pašlaik raisīja pumpurus un kas aizstiepās lejup līdz strautam un lielai pļavai. Mazs zēns ieslīpām, tumšām acīm ganīja cūku, bet mājas durvīs stāvēja sieviete, kura tagad nāca viņiem pretī. Meitene sacīja:

— Tā ir mana krustmāte misis Nerekomba.

Ar savām žiglajām, tumšajām acīm un liekto kakla līniju «mana krustmāte misis Nerekomba» atgādināja meža pīļu māti.

— Mēs satikām jūsu krustmeitu uz ceļa, — Ešersts ierunājās, — un viņa domāja, ka jūs mums varbūt varēsiet dot naktsmājas.

Misis Nerekomba, noskatījusi svešinieku no galvas līdz kājām, atbildēja:

— To es varēšu, ja abi iztiksiet ar vienu istabu. Ej, Mīgena, sakārto viņiem viesu istabu un salūko krējuma trauku. Jūs droši vien gribēsiet tēju.

Iegājusi tādā kā lievenī, ko izveidoja divas īves un daži ziedoši korintu krūmi, meitene, sārti mēļajai beretei spilgti izceļoties pret zaļo lapotni, pazuda namā.

— Vai jūs neienāksiet goda istabā un neatpūtināsiet kāju, jūs laikam esat no koledžas?

— Mēs bijām, bet nu jau esam to beiguši. Misis Nerekomba saprotoši pamāja ar galvu.

Goda istaba ar ķieģeļu grīdu, neapsegto galdu, spodrajiem krēsliem un ar zirgu astriem popēto dīvānu bija tik ārkārtīgi tīra, ka šķita, tā nekad netika lietota. Ešersts tūlīt apsēdās uz dīvāna, satvēris savainoto celi starp abām delnām, un misis Nerekomba skatījās uz viņu, acis nenolaizdama. Viņš bija kāda nesen miruša ķīmijas profesora vienīgais dēls un, kā dažkārt cilvēks, kurš nepievērš citiem lielu uzmanību, šķita tiem kundzisks.

— Vai te ir kāda upe, kur mēs varētu izpeldēties?

—Ir tikai strautiņš dārza galā, bet, pat sēžot tajā, ūdens jums nesniegsies pāri!

—Cik dziļš?

— Nu, kādas pusotras pēdas varbūt.

—Ak! Tas labs diezgan. Uz kuru pusi?

—Pa taciņu lejup, tad cauri otrajiem vārtiņiem labajā pusē, un turpat pie nomaļus stāvošās lielās ābeles ir paplats līcītis. Tur ir foreles, varbūt jums izdosies tās pievilināt.

—Tās drīzāk gan vilinās mūs. Misis Nerekomba smaidīja:

—Kad atgriezīsieties, tēja būs gatava.

Līcītim, ko izveidoja klints, kas aizsprostoja strauta gultni, bija smilšains dibens, un lielā ābele, pats attālākais koks dārzā, auga tik tuvu līča krastam, ka tās zari sniedzās vai pāri ūdenim; lapas tai bija izplaukušas, un tā šķita kā ziediem nobārstīta, jo sārtie pumpuri tikko vērās vaļā. Šaurajā līcī nebija vairāk vietas kā tikai vienam, un Ešersts gaidīja savu kārtu, braucīdams ar roku celi un skatīdamies uz nekultivēto, ar lauku puķēm nosēto pļavu, uz klints bluķiem un vilkābelēm, un uz dižskābaržu audzi lēzenajā pakalnā. Visi zari šūpojās vējā, visi pavasara putni dziedāja, un zāli zeltītiem vizuļiem piebārstīja slīpie saules stari. Ešersts domāja par Teokrītu, Červelas upi mēnesnīcā un meiteni ar valgi mirdzošām acīm; prātā bija tik daudz un dažādu domu, ka šķita, viņš nedomā neko, un jutās aplam laimīgs.

II

Sēdēdams pie novēlota un bagātīgi klātā tējas galda, uz kura atradās olas, krējums, ievārījums un plāni tikko pagatavoti cepumiņi ar safrāna aromātu, Gartons gari un plaši spriedelēja par ķeltiem. Tas viss notika tajā laikā, kad Anglijā atdzima interese par ķeltiem, un atklājums, ka šīs mājas ģimenes locekļos rit ķeltu asinis, sajūsmināja Gartonu, kurš arī sevi uzskatīja par ķeltu. Zirga astriem popētajā krēslā atgāzies, paša tītu cigareti lūpu kaktiņā viņš, ar saltu, caururbjošu skatienu Ešerstam acīs lūkodamies, daudzināja velsiešu izsmalcinātību. Pārcelties no Velsas uz Angliju bija tas pats kā no porcelāna pāriet uz māla traukiem. Frenks, kā jau sasodīts anglis, protams, nevarēja saskatīt šīs Velsu meitenes neparasto smalkumu un emocionālo bagātību! Un, savus vēl mitros biezos, tumšos matus bužinādams, viņš skaidroja, cik ļoti uzskatāmi šī meitene atbilda divpadsmitā gadsimta slavenā velsiešu barda Morgana dziesmu tēliem.

Ešersts, atlaidies visā augumā uz dīvāna un kājas pāri tā galam izstiepis, smēķēja tumši brūnu pīpīti un, Gartonā neklausīdamies, domāja par meitenes seju, kāda tā izskatījās, kad viņa ienāca, atnesdama cepumu papildinājumu. Viņš bija uzlūkojis viņas vaibstus ar tādām pašām jūtām, kā priecājoties par ziedu vai kaut ko citu daiļu dabā, — līdz viņa, skropstām iedreboties, bija nodūrusi skatienu un izgājusi laukā klusi kā pelīte.

— Iesim uz virtuvi, — Gartons aicināja, — un apskatīsim meiču tuvumā.

Virtuve bija izbalsināta telpa ar griestu sijām, pie kurām karājās žāvēti šķiņķi; uz palodzes atradās puķu podi, uz naglām pakārtas bises; dīvaini kausi un dažādi porcelāna un alvas trauki salikti uz plauktiem, un pie sienas karājās karalienes Viktorijas portreti. Garš, šaurs, nekrāsots koka galds, uz kura bija sakārtotas bļodiņas un karotes, stāvēja tieši zem augstu pie griestiem piestiprinātas sīpolu virtenes; divi aitu suņi un trīs kaķi gulēja kur kurais. Virtuves nišā pavarda vienā pusē rātni un rāmi sēdēja divi mazi puisēni; otrā pusē, bises stobru tīrīdams, sēdēja drukns jauneklis ar gaišām acīm, sarkanu seju, pakulu krāsas matiem un uzacīm; starp viņiem misis Nerekomba, domās nogrimusi, maisīja lielā katlā kādu patīkami smaržojošu gaļas sautējumu. Divi citi jaunekļi, kuriem, tāpat kā mazajiem puisēniem, bija ieslīpas acis, tumši mati un šķelmīgas sejas, savā starpā sarunādamies, balstījās pret sienu; pie loga sēdēja neliela auguma pavecs gludi skuvies vīrs rupja auduma biksēm kājās un šķirstīja apdriskātu žurnālu. Vienīgā rosīgā būtne telpā šķita meitene Mīgena, kas lēja ābolu dzērienu krūkās un veicīgi nogādāja tās no mucas uz galda. Redzēdams, ka viņi gatavojas maltītei, Gartons teica:

—Ak! Ja atļausiet, mēs ienāksim, kad būsiet ieturējuši vakariņas, — un, nenogaidījuši atbildi, abi atgriezās viesu istabā. Bet virtuves gaišās sienas, siltums, smaržas un sejas, kuras viņi redzēja, vēl jo vairāk pasvītroja viņu spodrās istabas nemājīgumu, un saīguši viņi ieņēma pirmītējās vietas.

—Tie puikas ir īsti čigānu tipi, — izmeta Gartons. — Tikai viens no visiem ir anglosaksis — tas, kurš tīrīja bisi. Bet meitene ir smalks psiholoģisku studiju objekts.

Ešerstam lūpas nodrebēja. Gartons viņam tobrīd likās īsts ēzelis. Smalks studiju objekts! Viņa bija meža puķe. Būtne, kuru prieks bija uzlūkot. Studiju objekts! Gartons turpināja:

— Emocionāli viņa būtu lieliska. Viņa tikai jāatmodina.

— Vai tu varbūt grasies viņu atmodināt?

Gartons paskatījās uz Ešerstu un pavīpsnāja. Greizais smaids šķita sakām: «Cik gan neaptēsti jūs, angļi, esat!»

Bet Ešersts tikai pakšķināja savu pīpi. Atmodināt meiteni! Šis muļķis ir pārāk augstās domās par sevi.

Ešersts atvēra logu un izliecās laukā. Mijkrēslis bija sabiezējis. Saimniecības ēkas un ratnīca, tik tikko samanāmas, vīdēja miglaini un zilgani, ābeles likās viens vienīgs necaurredzams biezoknis; gaiss oda pēc malkas dūmiem, kas plūda no virtuves skursteņa. Kāds putniņš, kurš devās pie miera vēlāk par citiem, bikli čivināja, brīnīdamies par tumsas iestāšanos. No staļļa atskanēja zirga sprauslāšana un pakavu klaudzieni. Bet tīrelis tinās dūmakā, un tāltālu tumši zilajās debesīs kautri mirguļoja bālas vēl pilnā spožumā neiedegušās zvaigznes. Drebelīgā balsī brēca pūce. Ešersts ievilka dziļi elpu. Kāda nakts pastaigai! Dzirdēja neapkaltu zirgu dipoņu tuvojamies pa taku un redzēja garām aizslīdam trīs neskaidras, tumšas ēnas … Poniji pieguļā. Dzīvnieku melnās, pinkainās galvas parādījās virs vārtiņiem. Ešersts papakšķināja pīpi, dzirksteles šķīda uz visām pusēm, zirdziņi satrūkdamies metās sāņus un aizjoņoja atkal projām. Klusi plivinādams spārnus, lidinājās sikspārnis, gandrīz nedzirdami pīkstēdams «čīp, čīp». Ešersts izstiepa roku; augšup pavērstajā delnā tūdaļ samanīja rasu. Pēkšņi viņš augšstāvā neskaidri uztvēra mazo puisēnu balsis, uz grīdas nomesto zābaku vieglo klaudzienu un kādu balsi, mundru un maigu, — meitene droši vien lika puišeļus gulēt; gluži skaidri varēja saprast deviņus vārdus: «Nē, kaķi gultā līdzi ņemt tu vis nedrīksti, Rič.» — Tad atskanēja ķiķināšanās, draiskuļošanās, viegls pliukšķis un tik silti un jauki smiekli, ka viņš mazliet nodrebēja. Dzirdēja vēl tādu kā pūtienu, un gaismas strēle, kas no augšloga bija spraukusies ārā tumsā, nodzisa; iestājās klusums. Ešersts aizgāja no loga un apsēdās, celis viņam sāpēja un sirds jutās nomākta.

—Ej uz virtuvi, — viņš teica, — es likšos uz auss.

III

Kaut gan Ešersts cerēja, ka miegs viņu ieaijās klusi, ātri un viegli, viņš tomēr vēl bija pilnīgi nomodā, kad biedrs nāca pa kāpnēm augšā, un, kaut gan izlikās, ka ir aizmidzis, vēl ilgi dzirdēja pūces brēcam, kad Gartons istabelē ar zemajiem griestiem bija apgūlies savā gultā un, degunu izslējis, klusiem krācieniem slavināja tumsu. Ja neņēma vērā to, ka sāpēja celis, tas nebūt nebija nepatīkami .. . dzīves rūpes šo jaunekli šajā nomoda naktī sevišķi nenomāca. Patiesībā, viņam tādu nemaz nebija! Nupat saņēmis advokāta diplomu, apveltīts ar literārajām dotībām, — viņam atvērās visa pasaule; nebija jāgādā par tēvu vai māti, un četrsimt mārciņu gadā piederēja pašam. Vai tad nebija vienalga, kurp viņš devās, ko darīja vai kad darīja? Gulta, kurā viņš gulēja, gan bija cieta, toties pasargāja no pārkāršanas. Viņš gulēja mierīgi, ieelpodams nakts smaržas, kas plūda zemajā telpā pa atvērto logu tieši virs viņa galvas. Izņemot to, ka viņš bija noskaities uz savu draugu, — kas bija gluži dabiski pēc trim kopā nostaigātajām dienām, — Ešersts šajā bezmiega naktī nodevās patīkamām, liegām un ilgu pilnām atmiņām un domām. Viens tēls viņa gara acīm parādījās sevišķi skaidri un gluži neizprotami, kāpēc, jo viņš pat neapzinājās, ka būtu to ievērojis; tas bija jauneklis, kurš tīrīja bisi; tā ciešais, flegmātiskais un tomēr izbrīnījušais skatiens, ar kādu tas paraudzījās uz virtuves durvīm un tad žigli pievērsās meitenei, kura nesa ābolu dzēriena krūku. Sarkanbrūnā, zilacainā seja ar gaišajām skropstām un pakulu krāsas matiem bija iespiedusies Ešerstam atmiņā tikpat pamatīgi kā meitenes svaigā un vientiesīgā sejiņa. Taču beidzot viņš tomēr redzēja neaizklātā loga tukšajā tumsā austam dienu, dzirdēja kaut kur tālumā miegainu un aizsmakušu māvienu. Tam sekoja klusums, mēms, kā bijis, kamēr kāds strazds, vēl pilnīgi neatmodies, uzdrošinājās ar savu dziesmu iztraucēt mieru. Un, lūkojoties, kā logā svīda gaisma, Ešersts aizmiga.

No rīta viņa celis bija stipri uzpampis; pārgājienam, acīm redzot, pienācis gals. Gartons, kuram nākošajā dienā vajadzēja būt atpakaļ Londonā, ap dienas vidu devās ceļā, paskatīdamies uz Ešerstu ar ironisku smīnu, kas atstāja sūrstoša dzēliena pēdas, bet tās izgaisa, tiklīdz drauga garais augums izzuda aiz stāvās takas līkuma. Visu dienu Ešersts pūtināja kāju, sēdēdams zaļi krāsotajā krēslā, kas stāvēja uz maura pie īvju lieveņa, kur saule lika lefkojām un neļķēm iesmaržoties spēcīgāk un pastiprināja tikko jaušamo korintu ziedu aromātu. Juzdamies svētlaimīgs, viņš pīpēja, sapņoja un skatījās visapkārt.

Pavasarī lauku mājas ir īsts jaunas dzīvības šūpulis. Jaunā dzīvība briest pumpuros un šķiļas laukā no čaulām, un cilvēki bijīgā satraukumā vēro šo procesu, lolodami un kopdami katru jauno radijumu, jauno atvasi. Ešersts sēdēja tik mierīgi, ka zosu māte, lepni gāzelēdamās, atveda savus sešus dzeltenkaklainos, pelēcīgos zosulēnus patrīt knābīšus gar zāli pie viņa kājām. Laiku pa laikam atnāca misis Nerekomba vai Mīgena apvaicāties, vai viņam kaut ko nevajag, bet viņš smaidīja un atbildēja:

— Paldies, neko. Šeit ir lieliski.

Ap tējas laiku atnāca abas divas, nesdamas bļodu ar kādu tumšu šķidrumu un garu drānu un, pamatīgi un rūpīgi apskatījušas uztūkušo celi, aplika kompresi un to apsaitēja. Kad viņas bija aizgājušas, Ešersts domāja par meitenes klusi izdvesto «Ak!», par līdzjūtību, kas atspoguļojās viņas acīs, un mazo grumbu starp uzacīm. Un atkal viņš dusmojās uz aizgājušo draugu, kurš par meiteni bija sarunājis tādas muļķības. Kad viņa atnesa Ešerstam tēju, viņš jautāja:

— Kā jums, Mīgen, patika mans draugs?

Viņa iekoda augšlūpā, it kā baidīdamās, ka smaidīt būtu nepieklājīgi.

— Viņš bija jocīgs džentlmenis; viņš mūs vienā laidā smīdināja. Man liekas, ka viņš ir ļoti gudrs.

— Ko tad viņš tādu teica, kas jūs smīdināja? — Viņš teica, ka es esot bardu meita. Kas tie tādi? — Tie ir Velsas dziesminieki, kas dzīvoja pirms daudziem simtiem gadu.

— Kāpēc tad lai es būtu viņu meita?

— Viņš gribēja teikt, ka jūs esat tāda meitene, kādas viņi apcerēja savās dziesmās.

Mīgena sarauca pieri.

—Man liekas, viņš mīl jokot. Vai tad es tāda esmu? — Vai jūs tam, ko es teiktu, ticētu?

—Ak, tam gan.

—Nu tātad es domāju, ka viņam bija taisnība. Mīgena smaidīja.

Un Ešersts sevī nodomāja: «Skaista gan tu esi!» — Viņš arī teica, ka Džo esot sakšu tips. Kas tas tāds ir?

—Kurš ir Džo? Vai tas ar zilajām acīm un sārto seju?

—Jā, mana tēvoča brāļadēls.

—Tad jau viņš nav jūsu brālēns?

—Nē.

—Nu redziet, viņš gribēja teikt, ka Džo ir līdzīgs tiem vīriem, kas no kontinenta pārcēlās uz Angliju un to iekaroja apmēram pirms četrpadsmit gadu simteņiem.

—Ak! Par tiem esmu dzirdējusi; bet vai tad viņš ir tāds?

—Attiecībā uz šādām lietām Gartons ir drusku ķerts, taču man jāpiekrīt, ka Džo tomēr mazliet atgādina seno saksi.

—Jā.

Šis «jā» Ešerstu savaldzināja. Tik skanīgi un patīkami, tik pārliecināti un laipni viņa piekrita apgalvojumam, kas viņai, acīm redzot, neko neizteica.

— Viņš vēl sacīja, ka visi pārējie zēni ir īsti čigāni. To viņam nevajadzēja teikt. Krustmāte gan smējās, bet patikt viņai tas, protams, nepatika, un mani brālēni dusmojās. Tēvocis bija zemnieks … zemnieki nav čigāni. Nav labi aizvainot cilvēkus.

Ešerstam gribējās satvert un paspiest viņas roku, bet viņš tikai pateica:

— Gluži pareizi, Mīgen. Starp citu, es dzirdēju, kā jūs vakar vakarā likāt mazos gulēt.

Viņa mazliet pietvīka. — Dzeriet, lūdzu, tēju… tā atdziest. Varbūt atnest svaigu?

—Vai jums kādreiz ir laiks arī pašai priekš sevis?

—Ak, ir, protams.

—Es gan skatos un skatos, tikai to vēl neesmu redzējis.

Viņa apmulsusi sarauca uzacis un pietvīka vēl vairāk.

Kad meitene bija aizgājusi, Ešersts prātoja: «Vai viņa domā, ka es viņu zoboju? To es nemūžam nedarītu!» viņš bija tajā vecumā, kad dažam labam vīrietim — dzejnieka vārdiem izsakoties — «skaistums ir zieds» un modina viņā bruņnieciskas jūtas. Nekad nepievērsdams sevišķu uzmanību savai apkārtnei, Ešersts tikai pēc krietna brīža pamanīja, ka jauneklis, kuru Gartons bija nosaucis par «sakšu tipu», stāv pie staļļa durvīm un koši izceļas pret tām savās apvalkātajās brūnajās velvetona biksēs, dubļos notašķītajās getrās, zilajā kreklā; ar savām sarkanajām rokām, sārto seju un gaišajiem matiem, kas, saules apspīdēti, neizskatījās kā pakulas, bet kā lini; viņš tur stāvēja nesatricināmi flegmātisks, stūrgalvīgs, bez mazākā smaida sejā. Pamanījis, ka Ešersts uz viņu skatās, viņš pagriezās un devās pāri pagalmam tādā gaitā, kāda dažkārt raksturīga lauku puišiem, kuri allaž kautrējas, vai neiet pārāk lēni, — un, smagi kājas likdams, pazuda aiz mājas stūra virtuves durvju virzienā. Ešersta labajai omai pārskrēja ēna. Lempji! Lai tu, cilvēks, gribētu kā gribēdams, taču sadraudzēties ar šiem zeļļiem ir neiespējami! Toties, ja paskatās uz meiteni. . . Kurpes viņai pušu, rokas raupjas; bet… kāda tam nozīme! Vai tās tiešām bija viņas dzīslās ritošās ķeltu asinis, kā Gartons teica? Viņa bija dzimusi lēdija, bija īsta pērle, kaut gan droši vien neprata neko vairāk kā tikai lasīt un rakstīt!

Vecīgais, gludi skūtais vīrs, kuru viņš vakar bija redzējis virtuvē, tagad ienāca pagalmā ar suni un dzina govis uz slaukšanu. Ešersts ievēroja, ka viņš ir klibs.

— Govis gan jums ir varenas!

Klibā vīra seja atplauka. Viņš skatījās mazliet caur pieri, kā bieži mēdz darīt cilvēki, kas pārdzīvojuši ilgstošas ciešanas.

— Jā, viņas ir īstas skaistules, turklāt labas piena devējas.

—To es ticu.

—Ceru, ka jūsu kāja atveseļojas, ser.

— Paldies, iet uz labo pusi. Klibais vīrs pieskārās savai kājai:

— Es jau nu zinu gan, ko tas nozīmē: celis — tā ir galvenā bēda. Manējais desmit gadus kā sabeigts.

Ešersts izdvesa līdzjūtības pilnu skaņu, kas tik viegli pasprūk cilvēkiem, kuriem ienākumi nodrošināti, un klibais atkal pasmaidīja.

—Tomēr es sūdzēties nevaru. .. gandrīz būtu pazaudējis kāju pavisam.

—Nu!

—Tā ir; un salīdzinājumā ar to, ka bija, labi vien, ka vēl tā.

—Manam celim aplika lielisku zāļu kompresi,

—Tās savākusi meitene. Puķes meitene pazīst. Ir tādi cilvēki, kuri laikam zina, kas kuru vainu dziedē. Mana māte to zināja reti labi. Ceru, ka drīz būsiet vesels, ser. Nu, mājās, mājās!

Ešersts smaidīja. «Puķes pazīst!» Viņa pati ir puķe.

Tovakar pēc vakariņām, kurās pasniedza aukstu pīli, saldu biezpiena pudiņu ar muskata riekstiem un ābolu sulu, pie Ešersta ienāca meitene.

— Krustmāte liek jautāt, vai jūs varbūt negribētu nogaršot mūsu pavasara kūku?

— Ja nu es drīkstētu to nogaršot virtuvē .. .

—Ak, protams, drīkstat! Bet jums pietrūks jūsu drauga.

—Man ne. Bet vai jūs esat droša, ka nevienam nebūs iebildumi?

—Kurš tad varētu iebilst? Mēs būsim ļoti iepriecināti.

Ešersts piecēlās pārāk strauji, lai slimais celis to varētu izturēt, tāpēc viņš sagrīļojās un atslīga atpakaļ krēslā. Meitene klusu ievaidējās un sniedza viņam rokas. Ešersts satvēra tās… mazas, raupjas, brūni iedegušas; apvaldīja vēlēšanos tās noskūpstīt un ļāva sevi uzvilkt kājās. Viņa pienāca cieši klāt, lai viņš varētu atspiesties pret viņas plecu. Un, atbalstījies pret meiteni, viņš devās pāri istabai. Mīgenas plecs viņam šķita visjaukākais, kam viņš jebkad bija pieskāries. Viņš tomēr bija pietiekami saprātīgs, lai paņemtu savu spieķi no statīva un atlaistu roku no meitenes pleca, pirms iegāja virtuvē.

To nakti Ešersts gulēja kā nosists un pamodās ar gandrīz normāla apmēra celi. Rīta cēlienu viņš atkal pavadīja savā krēslā uz maura, uzmezdams dzejoļu rindas; pēcpusdienā viņš pastaigājās ar abiem mazajiem puisēniem Niku un Riku. Bija sestdiena, tāpēc abi bija pārradušies no skolas mājās ātrāk; mazie, mundrie, kautrie, tumšmatainie resgaļi, septiņus un sešus gadus veci, drīz vien kļuva varen runīgi, jo Ešersts prata apieties ar bērniem. Līdz pulksten četriem viņi jau paspēja parādīt Ešerstam visus savus dzīvības iznīcināšanas paņēmienus, izņemot foreļu ķeršanu, un, bikšu stilbus atlocījuši, viņi tagad gulēja uz vēdera krastā pie foreļu strauta, apgalvodami, ka arī šī māksla viņiem esot zināma. Viņi, protams, neko nenoķēra, jo smiekli un klaigas aizbaidīja katru pamanīto zivi. Ešersts sēdēja uz klintsbluķa strauta malā, skatījās uz puišeļiem un klausījās dzegužu kūkošanā, kamēr Niks, vecākais zēns, kas nebija tik neatlaidīgs, uznāca augšā un nostājās viņam blakus.

—Uz šī akmens sēž čigāna gars, — viņš teica.

—Kas tas par čigāna garu?

—Nezinu, nekad neesmu redzējis. Bet Mīgena saka, viņš te sēžot, un vecais Džims viņu vienreiz redzēja. Tas te sēdēja toreiz, kad ponijs iespēra mūsu tētim pa galvu. Čigāna gars spēlē vijoli.

—Kādu dziesmu tad viņš spēlē?

—Nezinu.

—Kāds viņš izskatās?

—Viņš ir melns. Vecais Džims stāsta, ka viņš ir viscaur ar spalvām apaudzis. Īsts gars. Viņš nāk tikai pa naktīm. — Mazā zēna ieslīpās, tumšās acis vērās apkārt. — Kā jūs domājat, vai viņš grib mani aizvest projām? Mīgenai no viņa bailes.

—Vai tad viņa to redzējusi?

— Nē. Bet no jums viņa nebīstas.

— Droši vien nebīstas. Kāpēc lai viņa baidītos?

—Viņa par jums lūdza dievu.

—Kā tu, mazo resgal, to zini?

— Kad es gulēju, viņa teica: — «Dievs sargi mūs visus un misteru Ešerstu.» Pats dzirdēju, ka viņa tā čukstēja.

— Tu esi mazs palaidnis, ja izpļāpā to, kas tev nav jādzird!

Mazais puišelis apklusa. Pēc tam izaicinoši izmeta:

— Bet es protu trušus dīrāt. Mīgena nevar ciest, kad tos dīrā. Man patīk asinis.

— Ej nu! Tev patīk! Ak, tu mazo briesmoni!

— Kas tas tāds?

— Tas ir tāds, kuram patīk otram sagādāt sāpes. Puisēns sadrūma. — Tie taču ir tikai beigti truši. .. kurus mēs ēdam.

—Tev taisnība, Nik. Lūdzu, piedošanu.

—Vardes es arī protu dīrāt.

Bet Ešersts bija nogrimis domās. «Dievs sargi mūs visus un misteru Ešerstu.»

Niks, izbrīnījies par sava sarunas biedra pēkšņo nepieejamību, aizskrēja atpakaļ pie strauta, kur tūlīt atskanēja smiekli un klaigas.

Kad Mīgena nesa viņam tēju, viņš vaicāja:

— Kas tas par čigāna garu, Mīgen? Pārsteigta viņa pacēla skatienu.

— Tas atnes nelaimi.

— Jūs taču droši vien spokiem neticat?

— Ceru, ka nekad viņu neredzēšu.

— Protams, ne. Tādu garu nemaz nav. Tas, ko vecais Džims redzēja, būs bijis ponijs.

—Nē! Klintīs mīt gari; tie ir cilvēki, kuri dzīvojuši šeit senos laikos.

—Tomēr tie nekādā ziņā nav čigāni; šie seno laiku cilvēki bija jau miruši, kad te uzradās čigāni.

Bet Mīgena vientiesīgi iebilda:

—Visi viņi ir ļauni.

—Kāpēc? Ja tādi gari arī būtu, tad tiem jābūt gluži vienkārši savvaļas radījumiem, tādiem kā lauku truši. Tāpēc, ka puķes aug savvaļā, tās vēl nebūt nav ļaunas; ari vilkābeles neviens nav dēstījis, bet pret tām jums taču iebildumu nav. Naktī es aiziešu turp un apskatīšu jūsu čigāna garu un aprunāšos ar viņu.

—Nē! Ak, nē!

—Jā gan! Aiziešu un apsēdīšos uz čigāna klintsbluķa.

Viņa salika rokas:

— Lūdzu, nē!

— Tomēr! Nu, kas tur liels, ja man kas notiktu?

Viņa neatbildēja, un gluži kā nevilšus viņš izmeta:

— Jā, varu tomēr droši apgalvot, ka man nelaimēsies viņu redzēt, jo, liekas, drīz man būs atkal jādodas prom.

—Drīz?

—Jūsu krustmāte negribēs mani te paturēt.

—Kā tad ne! Mēs arvien izdodam istabu vasarā. Cieši meiteni uzlūkodams, Ešersts vaicāja:

—Vai jūs gribētu, ka es palieku?

—Jā.

—Šovakar es noskaitīšu lūgšanu par jums.

Viņa tumši pietvīka, sarauca pieri un izgāja laukā no istabas.

Pats sevi lādēdams, Ešersts sēdēja, kamēr tēja ievilkās. Viņš jutās tā, it kā ar saviem smagajiem zābakiem būtu sabradājis zilo pulkstenīšu čemuru. Kāpēc viņš bija teicis tādas muļķības? Vai tad viņš bija tāds pats koledžā izglītots ēzelis un tāpat nesaprata meiteni.

IV

Nākošo nedēļu Ešersts veltīja kājas pilnīgai atveseļošanai, staigājot iepazīdamies ar vieglāk sasniedzamo apkārtni. Šogad pavasaris viņam bija vesels atklājums. Kā apskurbis viņš lūkojās uz vēlīnajiem, iesārti baltajiem dižskābarža pumpuriem, kas, saules apspīdēti, mirguļoja pret koši zilo debesu fonu, vai uz spilgtajā gaismā liesmojošiem pareto priežu dzelteni brūnajiem stumbriem un zariem, vai arī uz tīreli un vētras saliektajām lapeglēm, kuras izskatījās tik dzīvespriecīgas, kad vējš kustināja zaļos dzinumus, kas izcēlās veco, rūsgani melno zaru vidū. Citu reizi viņš gulēja strauta malā, skatīdamies uz meža vijolīšu puduriem vai uz pērnajām papardēm, ļaujot slīdēt caur pirkstiem sārtajām, caurspīdīgajām kazeņu atvasēm, kamēr dzeguzes kūkoja, zaļās dzilnas smējās un cīrulis kaut kur augstu debesīs bārstīja savu dziesmu treļļus. Šis pavasaris bija gluži citāds nekā tie, kurus viņš bija pazinis līdz šim, jo pavasaris valdīja ne tikvien ap viņu, bet viņā pašā. Dienā viņš reti tikās ar saimniekiem, un, kad Mīgena ienesa viņam istabā maltītes, viņa allaž šķita pārāk aizņemta ar mājas darbiem vai ar mazuļiem pagalmā, lai varētu palikt un parunāties. Taču vakaros viņš pats apsēdās virtuvē pie loga, pīpēja un sarunājās ar klibo Džimu vai ar misis Nerekombu, kamēr meitene kaut ko šuva vai turpat tuvumā rosījās, novācot vakariņu galdu. Un dažreiz viņš ar labsajūtu, kāda laikam ir kaķim, kad tas murrā, pamanīja, ka Mīgenas acis — šīs pelēkās, valgi mirdzošās acis — pievērstas viņam ar tādu maigumu, kas viņam neizsakāmi glaimoja.

Svētdienā pēc nedēļas Ešersts gulēja dārzā, klausījās strazda svilpošanā un dzejoja vārsmas par mīlu, kad dzirdēja aizcērtamies vārtiņus un ieraudzīja starp kokiem skrienam šurp meiteni un viņai pakaļ žigli dzenamies sarkanvaidzi flegmātisko Džo. Apmēram divdesmit jardus no Ešersta šī tvarstīšana izbeidzās. Mīgena un Džo stāvēja viens otram pretī, nepamanījuši zālē guļošo svešinieku, — jauneklis, meiteni vilkdams sev klāt, viņa to atvairīdama. Ešersts redzēja viņas seju — dusmīgu, uztrauktu un arī jaunekļa seju . . . Kas gan būtu domājis, ka šis sārtvaidzis lauku puisis varētu izskatīties, kā prātu zaudējis! Un Ešersts, kuru šī aina sāpīgi aizvainoja, pielēca kājās. Šajā brīdī tie viņu ieraudzīja. Mīgena nolaida rokas un paslēpās aiz koka stumbra; Džo dusmīgi kaut ko norūca, metās pie žoga, pārrāpās pāri un pazuda. Ešersts lēnām tuvojās meitenei. Viņa stāvēja pavisam nekustīgi, lūpu kodīdama, — ļoti daiļa, acis nodūrusi; skaistie mati atrisuši ietvēra seju.

— Lūdzu, piedodiet, — viņš teica.

Meitene plati ieplestām acīm caur pieri palūkojās uz Ešerstu, tad, dziļi ievilkusi elpu, devās projām. Ešersts viņai sekoja.

— Mīgen!

Viņa turpināja iet. Ešersts satvēra meiteni aiz rokas un saudzīgi pagrieza ar seju pret sevi.

— Apstājieties, parunāsim!

— Kāpēc jūs lūdzat man piedošanu? Ne jau pie manis jums jāgriežas.

— Nu tad pie Džo.

— Kā viņš uzdrīkstējās man dzīties pakaļ?

—Viņš droši vien iemīlējies. Meitene piecirta kāju. Ešersts mazliet iesmējās.

—Vai gribat, lai sadodu viņam pa ausi? Bet viņa pēkšņās dusmās iekliedzās:

— Jūs smejaties par mani… Jūs par mums smejaties!

Ešersts satvēra Mīgenas rokas, bet strauji rāvās atpakaļ, kamēr viņas satrauktā, mazā seja atdūrās pret lapotni un atrisušie, tumšie mati sapinās sārto ābeļziedu čemuros. Ešersts, cieši turēdams viņas rokas, pacēla vienu un uzspieda uz tās savas lūpas. Viņš jutās bruņniecisks un daudz pārāks par šo lempi Džo . .. kad pavisam vieglītiņām pieskārās ar lūpām šai mazajai, raupjajai rokai! Meitene pēkšņi nerāvās vairs prom; viņa likās drebam ilgās viņam pieglausties. No galvas līdz kājām Ešerstu pāršalca svētlaimes siltums. Tātad šo slaido meiteni, tik vienkāršo, jauko un daiļo, iepriecināja viņa lūpu pieskāriens! Un, ļaudamies pēkšņam impulsam, viņš apskāva Mīgenu, piekļāva sev klāt un noskūpstīja uz pieres. Bet viņš tūlīt nobijās… viņa tik ārkārtīgi nobāla, acis aizvērās, tā, ka garās, melnās skropstas trīcēja uz bālajiem vaigiem; arī rokas viņai bija noslīgušas gar sāniem kā nedzīvas. Ešerstu pāršalca trīsas, jūtot Mīgenas augumu pret savu augumu. — Mīgen! — viņš izdvesa un palaida meiteni vaļā. Dziļajā klusumā iesvilpās strazds. Meitene strauji satvēra Ešersta roku, piespieda sev pie vaiga, pie sirds, pie lūpām, kvēli noskūpstīja un aizbēga starp ābeļu apsūbējušiem stumbriem, kas noslēpa to viņa skatienam.

Satraukumā drebēdams, Ešersts apsēdās uz veca, gandrīz līdz pašai zemei nolīkuša koka stumbra un tukšu skatienu vērās ziedos, kuri kā vainags bija rotājuši viņas matus, — vērās šajos sārtajos pumpuros, kuru vidū bija uzplaukusi viena balta ābeļzieda zvaigzne. Ko viņš bija izdarījis? Kā viņš tā varēja aizmirsties un ļauties skaistumam vai varbūt pavasarim! Taču, lai būtu kā būdams, viņš jutās neparasti laimīgs, laimīgs un pacilāts, prieka viļņiem brāžoties pār augumu, sirdij jūtot neizprotamu vieglu nemieru. Tas bija sākums … kam? Knišļi viņu koda, dejojošie odi mēģināja ielidot mutē, bet pavasaris visapkārt šķita kļūstam vēl jaukāks un krāšņāks; vēl brīnišķīgāk kūkoja dzeguzes, svilpoja strazdi, skanēja zaļo dzilnu smiekli, sildīja maigie saules stari un smaržoja ābeļziedi, kas vainagā bija vijušies ap viņas galvu! Ešersts piecēlās no vecā stumbra un izgāja ārā no dārza, ilgodamies plašuma un debesu tāles, lai spētu aprast ar šīm jaunajām izjūtām. Viņš aizstaigāja līdz tīrelim, un no oša dzīvžoga malā uzspurdza žagata un kā vēstnesis lidoja viņam pa priekšu.

Kurš cilvēks — jebkurā vecumā, sākot no pieciem gadiem, — gan var apgalvot, ka viņš nekad nav bijis iemīlējies? Ešersts bija mīlējis savu deju stundu partneres, mīlējis savu guvernanti, meitenes skolu brīvdienās, arvien vairāk vai mazāk jūsmojis par kādu, nebūdams laikam nekad gluži bez mīlas. Taču tagad tas bija citādi, kaut kas vienreizējs. Tas bija pavisam jauns pārdzīvojums . . . baismi burvīgs, kas lika apzināties vīrišķības briedumu. .. Turēt rokās tādu meža puķi, kļaut to pie savām lūpām un just, ka tā aiz prieka trīs! Tas bija reibinoši un satraucoši! Ko tagad iesākt… kā izturēties pret meiteni nākamreiz? Viņa pirmie glāsti bija mierinoši, pilni līdzjūtības; taču nākamie tādi vairs nevarēja būt, tagad, kad viņš zināja, ka meitene — kvēli un steidzīgi noskūpstot viņa roku un piespiežot pie sirds — viņu mīlēja. Daži cilvēki kļūst brutāli, kad viņiem tiek dāvināta mīla; citi, līdzīgi Ešerstam, nonāk tās varā un atkūst, iesilst un atmaigst gandrīz pacilātā jūsmā par to, ko pārdzīvo kā brīnumu.

Un šeit, klinšainajā apkārtnē, viņu plosīja kaisla vēlēšanās izbaudīt šīs jaunās jūtas, ko pavasaris viņā bija iekvēlinājis, un tikko jaušamo, tomēr skaidri noprotamo nemieru. Vienu brīdi viņš pilnīgi atdevās savam lepnumam, ka iekarojis šīs skaistās, paļāvīgās, spulgacainās meitenes sirdi, citu brīdi liekuļotā nopietnībā domāja:

«Nu, puis! Tikai pieskaties, ko tu dari! Pats zini, kā tas var beigties!»

Viņš nemanīja, kā iestājās mijkrēslis — mijkrēslis šķautnainajā klints masīvā, kas atgādināja Asīrijas ainavu. Un dabas balss viņā teica: «Tev atklājas jauna pasaule!» Tā dažkārt cilvēkam, kurš pulksten četros no rīta ir piecēlies un izgājis laukā, kur dzīvnieki, putni un koki izbrīnījušies uz viņu lūkojas, ir sajūta, ka tas viss no jauna radīts.

Ešersts kavējās tur stundām ilgi, līdz gaiss sāka kļūt dzestrs, un tad, uzmanīgi taustoties pa akmeņiem un biezi saaugušajiem viršu ceriem, kāpa lejup uz taku un atkal devās pāri pļavai uz augļu dārzu. Tur viņš uzrāva sērkociņu un paskatījās pulkstenī. Gandrīz divpadsmit! Melnajā, mēmajā tumsā tagad šeit viss šķita gluži citāds nekā mīlīgi gurdenajā, putnu dziesmām pieskandinātajā dienas gaismā pirms sešām stundām! Un pēkšņi viņš savu pirmītējo idili redzēja it kā ar cita cilvēka acīm — viņš dzīvi iztēlojās misis Nerekombu pagriežam savu zoss kaklu un žiglajām, tumšajām acīm saskatām itin visu, un viņas vērīgo seju kļūstam bargu; viņš redzēja čigāniem līdzīgos brālēnus nekaunīgi ņirdzam un ar neuzticību raugāmies uz viņu; redzēja flegmātisko Džo niknumā aizsvilstamies; vienīgi klibais večuks Džims, kura acis pauda ciešanas, šķita izturamies iecietīgi. Bet kur vēl lauku ļaužu valodas! . . . Pļāpīgās sievas, kuras viņš pastaigu laikā satika; un piedevām paša draugi — smīns, ar kādu Roberts Gartons torīt, pirms desmit dienām, aizgāja; cik tas bija ironisks un zinošs! Riebīgi! Vienu brīdi Ešersts vārda vistiešākajā nozīmē ienīda šo zemisko, cinisko pasauli, pie kuras cilvēks gribot negribot piederēja. Vārtiņi, pret kuriem viņš atbalstījās, sāka kļūt tādi kā pelēcīgi. Acu priekšā šķita parādāmies kaut kas vizmai līdzīgs un izlejam gaismu pār zilgano tumsu. Mēness! Ešersts to ieraudzīja aiz pakalna tikko izlīdušu; tas bija sarkans, gandrīz pilnīgi apaļš … dīvains mēness! Un, aizgriezies projām, jauneklis devās augšup pa taku, kur virmoja nakts, govs izgarojumu un lapu smaržas. Kūts pagalmā viņš varēja izšķirt lopu tumšos siluetus ar bāliem ragu sirpjiem, kuri izskatījās kā daudzi sīki ar sirpju galiem augšup nokrituši mēnestiņi. Dārza vārtiņus viņš atvēra klusītēm. Namā bija pavisam tumšs, Klusiem soļiem viņš sasniedza lieveni un, atspiedies pret vienu no īvēm, paskatījās uz Mīgenas logu. Tas bija vaļā. Nez vai meitene jau bija aizmigusi vai varbūt gulēja nomodā, satraukta un nelaimīga par viņa prombūtni? Kamēr viņš tur stāvēja, augšup lūkodamies, un visapkārt valdīja dziļš klusums, kurā šalkoja vienīgi nerimtīgā strauta čalas dārza galā, pēkšņi iebrēcās pūce, un šīs skaņas šķita piekliedzam nakts tumsu. Dzeguzes dienā, un pūces tagad… cik brīnumaini gan šie putni atsaucās viņa nemiera pilnajai jūsmai! Pēkšņi viņš ieraudzīja pie loga meiteni skatāmies. Viņš atkāpās mazu gabaliņu no īves un čukstus sauca:

— Mīgen!

Viņa parāvās atpakaļ, nozuda, parādījās atkal un izliecās zemu ārā pa logu. Zagšus Ešersts devās uz priekšu pa mauru, nodauzīja kāju pret zaļo krēslu, un šī skaņa lika aizrauties elpai. Bet lejup pastieptā, palsi bālā roka un noliektā seja pat nepakustējās; viņš paņēma krēslu un bez mazākā trokšņa pakāpās uz tā. Viņa augšup paceltā roka tik tikko aizsniedza viņas roku. Plaukstā meitenei bija ārdurvju lielā atslēga; viņš satvēra karsto delnu, kas turēja vēso atslēgu. Pavisam neskaidri viņš varēja saskatīt viņas seju, zobus, kas pamirdzēja starp lūpām, atrisušos matus. Viņa vēl joprojām bija apģērbusies… nabaga meitene noteikti būs sēdējusi nomodā, viņu gaidīdama! — Mīļā Mīgen! — Viņas karstie, raupjie pirksti paspieda viņa roku, bet sejā atspoguļojās dīvains mulsums. Ja varētu to aizsniegt… kaut vai ar roku! Iebrēcās pūce. Ešerstam nāsīs iesitās mežrožu dvesma. Tad ierējās kāds no sētas suņiem; meitenes tvēriens atslāba, viņa parāvās atpakaļ.

—Arlabunakti, Mīgen!

—Arlabunakti, ser!

Prom viņa bija! Viņš nopūtās, nolēca no krēsla un, uz tā apsēdies, noāva apavus. Neatlika nekas cits kā klusi ieiet mājā un likties gulēt; viņš tomēr vēl ilgi palika sēžam, kājas rasā sala, bet viņš skurba atmiņās par meitenes pa pusei apmulsušo, pa pusei smaidošo seju un viņas karsto pirkstu ciešo tvērienu, kad tie iespieda viņam saujā vēso atslēgu.

V

Ešersts pamodās ar tādu sajūtu, ka viņš vakarā būtu par daudz ieēdis, lai gan patiesībā ēdis nebija nemaz. Vakardienas pārdzīvojums šķita tāls un nereāls! Bet rīts bija zeltains. Beidzot bija atplaucis īsts ziedonis — vienā naktī «zeltdegas», kā puišeļi dēvēja gundegas, pakļāva sev visu pļavu, un pa logu Ešersts redzēja, ka ābeļziedi, līdzīgi balti sārtai sagšai, klājās pāri visam dārzam. Viņš nogāja lejā, gandrīz baiļodamies satikt Mīgenu; taču, kad viņam brokastis pasniedza nevis viņa, bet misis Nerekomba, viņš jutās vīlies un saīdzis. Šīs sievietes žiglās acis un lokanais kakls šorīt likās jo sevišķi kustīgi. Vai viņa ko bija manījusi?

— Jūs tātad vakar vakarā pastaigājāties ar mēnesnīcu, mister Ešerst! Vai jūs vismaz kaut kur ieturējāt vakariņas?

Ešersts noliedzoši papurināja galvu.

— Mēs jums gan atstājām vakariņas, bet jūs, liekas, bijāt pārāk nodarbināti ar kaut ko citu, lai domātu par ēšanu.

Vai misis Nerekomba zobojās par viņu, kad tērzēja savā mīkstajā velsietes izrunā, kura vēl pretojās rietumu novadnieku cietajai valodai? Ak, ja viņa zinātu! Un šajā pašā mirklī viņš nosprieda: «Nē, nē, man jāpazūd no šejienes. Nedrīkstu nonākt aplamā situācijā.»

Bet pēc brokastīm ilgas satikt Mīgenu kļuva ar katru brīdi spēcīgākas, tāpat kā bailes, ka tikai meitenei nav pateikts kaut kas tāds, kas visu sabojājis. Tā bija ļauna zīme, ka Mīgena nebija parādījusies, pat ne uz īsu mirkli! Mīlas vārsmas, kuras rakstīt bija tik valdzinoši vakar zem ābelēm, tagad šķita tik nožēlojamas, ka viņš tās saplēsa un satina rullītī pīpes aizdegšanai. Ko viņš bija zinājis par mīlu, pirms Mīgena bija noskūpstījusi viņa roku! Bet tagad … ko viņš vēl nezina? Tomēr rakstīt par mīlu viņam tagad šķita tīrā banalitāte! Viņš uzgāja augšā savā istabā paņemt kādu grāmatu, un sirds viņam sāka strauji pukstēt, jo tur atradās Mīgena, kas pašreiz uzposa viņa gultu. Viņš apstājās uz durvju sliekšņa un skatījās, un nevaldāmā priekā viņš piepeši redzēja Mīgenu pieliecamies un noskūpstām spilvenu, tieši uz bedrītes, kur naktī bija atdusējusies viņa galva. Kā gan būs, ja viņa manīs, ka viņš redzējis šo aizkustinošo mīlas zīmi? Taču, ja viņa dzirdēs, ka viņš aizzogas prom, tas būs vēl ļaunāk. Viņa pacēla spilvenu un turēja to tā, it kā negribētu nolīdzināt iedobumu, ko bija iespiedis viņa vaigs. Tad viņai spilvens izkrita no rokām, un, paceldama to, viņa apgriezās. — Mīgen!

Strauji viņas rokas uzšāvās augšup, satverdamas vaigus, bet acu tiešais skatiens šķita lūkojamies Ešerstam pašā sirdī. Nekad agrāk viņš nebija apjautis šo valgi mirdzošo acu dziļo, skaidro un aizkustinošas uzticības pilno skatienu, un viņš stomīdamies teica:

— Tas nu gan bija ļoti mīļi, ka gaidījāt mani vakar vakarā.

Viņa joprojām neko neteica, un viņš turpināja:

— Es klejoju pa tīreli; bija tik brīnišķīgs vakars. Es . . . atnācu tikai pēc grāmatas.

Taču redzētā aina, kā viņa tikko bija skūpstījusi spilvenu, pēkšņi apskurbināja Ešerstu, un viņš strauji devās viņai klāt. Pieskaroties ar lūpām viņas acīm, viņš, dīvaini satraukts, nodomāja: «Nu es tomēr to izdarīju! Vakar viss notika kaut kā piepeši, bet tagad … es to izdarīju!» Meitene ļāva savu pieri viņa lūpām, kuras slīdēja lejup, līdz atrada viņas muti. Pirmais īstais mīlētāju skūpsts, neparasts, brīnumains, taču gandrīz nevainīgs,— kura sirdī tas atbalsojās spēcīgāk?

— Atnāc pie lielās ābeles šovakar, kad visi būs aizgājuši gulēt. Apsoli, Mīgen!

Viņa čukstus atbildēja:

— Apsolu.

Nobijies gan no viņas bālās sejas, gan no visa kā, Ešersts palaida Mīgenu vaļā un devās atkal pa kāpnēm lejā. Jā, tagad viņš to bija izdarījis! Pieņēmis viņas mīlestību un atzinies savējā! Viņš izgāja laukā līdz zaļajam krēslam, nekādas grāmatas viņam vairs nevajadzēja, un gaviļu un pašpārmetumu pilns viņš sēdēja tur ar stingu, tukšu skatienu, kamēr turpat viņa deguna priekšā un aiz muguras kūsāja lauku mājas darbi. Cik ilgi viņš tādā dīvainā stinguma stāvoklī bija sēdējis, viņš nemācēja teikt, kad ieraudzīja mazliet aiz sevis pa labi stāvam Džo. Jauneklis, acīm redzot, tikko bija atgriezies no smaga darba un tagad stāvēja šeit, skaļi elpodams un mīņādamies te uz vienas, te uz otras kājas; seja viņam bija sārta kā saules riets, bet rokas lejpus atrotītajām zilā krekla piedurknēm — blāvi iesarkanas un pūkainas — atgādināja nogatavojušos persika miziņu. Sārtās lūpas bija pavērtas, zilās acis ar linu gaišajām skropstām cieši skatījās uz Ešerstu, kurš ironiski vaicāja:

—   Nu, Džo, vai varu kaut kā pakalpot?

—   Jā-ā.

—   Kā tad?

— Vācieties prom no šejienes, mēs jūs negribam. Ešersta seja, kura nekad nebija diez cik pazemīga, kļuva kundziskāka nekā jebkad.

— Tas ir ļoti laipni no jums, bet ziniet, man labāk patiktu, ja pārējie paši runātu.

Jauneklis panācās dažus soļus tuvāk, un viņa godīgā sviedru smaka aizvainoja Ešersta nāsis.

—   Kāpēc jūs te paliekat?

—   Tāpēc, ka man patīk.

—   Patika pāries, kad sadošu pa kaklu!

— Ko tu neteiksi! Kad jūs gribētu sākt?

Džo atbildēja tikai ar skaļu elpu, bet acis viņam spīdēja kā jaunam saniknotam vērsim. Tad viņa seja noraustījās kā krampjos.

— Mīgena jūs negrib.

Spēji uzvilnījusī greizsirdība, spīts un dusmas pret šo drukno, skaļi sēcošo lauku puisi sagrāva Ešersta pašsavaldību; viņš pielēca kājās un atbīdīja krēslu.

— Lasieties pie velna!

Tiklīdz viņš bija izmetis šos vienkāršos vārdus, tā ieraudzīja durvīs Mīgenu ar mazu, brūnu spāniela sugas kucēnu uz rokas. Viņa žigliem soļiem pienāca klāt:

— Šunelim ir zilas acis! — viņa teica.

Džo pagriezās un devās prom; viņa skausts vārda vistiešākajā nozīmē bija asinssarkans.

Ešersts aiztika ar pirkstu mazā radījuma purniņu. Cik omulīgi dzīvnieciņš jutās viņas rokās!

— Šunelis jūs jau tagad mīl. Ak, Mīgen, jūs gan visi mīl!

—   Lūdzu, pasakiet — ko Džo jums teica?

—   Lai es vācos prom, jo jūs negribot, ka esmu šeit.

— Viņa piecirta kāju, tad uzlūkoja Ešerstu. Šis jūsmīgais skatiens lika Ešerstam nodrebēt, it kā viņš redzētu tauriņu apdedzinām spārnus.

— Šovakar! — viņš teica. — Neaizmirsti!

— Nē. — Un, pieglaudusi seju kucēna mazajam apaļajam, brūnajam ķermenītim, viņa iegāja atpakaļ mājā.

Ešersts devās prom pa taku. Pie vārtiņiem pašā pļavas malā viņš satika klibo vīru, kas tur ganīja govis.

—   Skaista diena, Džim!

—   Tā ir! Zālītei kā radīta. Šogad oši ziedēs vēlāk nekā ozoli. Bet ja ozoli aizsteidzas priekšā ošiem.,..

Neko sevišķu nedomādams, Ešersts izmeta:

—   Kur jūs stāvējāt, Džim, kad redzējāt čigāna garu?

—   Nu varētu teikt, ka tur pie tās lielās ābeles.

— Un jūs nopietni domājat, ka esat to redzējis? Klibais vīrs atbildēja piesardzīgi:

— Tieši apgalvot, ka tas tur bija, neuzdrīkstos. Bet man liekas, ka viņš tur bija.

—   Kāpēc jums tā likās?

—   Klibais vīrs klusināja balsi:

— Te runā, ka vecais saimnieks — misters Nerekombs esot cēlies no čigānu cilts. Bet tās ir tikai tādas valodas. Čigāni, vai zināt, ir dīvaini ļaudis. . . turas cieši kopā. Varbūt viņi zināja, ka saimnieks taisās uz aiziešanu, un tāpēc atsūtījuši saimniekam pakaļ šo. Tā vismaz savā prātā domāju es.

— Kāds tad viņš izskatījās?

— Seja viņam bija viscaur spalvaina, un viņš kustējās visu laiku, kā vijoli spēlēdams. Saka jau nu gan, tādu garu nemaz neesot, taču man gadījās redzēt, kā šim manam sunim spalva sacēlās stāvus tumšā naktī, kad es pats nevarēju saskatīt neko.

— Vai mēness spīdēja?

—   Jā, bija gandrīz pilns mēness, taču tikko kā uzausis, viss gaiss aiz kokiem izskatījās gluži zeltains.

—   Un jūs domājat, ka gars vēstī kādu nelaimi, vai ne?

Klibais vīrs atstūma cepuri no pieres; viņa vērīgās acis skatījās uz Ešerstu nopietnāk nekā jebkad.

— To nu es nemāku teikt… bet cilvēki tad kļūst ļoti nemierīgi. Ir tādas lietas, kuras mēs nesaprotam, tas jau nu ir skaidrs kā diena. Ir cilvēki, kuri redz daudz, un ir tādi, kuri neredz neko. Kaut vai mūsu Džo… tam acu priekšā var notikt nezin kas, viņš neredz neko; un arī pārējie puiši tādi grabuļi vien ir. Turpretī mūsu Mīgena … kā uzmet acis, tā tūlīt redz visu un pat vēl vairāk, jā, nudien.

—   Tas ir tāpēc, ka viņa ļoti sensibla.

—   Kas tas tāds?

—   Gribēju teikt, ka viņas sirds visu jūt.

—   Kā tad! Viņa ir ļoti sirsnīga meitene.

Ešersts, kurš manīja, ka vaigi viņam pietvīkst, sniedza vīram savu tabakas maku. — Piebāziet pīpi, Džim!

—   Paldies, ser. Tādas kā Mīgena, tā man liekas, gadās viena no simtiem.

—   Laikam gan, — Ešersts izmeta, un, satinis tabakas maku, devās tālāk.

«Sirsnīga meitene!» Jā! Un ko darīja viņš? Kādi, kā mēdz teikt, bija viņa nolūki attiecībā uz šo sirsnīgo meiteni? Šī doma urdīja Ešerstu, kamēr viņš klejoja pa ziedošām gundegām piebārstītajām ganībām, kur ganījās sarkanbrūni teļi, bet augstu gaisā šaudījās bezdelīgas. Jā, ozoli ziedēs ātrāk par ošiem, tie jau ir pumpuru pilni, citiem tie piebrieduši vairāk, citiem mazāk, un brūni zeltainā nokrāsa visdažādāka. Dzeguzes kūkoja, un simtiem citu putnu dziedāja; strautu ūdeņi vizuļoja. Senatnē cilvēki ticēja zelta laikmetam, ticēja Hesperīdu dārziem! … Uz Ešersta piedurknes apsēdās lapseņu māte. Ja nonāvētu lapseņu māti, tas nozīmētu, ka divtūkstoš lapseņu mazāk postīs ābolus, kuri izaug dārzā no šiem ziediem; bet kurš cilvēks, kam sirdī mīlestība, gan spētu nonāvēt kaut ko dzīvu tādā dienā kā šī? Viņš iegāja aplokā, kur ganījās jauns sarkanbrūns bullēns. Ešerstam likās, ka dzīvniekam ir līdzība ar Džo. Bet bullēns, varbūt mazliet apskurbis no putnu dziesmām un žilbinoši zeltainajām ganībām, ko bradāja viņa druknās kājas, nepievērsa nācējam nekādu uzmanību. Netraucēts Ešersts devās pāri pļavai uz kalna nogāzi.

Slīpuma augšgals nobeidzās ar klinti, kas izveidoja apkārtnes augstāko virsotni. Zemi šeit sedza zilo pulkstenīšu klājiens, un meža ābeles, kas auga turpat pudurī, bija pilnos ziedos. Ešersts nometās zālē. Pēkšņo pāreju no spilgti dzelteno gundegu košuma pļavā un plaukstošo ozolu zeltainās vizmas uz šo ēterisko skaistumu pelēkās klints pakājē viņš izjuta savā sirdī kā dabas brīnumu; šeit viss bija citāds nekā pirmīt uztvertais, izņemot strauta čalošanu un dzegužu kūkošanu. Viņš gulēja tur ilgi, skatīdamies, kā slīd saules stari, līdz mežābeles meta ēnas pār zilajiem pulkstenīšiem un klusi ap viņu dūca vēl tikai dažas kamenes. Prāti viņam reiba, kad viņš domāja par šīrīta skūpstu un gaidāmo tikšanos vakarā pie ābeles. Tādās vietās kā šī noteikti mita fauni un meža nimfas; laumas, baltas kā mežābeļu ziedi, slēpās aiz kokiem; fauni ar smailām ausīm un rūsganbrūni kā pērnās papardes viņām uzglūnēja. Dzeguzes vēl kūkoja, kad Ešersts atģidās; kaut kur urdzēja ūdens, saule jau bija nogrimusi aiz klints, kalna nogāzē valdīja vēsums, un no alām sāka līst laukā savvaļas truši. Ešerstu savā varā turēja doma — tāpat kā, no zemes ārā spraucoties, viss uzzēla un plauka, dabas neredzamās, maigās rokas virzīts, tāpat, dabas rokas vadītas, atplauka arī viņa sirds un jūtas. Viņš piecēlās un nolauza mežābeles zariņu. Pumpuri līdzinājās Mīgenai — tie bija neskarti kā gliemežvāciņi, pirmatnēji svaigi, rožaini sārti un neizsakāmi daiļi. Mīgenu atgādināja arī plaukstošie ziedi — balti, brīnumaini skaisti un aizkustinoši tīri. Viņš iesprauda zariņu pogcaurumā. Prieks par pavasari, kuru viņš izbaudīja dziļi sirdī, izlauzās uz āru gaviļu pārpilnā nopūtā. Bet truši pēkšņi aizmuka,

VI

Pulkstenis rādīja gandrīz vienpadsmit vakarā, kad Ešersts nolika pie malas savu kabatas formāta «Odiseju», kuru viņš bija turējis rokās veselu pusstundu nelasīdams, un pāri pagalmam devās lejā uz dārzu. Spoži zeltains mēness, tikko uzlēcis virs pakalna, raudzījās pētoši lejup caur puskailo oša zaru režģi. Zem ābelēm vēl valdīja tumsa, un Ešersts apstājās, piesardzīgi taustot ar kājām nelīdzeno zālāju, lai pārliecinātos, vai viņš iet pareizā virzienā. Aiz viņa muguras pēkšņi sakustējās kaut kas tumšs, bet tūlīt arī, zemā balsī ieurkšķēdamās, trīs lielas cūkas žogmalē atkal nogūlās cita citai blakus. Ešersts uzmanīgi klausījās. Vēja nebija, un strauta burbuļošana skanēja divtik skaļi kā dienā. Kāds putns, viņš nemācēja pateikt, kurš, vienā laidā monotoni čiepstēja: pīp . . . pīp, pīp .. . pīp; kaut kur tālu, tālu viņš dzirdēja tarkšķam lēli un brēcam pūci. Ešersts pagāja dažus soļus tālāk, tad atkal apstājās, piepeši ieraudzījis sev visapkārt blāvu, spirgti baltu vizmu. Lēni slīdošo mēness staru burvestība bija atmodinājusi teiksmainai dzīvei tumšo, nekustīgo koku neskaitāmi daudzos maigos, palsos pumpurus un ziedus. Ešerstu pārņēma ļoti neparasta sajūta, viņam pēkšņi šķita, ka viņš atrodas dzīvu būtņu vidū, it kā miljoniem baltu nakts taurenīšu vai teiksmainu garu būtu atlidojuši šurp un apmetušies šeit starp tumšajām debesīm un vēl tumšāko zemi, un plivinātu un sakļautu savus spārnus viņa acu priekšā. Šajā mulsinoši klusajā bezsmaržas skaistuma mirklī Ešersts gandrīz aizmirsa, kādēļ viņš bija ienācis dārzā. Gaisīgais krāšņums, kurā pasaule tērpās dienā, naktij iestājoties, nebija zudis, bet tikai izmainījis savu seju.

Ešersts devās tālāk pa stumbru un zaru biezokni, ko apņēma šī spirgtā, žilbinoši baltā vizma, kamēr nonāca pie lielās ābeles. Pat tumsā nevarēja pārskatīties — gandrīz divtik augsta un kupla nekā pārējās ābeles tā stāvēja gandrīz pašā pļavas malā pie strauta. Vareno zaru ēnā Ešersts atkal apstājās, lai mirkli paklausītos. Bija dzirdami tie paši pirmītējie trokšņi un snaudošo cūku urkšķēšana. Ešersts piespieda delnas pie sausā, gandrīz siltā stumbra, kura negludā apsūnojusī virsma šķita izdvešam vieglu kūdras smaržu, kad rokas tai pieskārās.

Vai Mīgena atnāks … vai viņa atnāks? Un šo trīsošo, rēgaino, mēnesnīcas apburto koku vidū Ešersts sāka šaubīties par visu! Šeit viņam viss likās teiksmaini pārdabisks, nepiemērots mirstīgiem mīlētājiem, radīts vienīgi dieviem un dievietēm, fauniem un nimfām… nevis viņam un mazajai lauku meitenei. Vai viņš to neizjustu tikpat kā atvieglojumu, ja viņa neatnāktu? Viņš tomēr visu laiku vērīgi klausījās. Nepazīstamais putns vēl joprojām monotoni čiepstēja: pīp-pīp, pīp… pīp, skaļāk čaloja foreļu strauts, uz kuru caur koku zaru režģi šaudīgus skatienus meta mēness. Ziedi viņa acu priekšā šķita kļūstam ar katru mirkli spirgtāki, ar savu brīnumaino balto skaistumu iederamies arvien vairāk un vairāk viņa gaidās. Viņš noplūca vienu čemuriņu un piekļāva to sejai… trīs ziedus. Ir liels grēks noplūkt augļu koku ziedus . .. maigos, šķīstos, jaunos ziedus un aizmest tos!

Pēkšņi Ešersts dzirdēja aizcērtamies vārtiņus, cūkas atkal satrūkstamies un ieurkšķamies; atsliedamies pret ābeli, viņš spieda delnas pret apsūnojušo stumbru sev aiz muguras un aizturēja elpu. Viņa nāca starp kokiem, nāca šurp kā rēgs, nedzirdēja ne mazākā trokšņa. Tad viņš ieraudzīja meiteni sev blakus … viņas tumšais stāvs saplūda ar mazu ābelīti, viņas baltā seja — ar ābelītes ziediem; viņa stāvēja pavisam klusa un cieši skatījās Ešerstam acīs. Viņš čukstus izdvesa: — Mīgen! — un izstiepa pretī rokas. Viņa metās uz priekšu, piekļāvās viņa augumam. Kad Ešersts manīja viņas sirdi pukstam pie savas krūts, viņš atradās pilnīgi bruņnieciskuma jūtu un kaislības varā. Tāpēc, ka Mīgena nepiederēja pie viņa pasaules, tāpēc, ka viņa bija tik dabiska un jauna, tik strauja, mīloša un neaizsargāta … kas gan cits viņš varētu būt šeit tumsā kā tikai viņas aizstāvis! Tāpēc, ka Mīgena pati bija nemākslota daba un skaistums un, tāpat kā spirgtie ziedi, daļa no šīs pavasara nakts … kā gan lai viņš neņemtu visu, ko viņa tam sniegs … kā gan lai liedz pavasara sūtības piepildījumu viņas un savai sirdij! Un, šo abu izjūtu plosīts, Ešersts cieši apskāva meiteni un noskūpstīja tai matus. Cik ilgi viņi tā stāvēja klusēdami, viņš neatskārta. Strauts čaloja kā čalojis, pūces brēca, mēness kāpa aizvien augstāk, kļūdams arvien bālāks; ziedi visapkārt mirdzēja spilgtāk un dzīvāk pavasara skaistuma gaidās. Ešersta lūpas bija atradušas Mīgenas lūpas, un viņi nerunāja. Tiklīdz atskanētu vārdi, viss kļūtu neīsts! Pavasarim nav vārdu, pavasarim ir šalkas un čuksti. Lielāka vara nekā vārdos slēpjas pavasara plaukstošajos ziedos un lapās, upju un strautu straumēs, liegajās un nerimstošajās ilgās! Bet nereti pavasaris arī patiešām atnāk kā dzīva būtne, kā teiksmains valdnieks, kas iekļauj mīlētājus savās skavās, nobur viņus ar savu pieskārienu, tā, ka viņi, sajuzdami viens otra lūpas, aizmirst visu, izņemot skūpstu. Kamēr Mīgenas sirds pukstēja pie viņa krūtīm un viņš uz savām lūpām juta viņas lūpu trīsas, tikmēr Ešersts nepārdzīvoja neko citu kā tikai aizraušanos…

Liktenis nolēmis Migenu viņam, mīlu nonicināt nedrīkstēja, taču, kad lūpas šķīrās, lai atvilktu elpu, Ešerstā tūlīt no jauna sākās izjūtu šķelšanās, bet tagad spēcīgākā no tām bija kaisle, un viņš ar nopūtu teica:

—   Ak, Mīgen! Kāpēc tu atnāci? Izbrīnījusies, aizvainota viņa pacēla skatienu.

—   Jūs, ser, taču mani aicinājāt!

—   Mīļā Mīgen, nesauc mani «ser».

—   Kā tad lai es jūs saucu?

—   Sauc mani «Frenk».

—   To es nevaru! Ak, nē!

—   Bet tu taču mani mīli, vai ne?

— Nevaru citādi kā jūs mīlēt. Gribu būt kopā ar jums . . . un tas ir viss . . .

— Viss!

Tik klusi, ka viņš gandrīz nesadzirdēja, viņa čukstēja:

—   Nomiršu, ja nevarēšu būt kopā ar jums. Ešersts dziļi ievilka elpu.

—   Tad nāc man līdz un paliec pie manis!

—   Ak!

Aizkustinošās kvēles un bijības apskurbināts, kas izskanēja šajā «ak», viņš čukstus turpināja:

—   Mēs dosimies uz Londonu. Parādīšu tev pasauli. Rūpēšos par tevi, Mīgen, to es apsolu. Nekad nebūšu ļauns pret tevi!

—   Ja tikai varu būt kopā ar jums … cita neko nevēlos.

Viņš glāstīja viņai matus un klusi teica:

— Rīt braukšu uz Torkeju, izņemšu no bankas mazliet naudas un nopirkšu tev neuzkrītošu tērpu, un tad mēs laidīsim prom. Bet, kad mēs jau būsim Londonā, tad, ja vien tu mani īsti mīli, mēs varbūt pavisam drīz apprecēsimies.

Viņš samanīja, ka viņas mati saviļņojās, kad viņa pakratīja galvu.

— Ak nē! Nevaru! Gribu tikai būt kopā ar jums! Sava bruņnieciskuma apreibināts, Ešersts spēja vienīgi čukstēt:

— Es, es neesmu pietiekami cienīgs tevis. Mīļā Mīgena, kad īsti tu mani iemīlēji?

— Kad ieraudzīju jūs uz ceļa un jūs uz mani skatījāties. Iemīlēju jūs pirmajā vakara, bet nekad nedomāju, ka būšu jums vajadzīga.

Pēkšņi viņa noslīga uz ceļiem, grasīdamās skūpstīt Ešersta kājas.

Jauneklis šausmās nodrebēja; viņš pacēla Mīgenu un cieši apskāva, būdams pārāk satraukts, lai runātu.

Viņa čukstēja:

—   Kāpēc jūs man neļaujat?

—   Man jāskūpsta kājas tev!

Viņas smaids bija tik aizkustinošs, ka Ešerstam saskrēja acīs asaras. Viņas baltajai, mēnesnīcas apgaismotajai sejai un bāli sārtajām, atvērtajām lūpām, kas bija tik tuvu viņa lūpām, piemita ābeļziedu spirgtais, teiksmainais skaistums.

Pēkšņi Mīgenas plati ieplestās acis baiļu pilnas lūkojās viņam garām; viņa izslīdēja no Ešersta skāviena, un pār viņas lūpām izrāvās čuksts:

— Skatieties!

Ešersts neredzēja nekā cita kā ņirbošo strautu, blāvi zeltainās irbulenes, vizuļojošos krastmalas kokus un aiz tiem plašo, mēness apspīdēto kalna masīvu. Sev aiz muguras viņš dzirdēja Mīgenas stindzinošo baiļu pilno čukstu:

—   Čigāna gars!

—   Kur?

— Tur . . . pie akmens . .. zem kokiem! Noskaities Ešersts pārlēca strautam un devās uz krastmalas puduri. Tas bija mēnesnīcas joks! Nekas vairāk! Starp laukakmeņiem un paērkšķiem klūpot, Ešersts lādēdamies un kurnēdams skrēja turp un atpakaļ, sajuzdams tomēr kaut ko līdzīgu šausmām. Neprāts! Muļķības! Tad viņš gāja atpakaļ pie ābeles, bet Mīgena bija aizsteigusies; viņš saklausīja vēl tikai čaboņu, cūku urkšķienus un troksni, dārza vārtiņiem aizveroties. Tur, kur bija stāvējusi Mīgena, atradās tikai vecā ābele! Viņš apkampa koka stumbru. Kas gan tā bija par aizstājēju Mīgenas vingrajam augumam; kāda gan aizstājēja viņas liegajam vaigam bija . . . raupjā sūna, kurai viņš piekļāva savu seju; vienīgi koka smarža mazliet atgādināja Mīgenas matu smaržu. Bet ziedi virs viņa galvas un visapkārt, vēl spilgtākas mēness gaismas applūdināti, vēl spirgtāki un baltāki, šķita starojam un elpojam.

VII

Izkāpis no vilciena Torkejas stacijā, Ešersts mazliet nedroši sāka iet pa galveno ielu, jo viņam šī pilsēta, šī Anglijas peldvietu karaliene nebija pazīstama. Nebēdādams par to, kas viņam bija mugurā, viņš arī nemaz neapzinājās, ka, staigājot rupja auduma Norfolkas svārkos, noputējušos zābakos, ar sagumzītu platmali galvā, pievērš sev garāmgājēju uzmanību, un nemanīja, ka tie neizpratnē vērīgi viņā noskatās. Viņš meklēja savas Londonas bankas filiāli un, atradis to, sastapās ar pirmo šķērsli, kas sabojāja omu. Tur viņam jautāja, vai viņš var atsaukties uz kādu Torkejas paziņu. Ak, nē? Tādā gadījumā viņam labprāt pakalpošot pēc tam, kad būs pienākusi Londonas bankas atbilde uz viņa sūtīto telegrāfisko pieprasījumu. Šis lietišķās pasaules aizdomu pilnais mājiens mazliet apēnoja viņa gaišos sapņus. Telegrammu viņš tomēr nosūtīja.

Gandrīz iepretim pasta nodaļai viņš ieraudzīja veikalu, pilnu ar sieviešu apģērbiem un, pētījot skatlogus, viņu pārņēma dīvaina sajūta. Pirkt drēbes savai mīļotajai lauku meitenei viņam bija vairāk nekā tikai nepatīkami. Taču viņš iegāja veikalā. Pretī nāca gados jauna pārdevēja; viņai bija zilas acis un mazliet pārsteigta seja. Ešersts skatījās uz viņu klusēdams.

— Lūdzu, ser?

— Vēlos tērpu jaunai meitenei.

Pārdevēja pasmaidīja. Ešersts sarauca pieri… Viņš pēkšņi apjēdza savas prasības neparastumu. Pārdevēja steidzīgi piebilda:

—   Kādu fasonu jūs vēlētos … Vai kaut ko modernu? — Nē. Vienkāršu.

—   Kāds būtu lēdijas augums?

— Nemāku teikt; apmēram collas divas mazāka par jums.

— Vai jūs nevarētu pateikt, kāds viņai viduklis. Mīgenas viduklis!

— Ak, vidēja apmēra.

— Labi!

Kamēr pārdevēja aizgāja pēc tērpiem, Ešersts stāvēja, gluži apjucis apskatīdams modeļus skatlogā, un pēkšņi viņam likās neticami, ka Mīgena, viņa Mīgena, varētu uzģērbt kaut ko citu nekā rupja tvīda brunčus, vienkāršu blūzi un skotu bereti, kādā viņš bija radis viņu redzēt.

Pārdevēja atgriezās, nesdama pār roku pārmestus vairākus tērpus, un Ešersts skatījās, kā viņa tos rādīdama pielika pie sava moderni ģērbtā auguma. Viens tērps, tas bija baložu pelēks, viņam iepatikās, bet viņš nespēja iedomāties tajā ģērbušos Mīgenu. Pārdevēja aizgāja un atnesa vēl citus tērpus. Bet Ešerstu tagad bija pārņēmis dīvains stingums. Kā lai izvēlas? Mīgenai taču vajadzēs arī cepuri, kurpes un cimdus; un, kad viss būs sagādāts, varbūt tad šāds ietērps meiteni vulgarizēs, tāpat kā lauciniekus parasti vulgarizē viņu pilsētnieciskā svētdienas kārta! Kāpēc Mīgenai nebraukt tādai, kāda viņa ir? Ak! Tas modinātu aizdomas; bet šī bēgšana bija nopietna lieta. Un, vērdamies pārdevējā, Ešersts sevī prātoja: «Interesanti, vai viņa kaut ko nojauš un uzskata mani par nelieti?»

— Varbūt jūs noliktu šo pelēko tērpu, — viņš beidzot izmisis izmocīja. — Es pašreiz nevaru izšķirties; iegriezīšos vēlreiz pēcpusdienā.

Pārdevēja nopūtās.

— Labi! Lūdzu. Bet tērps ir ļoti gaumīgs. Domāju, ka jūs neatradīsiet neko piemērotāku.

—   Droši vien, — Ešersts nomurmināja un izgāja. Atbrīvojies no aizdomu pilnās, lietišķās pasaules, viņš dziļi ievilka elpu un ieslīga atpakaļ savu sapņu valstībā. Domās viņš redzēja uzticības pilno, daiļo būtni, kas gatavojās saistīt savu mūžu ar viņa mūžu; redzēja sevi un meiteni naktī zogamies prom un mēnesnīcā dodamies pāri tīrelim, redzēja, kā viņš, aplicis vienu roku ap viņas vidukli, otrā nes viņas jauno drēbju saini, līdz abi nonāk kādā tālā birztalā rītausmā, kā viņa noģērbj vecās drēbes un ietērpjas jaunajās un kādā nomaļus stacijā viņus uzņem rīta vilciens un aizved kāzu ceļojumā, līdz Londona aprīs abus, un mīlas sapnis tur gūs piepildījumu.

— Frenk Ešerst! Kur tie laiki! Kopš Regbijas neesam vairs tikušies!

Ešersta sapīkums izgaisa; seja, kurā viņš raudzījās, bija zilacaina un saulaina, — tā bija viena no tām sejām, kura šķita atstarojam gan sauli pie debesīm, gan sauli sirdī. Viņš atsaucās:

—     Fils Helidejs, nudien!

—     Ko tu šeit dari?

— Ak, neko sevišķu! Mētājos tāpat vien apkārt, jāsaņem nauda. Esmu apmeties tīrelī.

— Bet lenču tu taču kaut kur ieturēsi? Nāc un ieturi to kopā ar mums; es šeit dzīvoju kopā ar savām māšelēm. Viņām bija masalas.

Ešersts, kuru draugs bija paņēmis zem rokas, gāja līdzi kalnup un lejup laukā no pilsētas, kamēr Helidejs mundrā balsī, — kas bija tikpat gaiša, cik seja saulaina, — skaidroja viņam, ka «vienīgā pieklājīgā izklaidēšanās šajā appelējušajā ligzdā ir peldēšana un airēšana» un kaut ko tamlīdzīgu, kamēr viņi beidzot nonāca pie puslokā izvietotas ēku grupas, kuras vidū atradās viesnīca, — un tur abi iegāja.

— Uznāc manā istabā, varēsi nomazgāties. Lenčs būs sagatavots vienā mirklī.

Ešersts aplūkoja sevi spogulī. Pēc lauku mājas istabas, kur viņš pēdējās divas nedēļas bija izticis ar vienu pašu ķemmi un diviem virskrekliem, šī viesnīcas telpa, kurā bija bagātīgs drēbju un suku klāsts, viņam šķita sava veida kalngals; viņš nodomāja: «Jocīgi, ka cilvēks nemaz neapjēdz …» Taču, ko .. . to viņš īsti nezināja.

Kad viņš sekoja Helidejam uz viesistabu, kurā bija klāts lenča galds, trīs gaišmatainas meitenes ar zilām acīm strauji pagrieza pret viņu galvas, kad draugs sacīja:

— Frenks Ešersts . . . Manas mazās māsas.

Divas meitenes patiešām bija mazas, gadu desmit un vienpadsmit. Trešajai varēja būt gadu septiņpadsmit. Tā bija slaida un gaišmataina, ar bāli sārtiem, viegli iedegušiem vaigiem un patumšām uzacīm, kas pacēlās lokā mazliet ieslīpi pret deniņiem. Balsis visām trim bija tādas pašas kā Helidejam — gaišas un priecīgas; viņas tūlīt piecēlās, aši sarokojās ar Ešerstu, mirkli to kritiski aplūkoja, acis tūlīt atkal novērsdamas, un sāka runāt par to, ko darīt pēcpusdienā. Īsta Diāna ar savām pavadonēm nimfām! Pēc uzturēšanās lauku mājās šīs dzīvās, nepiespiestās, dedzīgās sarunas, šī atturīgā, nevainojamā, brīvā izturēšanās Ešerstam sākumā šķita dīvaina, taču pēc tam viss viņam likās tik dabisks, ka vide, no kuras viņš šeit bija ieradies, pēkšņi kaut kur attālinājās. Abu mazo māsu vārdi, kā likās, bija Sabīna un Freda, bet vecāko sauca par Stellu.

Pēc brītiņa meitene, kuru sauca par Sabīnu, uzrunāja Ešerstu, teikdama:

— Sakiet — vai jūs nāksiet ar mums garneles ķert? Tas ir ļoti jauki.

Šādas negaidītas laipnības pārsteigts, Ešersts nomurmināja:

— Laikam gan nevarēšu, jo šo pēcpusdienu man jābrauc atpakaļ.

—     Cik žēl!

—     Vai tad jūs braukšanu nevarat atlikt?

Ešersts pagriezās pret runātāju — šoreiz tā bija Stella, — noliedzoši pakratīja galvu un pasmaidīja. Cik viņa bija glīta! Sabīna skumīgi izmeta:

— Bet varbūt tomēr?

Pēc tam saruna pārsviedās uz peldēšanu un alām.

—     Vai jūs varat tālu aizpeldēt?

—     Apmēram divas jūdzes.

—     O!

—     Tas ir ko vērts!

—     Lieliski!

Trīs zilu acu pāri, kas viņu uzlūkoja, lika Ešerstam apzināties, ka viņš atkal iemantojis ievērību. Šī sajūta bija patīkama. Šajā brīdī Helidejs iejaucās:

— Es tikai saku, tev vienkārši jāpaliek un jāizpeldas. Labāk paliec pa nakti.

— Jā, noteikti!

Bet Ešersts smaidīja un purināja galvu. Tad meitenes pēkšņi viņu sāka izprašņāt par sasniegumiem sportā. Viņš, liekas, esot airējis koledžas sacīkšu laivā, spēlējis futbolu koledžas komandā, uzvarējis vienas jūdzes skriešanā koledžas sacīkstēs. No galda pieceļoties, viņš jau bija kaut kas līdzīgs varonim. Abas mazās meitenes nepiekāpās… Ešerstam esot jāapskata «viņu ala» … un turpināja pļāpāt kā žagatiņas. Ešersts devās turp, iedams starp viņām; Stella un viņas brālis sekoja mazliet iepakaļ. Alā, kas bija drēgna un patumša kā kura katra cita ala, galvenā sensācija bija dīķītis, kurā, var jau būt, mita arī kādi dzīvi radījumi; tos varētu noķert un ievietot pudelēs. Sabīna un Freda, kurām vingrajās, brūnajās kājās nebija zeķu, iebrida palielajā peļķē un aicināja Ešerstu piebiedroties viņām un pārmeklēt ūdeni. Viņš arī drīz vien atbrīvojās no zābakiem un zeķēm. Cilvēkam, kurš mīl skaistumu, laiks paiet ātri, kad jauki bērni rotaļājas dīķī, kura malā stāv jaunavīga Diāna, brīnīdamās par visu, ko viņam izdevās noķert! Ešerstam nekad nebija sevišķas laika izjūtas. Kad viņš paskatījās pulkstenī, tad satrūkās … tas rādīja krietni pāri trim. Čeku šodien nevarēja realizēt — banku slēgs, pirms viņš tur nokļūs. Vērojot viņa sejas izteiksmi, mazās meitenes reizē iesaucās:

— Urā! Nu jums būs jāpaliek!

Ešersts neatbildēja. Viņš atkal redzēja Mīgenas seju, kad brokastu laikā viņai bija čukstējis: «Došos uz Torkeju, mīļā, lai visu sagādātu; šovakar atgriezīšos. Ja būs labs laiks, tad varēsim nakti laisties prom. Esi gatava.» Atkal viņš redzēja, kā viņa trīsēja un ticēja viņa vārdiem. Ko viņa domās? Tad viņš saņēmās, piepeši pamanījis, kā šī otrā meitene, tik slaida un daiļa, kā Diāna, dīķa malā stāvēdama, mierīgi viņu vēro pētošām, zilām acīm zem ieslīpo uzacu lokiem. Ja šie ļaudis zinātu, kas viņam padomā … ja zinātu, ka viņš šonakt bija nodomājis . . . Nu ko, atskanētu kluss sašutuma izsauciens, un alā viņš paliktu viens. Ar dīvainu sajūtu, kurā jaucās dusmas, pārmetumi un kauns, viņš iebāza pulksteni atpakaļ kabatā un strupi izmeta:

—     Jā, šodien aizkavējos!

—     Urā! Nu jūs varēsiet ar mums peldēties.

Nebija iespējams neļauties mazliet šo jauko bērnu priekam, smaidam, kas vijās ap Stellas lūpām un Helideja laipnajiem vārdiem.

— Lieliski, Fil! Naktsguļai tev visu aizdošu!

Bet Ešerstu atkal pārņēma smeldzošas ilgas un sirdsapziņas pārmetumi, un sadrūmis viņš teica:

— Man jānosūta telegramma!

Apnikuši rotaļu dīķa malā, viņi devās atpakaļ uz viesnīcu. Ešersts nosūtīja telegrammu, adresējot to misis Nerekombai: «Diemžēl šovakar aizkavēšos. Atgriezīšos rīt.» Mīgena droši vien sapratīs, ka viņš nebija paspējis visu nokārtot; Ešerstam kļuva vieglāk ap sirdi. Pēcpusdienā izvērtās ļoti labs laiks, jūra lēna un zila; Ešersts peldēja ar aizrautību; bērnu labvēlība viņam glaimoja, prieks bija skatīties uz tiem, uz Stellu, uz Helideja saulaino seju. Viss viņam likās mazliet nereāls un vienlaikus arī gluži dabisks … It kā viņš uzmestu pēdējo skatienu normāliem apstākļiem, pirms spers šo izšķirošo soli ar Mīgenu! Peldkostīmu viņš aizņēmās, un viņi visi devās uz jūru. Ešersts ar Helideju izģērbās aiz vienas klints, meitenes aiz citas. Ešersts pirmais devās ūdenī un, tūlīt attaisnodams reputāciju, kādu viņš par sevi bija radījis, braši izpeldēja ārā jūrā. Kad viņš atskatījās, tad redzēja Helideju peldam gar krastu un meitenes šļakstinām, nirstam un lēkājam pa mazajiem vilnīšiem, redzēja viņus darām tieši to, ko viņš parasti necieta, bet kas tagad viņam likās jauki un patīkami, jo ļāva viņam izcelties vēl vairāk dižjūras zivs lomā. Bet, piepeldēdams viņām tuvāk, viņš šaubījās, vai meitenes gribēs viņu, svešinieku, pieņemt savā šļakstinātāju kompānijā; slaidajai nimfai tuvoties viņš kautrējās. Tad Sabīna aicināja Ešerstu iemācīt viņu gulēt uz ūdens, bet abas mazās meitenes tā draiskuļoja, ka viņam pat neatlika laika pārliecināties, vai Stella apradusi ar viņa klātbūtni, kamēr viņš dzirdēja Stellu izbijušos iesaucamies. Viņa stāvēja līdz jostas vietai ūdenī, mazliet uz priekšu pieliekusies, un, slaidās, baltās rokas izstiepusi, kaut kur rādīja, bet slapjā, saulē sarauktā seja atspoguļoja izbailes.

— Paskatieties. . . Fils! Vai tikai nav kas nelabs? Ak, skatieties! Ešersts tūlīt redzēja, ka ar Filu patiešām notiek kas nelabs. Draugs apmēram kādus simt jardus attālāk šļakstījās un cīnījās, lai tiktu laukā no dziļuma. Pēkšņi tas iekliedzās, uzmeta rokas augšā un pazuda ūdenī. Ešersts redzēja meiteni steidzamies palīgā un, kliegdams: — Atpakaļ, Stella! Atpakaļ! — metās glābt draugu. Tik ātri viņš nekad nebija peldējis un sasniedza

Helideju tieši mirklī, kad tas otro reizi parādījās virs ūdens. Helidejam bija uznākuši krampji, bet nogādāt viņu drošībā nebija grūti, jo viņš nepretojās. Meitene, kura stāvēja tur, kur Ešersts tai bija licis, palīdzēja, tiklīdz viņš nokļuva pie tās, un, sasnieguši pludmali, abi apsēdās Helidejam blakus, katrs savā pusē, un ņēmās masēt viņam kājas, kamēr abas mazās māsas stāvēja turpat, pārbiedētām acīm raudzīdamās. Drīz Helidejs pasmaidīja … tā gan esot bijusi nekaunība . .. ārkārtīga nekaunība no viņa puses! Ja Frenks paņemšot viņu zem rokas, tad viņš tīri labi aiztikšot līdz savām drēbēm. Ešersts satvēra viņu aiz elkoņa un šajā brīdī uzmeta skatienu Stellas saraudātajai, piesarkušajai sejai, kurā vairs nebija ne miņas no parastās mierīgās izteiksmes, un nodomāja:

«Pirmīt es saucu viņu vārdā! Nez vai viņa to ņēmusi ļaunā?»

Kamēr viņi ģērbās, Helidejs klusi sacīja:

—     Tu man izglābi dzīvību, Frenk!

—     Sīkums!

Apģērbušies, taču vēl īsti neatguvušies, viņi visi kopā devās atpakaļ uz viesnīcu un sēdās pie tējas galda, izņemot Helideju, kurš savā istabā atgūlās. Apēdusi pāris šķēlītes maizes ar džemu, Sabīna ierunājās:

—     Man tomēr jāsaka, jūs gan esat lauva! Un Freda piebalsoja:

—     Tik tiešām!

Ešersts redzēja, ka Stella nodur acis; apmulsis viņš piecēlās un piegāja pie loga. Pēkšņi viņš dzirdēja Sabīnu klusi sakām:

— Ziniet ko, noslēgsim asins draudzību. Kur tavs kabatas nazītis, Freda?

Iesāņus paskatīdamies, Ešersts redzēja, ka abas meitenes ar svinīgu sejas izteiksmi ieskrambāja sev roku un izspieda uz papīra lapas pa asins pilienam. Viņš pagriezās un devās uz durvīm.

— Neesiet nu tiepša! Nāciet atpakaļ!

Meitenītes saķēra viņu aiz rokām un sagūstītu atveda atpakaļ pie galda. Tur gulēja papīra lapa, uz kuras ar asinīm bija uzzīmēta kāda figūra un no tās it kā zvaigznes staru veidā bija uzrakstīti, arī ar asinīm, trīs vārdi: Stella Helideja, Sabīna Helideja, Freda Helideja . . .

Sabīna sacīja:

— Un te jums. Bet ziniet, tagad mums jūs jānoskūpsta.

Un Freda piebalsoja: — Jā! Kā tad, protams!

Pirms Ešersts paguva izvairīties, sejā viņam iesitās mitru matu sprogas, degunā viņš sajuta tādu kā vieglu kodienu, samanīja kreisajā rokā kniebienu un cietus zobiņus viegli pieskaramies viņa vaigam. Tad viņu palaida vaļā, un Freda noteica:

— Tagad Stellai.

Ešersts pietvīcis un gluži kā sastindzis pāri galdam skatījās uz pietvīkušo, sastingušo Stellu. Sabīna smējās. Freda iesaucās:

— Nu ātrāk … citādi viss būs sabojāts!

Ešerstu pāršalca dīvainas kautrīguma jūtas, bet viņš mierīgi meitenītes aprāja: — Klusu, mazie velnēni! Sabīnai atkal paspruka smiekli.

— Nu tad lai viņa noskūpsta savu roku, un to jūs varat piespiest sev pie deguna. Tas ir mazliet šķībs!

Ešerstam par izbrīnu, Stella noskūpstīja savu roku un sniedza to viņam. Nopietns viņš paņēma šo vēso, slaido roku un pielika pie vaiga. Mazās meitenes sāka aplaudēt. Bet Freda teica:

— Nu un tagad mums jāglābj jebkurā laikā jūsu dzīvība; tas nu būtu nokārtots. Stella, vai varu dabūt vēl vienu tasi tējas, tikai ne tādu šausmīgi plānu.

Visi atkal sēdās pie galda, un Ešersts, salocījis papīra lapu, iebāza to kabatā. Sarunas pārsviedās uz priekšrocībām, kādas cilvēks gūst no masalām: saslimušais dabū apelsīnus, medu veselām karotēm, viņam nav jāmācās, un viņu apveltī ar visādiem labumiem. Ešersts klausījās klusēdams, apmainoties laipniem skatieniem ar Stellu, kuras seja bija atguvusi savu parasto viegli iedegušo, bāli sārto toni. Tik nomierinoša bija apziņa, ka šī jaukā ģimene viņu uzņēmusi laipni savā pulkā, tik apburoši bija vērot šo cilvēku sejas. Kamēr abas mazās māsas pēc tējas nodarbojās ar jūras augu sagatavošanu herbārijam, Ešersts, sarunādamies ar Stellu, sēdēja loga nišā un apskatīja viņas akvareļu skices. Viņam šis piedzīvojums likās kā patīkams sapnis; laiks un notikumi bija aizmirsti, viss svarīgais un reālais atlikts. Rīt viņš dosies atpakaļ pie Mīgenas un no visa tā, kas šeit ir bijis, būs palicis tikai kabatā ieliktais papīrītis, uz kura šie bērni ar savām asinīm bija parakstījušies. Bērni! Stellu par tādu gan īsti saukt vairs nevarēja . .. viņa bija tikpat veca kā Mīgena! Viņas valoda — ātra, diezgan paskarba un atturīga, tomēr laipna, šķita atplaukstam, kad viņš klusēja, taču vēsuma un šķīstuma atmosfēra allaž valdīja ap šo meiteni — madonnu lapenē. Pie pusdienām, kurās nepiedalījās Helidejs, kas bija sarijies par daudz jūras ūdens, Sabīna paziņoja:

—     Es jūs saukšu par Frenku. Freda piebalsoja:

—     Frenk, Frenk, Frenkij. Ešersts pasmaidīja un palocījās.

— Katru reizi, kad Stella jūs sauks par misteru Ešerstu, viņai būs jādod ķīla. Tas taču smieklīgi!

Ešersts paskatījās uz Stellu, kuras sejā lēnām ielija asinis. Sabīna smējās, bet Freda sauca:

— Viņa ir aizsvilusies . . . aizsvilusies! Jā gan! Ešersts pasniedzās pa labi un pa kreisi un saķēra katrā rokā pa šķipsnai gaišu matu.

— Paklausieties jūs abas! — viņš teica. — Ja neliksiet Stellu mierā, sasiešu jūs abas kopā.

Freda iespurdzās:

—     Ak, tā! Jūs gan esat ļauns!

—     Sabīna tikai piesardzīgi nomurmināja:

—     Bet jūs pats viņu saucat par Stellu!

—     Kāpēc lai es nesauktu? Tas ir skaists vārds! — Lūdzu. Ar mūsu atļauju varat to darīt.

Ešersts palaida meiteņu matus vaļā. Stella! Kā meitene viņu tagad sauks . . pēc visa notikušā?

Bet Stella viņu nesauca nekādi, kamēr viņš, pie miera dodamies, ar nodomu teica:

— Arlabunakti, Stella!

— Arlabunakti, mister . .. arlabunakti, Frenk! Jūs tomēr bijāt brašs!

— Ak . . . sīkums!

Viņas straujais, atklātais rokas spiediens pēkšņi kļuva stingrāks un tikpat pēkšņi atslāba.

Ešersts palika nekustīgi stāvam tukšajā viesistabā. Vēl tikai vakar nakti zem ābeles un spirgtajiem ziediem viņš bija apskāvis Mīgenu, skūpstījis viņas acis un lūpas. Šo atmiņu uzplūdā viņš nopūtās. Šonakt vajadzēja būt sākumam . . . viņa dzīvei ar meiteni, kura vēlējās tikai būt kopā ar viņu! Bet nu jāpaiet divdesmit četrām stundām un pat vairāk, tāpēc, ka… viņš nebija paskatījies pulkstenī! Kāpēc viņš vispār sadraudzējās ar šo ģimeni, ar šīm nevainīgajām būtnēm tieši tagad, kad pats dzīrās teikt ardievas nevainībai un visam, kas bijis? «Bet,» viņš prātoja, «esmu taču nolēmis ar viņu apprecēties. Tā es viņai teicu!»

Ešersts paņēma sveci, aizdedzināja to un devās uz savu istabu, kura atradās blakus drauga istabai. Kad viņš gāja tai garām, Helidejs sauca:

— Frenk, vai tu? Ienāc pie manis!

Viņš sēdēja gultā, lasīdams grāmatu, un smēķēja pīpi.

— Apsēdies kādu brītiņu!

Ešersts apsēdās pie atvērtā loga.

— Zini, man vēl visu laiku jādomā par šo pēcpusdienu, — Helidejs negaidot iesāka. — Stāsta, ka tādā brīdī cilvēks vēlreiz skatot visu savu pagātni. Es neredzēju nekā. Varbūt nebiju vēl pietiekami tāli aizslīdējis no šīs pasaules.

— Nu un — par ko tad tev bija jādomā?

Helidejs brītiņu klusēja, tad mierīgi turpināja:

— Redz, es domāju par vienu tādu gadījumu… diezgan savādu . .. par kādu meiteni. . . Kembridžā . . . kuru būtu varējis… tu saproti. Un tagad man bija prieks, ka viņa nav uz manas sirdsapziņas. Lai būtu kā būdams, draugs, bet par to, ka esmu šeit, man jāpateicas tev, citādi es nu jau būtu mūžīgajā tumsā. Man nebūtu vairs ne gultas, ne pīpes, itin nekā. Paklau, kā tu domā, kas ar mums tad notiek?

Ešersts nomurmināja:

Domāju, mēs nodziestam kā liesmas.

—     Ej nu!

— Varbūt, cenzdamies vēl noturēties, mazliet pamirguļojam.

— Ek, tas ir pārāk drūmi, bet pasaki — manas māšeles, cerams, izturējās laipni pret tevi?

— Pat ļoti laipni.

Helidejs nolika pīpi, sakrustoja rokas zem pakauša un pagrieza seju pret logu.

— Viņi nav ļauni meitēni! — viņš teica. Skatīdamies uz draugu, kas tur gulēja, smaidīdams pār visu sveces gaismas apspīdēto seju, Ešersts nodrebēja. Nudien, Helidejs būtu varējis tagad gulēt bez smaida, saulainais skatiens acīs izdzisis uz mūžu! Tad viņš vispār negulētu šeit, bet smiltīs jūras dibenā, gaidot savu augšāmcelšanos… devītajā dienā, tā laikam bija?

Un pēkšņi Helideja smaids Ešerstam likās tik brīnišķīgs, it kā tas atspoguļotu starpību starp dzīvību un nāvi — mazo liesmiņu, visu būtību! Viņš piecēlās un sirsnīgi teica:

— Nu, bet tagad tev gan jāguļ. Vai nopūst sveci?

Helidejs satvēra viņa roku.

— Vai zini, nemāku īsti pateikt, bet laikam gan riebīgi būt beigtam. Arlabunakti, Fil!

Satraukts un aizkustināts Ešersts paspieda drauga roku un nokāpa pa kāpnēm atkal lejā. Vestibila durvis bija atvērtas, un viņš izgāja laukā uz pusloka mauriņu ēkas priekšā. Pie tumši zilajām debesīm spoži mirdzēja zvaigznes, un zvaigžņu gaismā ceriņiem bija dīvaina, mistiska, neaprakstāma krāsa, kāda dažkārt mēdz būt puķēm naktī. Ešersts piespieda seju pie ziedu čemura; un aizvērto acu priekšā parādījās Mīgena, piespiedusi mazo, brūngano kucēnu pie krūtīm. «Es domāju … par meiteni. . . kuru būtu varējis … tu saproti. Man bija prieks, ka viņa nav uz manas sirdsapziņas!» Viņš atrāva seju no ceriņu zara un sāka lēnām staigāt šurpu un turpu pa zāli kā pelēks rēgs, kas ieguva uz mirkli reālu ķermeni, kad nonāca gaismas lokā, ko meta lukturi ēkas abos galos. Viņš atkal bija kopā ar Mīgenu, ietīts spirgtajā, svaigajā balto ziedu plīvurā, dzirdēja čalojam strautu, redzēja mēnesi tērauda zilu atspoguļojamies līcītī; atkal viņš izjuta aizrautību, ko pārdzīvoja, skūpstot viņas augšup pavērsto nevainīgo un padevības pilnajā kvēlē starojošo seju, atkal izjuta teiksmainās nakts skaistumu un gaidas. Viņš vēlreiz apstājās ceriņu ēnā. Šeit naktī runāja jūra šalkdama un krākdama; šeit nedzirdēja ne mazā putniņa čiepstienus, ne pūces brēcienus, ne lēļa tarkšķus; toties šeit plinkšķināja klavieres un balto namu fasādes varenā lokā nošķēla debesis, un gaisā virmoja ceriņu smarža. Viens logs viesnīcas augšējā stāvā bija apgaismots; viņš redzēja kādu ēnu paslīdam gar aizkaru. Un Ešerstu pāršalca dīvains satraukums, visa viņa būtība likās uzvandīta, samudžinājusies, izraisīdama smeldzošas sāpes, it kā pavasaris un mīla, apjukumā un samulsumā iedzīti strupceļā, tiektos atrast izeju. Bet šī meitene, kura viņu bija saukusi vārdā «Frenk», kuras roka pēkšņi bija paspiedusi viņa plaukstu, šī apvaldītā un skaidrā meitene … ko viņa domātu par tādu mežonīgu, nelikumīgu mīlu? Viņš noslīga zālē un, muguru ēkai uzgriezis, sēdēja tur sakrustotām kājām kā akmenī cirsts Buda. Vai patiešām viņš dzīrās atņemt un nolaupīt nevainību? Paņemt meža ziedam visu smaržu, lai pēc tam to . .. varbūt. . . aizmestu prom? «Par meiteni.. . Kembridžā … kuru es būtu varējis . . . tu saproti.» Viņš nolika plaukstas zālē, katru savā pusē, un atspiedās; zāle bija vēl silta, tikko samanāmi mikla, mīksta un tvirta, un maiga. «Ko lai es daru?» viņš domāja. Varbūt Mīgena pašreiz stāvēja pie sava loga, skatīdamās uz ābeļziediem un domādama par viņu! Nabaga mazā Mīgena! «Kāpēc gan lai es to nedaru?» viņš turpināja domāt. «Es taču mīlu viņu! Bet vai es . .. patiešām mīlu? Jeb es viņu tikai tāpēc gribu iegūt, ka viņa ir tik skaista un mīl mani? Ko lai es daru?» Klavieres plinkšķināja skaļāk, zvaigznes mirguļoja spožāk; un Ešersts kā apburts raudzījās uz tumšo jūru, kas pletās acu priekšā.

Beidzot viņš piecēlās, sastindzis un mazliet skurinādamies. Gaismas vairs neredzēja nevienā logā. Viņš iegāja namā un devās gulēt.

VIII

No dziļa bezsapņu miega viņu uzmodināja klauvējieni pie durvīm. Spalga balss sauca:

— Hei! Brokastis gatavas.

Ar vienu lēcienu Ešersts bija ārā no gultas. Kur viņš atradās? Ak!

Viņš sastapa mazo saimi, jau ēdot marmelādes maizītes, un apsēdās brīvajā vietā starp Stellu un Sabīnu, kura, brītiņu viņā palūkojusies, teica:

— Ziniet, jāpasteidzas; pusdesmitos dosimies ceļā.

— Mēs, draugs, braucam uz Berihedu; tev jābrauc līdzi!

Ešersts sevī nodomāja: «Jābrauc līdzi! Neiespējami. Man jāsagādā mantiņas un jābrauc atpakaļ.» Viņš paskatījās uz Stellu. Viņa strauji izmeta: — Brauciet līdzi!

Sabīna arī piebalsoja:

— Bez jums nebūs nekāda prieka.

Freda piecēlās un nostājās aiz Ešersta krēsla.

— Jums jābrauc līdzi, citādi plēsīšu jūs aiz matiem! Un Ešersts nosprieda: «Nu ko.. . būs vēl viena

diena .. . pārdomām! Vēl viena diena!» Viņš teica:

— Lai notiek! Tev nevajadzēs mani vilkt aiz krēpēm!

— Urā!

Stacijā viņš uzrakstīja misis Nerekombai otru telegrammu un tad saplēsa; kāpēc? — viņš nebūtu varējis paskaidrot. No Briksemas viņi izbrauca ļoti mazā divlīniju droškā. Sēžot iespiests starp Sabīnu un Fredu, viņa ceļiem saskaroties ar Stellas ceļiem, viņš jautrā pulkā spēlēja «Mēs lidojam», un drūmā oma, kas viņu māca no rīta, pārvērtās jautrībā. Šajā «vēl vienā dienā .. . pārdomām …» viņam nemaz negribējās domāt. Viņi sacentās skriešanā, spēkojās, airēja, jo šodien peldēties negribēja neviens, dziedāja kanonā, gāja rotaļās un apēda visu, ko bija paņēmuši līdzi. Atpakaļceļā ar drošku abas mazās meitenes, viņam piekļāvušās, aizmiga, un viņa ceļi ari tagad saskārās ar Stellas ceļiem. Šķita neticami, ka pirms trīsdesmit stundām viņš vēl nekad nebija redzējis nevienu no šīm gaišmatainajām galviņām. Vilcienā viņš sarunājās ar Stellu par dzejām, izdibināja viņas iemīļotākos dzejniekus un, izjūtot glaimojošu pārākuma apziņu, stāstīja viņai par saviem mīļākajiem daiļdarbiem, kamēr viņa pēkšņi diezgan paklusā balsī teica:

— Fils saka, jūs, Frenk, neticot pēcnāves dzīvei. Tas, man liekas, ir drausmīgi.

Samulsis Ešersts atbildēja:

— Nedz es tam ticu, nedz neticu … es tikai par to nekā nezinu.

Viņa strauji iebilda:

— Es to nespētu izturēt. Kāda tad būtu nozīme dzīvot?

Vērodams, kā saraucās viņas glītās, ieslīpās uzacis, Ešersts teica:

—     Es neticu tādām lietām, kam cilvēki tic tikai tāpēc vien, ka viņiem gribas ticēt.

—     Bet kāpēc gan cilvēkā būtu tāda vēlēšanās dzīvot atkal citā pasaulē, ja tādas nebūtu?

Stella cieši lūkojās Ešerstam acīs. Viņš negribēja meiteni sāpināt, bet tieksme parādīt savu pārākumu urdīja viņu pateikt:

— Kamēr cilvēks ir dzīvs, tikmēr, dabiski, viņš grib dzīvot bez gala; tā ir dzīvotgriba. Bet laikam arī nekas vairāk.

— Tad taču jūs bībelei vispār neticat?

Un Ešersts nodomāja: «Nu man viņa patiešām būs jāsāpina!»

— Es ticu kalna sprediķim, tāpēc, ka tas ir skaists un labs visiem laikiem.

— Bet vai tad jūs neticat Kristus dievišķībai? Viņš noliedzoši papurināja galvu.

Stella aši pagrieza seju pret logu, un Ešerstam šajā mirklī iešāvās prātā Mīgenas lūgšana, kuru viņam bija atstāstījis mazais Niks, — «Dievs sargi mūs visus un misteru Ešerstu!». Kurš gan cits par viņu jebkad būtu noskaitījis lūgšanu, izņemot lauku meiteni, kura šobrīd viņu laikam gaida. . . gaida nākam pa taku? Un pēkšņi viņš nodomāja: «Kāds es gan esmu nelietis!»

Šī doma visu vakaru uzpeldēja aizvien no jauna; bet, kā tas nereti mēdz būt, tā ar katru nākamo reizi zaudēja kaut ko no sava skaudruma, līdz beidzot būt par nelieti šķita viņam kaut kas gluži dabisks. Un savādi. . . Viņš nezināja, vai viņš bija nelietis tāpēc, ka grasās doties atpakaļ pie Mīgenas, jeb vai tāpēc, ka neatgriezīsies pie tās.

Vakarā viņi spēlēja kārtis; beidzot mazās māsas aizgāja gulēt. Tad Stella piegāja pie flīģeļa. Sēdēdams atzveltnī logu nišā, kur bija gandrīz tumšs, Ešersts skatījās uz Stellu, kas sēdēja starp svecēm . . . skatījās uz šo liesmu apmirdzēto gaišmataino galvu, kas kopā ar slaido, balto kaklu liecās līdzi roku kustībām. Viņa spēlēja raiti, ne sevišķi izjusti; bet kādu gleznainu ainu viņa sniedza šajā gaisīgajā mirdzumā ar zeltaino oreolu ap sevi! Kuram gan šeit, šīs liegi šūpojošās balti tērptās, eņģelim līdzīgās meitenes klātbūtnē, varētu rasties kaislas domas un nevaldāmas alkas? Viņa spēlēja Šūmaņa «Kādēļ?». Tad Helidejs atnesa flautu, un visa burvība izplēnēja. Vēlāk brālis un māsa pierunāja Ešerstu dziedāt kādu Šūmaņa dziesmu, un Stella spēlēja pavadījumu. Dziesmas «Man dusmu nav» vidū divi mazi zilos rītatērpos ģērbušies augumi iezagās iekšā un mēģināja paslēpties zem flīģeļa. Vakars beidzās diezgan trokšņaini un, kā Sabīna teica, «ar lielisku blīkšķi».

Tonakt Ešersts gandrīz nemaz negulēja. Viņš domāja, mētājās pa gultu un grozījās. Abu pēdējo divu dienu laikā baudītā mājīgā omulība, šī Helideju ģimenes atmosfēras vara, šķita viņu pilnīgi pārvēršam un panākam to, ka lauku sēta un Mīgena — pat Mīgena viņam likās kaut kas nereāls. Vai tiešām viņš bija atzinies viņai mīlestībā . .. vai tiešām apsolījis aizvest meiteni prom, lai kopā ar to dzīvotu? Viņu noteikti bija nobūruši pavasaris, nakts un ābeļziedi! Šis maija ārprāts viņus abus varēja vienīgi pazudināt! Doma, ka viņš bija dzīries pārvērst par savu mīļāko Mīgenu … šo vienkāršo bērnu, kam nebija pat astoņpadsmit gadu . . . tagad viņu nomāca kā lietuvēns, kaut gan joprojām sabangoja un iekvēlināja asinis. Viņš sevī nomurmināja: «Šausmas, ko esmu izdarījis . . . šausmas!» Bet Šūmaņa mūzikas skaņas virmoja un trīsuļoja cauri viņa uzbudinājumam, un acu priekšā viņš redzēja atkal Stellas rāmo, balti tērpto stāvu, liegi pieliekto kaklu un dīvaino oreola starojumu ap viņu. «Es droši vien būšu bijis . .. es droši vien biju… prātu zaudējis!» viņš gudroja. «Kas man bija uznācis? Nabaga mazā Mīgena!» — «Dievs, sargi mūs visus un misteru Ešerstu!» — «Gribu būt kopā ar jums . .. tikai kopā ar jums!» Un, paslēpis seju spilvenā, Ešersts apslāpēja pēkšņi izlauzušās elsas. Nebraukt atpakaļ bija šausmīgi! Taču braukt atpakaļ. . . tas būtu vēl šausmīgāk!

Kad cilvēks ir jauns un ļauj brīvu vaļu jūtām, tās zaudē savu mokošo spēku. Un Ešersts aizmiga, tagad jau domādams: «Kas tad nu tur bija … Daži skūpsti. .. nepaies ne mēnesis, un viss būs aizmirsts!»

Nākamajā rītā viņš saņēma pret savu čeku naudu, taču vairījās kā no sērgas iegriezties veikalā, kurā gaidīja baložu pelēkais tērps; toties viņš nopirka šo to vajadzīgu pats sev. Visa diena viņam pagāja dīvainā noskaņojumā, saglabājot kaut ko līdzīgu īgnumam pret sevi. Gaidas, kas pēdējās dienas viņu bija urdījušas, izzuda, sirdī iestājās tukšums — kvēlās ilgas aprimušas, it kā viņnakts asarām izraudātas.

Pēc tējas Stella nolika viņam grāmatu un kautri vaicāja:

— Vai jūs, Frenk, esat to lasījis?

Tā izrādījās Ferera «Kristus dzīve». Ešersts pasmaidīja. Stellas gādība par viņa attieksmi pret ticību viņam šķita komiska, taču arī aizkustinoša. Zināmā mērā tā bija pat uzmundrinoša, jo viņam radās vēlēšanās — ja ne tieši novērst Stellu no ticības — vismaz attaisnot sevi. Vakarā, kad abas mazās māsas un Helidejs lāpīja vēžu ķeselītes, Ešersts ierunājās:

— Cik saprotu, tad katras senas reliģijas pamatā ir doma par atmaksu, kuru cilvēks saņem, ja viņš ir labs; tā ir sava veida žēlastības izlūgšanās. Manuprāt, pirmcēlonis tam ir bailes.

Stella sēdēja uz dīvāna un, rotaļādamās ar auklas gabaliņu, mēģināja siet jūrnieku mezglus. Viņa spēji pacēla skatienu:

— Es gan domāju, ka tam ir dziļāks pamats.

Ešersts atkal izjuta kārdinājumu būt pārākam.

— Jūs tā domājat? Taču tieksme «dots pret dotu» laikam gan visos mūsos ir visdziļākā! Izdibināt pirmcēloni ir sasodīti grūti!

Apmulsusi Stella sarauca uzacis.

— Es laikam jūs īsti nesaprotu. Ešersts ietiepīgi turpināja:

—Nu padomājiet un pavērojiet, vai tieši visreliģiozākie cilvēki nav tie, kuriem šķiet, ka dzīve viņiem nesniedz visu to, ko viņi gaida. Es piekrītu, ka cilvēkam jābūt labam, jo tas, kas ir labs, dziļākā būtībā ir labs.

—Tātad jūs ticat, ka cilvēkam jābūt labam?

Cik daiļa viņa pašreiz izskatījās … ar šo meiteni viegli labam būt! Viņš piekrītoši pamāja ar galvu un tad teica:

— Bet parādiet man taču, kā šis mezgls sienams! Darbojoties ar auklas gabalu, viņu pirksti saskārās, un Ešersts jutās nomierināts un laimīgs. Bet, kad viņš likās gulēt, tad apzināti nodarbināja prātu ar domām par Stellu, tīdamies viņas skaidrajā, atturīgajā māsas siltumā kā sargājošā villainē.

Nākamajā dienā viņš uzzināja, ka Helideji nodomājuši aizbraukt ar vilcienu līdz Totnesei un noturēt pikniku Beri-Pomroja pilī. Joprojām apņēmīgi cenzdamies aizmirst to, kas bijis, viņš ieņēma savu vietu kopā ar pārējiem lauku karietē, apsēzdamies Helidejam blakus ar muguru pret zirgiem.

Kad viņi brauca gar jūras krastu un sasniedza gandrīz pagriezienu, kas veda uz staciju, sirds viņam pēkšņi gribēja vai no krūtīm izlēkt. Mīgena — tik tiešām Mīgena!. . . Vecajos brunčos un jaciņā, ar bereti galvā viņa gāja kādu gabaliņu atstatu pa kājceliņu, ielūkodamās visu garāmgājēju sejās. Ešersts neviļus pacēla roku, lai noslēptu savu seju, tad, vieglītēm pieskaroties acīm, it kā putekļus izslaucīdams, pa pirkstu starpām redzēja Mīgenu, redzēja meiteni ejam nevis brīvajā laucinieces gaitā, bet nedrošiem soļiem, izmisīgu, nožēlojamu … kā sunīti, kas pazaudējis savu saimnieku un nezina, vai skriet tālāk, vai skriet atpakaļ… vispār, nezina, kurp skriet. Kā viņa bija atkļuvusi šurp? … Kādu ieganstu atradusi, lai aizietu no mājām? … Ko viņa cerēja? Bet ar katru nākamo riteņa pagriezienu, kas aizveda Ešerstu prom no Mīgenas, viņa sirds sašuta aizvien vairāk un sauca, lai viņš liek apturēt karieti, lai izkāpj un dodas pie viņas! Kad kariete nonāca pie pagrieziena, kas veda uz staciju, Ešersts nespēja vairs ilgāk izturēt šīs mokas un, atvēris durtiņas, nomurmināja:

— Es kaut ko aizmirsu! Brauciet tālāk . . . negaidiet mani! Gala punktā es jums piebiedrošos, braukšu ar nākošo vilcienu!

Viņš izlēca laukā, paklupa, mazliet sagrīļojās, taču, atguvis līdzsvaru, devās prom pa ceļu, kamēr pajūgs ar pārsteigtajiem Helidejiem brauca tālāk.

No stūra viņš tikko vēl varēja saskatīt Mīgenu, kas tagad jau atradās lielu gabalu priekšā. Ešersts dažus soļus paskrēja, tad savaldījās un sāka iet normālā gaitā. Ar katru soli, kas tuvināja viņu Mīgenai un attālināja no Helidejiem, viņš gāja lēnāk un lēnāk. Vai tad kaut kas varētu izmainīties, ja viņš meiteni sastaps? Kā šo tikšanos un to, ar ko tai jābeidzas, padarīt mazāk nejēdzīgu? Jo nebija ko slēpt. . . kopš viņš bija saticis Helidejus, viņš pamazām pārliecinājās par to, ka Mīgenu neapprecēs. Kopdzīve ar viņu izvērstos tikai par kaislas mīlestības cēlienu, par moku, sirdēstu un dažādu grūtību pilnu laika sprīdi… un tad … jā, tad viņam Mīgena apniks, un taisni tāpēc, ka atdeva viņam visu, ka bija tik vienkārša un tik uzticības pilna, tik svaiga kā rasas piliens. Bet rasa . . . nožūst! Mazais, izbalējušais krāsu traips, viņas berete, pazibēja kaut kur tālu priekšā; viņa ieskatījās katram sejā un pacēla acis uz namu logiem. Vai jebkad kaut kur kādam citam nācies izciest šādu nežēlīgu mirkli? Lai viņš darītu ko darīdams, to Ešersts juta, nelietis vien viņš būs. Un viņš izgrūda tik smagu vaidu, ka turpat pa priekšu ejoša bērnu aukle pagrozīja galvu un izbrīnījusies atskatījās. Viņš redzēja Mīgenu apstājamies un, atbalstoties pret margām liedaga malā, lūkojamies uz jūru; arī viņš pats apstājās. Visai iespējams, ka meitene nekad agrāk nebija redzējusi jūru un pat tagad savā izmisumā nevarēja nepakļauties šīs ainas varenībai. «Jā … viņa nekā nav redzējusi,» nodomāja Ešersts, «viņai dzīve tikai vēl sākas. Un dažu kaislības apmātu nedēļu dēļ lai es tagad izpostu viņas dzīvi. Es drīzāk pakāršos nekā tā rīkošos!» Un pēkšņi viņš iedomājās Stellas mierīgās acis, kas viņu uzlūkoja, un matu sprogu, kas vējā plīvoja. Ak, tas taču būtu vājprāts, tas nozīmētu atteikties no visa, ko viņš cienīja, un arī no personīgās pašcieņas. Ešersts pagriezās un ātrā gaitā devās atkal stacijas virzienā. Bet, kad viņš atcerējās nožēlojamo, izmisušo mazo stāvu, raižpilnās acis, kas lūkojās visās garāmgājēju sejās, tad viņu atkal ar jaunu spēku sagrāba nožēla, un viņš vēlreiz pavērsa savus soļus uz jūras pusi. Bet tagad bereti vairs neredzēja: mazais krāsu plankums bija pazudis ļaužu pūlī, kas bija iznākuši priekšpusdienas promenādē. Un pēkšņi viņš, kvēlu ilgu dzīts, kā dažkārt cilvēks, kurš baidās zaudējuma tikai tad, kad dzīve, šķiet, grasās tam kaut ko atņemt, — pasteidzināja savu gaitu. Mīgenu nekur vairs neredzēja; pusstundu viņš skraidīja, meiteni meklēdams; tad nometās pludmalē ar seju smiltīs. Viņš zināja, ka Mīgenu varēja atkal atrast, ja aizietu uz staciju un pagaidītu, kamēr viņa pēc veltīgas meklēšanas turp atkal atgriezīsies, lai brauktu mājās; viņš varēja arī pats kāpt vilcienā un doties atpakaļ uz lauku sētu, lai Mīgena viņu tur atrastu, kad atgriezīsies. Tomēr Ešersts palika kūtri guļam smiltīs, kur ap viņu ar spainīšiem un lāpstiņām rotaļājās viņam vienaldzīgu bērnu bariņš. Līdzjūtība pret mazo, nelaimīgi klīstošo Mīgenu bija gandrīz pilnīgi izgaisusi viņa straujo asiņu mutuļos; tagad viņš juta tikai mežonīgu kaislību; bruņnieciskums, kas viņa jūtām arī bija piemitis, bija izplēnējis. Viņš atkal ilgojās pēc Mīgenas, viņas skūpstiem, viņas vingrā, mazā auguma, viņas dabiskās aizraušanās, viņas straujās, kvēlās mīlas; viņš ilgojās atkal brīnišķīgās nakts zem mēness apspīdētajiem ābeles zariem, ilgojās visa tā, izjuzdams nevaldāmas alkas kā fauns, kurš alkst nimfas. Mazā, mirdzošā foreļu strauta žiglās čalas, spilgtās gundegas, pļavā izkaisītie klintsbluķi, dzegužu kūkošana, zaļo dzilnu smiekli un pūču brēcieni; sarkanais mēness, kas no debesu velves tumšā samta raugās lejup uz ziedu spirgto, balto mirdzu; Mīgenas mulsā seja logā, gandrīz vai aizsniedzama, mīlas pilnais skatiens; Mīgenas pukstošā sirds pie viņa krūtīm, viņas drebošo lūpu siltums uz viņa lūpām tur pie ābeles … tas viss viņu vilināt vilināja, taču viņš kūtri gulēja. Kas īsti bija tas, kas pretojās līdzcietībai un drudžainajām ilgām un lika viņam nekustīgi gulēt šeit siltajās smiltīs? Trīs linu baltas galvas …viena gaišu matu cirtu ietverta seja ar laipnām iepelēki zilām acīm, slaida roka, kas paspieda viņa delnu, strauja balss, kas izrunāja viņa vārdu! «Tātad jūs ticat tam, ka jābūt labam?» Jā, tas viss un atmosfēra, kāda valda vecos, kārtīgi iežogotos angļu dārzos ar neļķēm, rudzupuķēm un rozēm, ar lavandas un ceriņu smaržu — vēsa un tīra, šķīsta un gandrīz vai svēta, it viss, ko viņam mācīja uzskatāt par tīru un labu. Un pēkšņi viņam iešāvās prātā: «Viņa var nākt atpakaļ gar liedagu un mani ieraudzīt!» Viņš piecēlās un aizgāja līdz klintsragam pludmales pašā galā. Tur, kur vēja nesti ūdens puteklīši sitās sejā, viņš varēja aukstasinīgāk visu pārdomāt.

Doties atpakaļ uz lauku sētu, dzīvot un mīlēt Mīgenu tur mežmalā, lielu laukakmeņu vidū, tur, kur daba bija pirmatnēji skaista, tur, kur viņa iederējās — tas, kā viņš zināja, bija gluži neiespējami! Pārstādīt meiteni, šo lauku puķi, uz lielpilsētu, turēt mazā dzīvoklītī vai mēbelētās istabās viņu, kas tik pilnīgi iederējās brīvajā dabā — to darīt vairījās Ešersta dzejnieka sirds. Viņa kaislība būs tikai jutekliska aizraušanās, kas drīz izdzisīs; tieši Mīgenas vienkāršības un vientiesības dēļ tā Londonā kļūtu par viņa slepeno prieku paiju — un ne par ko citu. Jo ilgāk viņš sēdēja uz klintsbluķa, kājas nokāris virs iezaļganā atvara, no kura jūra bēgumā atkāpās, jo skaidrāk viņš visu to saskatīja; taču viņam bija tāda sajūta, it kā Mīgenas rokas no viņa atraisītos un viņa pati lēnītēm aizslīdētu, grimdama lejup atvarā, lai viļņi to aiznestu jūrā; bet viņas augšup pavērstā, izmisusī seja, tumšie, miklie mati, lūdzošās acis turēja viņu savā varā, vajāja un mocīja! Beidzot Ešersts piecēlās, pārkāpa pāri apakšējiem klintsbluķiem un aizgāja līdz nelielajam līcītim aizvējā. Varbūt jūrā viņš atgūs līdzsvaru… atbrīvosies no drudžainā uzbudinājuma! Un, noģērbis drēbes, viņš metās ūdenī un aizpeldēja prom. Viņš gribēja sevi tā nokausēt, lai viss kļūtu vienaldzīgs, un tāpēc peldēja pārgalvīgi ātri un tālu; bet pēkšņi viņu bez jebkāda iemesla pārņēma bailes. Ja nu viņš vairs nespēs nokļūt atpakaļ krastā … ja bēguma straume aiznesīs viņu atklātajā jūrā.. . vai ja viņam uznāks krampji kā Helidejam? Viņš griezās atpakaļ, lai peldētu uz malu. Sarkanās klintis likās kaut kur tālu tālu. Ja viņš noslīks, tur atradīs viņa drēbes. Helideji to uzzinās, bet Mīgena droši vien nekad. . . Avīzes lauku sētā nelasīja. Atmiņā viņam atkal atausa Fila Helideja vārdi: «Par kādu meiteni… Kembridžā… kuru es būtu varējis… priecājos, ka viņa nav uz manas sirdsapziņas.» Un šajā nepamatotu baiļu mirklī viņš zvērēja sev, ka Mīgena nekad nebūs uz viņa sirdsapziņas. Bailes pārgāja; viņš diezgan viegli sasniedza krastu, saulē apžuva un apģērbās. Sirds gan vēl bija smaga, taču vairs nesāpēja; viņš jutās atvēsināts un atspirdzināts.

Ja cilvēks ir tik jauns kā Ešersts, žēlsirdības jūtas nemēdz būt pārlieku spēcīgas. Atgriezies Helideju viesistabā, Ešersts ar baudu dzēra tēju un jutās kā cilvēks, kas atveseļojas pēc smagas slimības. Viss likās jauns un skaidrs; tēja, sviestā grauzdētās maizītes un džems garšoja lieliski; tabaka nekad nebija smaržojusi tik jauki. Un šurpu turpu staigājot pa tukšo istabu, viņš apstājās gan te, gan tur, lai kaut ko apskatītu vai kaut kam pieskartos. Viņš paņēma Stellas rokdarbu groziņu, pagrozīja pirkstos diegu spolītes un koša izšujamā zīda šķeteres, paostīja mazo maisiņu ar kaltētajiem, smaržīgajiem miešķiem, ko viņa tur glabāja. Viņš apsēdās pie flīģeļa un, plinkšķinādams ar vienu pirkstu daždažādas melodijas, domāja: «Šovakar viņa spēlēs, un, kamēr viņa spēlēs, es uz viņu skatīšos; prāts kļūst tik mierīgs, kad es viņu redzu.» Viņš paņēma grāmatu, kura joprojām atradās turpat, kur viņa to bija nolikusi, kad viņam to iedeva, un mēģināja lasīt. Taču tūlīt atmiņā atkal iznira Mīgenas mazais, skumjais stāvs. Ešersts piecēlās un, piegājis pie loga, klausījās strazdu dziesmās lejā dārzā un vērās sapņainajā zilajā jūrā, kas vīdēja aiz kokiem. Ienāca apkalpotāja un novāca tējas galdu, bet Ešersts vēl stāvēja, ieelpodams vakara gaisu, un centās nedomāt. Tad viņš pēkšņi redzēja pa dārza vārtiem ienākam Helidejus. Stella gāja mazliet pa priekšu, viņai sekoja Fils un mazās māsas ar groziem rokās, un instinktīvi viņš atkāpās no loga. Sirds, pārāk smaga un apmulsusi, gan baidījās šīs tikšanās, gan ilgojās draudzīga mierinājuma, — klusībā Ešersts kurnēja pret šo cilvēku ietekmi, bet arī tiecās pēc remdinošās, nevainīgās atmosfēras un iespējas raudzīties Stellas sejā. Stāvēdams pie sienas aiz flīģeļa, viņš redzēja Stellu ienākam, apstājamies un pārsteigti skatāmies, it kā viņa justos mazliet vīlusies; tad meitene pamanīja viņu, un sejā atplauka spējš brīnišķīgs smaids, kas Ešerstu sasildīja, bet arī satrauca.

—Jūs nemaz neatbraucāt pie mums, Frenk.

—Nē, diemžēl nevarēju.

— Paskatieties! Mēs saplūcām tik brīnišķīgas vijolītes! — meitene pasniedza viņam ziedu pušķīti. Ešersts pielika vijolītes pie deguna, un šajā brīdī viņā uzvilnīja nenosakāmas ilgas, kuras tūlīt spēji atvairīja atmiņā iznirusī Mīgenas seja ar bailēs ieplestām acīm, kas ieskatījās katrā garāmgājējā.

Ešersts strupi pateica: — Cik jauki! — un novērsās. Viņš uzgāja savā istabā, izvairījies no abām mazajām māsām, kas nāca augšā pa kāpnēm, iekrita gultā un palika guļam, aizklājis seju sakrustotām rokām. Tagad, kad viņš juta, ka kauliņi bija mesti un ka ar Mīgenu viss ir cauri, viņš ienīda sevi un gandrīz vai ienīda Helidejus un viņu veselīgo, laimīgo, īsti anglisko mājas atmosfēru. Kāpēc gan tiem šeit bija ievajadzējies uzrasties, lai izpostītu viņa pirmo mīlu … lai parādītu, ka viņš nav labāks par kuru katru parastu pavedēju? Kādas tiesības bija Stellai ar savu skaidro, kautro daiļumu pārliecināt viņu, ka Mīgenu viņš nekad neapprecēs, un, iznīcinot to visu, sagādāt viņam tādas skaudras ilgas un rūgtas nožēlas? Mīgena — nabaga nelaimīgā dvēsele! — tagad jau nu būs atgriezusies, galīgi nomocījusies veltīgajās pūlēs, viņu meklējot, un cerēdama sastapt viņu varbūt tad, kad pati pārnāks mājās. Ešersts iekoda piedurknē, lai apslāpētu mokošu vaidu. Pusdienās viņš ieradās saīdzis un kluss, un viņa oma atsaucās pat uz bērniem. Vakars izvērtās skumjš un padrūms, jo visi bija noguruši. Ešersts vairākkārt ievēroja, ka Stella uzlūkoja viņu aizvainota un izbrīnījusies, un sliktajā garastāvoklī tas viņam sagādāja pat zināmu gandarījumu.

Naktī viņš gulēja nemierīgi; no rīta pamodās ļoti agri un izgāja ārā. Viņš lēnām aizstaigāja līdz pludmalei. Vienatnē ar rāmo, zilo, saulē mirguļojošo jūru sirds viņam kļuva mazliet vieglāka. Kas viņš tomēr bija par muļķi, iedomādamies, ka Mīgena to uztvers tik sāpīgi! Pēc pāris nedēļām viņa visu jau būs aizmirsusi!

Un viņš pats … nu, viņš par savu tikumību gūs atmaksu! Tāds krietns, jauns cilvēks! Ja Stella to zinātu, viņa droši vien apveltītu viņu ar savu svētību par to, ka viņš pieveicis pašu nelabo, kura esamībai viņa ticēja; un Ešersts griezīgi iesmējās. Tomēr palēnām jūras un debesu miers un skaistums un vientuļo kaiju lidojums viņu nomierināja, un viņš sajuta kaunu. Tad viņš ātri izpeldējās un steidzās mājup.

Stella sēdēja uz saliekamā krēsla viesnīcas dārzā un gleznoja. Ešersts piezagās no aizmugures viņai pavisam tuvu klāt. Cik jauka un daiļa viņa izskatījās, kad, uzcītībā pieliekusies, turēdama otu vertikāli, mazliet atstatu no sejas, acis piemiegusi, kaut ko mērīja.

Viņš klusu sacīja:

— Piedodiet, Stella, es vakar vakarā biju nekrietns. Viņa pagriezās pret Ešerstu pārsteigta, pietvīkdama tumši sārta, un savā steidzīgajā valodā atbildēja:

— Ir jau labi. Es redzēju, ka jums kas noticis. Draugu starpā tas taču nekas, vai ne?

Ešersts teica:

— Nuja, draugu starpā … un mēs taču esam tādi, ko?

Stella pacēla acis uz viņu, pamāja strauji ar galvu un ašais, burvīgais smaids atkal atsedza viņas mirdzošos augšzobus.

Pēc trim dienām viņš atgriezās Londonā, braukdams turp kopā ar Helidejiem. Uz lauku sētu viņš netika aizrakstījis. Ko gan arī viņš būtu varējis pateikt?

Nākamā gada aprīļa pēdējā dienā viņš ar Stellu salaulājās . ..

To visu Ešersts atcerējās savā sudrabkāzu dienā, sēdēdams irbulenēs, atspiedies pret zemes valnīti. Tieši šajā vietā, kur viņš bija izklājis visu brokastīm nepieciešamo, laikam būs stāvējusi Mīgena, izceldamās pret debesīm, kad viņš to ieraudzīja pirmo reizi. Kāda dīvaina sagadīšanās! Un viņā pamodās vēlēšanās nokāpt lejā un atkal redzēt lauku sētu, dārzu un pļavu, kur spokojās čigāna gars. Tas neprasītu daudz laika; Stella droši vien vēl kādu stundu pastrādās. Cik skaidri viņš visu atcerējās — mazo priežu puduri un stāvo, zālaino pakalnu aiz tā! Pie lauku sētas vārtiem viņš apstājās. Zemā mūra ēka, īvju lievenis, ziedošie korintu krūmi — nekas nebija pārvērties; pat vecais, zaļais krēsls stāvēja ārā mauriņā zem loga, kur viņš tonakt bija sniedzies viņai pretim pēc atslēgas. Viņš iegriezās takā, kas veda lejup, un mazu brītiņu atbalstījās pret dārza vārtiņiem, tādiem pašiem pelēkiem redeļu vārtiņiem kā toreiz. Pat melna cūka tur steberēja apkārt starp kokiem.

Vai tiešām pagājuši divdesmit seši gadi, jeb vai viņš bija sapņojis un tagad pamodies, lai redzētu, ka Mīgena viņu gaida pie lielās ābeles? Neviļus viņš pārlaida ar roku pār savu iesirmo bārdu un pamazām atgriezās īstenībā.

Atvēris vārtiņus, viņš devās tālāk, garām skābenēm un nātrēm, kamēr nonāca dārza galā pie vecās ābeles. Tā stāvēja, kā stāvējusi! Mazlietiņ vairāk apaugusi ar zaļgani pelēkajiem ķērpjiem, un viens otrs zars bija nokaltis, taču citādi tā izskatījās tāda, it kā viss būtu noticis viņnakt, kad viņš bija apkampis šo apsūnojušo stumbru pēc tam, kad Mīgena bija aizbēgusi, jutis koka smaržu, kamēr mēness apspīdētie ziedi virs viņa galvas šķita starojam un elpojam. Arī tagad, šajā agrīnajā pavasara dienā, jau redzēja dažus pumpurus raisāmies, melnie strazdi svilpoja un dzeguzes kūkoja. Saule spīdēja spoža un silta. Neticami, ka viss palicis tāds pats kā toreiz. Čalojošais foreļu strauts, nelielais līcītis, kur viņš katru rītu bija gulējis, šļakstīdams ūdeni sev uz gurniem un krūtīm; turpat gabaliņu tālāk pļavā pacēlās dižskābaržu puduris un rēgojās akmens, uz kura naktīs mēdzot sēdēt čigāna gars. Un žēlums par aizgājušo jaunību, ilgas, apziņa par postā aizlaisto mīlu un liegajām jūtām lika aizrauties Ešersta elpai. Nudien, šeit, kur viss bija pirmatnēji skaists, šeit cilvēkam vajadzēja saglabāt sirdī šo skaistumu, tāpat kā to saglabāja šī zeme un šīs debesis; bet viņš to nebija mācējis! Viņš aizgāja līdz strauta malai un, skatīdamies uz mazo līcīti, nodomāja: «Ak jaunība un pavasaris! Nez kā viņiem visiem bija klājies?» Taču, pēkšņi izbijies, kaut tikai viņa atmiņas neiztraucētu kāda cilvēka klātbūtne, Ešersts devās atpakaļ pa taku un, domās nogrimis, virzīja savus soļus uz krustceļa pusi.

Uz spieķa atspiedies, pie automašīnas stāvēja vecs laukstrādnieks ar sirmu bārdu un runājās ar šoferi. Večuks tūlīt apklusa, it kā pārkāpis godbijības robežu, un, pieskāries ar roku cepurei, dzīrās aizklibot projām pa taku. Ešersts parādīja ar roku uz mazo, zaļo kopiņu un vaicāja:

— Varbūt jūs man varat pateikt, kas tas ir?

Vecītis palika stāvam; viņa sejā parādījās tāda izteiksme, it kā viņš sevī domātu: «Jūs, mister, esat uztrāpījis īsto!»

— Tas ir kaps, — viņš atbildēja.

—Bet kāpēc tas ir šeit? Tādā vietā?

—Vecītis pasmaidīja.

— Tas, tā sakot, ir vesels stāsts. Nav jau pirmā reize, ka man tas jāstāsta . . . Daudz pagadās ļaužu, kas apvaicājas par šo velēnu kopiņu. Mēs, šejienieši, to saucam par «Meitenes kapu».

Ešersts pasniedza viņam savu tabakas maku. — Varbūt piebāzīsiet pīpi?

Vecītis atkal pieskārās savai cepurei un gausi bāza tabaku vecā māla pīpē. Viņa acis, kas caur pieri skatījās zem kuplajām uzacīm, krunkainajos plakstos iegūlušas, likās vēl tīri spožas.

—Ja neņemsiet ļaunā, ser, es apsēdīšos — kāja mani šodien drusku moka. — Un viņš apsēdās uz kopiņas.

—Uz šī kapiņa arvien ir kāds ziediņš. Te nav arī pārāk vientuļi; tagad te daudz ļaužu dodas garām ar tiem jaunajiem automobiļiem, un viss ir citādi nekā senos laikos. Šeit viņai sabiedrības netrūkst. Nabaga dvēselīte pati sev dzīvību atņēma.

—Saprotu! — Ešersts teica. — Krustceļa kaps. Es gan nezināju, ka šī vecā paraža vēl turas.

— Ak! Tas taču notika tik sen. Toreiz mūsu draudzē bija ārkārtīgi bargs mācītājs. Pag, kad tad tas bija? Miķeļa dienā paiet seši gadi, kopš saņemu vecuma maizi, bet, kad šī nelaime notika, man bija taisni piecdesmit. Te nav neviena cilvēka, kurš zinātu to labāk par mani. Meitene dzīvoja tepat kaimiņos, tajā pašā sētā, kur strādāju arī es, pie misis Nerekombas . . . Tagad tur saimnieko Niks Nerekombs; es vēl arvien tur šad tad piepalīdzu.

Ešersts stāvēja, atbalstījies pret vārtiņiem, un, grasīdamies aizdegt pīpi, turēja pie sejas paceltas viegli saliektas plaukstas un nenolaida tās ilgi, kaut gan sērkociņa liesma jau bija nodzisusi.

—Jā? — viņš izmeta, un balss viņam pašam likās aizsmakusi un svešāda.

—Tāda kā viņa, šī nabaga meitene, bija tikai viena no simta! Katru reizi, kad eju šeit garām, nolieku kādu puķīti. Viņa bija laba un skaista meitene, kaut arī mācītājs neļāva viņu guldīt kapsētā nedz arī tur, kur viņa pati vēlējās tikt guldīta.

Sirmais strādnieks pārtrauca stāstījumu un uzlika savu spalvaino, sastrādāto roku uz velēnām blakus zilajiem pulkstenīšiem.

—Jā? — Ešersts mudināja vecīti stāstīt.

—Es, tā sakot, — sirmgalvis atsāka, — domāju, ka pie visa vainīga bija mīlestība . .. Kaut gan neviens nekā noteikta nezināja. Nevar jau ari nekad pateikt, kas tādam meitēnam prātā … es tikai tā domāju. — Viņa roka glāstoši pārslīdēja pār velēnām. — Man šī meitene bija mīļa . . . nezinu, vai vispār bija kāds, kurš viņu nemīlēja. Bet viņa bija sirsnīga meitene … un tur, es domāju . . . visa tā vaina.

Večuks pacēla acis. Un Ešersts, kuram ūsu un bārdas apslēptās lūpas drebēja, tikai nomurmināja:

—Jā?

—Bija pavasaris, ap tādu pašu laiku kā tagad vai mazlietiņ vēlāk, ziedu laikā, un mūsu sētā bija apmeties viens no tiem jaunajiem koledžas džentlmeņiem — jauks zēns, galvu gaisā. Man viņš patika, un es nemanīju, ka starp viņiem kaut kas būtu, bet man tā vien liekas, ka viņš sagrozīja meitēnam prātus. — Sirmgalvis izņēma pīpi no mutes, izspļāva un turpināja:

Redziet, kādā jaukā dienā šis puisis pēkšņi aizbrauca un nekad vairs neatgriezās. Viņa mugursoma un šādas tādas mantiņas vēl šo baltu dienu glabājas tajā lauku sētā. Bet visdīvainākais man likās tas, ka pēc atstātajām mantām viņš nevienu neatsūtīja. Uzvārds viņam bija Ešers vai kaut kas līdzīgs.

— Jā? — Ešersts atkal izmeta.

— Meitene par viņu nekad neieminējās, bet kopš tās dienas viņa staigāja apkārt kā apjukusi; likās, ka viņai galvā nebija viss kārtībā. Nemūžam netiku redzējis cilvēku, kurš tā būtu pārvērties, — nemūžam! Bet mūsu sētā dzīvoja vēl otrs puisis, Džo Bidfords vārdā, tas gan pagalam bija ieskatījis meiteni. Man tā vien liekas, ka viņš ar savu mīlestību meitenei pārlieku uzplijās. Viņa tad izskatījās ārkārtīgi nikna. Dažu labu vakaru, teļus mājās dzenot, redzēju meiteni stāvam dārzā zem lielās ābeles un skatāmies kaut kur tālumā. «Jā,» es tādās reizēs domāju, «zināt gan es nezinu, kas īsti tev kaiš, bet paskatīties uz tevi žēl, nudien!»

Sirmgalvis par jaunu aizdedza pīpi un domīgs to sūca.

— Jā? — Ešersts nenocietās.

— Atceros, kādu vakaru es vaicāju: «Kas tev kaiš, Mīgen?» — viņu sauca Mīgena Dēvida, un cēlusies viņa bija, tāpat kā viņas krustmāte, vecā misis Nerekomba, no Velsas. «Tev laikam sirdēsti?» es viņai saku. «Nē, Džim,» viņa man atbild, «man nav sirdēstu.» — «Ir gan!» es neatlaižos. «Nē,» viņa saka, bet pašai divas asaras norit pār vaigiem. «Tu taču raudi . . . kas tad noticis?» es prasu. Viņa piespiež roku pie sirds «Tā man sāp,» viņa saka, «bet drīz nesāpēs,» un vēl piebilda: «Bet, ja ar mani kas notiktu Džim, tad gribu, lai mani apbedī zem šīs ābeles.» Es pasmējos: «Kas tad lai ar tevi notiktu?» un tad vēl teicu: «Nemuļķojies nu.» — «Nē,» viņa saka, «es nemuļķojos.» Es jau zināju, kādi meiteņi ir, un par šo sarunu nemaz nedomāju, kamēr es divas dienas vēlāk tā ap sešiem vakarā nāku ar teļiem augšup un redzu, ka strautā pie lielās ābeles kaut kas guļ. Es sev saku: «Vai tik tā nav cūka; jocīgu vietu gan atradusi kurp nākt!» un es devos turp un tad tikai redzēju, kas tur gulēja.

Sirmgalvis pārtrauca stāstu; viņa acis, kas raudzījās caur pieri un skatījās uz Ešerstu, bija atklātas un skumjas.

— Tas, kas tur gulēja mazajā, šaurajā līcītī pie klints, kura aizsprosto strautam ceļu, tajā vietā, kur pāris reižu tiku redzējis jauno džentlmeni peldoties, tas, kas tur gulēja, bija mūsu meitēns. Meitene gulēja ar seju ūdenī. Un taisni pie viņas galvas pāri akmenim, it kā no tā izaudzis, nokārās vesels čemurs zeltdegu. Bet, kad es ieskatījos viņas sejā, tā bija tik jauka, skaista, tik rāma kā bērnam — tīrais brīnums, cik skaista; kad dakteris viņu redzēja, tad teica: «Viņa citādi nebūtu varējusi to izdarīt šajā ūdens peļķē kā vienīgi sajukumā.» Ak! Un, spriežot pēc viņas sejas, tā arī būs bijis. Es gauži raudāju — tik skaista viņa bija! Tas notika jūnijā, bet viņa tomēr vēl bija atradusi kaut kur ābeļziedus un iespraudusi matos. Tāpēc es arī domāju, ka viss būs noticis sajukumā … ka viņa tik līksmi varēja doties nāvē. Ak! Tur taču nav vairāk par pēdu vai pusotras pēdas ūdens. Bet vienu gan es varu teikt: šī vieta — šī vieta bija nelaba; to es zināju, un to zināja viņa, un neviens mani nepārliecinās, ka tas tā nav bijis. Es viņiem pastāstīju, ko meitene man teica par apbedīšanu zem ābeles. Bet laikam tieši tāpēc mācītājs savas domas grozīja — izskatījās par daudz pēc tā, ka viņa to būtu izdarījusi tīšu prātu; un tāpēc viņu guldīja šeit. Toreizējais mācītājs bija trakoti stingrs.

Sirmgalvis atkal noglāstīja velēnas.

— Ir gan brīnums, kad tā padomā, — viņš lēni piebilda, — ko tik visu meitenes neizdara mīlas dēļ. Bet viņai bija jūtu pārpilna sirds. Man rādās, tāpēc tā būs lūzusi. Bet zināt mēs nekad neko nezinām!

Sirmgalvis pacēla skatienu, it kā gaidīdams novērtējumu savam stāstam, bet Ešersts pagāja viņam garām, it kā viņa nemaz tur nebūtu.

Uzkāpis pakalnā, patālu no vietas, kur viņš bija uzklājis brokastis nomaļā stūrī, viņš nometās ar seju zālē. Tad tādu atmaksu bija guvusi viņa tikumība, tad tā viņam atriebās mīlas dieve Kiprīda! Un viņa asarām aizplīvuroto acu priekšā iznira Mīgenas seja ar ābeļzieda zariņu tumšajos, slapjajos matos.

«Ko es izdarīju nepareizi?» vaicāja viņa prāts. «Kādēļ esmu rīkojies nepareizi?» Bet atbildi atrast viņš nemācēja. Varbūt vainīgs bija pavasaris ar brāzmaino kaislību, ar ziediem un dziesmām . .. Pavasaris viņa un Mīgenas sirdī! Bet varbūt tā bija mīlestība, kas tikai meklēja sev upurus!

Bet tad taču taisnība bija senajam grieķim … un Hipolita vārdi ir patiesi arī vēl šodien!

«Sirds skurbst, kad mīla to skar

Ar zelta spārnu savu,

Un katru apburt tā var,

Kad ziedonis dzied slavu.

Visu, kas dzīvības tvīkst

Gan kalnos, strautos, dzelmē, —

Kas zemes klēpī dīgst

Vai elpo saules svelmē,

Jā, — visu cilvēci tu pakļauj sev,

Kiprīda, Kiprīda — viss pieder tev.»

Taisnība bija senajam grieķim! Mīgena! Nabaga mazā Mīgena nāca augšā kalnā! Mīgena stāvēja pie vecās ābeles, gaidīdama un lūkodamās tālumā! Mīgena nomira, saglabājusi skaistumu! . ..

Pēkšņi kāda balss ierunājās:

— Ak, tur jau tu esi! Paskaties!

Ešersts piecēlās, paņēma sievas gleznoto akvareli un klusēdams tajā skatījās.

— Vai priekšplāns izdevies, Frenk? — Jā.

—Bet tur tomēr kaut kā trūkst? Ešersts piekrītoši pamāja ar galvu.

—Trūkst?

— Ābele ziedonī, dziesmas un saules zelts!

1916.

SAKĀVE

Nu viņa jau stāvēja krietnu ceturtdaļu stundas uz ielas pēc koncerta, par kuru bija samaksājusi veselu šiliņu. Parasti ļaudis gan nepieļauj domu, ka šī aroda sievietēm varētu būt arī kādas cēlākas īpašības, it sevišķi tad, ja tās — kā Meja Belinska, kādā vārdā saukties viņai tagad likās ieteicamāk, — bija vācietes; bet šīs meičas sirdī skanēja mūzika. Viņa sev bieži atvēlēja šīs «muzikālās peldes», kad notika dārza koncerti, un tagad bija tikko iztērējusi pusi visas savas bagātības, lai noklausītos Mocartu un kādu Bēthovena simfoniju.

Viņa jutās gandrīz kā apskurbusi no dievišķīgajām skaņām un vasaras mēnesnīcas, kas pārplūdināja aptumšoto pilsētu. «Zināmām» sievietēm tomēr mēdz būt jūtas, un kāds tas ir atvieglojums! Vismaz viņām pašām! Palikt stāvam šeit viņai bija kļuvis jau gandrīz par ieradumu. Šeit varēja izlikties kādu gaidām no koncerta, kas vēl nebija beidzies, — bet tas, protams, gan īsti precīzi neatbilda tam, ko viņa patiesībā darīja. Taču šeit nevajadzēja zaglīgi raudzīties apkārt un nemitīgi staigāt šurp turp raksturīgajā gaitā, kas, ja vien tā apmierināja policijas un tā saucamās sabiedrības prasības, ļāva citiem nojaust viņas arodu.

Viņa nodarbojās ar to pietiekami ilgi, lai viss modinātu viņā nervozas bailes, un tomēr nenodarbojās pietiekami ilgi, lai šīs bailes pārvērstos trulā nejūtībā. Dažām sievietēm pierašana prasa daudz vairāk laika nekā citām. Taču pat «zināmas» profesijas sievietes stāvoklis kara laikos bija ārkārtīgi uztraucošs, ja tās, tāpat kā viņa, dzīvoja ar svešu vārdu. Nudien visā Anglijā laikam gan nevarētu šai brīdī atrast izstumtāku būtni par šo vācu tautības nakts lidoni.

Kaut ko klusi dūkdama, viņa pakavējās pie grāmatu veikala, te izlikdamās lasām mēness gaismā grāmatu nosaukumus, te novilkdama, te atkal uzvilkdama apvalkātos, dzeltenos cimdus. Ik pa brītiņam viņa aizstaigāja līdz koncerta halles afišām un tās pētīja, it kā interesēdamās par nākamo programmu, tad lēniem soļiem nāca atkal atpakaļ. Ģērbusies nodilušā, vienkāršā, melnā kleitiņā ar mazu cepuri galvā, viņai nepiemita nekā, kas varētu modināt aizdomas, ja neņēma vērā vijolīšu pūdera smaržu, kas virmoja ap viņu šajā gaišajā mēness naktī.

Šonakt mēness gaisma viņai likās gandrīz vai taustāma un ar savu vēso kluso virmošanu aizstājam gaisu; kara laikā aptumšotā pilsēta tajā izskatījās fantastiska. Gluži tā, it kā degošas sveces būtu aizklātas ar abažūriem dienas laikā. Visi aptumšotie gaismas avoti šonakt izskatījās kā ar gleznotāja otu uz zilganbalta fona uzvilkti spokaini blāvi krāsas plankumi un triepieni. Pilsētas rēgainības iespaidu meičas acīs varbūt pastiprināja vēl plīvuriņš, ko viņa valkāja un kas dienā vairs neizskatījās pilnīgi balts. Kad mūzika viņas sirdī apklusa, izzuda tajā arī laimes skurbums. Garām pagāja daži cilvēki, sarunādamies vāciski, un viņai pēkšņi uzbruka ilgas pēc dzimtenes. Šajā mēness naktī Reinas krastos — no turienes viņa bija šurp atbraukusi — dārzi līktu zem augļu pilnajiem zariem; gaisā virmotu saldas smaržas un skanētu klusas čalas; augstu virs meža un piena baltās upes pret debesīm izceltos vecā pils. Kaut kur tālumā dzirdētu dziesmas un kāda kuģa dzenskrūves pukšķus, un varbūt zilajā gaismā pa straumi peldētu plosti. Tur skanētu vācu valoda. Pēkšņi meičai acīs sariesās asaras un sāka lēnām ritēt pa pūderētajiem vaigiem. Viņa mazliet pacēla plīvura malu un nosusināja seju ar mazu, ne vairs īsti svaigu kabatas lakatiņu, žņaudzīdama to cimdotajā rokā. Bet, jo vairāk viņa acis slaucīja, jo straujāk plūda nodevīgās asaras. Pēkšņi viņa samanīja sev blakus stāvam pie skatloga armijas formā ģērbušos slaidu jaunekli, kas skatījās nevis uz grāmatu nosaukumiem, bet iesānis uz viņu. Jaunekļa seja bija svaiga un atklāta, acis raudzījās laipni un līdzjūtīgi. Viņa automātiski nolaida garās, miklās skropstas, tās atkal pacēla un iesāņus uzmeta viņam ašu skatienu, pēc tam acis nodūra, klusi iešņukstēdamās …

Jauneklis, kāda karapulka kapteinis, izlaists no hospitāļa šodien pulksten sešos vakarā, pusseptiņos bija iegājis Kvīnshollā. Juzdamies vēl vārgs pēc tikko sadzijuša ievainojuma, viņš uzmanīgi bija apsēdies kādā centra vietā un tur nosēdējis visu koncertu, kā sapnī iegrimis. Viņš bija juties kā svētku mielastā pēc ilgstoša gavēņa — tāds pārdzīvojums droši vien ir polārpētniekiem, kad viņi atgriezušies ietur pirmo normālo maltīti. Šis jauneklis bija nonācis armijā pēc papildu mobilizācijas un pirms kara bija mīlējis mūziku, mākslu un tamlīdzīgas nozares. Apzinādamies, ka priekšā vēl mēnesis garš atvaļinājums, viņš tagad varēja atļauties uzskatīt dzīvi par kaut ko neizsakāmi priecīgu un savus personiskos piedzīvojumus par kaut ko sevišķi apbrīnojamu. Iznākdams laukā mēness gaismā, viņš bija dzēris to ar pilnu krūti — citādi to nosaukt nevar, — jo viņš bija cilvēks, kas dziļi izjuta skaistumu. Kad cilvēks ir ilgi kvernējis ierakumos, divdesmit četras stundas ievainots gulējis šāviņu izrautajā bedrē un pavadījis hospitālī trīs mēnešus, tad skaistums viņa acīs iegūst tādu negaidītu jaunumu, tādu smeldzošu jaukumu, ka viņš to uztver gandrīz sāpīgi. Un Londona naktī ir ļoti skaista. Lēnā gaitā jauneklis bija aizstaigājis līdz laukumam, visu laiku dziļi ieelpodams mēness gaismu, atbīdījis karavīra cepuri mazliet nemilitāri brīvi pakausī; un, vai viņš bija apstājies pie grāmatnīcas skatloga tāpēc, ka meitenes stāvs savā ziņā iekļāvās nakts skaistumā, vai tāpēc, ka viņš redzēja sievieti raudam, — to viņš nevienam nebūtu spējis izskaidrot.

Pēc tam kaut kas — varbūt lētā pūdera smarža, dzeltenie cimdi vai skatiens pa acu kaktiņiem — teica viņam, ka viņš, kā pats mēdza izteikties, ielaižas «velnišķīgā avantūrā», kas viņam nebija ne prātā nākusi, jo viņš nevēlējās tādu sabiedrību. Bet meitenes šņuksts viņu iežēlināja, un viņš jautāja:

— Kas jums kaiš?

Meiča atkal uzmeta viņam skatienu pa acu kaktiņiem un stomīdamās atbildēja:

— Nekas. Vakars ir tik brīnišķīgs. .. tāpēc es raudu!

Jaunekli tas ārkārtīgi pārsteidza, ka sieviete, kura piederēja pie «zināmas» profesijas, kas tagad bija skaidri redzams, izjuta tieši to pašu, ko izjuta viņš, un tāpēc viņš teica:

— Galvu augšā!

Viņa atkal uzmeta viņam strauju skatienu.

— Jums tas liekas viegli! Bet jūs neesat tik vientuļš kā es.

Šādas šķiras sievietei viņa likās pārlieku godīga; turklāt seja, kurā vēl manīja asaru pēdas, izskatījās ļoti jauka, un viņš klusi izmeta:

— Nu pastaigāsimies mazliet un parunāsimies!

Viņi iegriezās aiz stūra un devās austrumu virzienā projām pa tukšām, skaistām ielām, kuras apgaismoja blāvi oranžas laternas un kur vietām pavīdēja kāda zila vai violeta gaismas švīka. Viņam šī iepazīšanās likās dīvaina un satraucoša … Jo šāda veida piedzīvojums viņam nekad nebija gadījies. Viņš vilcinādamies jautāja:

—Kā gan jūs to uzsākat? Vai tad tā nav šausmīgi bezcerīga dzīve?

—Jā, tā ir… — viņas balsij bija neparasti maigs plūdums. — Bet jūs klibojat … Vai jūs bijāt ievainots?

— Iznācu tieši no hospitāļa.

— Ak, šis briesmīgais karš . .. Viss posts kara dēļ. Kad tas reiz beigsies?

Viņš paskatījās uz meiču.

—Sakiet. .. Kas jūs esat pēc tautības?

—Krieviete.

— Tiešām! Es nekad neesmu sastapis nevienu krievu meiteni.

Viņš redzēja, ka meiča uzmeta viņam strauju skatienu, un pēkšņi jautāja:

— Vai tas ir tik ļauni, kā par to runā?

Meičas dzelteni cimdotā roka ieslīdēja viņa elkoņa līkumā.

— Tādās reizēs ne, ja sastopu tādu patīkamu puisi kā tu; man diemžēl nekad tāds vēl nav gadījies.

Viņa pasmaidīja … Un viņas smaids bija tāds pats kā viņas runas veids, nesteidzīgs un paļāvīgs.

—Tu apstājies man blakus, tāpēc, ka es biju skumja, bet citi apstājas, tāpēc, ka esmu jautra. Es vīriešus nevaru ciest. Kad tu cilvēks ar viņiem iepazīsties, tad nevari viņus ciest.

—Ak! Jūs viņus droši vien nepazīstat no labās puses, ko? Jums tie jāredz frontē. Nudien! Tur viņi ir tieši lieliski… Kā virsnieki, tā karavīri, ikkatrs. Kaut ko tamlīdzīgu neredz nekur citur .. . Tas ir apbrīnojami!

Pavērsusi pret jaunekli savas zili pelēkās acis, meiča atbildēja:

—Tu, liekas, arī neesi zemē metams. Tu redzi vīriešos to, kas ir tevī pašā.

—Ak nē! Nebūt ne . . . Jūs maldāties. Ticiet man, kad gājām uzbrukumā, kurā es tiku ievainots, tad manā pulkā nebija neviena vīra, kurš nebūtu bijis īsts varonis. Kā viņi devās uz priekšu … nedomājot par sevi… tas bija vienkārši lieliski!

Viņas zobi iekodās apakšējā lūpā, un viņa atbildēja ļoti dīvainā tonī:

—Bet droši vien ienaidnieka pusē ir tas pats?

—Jā, to es zinu.

—Ak! Tu neesi zemisks pēc rakstura. Kā es ienīstu zemiskus cilvēkus!

—Nē! Cilvēki nemaz nav zemiski… Viņi tikai ne katru reizi visu saprot.

—Ak, tu esi īsts bērns . .. labs bērns, vai ne?

—Jauneklim nebija patīkami, ka meiča viņu nosauca par bērnu, un viņš sarauca pieri, taču tūlīt atmaiga, ieraudzījis viņas pūderētajā sejā apjukumu. Cik ātri viņa nobijās.

Kā pielabinādamās viņa ierunājās atkal:

— Toties tu man patīc. Ir tik brīnišķīgi sastapt patīkamu vīrieti.

Tas viņam patika vēl mazāk, un viņš strupi izmeta:

—Jūs teicāt, ka esat vientuļa? Vai tad jums nav krievu draugu?

—Krievu? Nē! Pilsēta taču ir ļoti liela. Vai tu biji koncertā?

— Jā.

—Es arī … Es mīlu mūziku.

—Liekas, visi krievi mīl mūziku.

Meiča atkal paskatījās viņam acīs un šķita cīnāmies pret vēlēšanos kaut ko pateikt, taču viņa mierīgi turpināja:

— Es arvien eju uz koncertiem, kad man ir nauda.

— Ak! Vai tad jums tik grūti apstākļi?

— Nu, pašreiz visa mana bagātība ir viens šiliņš. — Un viņa iesmējās.

Viņas smiekli jaunekli mulsināja … Katru reizi, kad viņa ierunājās, viņas balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas lika viņam izjust žēlumu pret to.

Tikmēr viņi bija nonākuši pie pašaura skvēra, kas atradās austrumu virzienā no Gauerstrītas.

— Šeit es dzīvoju, — viņa teica. — Uznāciet augšā pie manis!

Vienu brīdi viņš izcīnīja strauju cīņu ar šaubām, taču tad padevās viņas rokas maigajam tvērienam un sekoja viņai. Izgājuši cauri vāji apgaismotajam gaitenim, viņi uzkāpa istabā, kas atradās ielas pusē, un kur štoras bija aizvilktas un gāze kamīnā zemu nogriezta. Iepretī logam karājās portjeras, kas atdalīja istabas pārējo daļu. Tiklīdz durvis bija aizvērušās, meiča pacēla seju un noskūpstīja viņu … Tā, acīm redzot, bija pieņemts. Cik šausmīga istaba! Zaļsarkani raibās tapetes un lēto plīša mēbeļu uzbāzība jaunekli nepatīkami aizskāra. Ikkatram priekšmetam šeit piemita pilnīgs bezpersoniskums, kas ir tik raksturīgs istabām, kuras šķiet sakām saviem iemītniekiem: «Šodien šeit, rīt citur.» Ikkatram priekšmetam, izņemot mazu istabas papardīti, kas auga vienkāršā puķu podā un izskatījās svaiga un zaļa kā nesen aplaistīta un kas, šajā telpā atrazdamās, izraisīja viņā tādu pašu negaidītu aizkustinājumu, kādu, par spīti savam lietišķajam cinismam, modināja arī meiča.

Noņēmusi cepuri, viņa tuvojās gāzei, bet viņš ātri teica:

— Nē, nevajag lielāku liesmu; atvērsim labāk logu un ielaidīsim istabā mēness gaismu.

Viņš pēkšņi baiļojās redzēt visu pārlieku skaidri. . . turklāt istabā bija arī smacīgi. Un, atvilcis štoras, viņš atvēra logu.

Meitene paklausīgi atvirzījās no kamīna un apsēdās viņam iepretim, atbalstīdama uz palodzes elkoni un satverdama zodu plaukstā. Mēness gaisma krita uz viņas vaigu, kuru viņa bija tikko svaigi nopūderējusi, un uz gaišajiem, viļņainajiem matiem. Tā apspīdēja krēsla plīšu un jaunekļa formas tērpu, vērsdama visu mazliet nedabisku.

— Kāds tavs vārds? — viņš jautāja.

— Meja. Patiesību sakot, es to izdomāju. Tavējo es nemaz neprasu.

—Tu laikam vienmēr par visu un visiem šaubies?

—Tam ir savs pamats. Vai tev tā neliekas?

—Protams, tu laikam uzskati mūs visus par dzīvniekiem?

—Jā. Man arvien ir pamats baidīties. Bet pašlaik esmu ārkārtīgi nervoza. Es neuzticos nevienam. Tu droši vien nogalināji daudz vāciešu.

Viņš iesmējās.

— To mēs nekad nezinām, kamēr negadās iet tuvcīņā. Man tas vēl līdz šim nav gadījies.

— Bet vai tu priecātos, ja būtu kādu nogalinājis?

—Priecātos? Nezinu. Ja nonāk tik tālu, tad visi esam vienādā stāvoklī. Mums nemaz nepatīk citam citu nogalināt. Bet mēs pildām savu pienākumu … Tas ir viss.

—Ak! Tas ir drausmīgi. Varbūt arī mani brāļi nogalināti.

— Vai tu nesaņēmi nekādas ziņas?

— Ziņas! Protams, es nekā nezinu par savu dzimteni. It kā man nemaz nebūtu dzimtenes; visus, kas man kādreiz bija tuvi. . . tēvu, māti, māsas, brāļus, visus tos … es droši vien nekad vairs neredzēšu. Karš salauž, jā, salauž . . . Karš salauž arī sirdis. — Sarūgtinājuma pilnu vaidu izdvesdama, viņa atkal iekoda sīkos zobus apakšlūpā. — Vai tu zini, par ko es domāju, kad tu man pirmīt pienāci klāt? Par savu dzimto pilsētu un par turienes upi mēnesnīcā. Ja es varētu to visu atkal redzēt, tad būtu tik ļoti laimīga. Vai tev kādreiz bijušas ilgas pēc mājām?

— Jā bija — ierakumos; bet savējo vidū katrs kaunas to atzīt.

— Ak jā! — tas izlauzās pār viņas lūpām kā sēciens.

— Jā! Jūs tur esat visi savējie. Bet kā tu domā, kā es jūtos viena pati te, kur katrs mani ienīst un nicina un var mani saņemt ciet un iebāzt pat cietumā?

Sāpīgi žēl viņam bija redzēt, kā viņas krūtis straujā elpā cilājās. Viņš pieliecās, uzlika roku uz viņas ceļa un samulsis nomurmināja:

— Man ļoti žēl!

Mazliet aizslāpušā balsī viņa atkal turpināja:

— Tu esi pirmais, kas pēc šiem ilgajiem laikiem izturējās labi pret mani! Es tev teikšu patiesību… Es nemaz neesmu krieviete … Es esmu vāciete.

Dzirdot šo pusčukstus izdvesto atzīšanos, viņš nodomāja: «Vai viņa patiešām tic, ka mēs karojam pret sievietēm?»

— Mīļo meitēn, kam gar to kāda daļa?

Viņas acis šķita urbjamies jaunekļa acīs, tad viņa teica pavisam lēnām:

— To pašu jau man reiz viens teica. Taču prātā tam bija pavisam kas cits. Tu esi ļoti jauks zēns. Es esmu tik priecīga, ka sastapu tevi. Tu laikam redzi cilvēkos tikai labo? Tas arī dzīvē ir pats galvenais … jo zini, cilvēkos patiesībā laba ir ļoti maz.

Viņš pasmaidīja un teica:

—Ak, tu drausmīgā mazā ciniķe! — bet sevī nodomāja: «Jā … protams.»

—Ciniķe? Bet kā gan citādi es spētu dzīvot, ja es nebūtu ciniķe? Tad man vajadzētu noslīcināties rītdien pat. Ir jau iespējams, ka pasaulē ir arī labi ļaudis, tikai diemžēl es tādus neesmu sastapusi.

— Es pazīstu daudzus.

Meiča strauji paliecās pret jaunekli.

— Nu tātad . .. paklau, jauko puisēn . .. vai tu kādreiz esi bijis ķezā?

— Tādā īstā laikam gan ne.

— Protams, ne, tā jau es domāju. Tev tāda seja. Taču iedomājies, — ja es vēl būtu laba meitene, tāda, kāda es reiz biju, un tu tagad paņemtu mani līdzi pie saviem labajiem, godājamajiem ļaudīm un sacītu: «Šī ir vācu meitene, kurai nav ne darba, ne naudas, ne draugu.» Tavi labie ļaudis tad teiks: «Ak, cik bēdīgi! Vāciete!» — un viņi novērsīsies un mazgās rokas nevainībā.

Viņš drūmi klusēja; iedomājās savu māti, savu māsu, paziņas … Tie visi bija labi ļaudis, to viņš varētu apzvērēt! Un tomēr! . . . Viņš dzirdēja šo cilvēku noteiktās un godīgās balsis, un tie, likās, runāja par vāciešiem. Kaut jel viņa tikai nebūtu vāciete!

—Redzi nu! — viņš dzirdēja meiču sakām, un viņš varēja tikai nomurmināt:

—Bet es esmu pārliecināts, ka labi ļaudis tomēr vēl ir.

—Nē, tie nekad nepalīdzēs vācietei. Pat tad ne, ja tā būtu godīga, laba sieviete. Turklāt es .. . nemaz vairs negribu būt laba … Es neesmu liekule … Es esmu iemācījusies dzīvot negoda dzīvi. Vai tad tu mani nemaz nenoskūpstīsi, puisīt?

Viņa sniedza viņam pretī seju. Meičas acis satrauca jaunekli, bet viņš atvirzījās nost no viņas. Viņš nodomāja, ka viņa jutīsies aizvainota vai atkārtos vēlreiz aicinājumu, taču nekas tamlīdzīgs nenotika; viņas acis tikai skatījās cieši un jautājoši, un viņš dziļi saviļņots atbalstījās pret logu. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņa sirdī būtu izdzisusi visa aizrautīgā un kvēlā jūsma, it kā pār visu dzīves krāšņumu, ko viņš pēdējā laikā bija skatījis un izjutis, būtu pārklājusies tumša ēna. Tur projām frontē un hospitālī šeit… dzīve bija likusies tik … kā to lai saka . . . varonīga; taču tagad tajā pavērās nožēlojami, drūmi atvari. Viņš ausīs dzirdēja vēl joprojām skanam biedru balsis, kurus viņš bija iemācījies mīlēt kā brāļus, — balsis, skarbas un drosmīgas briesmās, kuras viņi uzveica; viņa ausīs vēl joprojām skanēja ārstu un medicīnas māsu pacietīgās, klusās, mierinošās balsis, viņš dzirdēja pats savējo. Viss viņam bija licies brīnišķīgs un savā ziņā vienkāršs; un tur viņš nekādā ziņā nebija manījis nekā zemiska vai neģēlīga; bet dzīvi viņš tagad šķita saskatām spilgtā gaismā, un arī visu, kas slēpās aiz tās … šo baiļu pārņemto meiču, kas tika izmantota tik nekrietnā, apkaunojošā un neģēlīgā veidā! Un pēkšņi viņam prātā iešāvās doma: «Mani puiši droši vien neatteiktos no viņas, arī par sevi pašu es neesmu pārāk drošs, ja viņa savu aicinājumu atkārtos.» Viņš novērsa seju un skatījās mēnesnīcā. Piepeši viņš uztvēra viņas balsi:

— Gaišs, vai ne? Šonakt pat nav uzlidojuma. Kad sadega cepelīni. . . kas tā bija par šausmīgu nāvi! Un visi līksmoja … Tas ir pavisam dabiski. Saki, vai tu mūs ļoti ienīsti.

Viņš pagriezās pret meiču un skarbi izgrūda: — Vai ienīstu? Nezinu.

— Es angļus pat neienīstu … es viņus nicinu. Bet es nicinu arī vāciešus . . . Varbūt vēl vairāk, tāpēc, ka viņi uzsāka karu. Tā ir. Es to zinu. Es nicinu visus . . . Kāpēc viņi padarīja pasauli tik nelaimīgu. Kāpēc viņi nogalināja simtiem un tūkstošiem, un miljoniem dzīvību. Gluži par neko! Viņi padarīja pasauli ļaunu. . . Cits citu ienīst un dara ļaunu kur vien varēdams. Viņi padarīja ļaunu arī mani. Es nekam vairs neticu. Kam tad var ticēt? Vai tad ir tāds dievs? Nē! Kādreiz es mācīju maziem angļu bērniem lūgšanas . .. Vai tas nav jocīgi, ko? Es viņiem lasīju stāstus par Kristu un par cilvēkmīlestību. Es pati ticēju visām šīm pasakām. Bet tagad es tām vairs neticu . . . Neviens cilvēks, kas nav aprobežots vai liekulis, nevar tām ticēt. Man gribētos strādāt hospitālī; es labprāt palīdzētu nabaga puišiem, tādiem kā tu. Bet tāpēc, ka esmu vāciete, mani no turienes tūlīt izmestu laukā . . . Pat … ja es būtu godīga sieviete. Tas pats notiek arī Vācijā, Francijā, Krievijā .. . visur. Bet es lai vēl ticu cilvēkmīlestībai, Kristum, dievam un visām šīm blēņām? Nu nē . . . Mēs, manuprāt, esam dzīvnieki… Un tas ir viss! Ak! Tu . . . laikam domā, ka mani samaitāja dzīve. Bet nebūt ne . .. Tas vēl nav dzīvē visļaunākais. Protams, šie vīrieši nav tik labi kā tu, bet tāda nu reiz ir viņu daba, un, — viņa iesmējās, — viņi taču man palīdz izsisties caur dzīvi, un arī tas jau ir ko vērts. Nē, vainīgi ir tie vīri, kuri iedomājas sevi varenus un dižus un kuri izraisa karus ar savām runām un savu naudu un nogalina mūs visus . . . Nogalina visus tādus zēnus kā tu un iesloga nabaga cilvēkus cietumā, un māca mūs ienīst; un vainīgi ir visi šie drausmīgie, aukstasinīgie cilvēki, kuri raksta avīzēs… Tas pats notiek manā dzimtenē. Gluži tas pats; un tie visi ir vainīgi, manuprāt, ka mēs esam tikai dzīvnieki.

Jauneklis piecēlās skaudri nelaimīgs. Viņš redzēja, ka meičas acis viņam seko, un saprata, ka viņai bail, ka viņš tagad varētu aiziet. Pielabinādamās viņa sacīja:

— Neņem nu ļaunā manu runāšanu, mīļo zēn. Man taču nav ar ko runāt. Ja tev nepatīk, klusēšu kā pele.

Viņš norūca:

— Ak, runā vien. Man taču nav tam visam jātic, un es to arī nedaru.

Meiča arī bija piecēlusies kājās un stāvēja tagad, atslējusies pret sienu. Mēness gaisma, ieslīpi krizdama, viegli skāra viņas tumšo ģērbu un bālo seju; un atkal atskanēja viņas balss . .. Lēna, klusa, pilna sarūgtinājuma:

— Paklau, mīļo zēn, kas gan tā par pasauli, kur tiek spīdzināti, nežēlīgi spīdzināti miljoniem cilvēku, kas neko nav noziegušies. Tā varbūt ir skaista pasaule? Blēņas! Viena vienīga ķeza, kā jūs, puiši, sakāt. Tu stāsti, frontē visi ir biedri un visi ir drosmīgi, un neviens nedomā par sevi. Es taču arī nedomāju neko daudz par sevi. Kāda tam jēga? Es tāpat esmu pazudusi sieviete; bet es domāju par saviem tuviniekiem dzimtenē, kā viņi cieš un bēdājas. Es domāju par visiem nelaimīgajiem cilvēkiem, kas pazaudējuši tos, kurus mīl, un par visiem gūstekņiem. Vai es varu par viņiem nedomāt? Bet, ja es par viņiem domāju, kā lai es tad ticu, ka pasaule ir skaista, mīļo zēn?

Viņš stāvēja pavisam kluss, kodīdams lūpas.

Viņa turpināja:

— Paklau! Mums katram taču ir tikai viena pati dzīve, un tā ātri aizskrien. Zini, manuprāt, tā ir laime.

Viņš iebilda:

— Nē! Dzīvei ir lielāka nozīme.

— Ak, — viņa runāja pavisam maigi, — tu domā, karš notiek nākotnes labā; jūs atdodat savu dzīvību labākas pasaules labā?

—Mums jākaro līdz uzvarai, — viņš izgrūda caur zobiem.

—Līdz uzvarai. Mana tauta domā tāpat. Visi domā — ja uzvarēs viņi, tad pasaule kļūs labāka. Taču tā vis nebūs; kļūs aizvien ļaunāk.

Viņš novērsās no meičas un tvēra pēc savas cepures, bet viņas vārdi viņu vajāja:

— Man vienalga, kurš uzvar, es nicinu visus . . . šos dzīvniekus… dzīvniekus! Ak! Lūdzu, neaizej, mīļo zēn … Es tagad klusēšu.

Viņš izņēma no sava karavīra frenča dažas naudas zīmes, uzlika uz galda un piegāja viņai klāt: — Dzīvo vesela!

—Vai tu tiešām aizej? — viņa teica žēlabainā balsī. — Vai es tev nemaz nepatīku?

—Nē, tu man patīc.

—Tu tātad aizej tāpēc, ka es esmu vāciete?

—Nē.

— Bet kāpēc tad tu nevēlies palikt? Viņš gribēja atbildēt: «Tāpēc, ka tu mani tik ļoti uztrauci,» — bet tikai paraustīja plecus.

— Vai tu mani nevienu reizi nenoskūpstīsi?

Viņš noliecās un pieskārās ar lūpām viņas pierei. Bet, kad viņš tās atņēma, meiča atmeta galvu, pieplaka ar lūpām viņa mutei un piekļāvās viņam.

Viņš spēji atsēdās un izgrūda:

— Nevajag! Es negribu būt lops.

Viņa iesmējās.

— Tu esi jocīgs zēns, bet ļoti labs. Taču vismaz parunājies ar mani. Neviens ar mani nerunā. Bet man tik ļoti gribas parunāt ar kādu. Pastāsti — vai tu redzēji kādus vācu gūstekņus?

Viņš nopūtās . . . Vai atviegloti, vai varbūt nožēlodams?

—Krietni daudz.

—Vai tur bija arī no Reinzemes?

—Droši vien.

—Vai viņi bija ļoti noskumuši?

— Daži bija noskumuši, citi bija tieši priecīgi, ka saņemti gūstā.

— Vai tu kādreiz esi redzējis Reinu? Vai tā nav burvīga? Šonakt tā noteikti ir brīnišķīga. Tur tāpat spīd mēness kā šeit; tāpat kā Krievijā un Francijā, kā visur; un koki visur ir tādi paši kā šeit, un zem tiem tāpat sastopas cilvēki un mīl viens otru kā šeit. Ak! Vai karš nav bezjēdzīgs … It kā nebūtu jauki būt dzīvam.

Viņš gribēja teikt: «Cilvēks nekad nezina, cik labi ir būt dzīvam, kamēr nav skatījies nāvei acīs, jo līdz tam viņš nedzīvo. Un, kad līdzcilvēki domā tāpat… un ir gatavi atdot savu dzīvību cita labā, tad tas ir kaut kas dārgāks nekā viss cits, kopā ņemot.» Bet viņš to nevarēja pateikt meičai, kura nekam neticēja.

— Kā tevi ievainoja, puisīt?

—Mēs devāmies uzbrukumā pa atklātu apvidu… Mani trāpīja uzreiz četras lodes …

—Vai tu ļoti nobijies, kad jūs saņēmāt pavēli doties uzbrukumā?

Nē, tobrīd viņš nebija baidījies. Viņš pakratīja galvu un iesmējās:

— Tas bija lieliski, mēs torīt vēl pamatīgi izsmējāmies. Bet es par daudz ātri dabūju .,. šitāda .. . nejēdzība!

Viņa skatījās platām acīm. — Jūs smējāties?

— Jā, un ko gan tu domā, kuru es redzēju pašu pirmo nākamajā rītā, kad nācu pie samaņas? . . . Redzēju savu veco pulkvedi pārliekušos pār mani un lejam man mutē citronu sulu. Ja tu pazītu manu pulkvedi, tad arī tu šim tam dzīvē vēl ticētu. Dzīvē tomēr ir daudz laba, par spīti visam ļaunumam. Galu galā nomirt cilvēks var taču tikai vienu reizi, un tad tomēr labāk nomirt par dzimteni.

Viņas sejai ar vērīgajām, tagad mazliet satumsušajām acīm mēness gaismā bija dīvaina, pārdabiska izteiksme. Viņas lūpas veidoja vārdus:

— Nē, es nekam vairs neticēšu. Mana sirds ir mirusi.

—Tev tā liekas, taču tā nav, citādi tu nebūtu raudājusi tobrīd, kad tevi satiku.

Vai tu domā, ka tad … ja mana sirds nebūtu mirusi … es varētu dzīvot šādu dzīvi. . . Klīst apkārt pa ielām nakti pēc nakts un izlikties, ka man patīk sveši vīrieši… Un nekad nedzirdēt neviena laba vārda . . . Nekad nerunāt ne ar vienu aiz bailēm, ka manī var pazīt vācieti. Drīz sākšu arī dzert, tad pavisam ātri būšu pagalam. Es, lūk, spriežu lietišķi; es redzu lietas, kādas tās ir. Šovakar paļāvu mazlietiņ vaļu savām jūtām; vainīga mēnesnīca, zini. Bet tagad es dzīvoju tikai sev. Man viss un visi ir vienaldzīgi.

— Tas nevar būt, tu taču tikko žēloji savus tautiešus un gūstekņus.

— Jā, tāpēc, ka viņi cieš. Tie, kuri cieš, ir tādi paši kā es… Tātad es žēloju sevi… un tas ir viss. Es esmu citāda nekā jūsu angļu sievietes. Es skaidri apzinos, ko daru; tādēļ, ka neesmu vairs tikumīga sieviete, mana galva vēl nav notrulusi.

— Tava sirds arī ne.

— Mīļo zēn, tu esi ļoti ietiepīgs. Visa šī pļāpāšana par mīlestību ir blēņas. Mēs mīlam katrs tikai sevi, nevienu citu.

Juzdamies nomākts, klausīdamies viņas balss aizturētajā rūgtumā, viņš piecēlās un izliecās pa logu. Gaisā nemanīja ne sasmakuma, ne putekļu. Viņš pēkšņi juta, ka viņas pirksti ieslīdēja viņa plaukstā, bet viņš nepakustējās. Ja meiča bija tik nelabojama un ciniska, kādēļ gan lai viņš to žēlotu? Un tomēr viņš meiču žēloja. Šis rokas pieskāriens modināja vēlēšanos aizsargāt meiču. Viņa bija izkratījusi savu sirdi viņam . . . pavisam svešam cilvēkam! Viņš viegli saspieda viņas delnu un sajuta viņas pirkstus atbildei sakļaujamies ap savu roku. Nabaga meiča! Šis mirklis laikam bija draudzīgākais, ko viņa bija piedzīvojusi pa visiem šiem gadiem! Galu galā līdzjūtība tomēr ir kaut kas dižāks nekā sabiedriskais stāvoklis un vara. Līdzjūtība iespiežas it visur, kā šī mēnesnīca, kas — meiča bija teikusi — spīdēja tāpat arī Vācijā. Līdzjūtība bija visvarena, kā šī baltā fantastiskā gaisma, kas klājās pār kokiem un padarīja oranžās laternas par ķēmīgiem, nevajadzīgiem rotājumiem šaurajā skvērā, kur valdīja tukšums un klusums.

Jauneklis pagriezās pret meiču un ieskatījās viņas sejā . . . par spīti smiņķim un pūderim, un sarkanajai pomādei uz lūpām, tai piemita savdabīgs, baisms, taču tomēr sirdi aizkustinošs daiļums. Un pēkšņi viņu pārņēma pavisam dīvaina sajūta, it kā viņi te stāvētu — abi divi, pierādīdami, ka laipnība un cilvēciskums ir stiprāki nekā iekāre un naids; apliecinādami to par spīti valdošajam zemiskumam un nežēlībai; bet pēkšņi istabā ielauzās no tuvējām ielām avīžu zēnu kliedzieni, kuri, skaļumā pārmākdami cits citu, neļāva saprast vārdus, ko viņi īsti kliedza? Viņš pacēla galvu, lai ieklausītos; viņš samanīja meitenes roku sastingstam uz sava elkoņa . . . Arī viņa klausījās. Kliedzieni atskanēja arvien tuvāk, kļūdami aizvien ķērcošāki, skaļāki un spalgāki; tukšā mēnesnīca pēkšņi šķita pildāmies ar stāviem, soļiem, balsīm un tāliem, nevaldāmiem gaviļu saucieniem. — «Uzvara . .. uzvara! Oficiāls ziņojums! Spoža uzvara! Smaga barbaru sakāve! Tūkstošiem gūstekņu!» Gaisā saucieni virpuļoja, viļņojās, pildīja jaunekli ar mežonīgu prieku, un, izliecies tālu ārā pa logu, viņš vicināja savu karavīra cepuri un gavilēs kliedza kā negudrs. Viņš izkliedza savas gaviles naktī, un visa nakts likās trīsam, vibrējam un atsaucamies. Pēc tam viņš strauji pagriezās, lai steidzīgi noskrietu lejā uz ielas, bet uzgrūdās virsū kam mīkstam un pēkšņi atrāvās atpakaļ. Tā bija meiča! Viņa stāvēja ar pārvērstu seju, sažņaugtām rokām, smagi elsodama, un pat savā bezprātīgajā priekā viņš juta viņai līdzi. Dzirdēt šādu ziņu un būt vienai starp ienaidniekiem! Gluži apmulsis aiz vēlēšanās darīt viņai kaut ko labu, viņš pieliecās, grasīdamies satvert viņas roku; nāsīs viņam iesitās putekļaina galdauta smaka.

Viņa atbrīvoja savus pirkstus, sagrāba naudas zīmes, kuras viņš bija nolicis, un sniedza tās viņam.

— Ņem atpakaļ… es negribu tavu angļu naudu!

Pēkšņi viņa naudu pārplēsa divreiz krusteniski uz pusēm, tad trešo reizi un ļāva gabaliņiem nokrist uz grīdas un pati uzgrieza viņam muguru. Viņš stāvēja un skatījās uz meiteni, kura, nodūrusi galvu, atbalstījās ar rokām pret galdu ar plīša segu, kas izplatīja putekļu smaku . . . Skatījās uz viņas tumšo stāvu tumšajā istabā, skatījās, kā viņas siluets asi iezīmējas mēness gaismā … Viņš kavējās tikai īsu mirkli, tad izsteidzās ārā pa durvīm…

Kad viņš izgāja, viņa palika stāvam, kā stāvējusi, ar zemu, uz krūtīm nodurtu galvu — viņa, kam viss bija vienalga, kas nekam vairs neticēja, kamēr ausīs skanēja gaviļu kliedzieni, kāju dipoņa un priecīgas balsis. Viņa stāvēja, uz saplēstajiem naudas gabaliņiem lūkodamās šajā gaišajā mēnesnīcā, redzēdama nevis ienīsto istabu, nevis ienīsto skvēru ārpusē, bet skatīdama Reinzemes augļu dārzu un sevi pašu kā mazu meitenīti raujam ābolus, ar lielu suni sev blakus un vēl simtiem citu ainu, kādu redz aizslīdam gar acīm slīcējs. Viņai bija pārpilna sirds; viņa nometās uz grīdas ar seju pret putekļaino paklāju un piespiedās ar visu augumu pie tā.

Viņa, kam viss bija vienalga … kas nicināja visas tautas . . . pat savējo .. . sāka automātiski lasīt kopā saplēstos naudas gabaliņus, savākt ar putekļiem vienā kaudzītē kā nobirušas lapas, vandīdama to ar pirkstiem, kamēr pār vaigiem ritēja asaras. Par savu dzimteni viņa tos bija saplēsusi, par savu sakāvi cietušo dzimteni! Viņa, kurai piederēja viens vienīgs šiliņš šajā lielajā ienaidnieku pilsētā, viņa, kas ieguva savu slepeno dzīves iztiku ienaidnieku skāvienos!

Un pēkšņi viņa mēnesnīcā izslējās sēdus un sāka dziedāt cik skaļi jaudādama:

«Die Wacht am Rhein!»

1926.

SALTA PRO NOBIS

Dejotāja ir ļoti skumja, māt. Viņa sēž, saņēmusi rokās galvu. Lūkojas tukšumā. Drausmīgi ir uz viņu skatīties. Esmu mēģinājusi viņu pierunāt lūgt dievu, klostera māt, bet nabaga meiča . .. viņa pat nezina, kā to darīt; viņai nav ticības. Viņa pat atsakās no grēksūdzes. Viņa ir pagāne, pilnīga pagāne. Ko gan, klostera māt, varētu darīt, lai dejotāju šajās stundās mazliet uzmundrinātu? Mēģināju viņu pierunāt, lai pastāsta kaut ko par savu dzīvi. Viņa neatbild. Sēž un tikai lūkojas tukšumā. Man sāp sirds, viņā skatoties. Vai tad nav nekā, ar ko meiču mazliet iepriecināt, pirms viņa mirst? Mirt tik jaunai, pašā plaukumā, viņai, kam nav ticības! Tikt nošautai… tik jaunai un skaistai; tas taču ir drausmīgi, klostera māt!

Beigusi runāt, sīkā, vecīgā klostera māsa pacēla rokas un sakrustoja tās virs pelēkā audeklā ietērptajām krūtīm. Viņas acis, maigas un brūnas, vērās augšup, jautājoši skatīdamās klostera mātes sejā, kas zem baltās aubes un gludajiem matiem bija vaska bāla. Taisni izslējusies un tieva, domās nogrimusi, abate savā balti pelēkā tērpā likās kāda pārdabiska būtne. Viņas uzraudzībā bija nodota spiedze, dejotāja ar čigānu asinīm, kā stāstīja, — bet varbūt tās arī bija mauru asinis? — kura esot izvilinājusi savam mīļajam, kādam franču jūrniekam, kara noslēpumus un pārdevusi tos vāciešiem Spānijā. Par to, kā nopratināšanā pierādījies, neesot nekādu šaubu. Tāpēc arī karavīri dejotāju bija atveduši klosterī un teikuši: — Paturiet viņu līdz piecpadsmitajam. Šeit viņai klāsies labāk nekā cietumā. — Nošaut…sievieti! Šī doma lika cilvēkam nodrebēt! Un tomēr — bija karš! Tas notika Francijas vārdā!

Nolūkodamās lejup uz sīko klostera māsu ar maigajām, brūnajām acīm, abate atbildēja:

— Paskatīsimies, mana meita! Aizved mani uz viņas celli!

Abas devās projām pa gaiteni un klusi iegāja cellē. Dejotāja sēdēja gultā, sakrustojusi zem sevis kājas. Meičas vaigi bija gluži bezkrāsaini, ja neievēroja austrumnieku asinīm raksturīgo blāvi dzeltenīgo notonējumu. Seja bija ovāla, acis mazliet ieslīpi uz augšu; melnie mati veidoja uz pieres otrādi apgrieztu burtu «V»; starp viņas juteklīgajām, bet smalki veidotajām lūpām jaušami pavīdēja zobi. Rokas viņa bija sakrustojusi virs krūtīm, kā pūlēdamās apspiest vijīgajā augumā apslēpto kvēli. Acis, malagas vīna mirdzumā, kā sagūstīta leoparda acis, likās raugāmies baltajām sienām cauri un abām apmeklētājām pāri.

Klostera priekšniece ierunājās:

— Ko varam darīt jūsu labā, mana meita?

Šī meita nodrebēja no pleciem līdz pašam viduklim; zem viņas zīda tērpa bija samanāmas lokanā ķermeņa trīsas.

— Jūs ciešat, mana meita. Klostera māsa teica, ka jūs nelūdzat dievu. Tas ir žēl.

Dejotāja pasmaidīja — šim ātri dziestošajam smaidam piemita kaut kas brīnum jauks, kaut kas gandrīz vai fiziski samanāmai saldmei, brīnišķīgai melodijai, ilgam skūpstam līdzīgs; viņa pakratīja galvu.

— Mēs to nesakām, lai jūs sāpinātu; mēs jūtam līdzi jūsu ciešanām. Mēs jūs saprotam. Varbūt jūs vēlētos palasīt kādu grāmatu, dzert lāsi vīna, kas jums garšo; ar vārdu sakot, vai būtu kaut kas tāds, kas jūs spētu mazliet izklaidēt.

Dejotāja atlaida vaļā rokas; pēc tam pacēlusi sakrustoja tās aiz pakauša. Šis žests bija daiļš, vijīgs — brīnum daiļš viss viņas augums; abates vaska bālajos vaigos ielija tikko jaušams sārtums.

— Vai jūs gribētu mums kaut ko nodejot, mana meita?

Atkal dejotājas sejai pārslīdēja vīna saldmei līdzīgais smaids, un šoreiz tas vairs nenozuda.

—    Jā, — viņa atbildēja, — es jums kaut ko nodejošu .. . ļoti labprāt. Tas man sagādās prieku, madame!

—    Labi. Jums atnesīs jūsu tērpus. Tātad šovakar refektorijā pēc maltītes. Ja jūs vēlaties mūziku, tur var novietot klavieres. Māsa Matilde labi spēlē.

—    Mūziku, jā . . . pāris vienkāršu deju. Madame, vai es drīkstu smēķēt?

—    Protams, mana meita. Likšu jums atnest cigaretes.

Tad dejotāja sniedza abatei roku. Starp savām trauslajām, zilām dzīsliņām cauraustajām rokām klostera māte sajuta šīs plaukstas siltumu un nodrebēja. Rīt jau tā būs auksta un stinga!

— Nu tad — au revoir! — mana meita..,

— Dejotāja mums kaut ko nodejos! — Šis teikums bija visu māsu mutē. Un klostera iemītnieces satrauktas gaidīja kā uz brīnumu. Refektorijā novietoja klavieres; sagatavoja notis; vakariņu maltīti ieturēja … sačukstēdamās. Cik tas neparasti! Uzbudinoši! Modās mazie, jautrie atmiņu rēgi! Ak, cik dramatisks, dīvains notikums! Drīz maltīte bija pabeigta, galdi novākti, atbīdīti sāņus; uz garajiem soliem sēdēdami, sešdesmit pelēki stāvi ar baltām aubēm galvā gaidīja — pašā vidū klostera māte; pie klavierēm māsa Matilde.

Vispirms ienāca mazā, vecīgā klostera māsa; tad pa garo, balti izbalsināto refektoriju, lēniem soļiem skarot tumšo ozolkoka grīdu, sekoja dejotāja. Visas galvas pavērsās pret viņu… vienīgi klostera māte sēdēja nekustīgi un domāja: «Kaut tikai kādā galviņā neiešautos vieglprātīgas domas!»

Dejotāja bija apvilkusi garu, melnu zīda tērpu, kājas ieautas sudrabaini vizošās kurpēs un zeķēs, vidukli cieši apvija plata zelta pinuma josta, krūtis stingri ietvēra plāns, melni mežģiņots sudraba audums; rokas bija kailas; melnos matus vienā pusē rotāja sarkans zieds; pirkstos viņa turēja melnu vēdekli ar ziloņkaulu. Tikko jaušami krāsotas lūpas, tikko jaušami krāsotas skropstas, seja līdzīga maskai. Viņa nodurtām acīm apstājās pašā telpas vidū. Māsa Matilde sāka spēlēt. Dejotāja pacēla vēdekli. Izpildīdama spāņu deju, viņa šūpodamās, trīsēdama un virpuļodama gandrīz nekustējās no vietas, kur stāvēja; dzīvas šķita tikai acis, kavēdamās garajā rindā te pie vienas, te otras sejas, kurās atspoguļojās tik dažādas izjūtas — izbrīns un šaubas, prieks un kautrība, izbīlis un ziņkārība. Māsa Matilde beidza spēlēt; dejotāja stāvēja nekustīgi; visu mūķeņu rindu pāršalca klusa murmināšana, un dejotāja pasmaidīja.

Māsa Matilde atkal sāka spēlēt, šoreiz atskaņodama poļu deju; vienu mirkli dejotāja ieklausījās, it kā cenzdamās notvert viņai svešas mūzikas ritmu; tad kājas sāka cilāties, lūpas pavērās, viņa izskatījās līksma, jautra, bezrūpīga kā taurenis; un lūpas uzmanībā saspringtajās mūķeņu sejās pavērās smaidā, un šur tur nošalca prieka pilni čuksti.

Cieši sakniebtām lūpām, tievos pirkstus savijusi, klostera priekšniece sēdēja gluži nekustīgi; viņas atmiņā, līdzīgi senlaicīgas, jocīgas mūzikas kārbas figūriņām, uzausa un nogrima pagātnes tēli. Viņa atcerējās sen pagājušos laikus, kad viņas līgavainis krita franču-prūšu karā un viņa iestājās klosterī. Vijīgais stāvs no pagāniskās pasaules, sarkanais zieds melnajos matos, baltā, pūderētā seja un lieglaimē mirdzošās acis modināja priekšnieces sirdī atceres — saldas un skumjas — par pašas jaunības kaismi, pirms tā nomira, kā viņai likās, un viņa to atnesa baznīcā aprakt.

Mūzika apklusa, atplaukdama atkal habanērā un atdzīvinādama atmiņas par kaismi, kas bija atmodusies — slepena, satraucoša un bezcerīga — pēc tam, kad tā bija aprakta. Abate pagrieza seju uz labo pusi un uz kreiso. Vai viņa rīkojās prātīgi? Cik daudz šeit vientiesīgu prātu! Cik daudz jaunu siržu! Un tomēr — kāpēc gan neatvieglot nabaga pagānu meičas pēdējās drūmās stundas? Dejojot viņa bija laimīga! Jā, viņa bija laimīga — kāds spēks! Un kāda aizrautība! Taisni biedējoši! Dejotāja saistīja visu acis, pat māsas Luīzes acis, valdzinādama tās, kā čūska valdzina zaķēna acis. Abate, gandrīz vai smaidīja. Ak, nabaga māsa Luīze! Bet pēkšņi aiz baiļu pārņemtās, fascinētās sejas klostera māte ieraudzīja jauniņo māsu Mariju. Ai, kā meitene skatījās! Kādas viņai bija acis, kādas lūpas! Māsa Marija — tik jauna . . . divdesmit gadi, viņas līgavainis kritis karā tikai pirms gada! Māsa Marija bija pati daiļākā māsa visā klosterī. Viņas rokas … ai, cik stipri viņa tās, klēpī turēdama, žņaudzīja. Un, nudien, tieši māsa Marija bija tā, uz kuru dejotāja skatījās; viņas dēļ tās kvēles pilnais stāvs šūpojās un virpuļoja. Māsai Marijai viņa veltīja savu dīvaino, liego smaidu, kas atplaiksnījās un izzuda kairajās, viegli krāsotajās lūpās. Dejodama vienu deju pēc otras, — līdzīgi bitei, kas nespēj atrauties no iemīļotās puķes, — dejotāja nespēja novērst skatienu no māsas Marijas. Bet klostera māte prātoja:

«Vai tas, ko es darīju, notika pēc svētās jaunavas vai velna prāta?»

Nu dejotāja lidinājās pavisam cieši garām mūķeņu rindai. Acis viņai mirdzēja, seja kaisa lepnumā, augums stalti izslējās. Māsa Marija! Kas tas bija? Acu skatiens, vēdekļa pieskāriens! Mūzika apklususi. Dejotājas gaisa skūpsts izgaisis. Bet liesma aizdegās. . . kur?

— Gracias, seсoras! Adios!

Lēnām, tāpat kā nākusi, dejotāja, līganiem soļiem skardama tumšo grīdu, aizgāja; un sīkā, vecīgā mūķene viņai sekoja.

Garajai mūķeņu rindai izrāvās nopūta, un tad, nudien, atskanēja šņuksts.

— Ejiet savās istabās, manas meitas!… Māsa Marija!

Jaunā mūķene iznāca no rindas; viņas acīs mirdzēja asaras.

— Māsa Marija, lūdz dievu, lai šai nabaga dvēselei tiktu piedoti viņas grēki. Jā gan, mīļais bērns, tas ir bēdīgi. Ej savā istabā! Lūdz dievu!

Cik gracioza gaita meitenei! Arī viņai daiļi veidoti locekļi. Klostera priekšniece nopūtās .. .

Rīts, dzestrs, pelēks. Šur tur pavīdēja sniegs. Dejotāju aizveda mesas laikā; zalves rībiens; klostera priekšniece drebošām lūpām aizlūdza par dvēseli, kas tagad dejoja sava dieva priekšā ..,

Tovakar mūķenes meklēja māsu Mariju. Bet viņu nekur nevarēja atrast. Pēc divām dienām pienāca vēstule:

«Piedodiet man, klostera māt. Es atgriezos dzīvē.

Marija.»

Abate sēdēja pavisam klusu. Dzīvība nāvē! No vecās atceru mūzikas kārbas iznira rēgi: dejotājas vaigs, sarkanais zieds matos, tumšās, atmaigušās acis, skūpstam pavērtās lūpas, kam viegli pieskaras pirksti.

1922.

SIRDSAPZIŅA

Tagarts izslējās sēdus. Viņa guļvietai rūpīgi izraudzīto grāvmalu aiz dārza direktora mājas žoga garāmgājēju acīm noslēpa koku zari; Haidparka putni ar pilnu krūti jau skandināja savu rīta repertuāru. Tagarta pulkstenis bija aizgājis to pašu ceļu, kuru pēdējo mēnešu laikā bija aizstaigājušas viņa pārējās mantas, un tāpēc viņš tagad tikai pēc mazās gaismiņas sprieda, ka nevarēja būt daudz vēlāk par pašu rītausmu. Tagarts neizjuta nekādu pateicību pret putniem, jo nu viņam izsalkumā vajadzēs mocīties garas stundas, pirms dabūs brokastis. . . kas zina, kur. Bet viņš klausījās ar interesi. Šī bija pirmā nakts, ko viņš bija pārlaidis zem klajas debess, un, kā visi neprofesionāļi, viņš izbaudīja kaut ko līdzīgu uzvaras priekam, ka viņam tomēr bija izdevies kļūt par klaidoni par spīti likumam, parka sargam un rīta rasai. Piedevām viņš bija nortamberlendietis un «nekad nezaudēja dūšu», kā viņš teica. Tagarts bija dzimis pilsētnieks, un tāpēc viņam nebija lielas zināšanas ornitoloģijā, un viņa gudrība aprobežojās ar … zvirbuļiem, strazdiem un zīlītēm; bet mazo klaidoņu saceltā čivināšana viņam patika, un, ja neņēma vērā stīvumu kaulos, viņš jutās «lieliski».

Tagarts aizdedza pīpi un gandrīz tūlīt prātā sāka pārcilāt ikdienišķo problēmu, kur dabūt darbu un kādēļ zaudēts tas, kas viņam bija.

Pirms trim mēnešiem Tagarts, labi paēdis, brašs un jautrs iegāja sava šefa kabinetā «Apvienotās žurnālu izdevniecības» kantorī, un tur viņu saņēma šādiem vārdiem:

— Sveicināti, Tagart! Džordžijs Grebs dos mums rakstu žurnālam «Bāka». Viņam, protams, nav laika to uzrakstīt. Es gribu, lai jūs mums uzrakstāt kaut ko Greba stilā vienas slejas apmērā. Esmu nodomājis katru nedēļu dot «Bākā» kaut ko šādā garā; esmu nodrošinājies ar pusduci patiešām iespaidīgu vārdu. Mums jāpadara žurnāls populārs ar skanīgu vārdu palīdzību.

Tagarts smaidīja. Džordžijs Grebs! Šis vārds bija populārs . .. Kāda lieliska ideja samangot to!

—    Vai viņš savā mūžā vispār ir uzrakstījis kādu rindiņu, ser?

—    Nedomāju . .. Bet jūs taču zināt, par ko viņš varētu rakstīt; viņš, protams, ar to nekā nenopelnīs, vienīgi gūs sev reklāmu. Nākamās nedēļas numuram esmu nodrošinājies ar seru Katmenu Keinu … Ar šo vīru jārīkojas mazliet uzmanīgāk; bet ar viņa stilu jūs varat iepazīties pēc viņa grāmatas par slepkavību prāvām. Seram nav laika pašam rakstīt. Tāpēc raksts jāuzcep; bet viņš parakstīs vienalga ko, kas tik būs kārtīgi nostrādāts. Panākšu, ka publika «Bāku» mums rautin izraus no rokām. Ķerieties tūlīt pie Greba raksta!

Tagarts piekrītoši pamāja ar galvu un, izņemdams no kabatas dažas mašīnrakstā aprakstītas lapas, nolika tās uz galda.

—    Lūk, te būs ievadraksts ar jūsu vārdu, ser; varbūt esmu to par daudz sapiparojis.

—    Man nav laika ieskatīties, jāsteidzas uz vilcienu, Tagart.

—    Varbūt man ieturēt to mazliet maigākā tonī?

—    Iespējams, ka tā būs labāk; izlemiet pats. Apsēdieties te un iztaisiet, kā vajag! Sveicināti! Būšu atpakaļ piektdien.

Paņēmis cepuri un ar Tagarta palīdzību uzvilcis mēteli, šefs aizgāja.

Tagarts apsēdās, lai ķertos pie raksta labošanas, kas bija iespiežams ar šefa vārdu.

«Ir gan labi izdevies ievadraksts,» viņš nodomāja, «žēl, ka neviens nezina, ka tas ir mans darbs.»

Šī rakstu «cepšana» bija īsta māksla un, kā jau katra māksla, trūcīgi samaksāta … lai gan nebija nemaz tik nepatīkama apziņa, ka kodols esi tu, bet šefs tikai čaula . .. šefs ar visu viņa vareno vārdu un ietekmi sabiedrībā. Tagarts beidza korektūras labošanu; sagatavoja iespiešanai; tad sāka domāt: «Džordžijs Grebs! Sasodīts ar ārā, ko lai uzrakstu?» Un devās atpakaļ uz savu istabu.

Šo kambari īsti par istabu nosaukt nevarēja, un te būtībā arī nekā sevišķa nebija, ja neskaitīja Džimiju Kaunteru, kas kūpināja pīpi un enerģiski kaut ko rakstīja.

Tagarts arī apsēdās, aizdedza pīpi, paņēma papīra loksni un pašā augšā uzskribeleja vārdus «Džordžija Greba ievadraksts».

Džordžijs Grebs! Tā gan bija sensācija! Šefam brīnišķīgs deguns uz vārdiem, ar kuriem iespējams ķert publiku. Varēja likties, ka tas ir pavisam vienkāršs darbs . . . uzrakstīt avīžu rakstu tāda cilvēka vietā, kurš pats visā mūžā nebija uzrakstījis nevienu rindiņu . . . šāda raksta iecere savā būtībā liekas kaut kas šķīsts un nevainīgs. Un, ja tā padomā, kaut kas šķīsts un nevainīgs slēpjas arī publikas interesē uzzināt sava mīluļa Džordža Greba domas. Jā, bet kādas tad bija viņas mīluļa Džordža Greba domas? Ja Tagarts tās nezinās, tad arī citi tās neuzzinās .. . pat Džordžijs Grebs ne! Tagarts pasmaidīja, taču drīz sāka nervozēt. Džordžijs Grebs . .. iespējams . . . ka slavenajam klaunam vispār nav nekādu domu! Nudien, publika tomēr ir pārlieku lētticīga!

Tagarts iemērca spalvu tintē un sēdēja, kā sēdējis, blenzdams uz rakstāmdaiktu, ko turēja rokā. Lētticība! Šis vārds sajauca viņa skaidro domu gaitu, kā oksīda kristāls sajauc un nokrāso veselu trauku ar ūdeni. Lētticība! Publika maksās naudiņu, lai lasītu to, ko uzskatīs par Džordžija Greba domām! Tagarts kodīja pīpes kātu. Tikai saglabāt mieru! Viņš bija aizdomājies par tālu. Protams, Džordžijam Grebam ir savas domas, ja viņš rakstu parakstīs! Ja viņš zem tā liek savu vārdu, tad viņš taču to akceptē, vai ne? Sleju greznos viņa autogrāfs un neiztrūkstošais fotoattēls. Publika pēc šiem vaibstiem spriedīs, ka tās ir Džordžija Greba domas. Lētticība! Bet vai tad nu varēja saukt publiku par tik ļoti lētticīgu, ja šeit bija acīm redzami pierādījumi? Turklāt šīs domas lasīs pats Grebs . . . kāda krāpšana! Nieki! Tā bija tikai cepšana; nekādas blēdīšanās šajā «cepšanā» nav … tā dara visi! Krāpšana! Tad taču par blēdību varētu nosaukt šefa vārdā rakstītos ievadrakstus. Tajos, protams, nekādas krāpšanas nebija … šie raksti bija tikai uzcepti. Publika maksā par šefa domām, un tās arī bija šefa domas, ja viņš tās parakstīja. Uzceptas domas! Un tomēr! Vai gan publika maksātu, ja šie paši ievadraksti būtu parakstīti ar vārdu A. P. Tagarts? Domas būtu tās pašas . .. Tās pašas ļoti prātīgās domas. Publikai vajadzētu par tām maksāt. . . Bet. .. vai tā maksātu? Tagarts aizdedza nodzisušo pīpi ar jaunu sērkociņu un sāka rakstīt:

«Lēdijas un džentlmeņi, es neesmu rakstnieks. Ticiet man … es esmu . . . tikai vienkāršs klauns. Balansējot kārti uz deguna, man ir tāda sajūta, ka tā ir krāps…

Tagarts pārsvītroja rindkopu. Atkal šis vārds … nedrīkst ļaut tam tik bezjēdzīgi šaudīties pa galvu! Viņš tikai cepa; jāturas pie vārda «cepšana»; viņa ienākumu avots ir rakstu cepšana . . . zināmā mērā . .. viņš nopelna sev ar to iztiku . . . sevišķus labumus viņš no tā negūst! Tādus negūst arī Džordžijs Grebs… tam tā ir tikai reklāma! Bet kurš tad gūst labumus no šiem rakstiem? — «Apvienotā žurnālu izdevniecība»! Džordža Greba vārds, šefa vārds zem uzceptajiem ievadrakstiem ienes tai krietnu žūksni naudas! Bet kāds tur ļaunums, ja pelnās ar ievērojamiem vārdiem?

Tagarts sarauca pieri: ja, piemēram, cilvēks ieiet veikalā un nopērk ar Holoveja firmas etiķeti apzīmētu kārbiņu tablešu, kas izgatavotas pēc Tompkina firmas receptes .. . kas par to, ja pircējs uzskata tās par Holoveja tabletēm, ja vien tās iedarbīguma ziņā ir tikpat labas un varbūt vēl labākas? Tagarts nolika spalvu un izņēma pīpi no mutes. «Velns lai parauj!» viņš nodomāja. «Nekad agrāk netiku aplūkojis šo jautājumu no šāda viedokļa! Manuprāt, starpība šeit tomēr ir. Cilvēkam jādabū tieši tas raksts, par kuru viņš maksā. Ja viņš to nedabū, tad iespējama taču ikkatra krāpšana. Tad Jaunzēlandes aitu gaļu var pārdot par Anglijas aitu gaļu; par tīru vilnu pārdotie ražojumi var saturēt kokvilnu. Šis Greba raksts tomēr ir krāpšana.»

Tagarts aizdedza pīpi trešo reizi. Līdz ar pirmo dūmu, ko viņš ievilka, viņu sagrāba skaidri izteikts anglisks naids pret svētulīgu morāles sludināšanu vai tēlošanu. Kas tad viņš tāds bija, lai uzdrīkstētos sacelties pret pastāvošajām paražām? Vai tad sekretāri neuzraksta parlamenta dūžiem runas? Vai tad ievērojamu advokātu slēdzienus neuzraksta bieži vien viņa palīgi un viņi tos tikai pārlasa un paraksta? Vai tad juridiskus rezumējumus un tiesas gaitas aprakstus arī neraksta citi un tie, tā sakot, tiek «uzcepti»? Protams, taču tas bija kaut kas pavisam cits. Šajos gadījumos publika maksā par informācijām, par to, ka domas vispār izteiktas, nevis par to, kā tās izteiktas; ievērojams advokāts parakstās par raksta saturu, nevis par izteiksmes veidu; ministrs apstiprina ar personisko parakstu savu viedokli, vienalga, vai viņš to būtu uzrakstījis pats vai ne, un publika šajā gadījumā samaksā pai informāciju, nevis par to, kā tā izteikta. Bet Greba rakstā publika nemaksās ne par kādām informatīvām ziņām, nemaksās par nopietna viedokļa uzzināšanu; viņa maksās, lai gūtu iespēju ielūko^ ties sava mīluļa sirdī. «Bet šī sirds taču būs mana!» Prātoja Tagarts. «Tomēr kurš gan tērētu naudu, lai ieskatītos manā sirdī un dvēselē, ja viņš pavisam noteikti zinātu, ka tā ir mana sirds un dvēsele?»

Tagarts piecēlās un atkal apsēdās.

Bet vai tad tas būtībā nav vienalga, ja jau publika ir tik lētticīga? Viņa kāri tver visu ko un prasa vēl vairāk. Jā! Bet vai lētticīgā publika patiesībā nav tieši tā, kuru taisni nevajadzētu mānīt?

Viņš piecēlās atkal un pāris reižu pārstaigāja šurp turp pa neomulīgo telpu. Vīrs pie otra galda pacēla galvu.

— Tu, liekas, neesi īsti labā omā?

Tagarts paskatījās uz viņu.

—    Man jāuzraksta Džordžija Greba vārdā savārstījums «Bākai», un pēkšņi man ienāca prātā, ka tā taču ir publikas krāpšana. Ko tu par to saki, Džimij?

—    Zināmā mērā tā tas ir. Bet kas par to?

—    Ja tas tā ir, tad es to negribu darīt … tas ir viss.

—    Tagarta kolēģis iesvilpās.

— Mīļais draugs, lūk, es te rakstu par zirgu skriešanās sacīkstēm «pastāvīga apmeklētāja» vārdā… bet es hipodromā neesmu bijis jau gadiem ilgi… Ak! Tas taču ir piedodams.

Mūsu spēlītē viss ir piedodams. Aizver acis un norij visu, ko tev liek. Tu taču tikai cep.

—    Tā! — izmeta Tagarts. — Jāpielīmē tikai smalkuma etiķete, un viss tūdaļ kļūst smalks!

—    Pasaki, ko tu šorīt esi ēdis brokastīs?

—    Zini, Džimij, es laikam būšu nonācis strupceļā; kaut kas tamlīdzīgs man līdz šim nekad nebija gadījies.

—    Nu, tad nepieļauj, ka tas tev atkal atgadās. Padomā par Dimā — tēvu! Man stāstīja, ka viņš vienā gadā esot parakstījis sešdesmit romānus. Vai tas viņam nāca par ļaunu?

Tagarts vandīja savus iesarkanos, pacietos matus.

—    Sasodīts! — viņš izgrūda.

—    Kaunters smējās.

— Tu saņem noteiktu samaksu par to, ka dari, ko tev liek. Kas tur ko bēdāties? Avīzes taču jāizpārdod. Džordžijs Grebs . .. tas ir ko vērts.

Tagarts norūca:

— Velns lai parauj Džordžiju Grebu!

Viņš paķēra cepuri un izgāja ārā; viņam sekoja gari stiepts Kauntera svilpiens.

Visu nākamo dienu Tagarts pavadīja, darīdams citus darbus, cenzdamies pārliecināt pats sevi, ka viņš ir īpatnis, un mēģinādams uzzināt citu žurnālistu domas. Bet viņš guva tikai vienu skaidrību: uztraukums veltīgs! Kas tad šādai rakstu cepšanai vainas? Ja dzīve to liek, ko citu var darīt? Bet Tagarts neparko nevarēja sevi piespiest uzrakstīt Džordžija Greba domas. Viņš pēkšņi atcerējās, ka viņa tēvs četrdesmit piecu gadu vecumā bija izmainījis savus uzskatus par reliģiju un tāpēc tam tikušas atņemtas tiesības uz dvēseles svētlaimi. Tagarts jutās ļoti nelaimīgs, it kā būtu atklājis, ka viņam ir iedzimta tuberkuloze. Piektdien viņu aicināja pie sevis šefs.

— Labrīt, Tagart; esmu tikko atgriezies. Paklausieties, rītdienas ievadraksts taču nav nekas cits kā vienīgi faktu uzskaitījums. Kur palicis mans stils?

Tagarts mīņājās no vienas kājas uz otru.

— Redziet, ser, — viņš atbildēja, — es domāju, ka jūs pārmaiņas dēļ paši vēlēsieties to pārstrādāt savā garā. Visi fakti ir absolūti pareizi.

Šefs skatījās platām acīm

— Bet, mīļais draugs, vai tad jūs domājat, ka man ir laiks to darīt? Tā uzrakstīt taču var kurš katrs; tādā veidā rakstu parakstīt nevaru. Pataisiet to izteiksmīgāku!

Tagarts paņēma rakstu no priekšnieka rokas.

— Nezinu, vai to spēšu, — viņš nomurmināja. — Es … — un pēkšņi aprāvās.

Šefs vēlīgi apjautājās:

—    Vai jūs esat slims?

—    Tagarts pakratīja galvu.

— Personiskas dabas nepatikšanas?

— Nē.

—    Nu, tad ķerieties pie darba. Kāds iznācis Greba raksts?

—    Tas nav uzrakstīts.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt? Tagarts juta ķermeni saspringstam.

—    To, ka nespēju uzrakstīt šādu rakstu.

— Kas nu par niekiem! Noderēs katrs savārstījums,

ja tikai būs pietiekami oriģināls, lai atbilstu viņa vārdam.

Tagartam aizrāvās elpa.

— Nu, lūk, tieši tāpēc. Tas taču nozīmē negodīgi krāpt publiku?

Šefa apmēri pēkšņi šķita uzpūšamies arvien lielāki.

—    Es jūs nesaprotu, Tagart.

—    Tagarts nespēja vairs valdīties:

— Es turpmāk vairs nerakstīšu cita vārdā, izņemot

informācijas vai konkrētas ziņas.

Šefa seja pietvīka tumši sarkana.

— Es jums maksāju par noteiktu darbu. Ja jūs negribat pildīt rīkojumus, firma var iztikt bez jūsu pakalpojumiem. Kas jums noticis, Tagart?

Greizi pasmīnēdams, Tagarts atbildēja:

— Man uznāca sirdsapziņas pārmetumu uzplūdi, ser. Runa taču ir par komerciālu godu, vai ne?

Šefs atgāzās virpuļkrēslā un skatījās uz Tagartu veselas divdesmit sekundes.

— Ziniet, — viņš beidzot ledainā balsi izmocīja, — mani vēl nekad neviens nav tā aizvainojis. Uzskatiet sevi par atlaistu. Sveiki!

Tagarts nolika papīra lapas uz galda, stīviem soļiem aizstaigāja līdz durvīm, tad pagriezās.

— Man ļoti žēl, ser, bet nekā nevaru darīt.

Šefs vēsi palocīja galvu, un Tagarts izgāja. Trīs mēnešus viņš baudīja brīvību. Žurnālistu skaits bija lielāks nekā pieprasījums pēc tiem; turklāt viņa vārds nebija nekāds izcilais. Pārāk kautrīgs un lepns, lai lūgtu «Apvienotajai žurnālu izdevniecībai» ieteikumu; viņš nespēja pat piedabūt sevi paskaidrot citiem, kādēļ viņš «izmests». Viņš taču neņemsies apgalvot, ka vadās no augstākiem morāles principiem nekā viņa kolēģi.

Divus mēnešus viņš pārlaida gluži ciešami, taču pēdējās nedēļās viņam klājās gaužām ļauni. Tomēr, jo vairāk viņš domāja, jo vairāk apzinājās, ka viņam bija taisnība, un jo mazāk gribēja par to runāt. Lojalitāte pret šefu, kuru viņš bija aizvainojis ar savu nostāju, nevēlēšanās tikt uzskatītam par muļķi un vairāk par visu bailes šķist svētulīgam, lika viņam klusēt. Kad Tagartam jautāja, kāpēc viņš atstājis darbu «Apvienoto žurnālu izdevniecībā», viņš arvien atbildēja: «Principiālas dabas nesaskaņu dēļ,» — un atteicās ielaisties sīkumos. Bet par viņu bija paklīdušas valodas, ka viņš ir īpatnis, jo «Apvienoto žurnālu izdevniecībā» neviens īsti nezināja, kāpēc viņš bija aizgājis. Kaunters izplatīja baumas, ka Tagarts esot nolamājis Džordžiju Grebu un atsacījies uzrakstīt tā vārdā rakstu. Rakstu tomēr bija uzcepis kāds cits. Tagarts lasīja attiecīgo ražojumu ar sašutumu. Raksta kvalitāte izrādījās ļoti zema. Slikti uzcepts raksts vēl joprojām aizvainoja vīru, kurš pats gadiem ilgi bija tos cepis, nejuzdams sirdsapziņas pārmetumus. Bet, kad parādījās raksts, ko nebija rakstījis pats sers Katmens Keins, tad Tagarts skaļi lādējās. Tas nelīdzinājās rakstam, kuru sera Katmena vietā būtu uzrakstījis viņš, tāpat kā Tagarta apavi nelīdzinājās apaviem, kurus nēsāja viņa šefs, kas, likās, valkāja katru dienu jaunus apavus ar drapa atlokiem.

Drūmā garastāvoklī Tagarts lasīja ar šefa vārdu parakstītos jaunos ievadrakstus, saskatīdams daudzos stila negludumus, ko bija pielaidis cilvēks, kas tos cepa tagad. Tagarta pareizi veidotajā, sārtajā, parasti mundrajā sejā atspoguļojās sarūgtinājums, kad viņš tos lasīja, un pabeidzis viņš bužināja savus cietos matus. Bet viņš bija noteikta rakstura cilvēks un nekad neaizrāvās tik tālu, lai nosauktu sevi par muļķi sava sašutuma dēļ, kaut gan nedēļu pēc nedēļas viņš pārliecinājās arvien vairāk, ka viņa protests ir bijis veltīgs.

Pašlaik sēdēdams, atspiedies ar muguru pret direktora mājas žogu, klausīdamies putnu dziesmās, viņu pārņēma sapņains noskaņojums. Ir gan cilvēki ļoti dīvaini radījumi! Tik sasodīti neprincipiali! Vai tad viņš visus šos garos gadus nebija bijis tāds pats? Etiķetes vara … lūk, tā viņu tagad pārsteidza, kad viņš te sēdēja. Piestiprini tikai smalkuma etiķeti, un tūlīt viss ir smalks! Ak! Un tomēr . . . pašpārmetumi paliek pašpārmetumi, lai tos sauktu kā saukdami. Bet sirdsapziņa … tas ir īstais sātans!

1922.

BIJUŠAIS 299.

1. §

Cietuma priekšnieks jutās neomulīgi. Cilvēkam, kuru viņš pašreiz atlaida, sejā bija dīvains smaids. Protams, šiem izglītotajiem arestantiem — ārstiem, advokātiem, mācītājiem — nevarēja pateikt «sveiki», neizjūtot zināmu mulsumu. Nevarēja tos atlaist no cietuma ar parasto — «Nu tad palieciet veseli! Ceru, ka dzīvosiet godīgi!» Nē! Jo līdz ar soda izciešanu šie džentlmeņi tūlīt atguva sabiedrisko stāvokli, beidza būt numurs, beidza būt pat vienkāršs uzvārds bez titula, kuru tiem ar gluži nemaldīgu nojautu par to, kas pienākas un kas ne, tūlīt pēc apcietināšanas vai pat pirms notiesāšanas bija atņēmuši likums un prese. Numurs 299 tagad kļuva par Dr. Filipu Raideru — kalsnu, lokanu, tumši pelēkā tvīda uzvalkā ģērbušos vīru ar sirmiem un atkal ataudzētiem matiem, ar dziļi dobumos guļošajām zibsnījošām acīm un šo savādo smaidu — gatavs uzsākt dzīvi ārpasaulē. Smags subjekts! Priekšnieks nolēma pateikt vienīgi «Nu tad sveiki, doktor Raider», bet, sniegdams roku, pēkšņi konstatēja, ka tā palika karājamies gaisā. Šis tips tātad pat aiziedams vēl izturas izaicinoši… Jā! Tas priekšniekam bija diezgan nepatīkami pēc vairāk nekā diviem gadiem, kurus cietumnieks šeit bija pavadījis, un viņš sāka atmiņā pārcilāt visu, ko zināja par šo cilvēku. Pārkāpums — nelegāla operācija! Raksturs nebija draudzīgs — nevarēja gan teikt, ka cietumniekiem vispār būtu atļauts draudzēties; bet priekšniekam allaž bija nomierinoša sajūta, apzinoties, ka apcietinātie to darītu, ja viņiem tas netiktu cītīgi liegts! Uzvedība: priekšzīmīga! Garīdznieka ziņojums: «nepieejams» vai kaut kas tamlīdzīgs! Nodarbošanās cietumā: grāmatu siešana. Tas bija viss! Taču priekšnieka galvenās atmiņas saistījās ar slaidu, nepiespiesti brīvu stāvu, kas pastaigas laikā gāja viegliem soļiem kā vilks. Un tagad tas šeit stāvēja! Priekšnieks, liela auguma vīrs, šobrīd jutās dīvaini mazs. Viņš pacēla roku, lai atbrīvotu to no vientuļās pozas, kas nebija sevišķi patīkama, un ar žestu parādīja, ka saruna beigusies. Numurs 299 pakustināja lūpas:

— Vai tas ir viss?

Pieradis, ka viņu uzrunā ar vārdu «ser» līdz aiziešanas brīdim, priekšnieks piesarka. Taču aizgājēja jautājuma tonis bija tik izmeklēti pieklājīgs, ka priekšnieks nolēma neko neteikt.

—    Jā, tas ir viss.

—    Paldies. Sveiki!

Acis zem uzacīm nozibsnīja, lūpas zem slaidā, glītā, mazliet liektā deguna saviebās smaidā, bijušais cietumnieks viegliem soļiem devās uz izeju. Viņš lieliski mācēja valdīt savas rokas. Viņš izgāja laukā bez mazākā trokšņa. Sasodīts! Šim tipam bija taisni tāda sejas izteiksme, it kā tas pie sevis domātu: «Ak tu nelga tāds!» Priekšnieks pārlaida skatienu savam kabinetam. Bez šaubām, viņa dzīves veids bija ļoti specifisks! Logi aizrežģoti; pa tiem viņš katru rītu noskatījās uz nepakļāvīgajiem cietumniekiem. Un, iebāzis rokas kabatās, viņš sarauca pieri.. .

Ārpusē redzēja stalto, zilā formā ģērbušos, sirmo sargu vecāko ejam bijušajam numuram 299 pa priekšu ar atslēgu saišķi rokā.

— Viss kārtībā, — sargu vecākais teica zilā formā ģērbtajam vārtu sargam. — Numurs 299 aiziet. Vai kāds ieradies viņu sagaidīt?

—    Nē, ser.

—    Labi. Atslēdziet!

Atslēgai pagriežoties, durvis nožvadzēja.

— Visu labu! — sargu vecākais teica.

Atbrīvotais cietumnieks pievērsa viņam savu smaidošo seju un pamāja ar galvu, tad pagriezās pret vārtu sargu, vēlreiz pamāja un, uzlikdams galvā pelēku filca platmali, izgāja laukā starp abiem ierēdņiem. Durvīs noklakšķēja atslēga.

Smaidīgs! — durvju sargs izmeta.

—    Jā! Aukstasinīgs klients, — sargu vecākais piezīmēja. — Tomēr, kā stāsta, gudrs vīrs.

Viņa balss skanēja aizvainoti, mazliet izbrīnījusies, it kā pēdējais vārds tomēr nebūtu piederējis viņam.

Rokas kabatās sabāzis, no cietuma atbrīvotais nesteigdamies devās projām pa ielas vidu. Bija saulaina, dūmakaina oktobra diena, ielas pilnas ļaužu, kas steidzas pusdienās. Kuram gadījās uzmest skatienu šim no cietuma iznākušajam cilvēkam, tas acis tūdaļ nevilšus novērsa, kā mēdz atraut pirkstu no pārkarsētas dzelzs..,

2. §

Cietuma garīdznieks, kuram bija brīvdiena un kurš dzīrās doties uz pilsētu, stacijas peronā ieraudzīja zem kādas pelēkas platmales seju, kas viņam likās kaut kur redzēta.

—    Jā, — atskanēja balss, — tas esmu es, bijušais 299. — Raiders.

—    O! Ā! — garīdznieks nostostījās. — Jūs, liekas, šodien iznācāt laukā. Ceru, ka jūs . . .

—    Pateicos, ļoti pateicos.

Rībēdams piebrauca vilciens. Garīdznieks iekāpa trešās klases kupejā; bijušais numurs 299 sekoja. Garīdznieks jutās gandrīz pārsteigts; šāda izturēšanās absolūti neatbilda cietumniekam! Un šo cietumnieku viņam, tā sakot, visu šo divu gadu laikā nekādi nebija izdevies ietekmēt. Šis cietumnieks viņam arvien bija licis justies neērti. Tagad nu tas sēdēja viņam pretim, šķirstīja avīzi, smēķēja cigareti un uzvedās gluži kā līdzīgs ar līdzīgu. Ļaudams noslīdēt savam žurnālam zemāk, garīdznieks skatījās laukā pa logu, cenzdamies atrast pareizu izturēšanās veidu; bet, pamanījis, ka pats tiek apskatīts, uzmeta ātru skatienu pretimsēdētājam. Tā seja likās sakām: «Jūs jūtaties mazliet neveikli, vai ne? Taču neraizējieties! Neturu ļaunu prātu. Jūs esat sasodīti nožēlojams.»

Nespēdams atrast piemērotu atbildi šai izteiksmei, garīdznieks ieminējās:

— Jauka diena. Tik skaisti izskatās lauki.

Bijušais 299. pievērsa zibsnījošās acis ainavai. Viņš gan smaidīja, taču sejā atspoguļojās tāds kā izsalkums, un garīdznieks vaicāja:

—    Vai nevēlaties sviestmaizīti? — Paldies . . .

— Piedodiet, ka jautāju, — garīdznieks teica pēc brītiņa, notraukdams no ceļiem drupatas. — Bet ko jūs tagad domājat darīt? Ceru, ka jūs… — kā lai viņš to izsaka? — «atšķirsiet jaunu dzīves lappusi? Labosieties? Tiksiet dzīvē uz priekšu?» — Šos vārdus teikt viņš nevarēja, bet viņš pieņēma cigareti, ko viņam piedāvāja bijušais 299. Un bijušais 299. arī runāja; vārdi cauri dūmiem šķita nākam lēnām, it kā ar mēli vēl neapraduši. —Šo pēdējo divu gadu vērtība nav ne ar ko atmaksājama.

—    Ak! — cerību pilns garīdznieks izmeta.

—    Pašsajūta man ir lieliska.

—    Garīdznieka oma saplaka.

—    Jūs gribat teikt, — viņš uzsāka, — ka nenožēlojat, ka neesat… ē … ?

—    Nav atmaksājama!

Garīdzniekam bija žēl skatīties uz šī cilvēka seju, kas bija tik cieta, ar tik dīvainu smaidu. Pazemības tajā neredzēja it nekādas. Bet gan jau šis cilvēks pārliecināsies, ka šādu nostāju sabiedrība necieš. Protams, ne! Viņš drīz vien redzēs, kur viņam īstā vieta.

—    Baidos, ka jums, — garīdznieks laipni ierunājās, — būs jāpārliecinās, ka sabiedrība ļoti reti ir ar mieru piedot. Vai jums ir ģimene?

—    Sieva, dēls un meita.

—    Kā viņi jūs sagaidīs?

—    To es, protams, nezinu.

—    Un jūsu draugi? Es tikai gribu jūs mazliet sagatavot.

— Par laimi, man pašam ir savi personiskie līdzekļi.

Garīdznieka skatiens sastinga. Kāda laime . . . Jeb vai tā bija nelaime?

—    Ja es būtu salaužams, tad jūsu cietums mani būtu salauzis. Vai nevēlaties vēl cigareti?

—    Nē, pateicos.

Garīdznieks jutās pārāk apbēdināts. Viņš allaž mēdza teikt, ka neko ar «viņiem» nevar izdarīt, kamēr nav salauzts viņu gribasspēks. Sāpīgi redzēt cilvēku, kurš, saņēmis tik smagu mācību, joprojām ir tik nelokāms! Un, pacēlis savu žurnālu, viņš mēģināja lasīt. Taču pretimsēdētāja acis šķita urbjamies cauri žurnāla lapām. Tas bija ārkārtīgi nepatīkami. Ak! Ārkārtīgi.

II

1.§

Mazā nama viesistabā, kas atradās Kjūgārdenas tuvumā, misis Raidera stāvēja un stingu skatienu raudzījās uz iesārto papīra lapu, ko turēja rokā, gluži kā uz zirnekli, pret kuru viņa izjuta fizisku riebumu. No krēsla viņai iepretim bija piecēlies dēls, un pretējā pusē pie sienas meita pēkšņi pārtrauca spēlēt Brāmsa variācijas par Haidna tēmu.

— Viņš ziņo, ka šovakar!

Meitene noņēma pirkstus no taustiņiem.

— Šovakar! Es biju domājusi, ka nākamo mēnesi. Bet tas jau tēvam ir raksturīgi… Bez jebkāda iepriekšēja paziņojuma!

Dēls automātiski izņēma no mutes pīpi un sāka spodrināt tās galviņu. Viņš bija gaišmatis, ar nelielu galvu un svaigu seju.

— Kāpēc viņš nerakstīja, lai sagaidām viņu Londonā? Viņam taču jāsaprot, ka mums viss kaut kā jānokārto.

Piecēlās arī meita un atbalstījās pret klavierēm. Viņa bija slaida, ar kupliem, tumšiem, īsi apgrieztiem matiem.

—    Ko nu darīsim, māt?

—    Džekam jāaiziet pie Meibelas un Rodrika un jāatsauc šī vakara uzaicinājums.

—    Jā, bet ko tādā gadījumā, ja viņš domātu šeit palikt? Vai viņš zina, ka es esmu saderinājies? Un Berila tāpat?

— Man liekas, ka pēdējā vēstulē viņam par to rakstīju.

— Ko tu, māt, darīsi?

—    Tas viss nāk tik pēkšņi … es nezinu.

—    Tā taču ir nepieklājība! — dēls strauji izgrūda. Meita pacēla nokritušo telegrammu: «Piecos Erlhortas stacijā». Viņš, kuru katru brīdi, šeit ieradīsies.

— Džek, tev jāpasteidzas! Vai tad viņš nesaprot, ka šeit par viņu neviens neko nezina?

Misis Raidera pagriezās pret kamīnu. — Tavs tēvs saprot tikai savas jūtas.

—    Nu, bet viņam taču jāsaprot. Es viņam likšu! …

—    Doktors Raiders, kundze.

Bijušais 299. stāvēja durvju priekšā, kuras aiz viņa muguras bija aizvērusi kalpone.

— Sveicināta, Berta! — viņš sauca. — Sveika, Berila! Sveiks, Džek!

Atbildēja vienīgi meita:

— Sveiks, tēt, tu gan varēji mums to ātrāk paziņot! Bijušais 299. skatījās no vienas sejas uz otru. — Bērniem nekad nav jāpaziņo, ka viņiem būs jānorij rūgti pilieni. Kā jūs visi jūtaties?

—    Paldies, ļoti labi. Kā tu?

—    Nekad neesmu juties labāk. Cietumā ir veselīga dzīve!

Kā pa miegu misis Raidera pārnāca pāri istabai. It kā taustīdamās pa tumsu, viņa pacēla un izstiepa roku. Bijušais 299. to nesatvēra.

— Šeit ir diezgan jauki, — viņš teica. — Vai es nevarētu nomazgāties?

—    Džek, parādi tēvam tualetes istabu.

—    Es lūgtu vannas istabu.

Dēls, atstājis savu vietu pie loga, šķērsoja istabu, uzmeta skatienu tēva smaidošajai sejai un devās tam pa priekšu uz vannas istabu.

Misis Raidera, tieva, bāla tumšmate, ierunājās pirmā:

—    Nabaga Filips!

—    Tēvu žēlot nemaz nav iespējams, māt, tas nekad nav bijis iespējams. Nekādas sevišķas pārmaiņas es viņā neredzu, vienīgi to, ka viņam nav vairs ūsu. Tevis gan man ir žēl. Bet viņš nekādā ziņā nevar šeit palikt. Paklausies! Visi šejienieši taču domā, ka tu esi atraitne.

—    Ļaudis parasti zina vairāk, nekā to varam iedomāties, Beril.

—    Mums gan neviens to nekad nav licis manīt. Kāpēc viņš nevarēja apspriesties?

—    Mums jādomā par viņu.

—    Bet viņš par mums nedomāja, kad izdarīja šo drausmu darbu. Un turklāt tas bija gluži nevajadzīgi, ja vien … Man dažreiz ir tādas domas, māt, ka viņam to vajadzēja darīt, ka viņš bija viņas… ārsts un mīļākais reizē!

—    Misis Raidera noliedzoši papurināja galvu:

—    Ja tas būtu bijis tā, tad viņš man to būtu pateicis. Tēvs savas sirdsapziņas priekšā arvien ir skaidrs.

—    Ko lai es tagad saku Rodijam?

—    Mums vēl jānogaida.

—    Aha, te ir Džeks. Nu?

—    Viņš sev sataisīja vannu tik karstu, cik iespējams paciest. Viņš tikai teica: «Tas ir pirmais, ko cilvēks dara, kad tur nokļūst, un pirmais, ko dara, kad iznāk laukā . . . Simetrija, vai ne?» Viņš man lika uznest augšā tasi kafijas. Tas nudien sāk kļūt par raibu! Kalpotāji gribot negribot sapratīs, ka šim doktoram Raideram, kurš, tiklīdz uzrodas, tā tūlīt iet vannā, jābūt mūsu tēvam.

— Tas ir smieklīgi.

— Tu tā domā? Viņš neizrāda ne mazākās kauna pazīmes. Viņš pat būtu gatavs to skaļi paziņot visās malās. Es gan, protams, domāju, ka viņš dosies uz ārzemēm.

—    To mēs domājām visi.

—    Ja viņš justos vismaz sagrauzts, tad mēs vēl varētu izjust žēlumu pret viņu, bet viņš izskatās pārlieku apmierināts ar sevi. Turklāt viņa noziegums tik pretīgs … Kā man to pateikt Meibelai? Bet, ja pasacīšu vienkārši, ka viņš sēdēja cietumā, viņa nodomās, ka par kaut ko vēl ļaunāku. Māt, tev jāuzstāj, lai viņš tūlīt dodas prom. Kalpotājiem varēsim pateikt, ka tas ir kāds tēvocis, kuram bijusi saskare ar baku slimnieku.

—    Bet, māt, kafija viņam jāuznes tev. . . Ak! Bet to tu nevari, ja viņam jābūt mūsu tēvocim! Džek, pasaki viņam, ka šeit neviens nekā nezina un ka māte to nepārcietīs, un pasteidzies! Tagad pulkstenis ir jau pusseptiņi.

Dēls pārlaida ar pirkstiem pār saviem atpakaļ sasukātajiem matiem, viņa seja izskatījās jauneklīga un izmisusi.

— Vai lai pasaku?

Misis Raidera piekrītoši pamāja ar galvu:

— Pasaki viņam, Džek, ka esmu ar mieru braukt pie viņa, kurp vien viņš gribēs, ka arvien biju domājusi — viņš to nokārtos, bet, kā viņš rīkojas… to pārāk grūti paciest… — viņa aizklāja lūpas ar roku.

— Labi, māt! Es viņam to likšu saprast. Bet tu tikai pagaidām neizpļāpā neko kalpotājiem. Varbūt izvākties nāksies vēl mums? Māja taču pieder viņam!

—    Vai tiešām, māt?

—    Jā, nopirku to par viņa naudu uz pilnvaras pamata, kuru viņš man bija atstājis.

—    Ak, vai tas nav šausmīgi!?

— Viss ir šausmīgi, bet mums ar viņu jārēķinās. Meita purināja savus melnos, kuplos matus.

— Patiesībā izskatās jau nu gan tā, it kā viņš būtu «vēsi uzņemts». Bet tēvs arvien ir sevī noslēdzies. Viņš taču nevar sagaidīt, lai mēs viņa priekšā pēkšņi izplūstu asarās. Ja drausmīgu laiku ir pārdzīvojis viņš, tad mēs gluži tāpat.

— Nu, vai lai es eju?

— Jā, aiznes viņam kafiju. Pasteidzies, mīļo zēn, un esi laipns pret viņu!

— Dēls, puiciski viebjoties, izmeta:

— Ak! Es būšu laipns! — un aizgāja.

—    Māt, netaisi tādu seju!

—    Kādu tad? Varbūt smaidīgu?

—    Nē, nesmaidi.. . Smaidīt smaida viņš. Izraudies!

2. §

Bijušais 299. sēdēja vannā un cauri tvaikam un cigaretes dūmiem smaidīdams skatījās uz kājas lielo īkšķi. To viņš bija mazliet izcēlis no ūdens, un tam uz naga bija zilums, ko tur bija atstājis nesen virsū uzkritis smags priekšmets. Viņš paņēma kafijas tasi, ko dēla roka viņam pasniedza.

—    Divus gadus un deviņus mēnešus es gaidīju šo mirkli. . . Taču tas pārspēj visu, Džek.

—    Tēt, man tev .. .

—    Lieliska kafija, tabaka, karsts ūdens. Tie ir lielākie labumi, ko pasaule var sniegt. Pusstundu pavadījis šeit. .. cilvēks ir tīrs … kā miesa, tā dvēsele!

—    Tēt! . ..

—    Nu, vai tu vēl kaut ko gribi piebilst? — Mēs . . . šeit dzīvojam divus gadus.

—    Ne tik ilgi, cik es sabiju tur. Vai tev šeit patīk?

—    Jā.

—    Man tur nepatika. Vai tu studē medicīnu? — Nē, botāniku.

—    Tas ir labi. Tad tev nebūs darīšanas ar cilvēkiem.

— Man apsolīja darbu nākamā gada sākumā vietējā

botāniskajā dārzā. Es esmu saderinājies.

— Lieliski, manuprāt, cilvēkiem jāprecas jauniem.

—    Berila arī ir saderinājusies.

—    Māte taču laikam ne?

—    Tēt!

—    Mīļo puis, cilvēks, tur būdams, sagaida, ka viņu pamet. Kāpēc domāt, ka paša ģimene ir pārāka nekā citiem ļaudīm? Neesmu tāds muļķis!

Kad zēns skatījās šajā smaidošajā sejā, kurā cietumnieka bālums atkāpās karstuma priekšā, kad viņš redzēja kaklu, kura muskuļi šķita nedabiski asi iezīmējamies, viņu sagrāba sirdsapziņas pārmetumi.

—    Mums nekad nebija īstas izdevības pateikt tev, cik ļoti mums tevis bija žēl. Mēs tikai nevaram pat tagad saprast, kāpēc tev to vajadzēja darīt.

—    Vai tad es būtu to darījis, ja būtu zinājis, ka tas atklāsies? Redzēju, ka sieviete aiziet postā, tad arī uzņēmos nelielo risku. .. bet te nu bija! Neglāb nekad nevienu, Džek, ja tas saistīts ar personisku risku. Esmu pārliecināts, ka tu esi ar mani vienis prātis.

Jaunekļa seja pietvīka tumši sarkana. Kā gan lai viņš izstāsta to, ko pateikt bija atnācis?

— Bet es nebūt nedomāju iežmiegt asti kā suns. Vai tu nepaņemtu tasi?

—    Varbūt tu vēlies vēl vienu, tēt? — Paldies, ne.

—    Cikos jūs pusdienojat?

—    Pusastoņos.

—    Tu varētu man aizdot savu bārdas skujamo. Mani šorīt noskuva ar kaut ko līdzīgu dārznieka nazim.

—    Tūlīt atnesīšu.

Ticis prom no šī smaidošā svešinieka vannā, zēns sadūšojās. Viņam jāpasaka, un viņš pateiks, kas sakāms!

Kad viņš atgriezās ar bārdas skujamiem piederumiem, tēvs gulēja aizvērtām acīm, taisni izstiepies dziļi ūdenī. Un, stāvēdams atslējies ar muguru pret durvīm, dēls teica:

— Šeit neviens nekā nezina. Visi domā, ka māte ir

atraitne.

Acis atvērās, sejā atkal parādījās smaids.

—    Vai tu par to esi pārliecināts?

—    Protams; zinu, ka Meibela — meitene, ar kuru esmu saderinājies, — to neapšauba. Viņa ieradīsies uz pusdienām; tāpat arī Rodijs Blēds, Berilas saderinātais.

—    Meibela un Rodijs Blēds . . . Prieks iepazīties ar viņu vārdiem. Pasniedz man, lūdzu, peldpalagu, paldies, tu esi lāga zēns. Es tagad mazgāšu galvu.

Padevis tēvam peldpalagu, dēls grasījās aiziet. Bet pie durvīm viņš apstājās.

— Tēt! . . .

— Tā nu reiz ir. Šīs dabiskās radniecības attiecības pastāv un ir negrozāmas.

Puisis pagriezās un aizbēga.

Māte ar māsu stāvēja, gaidīdamas viņu, apakšā pie kāpnēm.

—    Nu?

—    Nekas neiznāk. Es vienkārši nespēju viņam pateikt, ka mēs gribam, lai viņš aiziet.

—    Saprotams, puisīt, saprotams.

—    Ak! Bet māt! . . . Džek, tev tomēr tas jāpasaka.

—    Es to nevaru, tad jau labāk iešu un atteikšu viņiem.

Paķēris cepuri, viņš aizsteidzās. Viņš skrēja gar mazajiem nameļiem vakara miglā, cenzdamies kaut ko izdomāt. Garās savrupmāju rindas galā viņš piezvanīja.

—    Vai varu sastapt mis Meibelu?

—    Viņa, ser, pašreiz ģērbjas. Varbūt jūs ienāktu? — Nē, pagaidīšu tepat.

Patumšajā priekšnamā viņš cītīgi pats sev atkārtoja: «Ļoti žēl, bet pie mums kāds . . . gluži negaidot… atbraucis darīšanās!» Jā! Kādās darīšanās?

— Hallo, Džek!

Durvīs iznira brīnišķīga parādība .. . Gaišmataina galva, sārta, apaļa, zilacaina sejiņa virs gulbju dūnu apkakles.

—    Paklau, mīļā . . . Aizver durvis!

—    Kāpēc? Kas ir? Vai kaut kas noticis?

—    Jā, kaut kas ļoti nepatīkams. Tu nevari šovakar nākt pie mums, Meibel.

—    Nespied mani tik stipri! Kāpēc ne?

—    Ak! Ir … ir savs iemesls.

—    Es zinu, tavs tēvs iznācis ārā.

—    Ko? Kā? .. .

—    Nu skaidrs, mēs visi to zinām. Mums tagad jābūt ļoti laipniem pret viņu.

—    Tu ar to gribi teikt, ka Rodijs un visi. . . Mēs domājām, neviens to nezina.

—    Protams, zina! Vieni pret to izturas šādi, otri citādi. Es izturēšos citādi.

—    Vai tu zini, ko viņš izdarīja?

—    Jā, es to uzzināju no avīzes. Izlasīju visu prāvas gaitu.

— Kāpēc tu man to neteici?

—    Kāpēc tu neteici?

—    Tas bija pārāk drausmīgi. Vai ne?

— Es domāju, ka visa prāva bija kauns.

—    Bet atļaut kaut ko tamlīdzīgu taču nedrīkst.

—    Kāpēc ne?

—    Kur tad radīsies iedzīvotāji?

— Mums jau tā ir pārapdzīvotība. Visi to saka. — Bet tas ir gluži kas cits. Pastāv likums.

—    Paklau! Ja tu gribi strīdēties, tad nāc iekšā. Te ir pārāk auksts.

—    Strīdēties es negribu; man jāiet un jāpaziņo tas arī Rodijam. Kāds atvieglojums, ka tu jau to zini, mīļā. Tikai tu nepazīsti manu tēvu.

—    Tātad es nedrīkstu nākt?

—    Šovakar ne. Māte . . .

— Nu jā, es jau domāju, viņa ir ļoti laimīga.

— Ak! Protams . .. protams! Viņa . . . protams!

— Nu tad arlabvakaru, un zini ko, ej uz mājām.

Rodijam es to paziņošu pati. Nu! Neapgāz mani!

Skriedams atkal atpakaļ gar mazajiem nameļiem, jauneklis domāja: «Lai dievs žēlīgs! Cik tas ir dīvaini! Viss otrādi! Viņa … viņa! . .. Cik šausmīgi moderni!»

3. §

Bijušais 299. sēdēja pie kamīna, blakus bija nolikta glāze, smaidošajās lūpās cigarete. Ogles sprakšķēja, pulkstenis noskandēja vienpadsmit. Iemetis cigaretes galu pelnos, viņš izstaipījās un piecēlās. Viņš devās augšā pa kāpnēm un atvēra pirmās durvis. Telpā valdīja tumsa. Klusa balss jautāja: — Filip?

—    Jā.

—    No viņa īkšķa pieskāriena iedegas gaisma. Viņa sieva sēdēja gultā ar bālu seju, kustinādama lūpas ar mokām:

—    Šovakar . . . vai tev tieši? . ..

Bijušais 299. piegāja pie gultas kājgaļa, ap viņa lūpām joprojām rotājās smaids, acis bija alku pilnas.

— Nebūt ne. Cietumā iemāca apvaldīties. Bez riebī

giem sakariem? Nu, protams. Nu, protams. Arlabunakti!

Vārā balss gultā atbildēja:

—    Filip, man tik ļoti žēl; tas viss nāk tik pēkšņi. .. es . . .

—    Ko nu, sīkums. — Gaisma zem īkšķa nodzisa. Durvis aizvērās.

Šajā namā trīs cilvēki gulēja savās gultās nomodā, viens bija aizmidzis. Trīs, kas gulēja nomodā, domāja: «Kaut jel viņu varētu nožēlot! Kaut jel viņu varētu mīlēt! Viņa pašsavaldība ir atbaidoša … Tā nav cilvēcīga! Viņam vajadzētu ilgoties mūsu līdzcietības. Viņam vajadzētu just mums līdzi. Bet viņš, liekas, nespēj just līdzi ne sev, ne mums, ne kādam citam. Un kas notiks rīt? Vai tad vispār šeit būs iespējams dzīvot? Vai tad varam paciest to, ka viņš dzīvo mūsu tuvumā? Viņš ir briesmīgs! …»

Bet tas, kas gulēja pirmo nakti savā tūkstots un vienas nakts pasakas gultā, miegā vēl joprojām smaidīja par mīkstajām cisām, acis starp uzacīm un kalsnajiem, kā ziloņkaulā grebtajiem vaigiem bija cieši aizvērtas.

Kad ausa rīts, tad tie, kuri bija gulējuši nomodā, aizmiga, bet aizmigušais pamodās. Viņa acis meklēja pazīstamo mantu kaudzīti uz plaukta stūrīša, spožo skārda krūzīti zem tā, apaļo lodziņu, krāsojuma joslu gar sienām, noslēgto un nesagraujamo kameras šaurību; bet pēkšņi sirds viņam pamira. Visa tā šeit nebija. Viņa būtne sacēlās pret tādu nerealitāti. Viņš atradās telpā, kas staroja gaismā, kura plūda cauri činca aizkariem. Viņa pleci nebija kaili. Šeit bija palags! Vienu brīdi viņu pārņēma trīsas, viņš nekā neapjēdza; taču tad, atlaidies uz muguras, smaidošu seju raudzījās tapsētajos griestos.

III 1. §

—    Tā tas vairs turpināties nevar, māt! Vienkārši nespēju to izturēt. Es jūtos gluži kā tārps, kad esmu kopā ar viņu. Man vajadzēs atstāt mājas tāpat kā Berilai. Tēvam visu laiku tikai prātā viens — likt otram sajust, cik tas ir sīks un nožēlojams.

—    Neaizmirsti, ko viņš ir pārcietis.

—    Nesaprotu, kāpēc mums ir jābūt par viņa atriebības objektiem. Mēs taču neko neesam nodarījuši, tikai cietuši viņa dēļ.

—    Viņš negrib sāpināt ne mūs, ne kādu citu.

—    Taču, tiklīdz cilvēki ar viņu runā, tie arī tūlīt apraujas, it kā viņš tos būtu nodīrājis kailus. Tas taču ir posts.

—    Viņu var tikai nožēlot.

—    Viņš jūtas pavisam laimīgs, māt. Viņš saņem to, ko ir pelnījis.

— Ja vien mēs tajā pirmajā vakarā . ..

— Mēs mēģinājām, nekas neiznāca. Viņš ir absolūti pašapmierināts. Ko darīsim rītvakar?

—    Bet mēs taču nevaram viņu pamest Ziemas svētku vakarā vienu, Džek.

—    Tad viņš mums jāņem līdzi pie Berilas. Šeit es šo vakaru nevaru pārlaist. Paskatieties! Re, kur viņš iet!

Bijušais 299. ar grāmatu padusē viegliem soļiem pagāja garām logam, pie kura viņi stāvēja.

Viņam taču vajadzēja mūs redzēt. Bet mēs viņam tikpat kā neeksistējam! . .,

2. §

Bijušais 299. ar grāmatu padusē iegāja Kjūgārdenā un apsēdās uz sola. Atnāca kāda guvernante ar saviem audzēkņiem un novietojās viņam blakus.

— Piters, Džoanna un Maikls, — ierunājās bijušais 299. — Pavisam moderni.

Guvernante nemierīgi sakustējās; džentlmenis izskatījās jocīgs, tā dīvaini smaidīdams.

—    Un ko jūs viņiem mācāt?

—    Lasīt, rakstīt, arī rēķināt, ser, un bībeles stāstus.

—    Saprātīgi? . . . A! — nevisai. Vai viņi saka vienmēr patiesību? .. . Nē … To neviens bērns nedara.

Guvernante žņaudzīja rokas.

—    Pīter! — viņa sauca. — Kur tava bumba? Iesim pameklēt!

—    Bet tā taču tepat ir, mis Somersa.

—    Ak, šeit mēs nevaram palikt. Šeit ir par daudz vēss. Nāciet, iesim.

—    Viņa devās projām, un Pīters, Džoanna un Maikls steberēja tai nopakaļus.

Bijušais 299. turpināja smaidīt; mazs pekiniešu šunelis, vilkdams saitē resnu, vecu lēdiju, apošņāja viņa bikšu stilbus.

— Tur vainojams mans kaķis, — piezīmēja bijušais 299… — suņu un kaķu prieks ir …

Pacēlusi šuneli, resnā lēdija iespieda to padusē gluži kā skotu dūdas un steigšus aizčāpoja līdzīgi iztraucētai zosij.

Pagāja daži mirkļi. Uz sola blakus apsēdās strādnieks ar savu sievu, lai paskatītos uz pagodu.

Savāda celtne! — izmeta bijušais 299.

—    Jā! — teica strādnieks. — Tā esot japāņu celtne, tā stāsta.

—    Tā ir ķīniešu celtne, mīļais draugs. Ķīnieši ir labi ļaudis . . . Tie ar cilvēku nerēķinās.

— Ko tas nozīmē? Kā jūs teicāt… Labi ļaudis?

—    Tieši tā!

—    Ko? — strādnieka sieva savam vīram garām vērīgāk paskatījās uz bijušo 299.

—    Nāc iesim, Džon! Šeit man saule spīd acīs! Strādnieks piecēlās.

—    Jūs teicāt «labi», ko? Labi ļaudis?

—    Jā.

Sieva paraustīja vīru aiz piedurknes. — Dzirdi, neielaidies strīdos ar svešiniekiem. Nāc. — Un viņa strādnieku vilka prom.

Pulkstenis kaut kur nosita divpadsmit. Bijušais 299. piecēlās un atstāja dārzu. Pagājis garām veselai rindai nelielu nameļu, viņš piezvanīja pie kāda maza veikaliņa sētas durvīm.

— Ja jūsu tēvs vēl joprojām ir akls, tad esmu atnācis viņam atkal lasīt priekšā.

— Lūdzu, ser, akls viņš bija un joprojām ir.

— Tā jau es domāju.

Uz zirgu astru dīvāna zem sarkaniem krāsotas pampu zāles pušķiem sēdēja drukns neliela auguma vīrs un drāza koka figūriņu. Viņš paošņāja gaisu un pavērsa neredzīgās acis pret ciemiņu; katrs viņa godīgās sejas vaibsts un pants šķita sakām: «Mani nepieveiks!»

— Ko jūs darāt? — bijušais 299. vaicāja.

—    Ir taču Ziemassvētku vakars. Tāpēc es grebu mūsu kungu Jēzu Kristu. Man tas iznāk gluži labs. Vai jūs gribētu šito te?

—    Paldies.

—    Viņš nezaudēja dūšu līdz pat pēdējam brīdim… Mūsu kungs Kristus, vai ne? «Mīli savu tuvāko kā sevi pašu» — tas nozīmē, ka jāmīl pašam sevi. Un to viņš, manuprāt, arī darīja; tas nemaz nerunā pretī viņa mācībai.

—   Mīlēt savu tuvāko laikam ir vieglāk, kad to neredz, ko?

—   Kas tad tas? Vai jūs man neatļautu vienu mirklīti aptaustīt jūsu seju? Tas man lieliski palīdzētu izgrebt šo tēlu. Es, ziniet, taisu šīs figūriņas kā dzīvas.

Bijušais 299. paliecās uz priekšu, un aklā vīra pirkstu gali pētīja viņa vaibstus.

— Izvirzīti vaigu kauli, iegrimušas acis, uzacu izciļņi ļoti īpatnēji, pazemā piere beidzas ar biezu matu cekulu. Zem vaigu kauliem iedobumi, slaidais deguns ir mazliet liekts, zods smails, ūsu nav, jums taču ir sejā smaids, vai ne? Un pašam savi zobi? Man gan jāsaka, jūs būtu lielisks modelis. Es nemaz necenšos, lai šie tēli būtu arvien ar bārdu. Vai jūs gribat tādu tēlu, kas krustu nes, vai tādu, kas krustā karājas?

— Kā jums patīk. Vai jūs tos kādreiz arī darināt pēc savas sejas?

— Nē, manējā noder vienīgi. . . valsts pīlāriem un varoņiem. Es reiz izgrebu kapteini Skotu pēc savas sejas. Mana seja ir diezgan bravūrīga, jūsējā ir skarba, mazliet sarkastiska, tā gan noder svēto, mocekļu un tam

līdzīgiem tēliem. Es tikai vēlreiz jūs aplūkošu … un tad seja man būs rokā. Tievs kakls, viens plecs mazliet pavilkts uz augšu; ausis mazliet atkārušās; jūs esat paslaids, vājš cilvēks, vai ne, un ejot jūs kājas, liekas, pasviežat? Padodiet mazlietiņ savu roku. Aha, jūs kodat nagus. Acis jums zilas, ar gaišiem plankumiņiem … jā? Mati bija viegli iesarkni, pirms nosirmoja . . . Vai tā ir? Pateicos, ļoti pateicos. Tagad, ja vēlaties, palasiet; es grebšu tālāk.

Bijušais 299. atvēra grāmatu.

— «… Bet, laikam ritot, Hedlibergam gadījās nelaime aizkaitināt garām ejošu svešinieku, pašam to varbūt neapzinoties un vismaz nepievēršot tam nekādu vērību, jo Hedlibergs bija apmierināts ar sevi un nenieka nebēdāja par svešiniekiem, ne par viņu uzskatiem. Taču

šoreiz gan būtu bijis prātīgāk pieļaut izņēmumu, jo šis cilvēks bija ļauns un atriebīgs.»

—   Aha! — aklais dzīvi iesaucās. — Še tev nu bija! Taču, runājot par jūtām, pasakiet, lūdzu, kas izraisīja jūsos tādu līdzjūtību pret mani, ja drīkstētu to jautāt?

— Es varu uz jums, draugs, skatīties, bet jūs mani neredzat.

—    Ko tu neteiksi! Bet kā tad ir ar citiem cilvēkiem? — Tie var skatīties uz mani, bet es viņus neredzu.

—    Skaidrs! Mizantropija. Vai tam ir kāds iemesls?

—    Cietums.

—    Ko, tiešām! Cilvēku sabiedrības izstumts un atraidīts.

—    Nē, tieši pretēji.

Aklais pārtrauca drāzt un grebt.

—    Man patīk neatkarība, — viņš teica, — man patīk cilvēks, kurš spēj iet savu ceļu. Vai jūs esat kādreiz novērojis kaķus? Cilvēki visbiežāk ir līdzīgi suņiem; tikai visai reti gadās sastapt cilvēku, kurš ir līdzīgs kaķim. Kā tad jūs tur nokļuvāt? Ja nav netaktiski vaicāt,— nodokļu dēļ?

—    Mediķa lietā.

—    Kas palīdz pret dedzināšanu pakrūtē?

—    Kāda veida?

—    Jūs teiksiet, tās ir gāzes, vai ne? Es saprotu, ko jūs domājat. Kad es zaudēju acu gaismu, tad man sirdī ļoti dedzināja, bet es pārvarēju šo dedzināšanu. Ko tā arī būtu varējusi līdzēt? Lielāka nelaime man vairs nebūtu varējusi notikt; un tad cilvēkam rodas tāda sajūta, it kā viņš pret nelaimēm ir nodrošināts.

—    Jums taisnība, — bijušais 299. piekrita; viņš piecēlās un grasījās aiziet.

Taču aklais tajā pašā mirklī pacēla galvu. — Jums sejā vēl ir smaids? — viņš vaicāja. — Ļaujiet man vēlreiz to aplūkot, jā?

Bijušais 299. noliecās pret aklā vīra izstieptajiem pirkstiem.

—    Jā, — aklais teica, — tas pats ir noticis arī ar jums . .. Arī jūs izdzērāt kausu līdz mielēm. Kad atnāksiet nākamo reizi, tad, liekas, varēšu jums ko parādīt, kas jūs iepriecinās; un paldies par lasīšanu.

—    Ja jums apniks, tad tikai pasakiet.

—    Gan jau, — aklais atbildēja, nekustīgi sēdēdams un sekodams apmeklētāja soļiem, kamēr tie izzuda!

3. §

Ziemas svētku vakars. — Bargs, vējains, ielās šļakstina lietus brāzmas; bijušais 299. iet divus jardus sievai pa priekšu, viņu dēls iet divus jardus aiz mātes. Trausls, līdz ausīm kažokā ievīstījies augumiņš viņus kādās namdurvīs sagaida.

—    Nāc nu, mīļā! Diemžēl mums viņu vajadzēja paņemt līdzi.

—    Protams, vajadzēja!

—    Paskaties! Viņš pat nevar iet kopā ar māti. Tas taču ir tīrais posts. Šodien viņš bija baznīcā un visu sprediķa laiku nenovērsa acis no … nabaga vecais vikārs gandrīz vai sabruka.

—    Par ko tad tas sprediķoja?

—    Par brāļu mīlestību. Māte saka, ka tēvs nemaz tā nedomājot. . . Taču iznāk, ka viņš ir līdzīgs . . . Nu, kā nu to sauc, kas tā stingi blenž?

—    Tas ir bazilisks. Esmu mēģinājusi iedomāties sevi viņa vietā, Džek, viņš tur būs dabūjis norīt gan asaras, gan asinis . .. Brutālu cilvēku tramdīts kā suns . . . gandrīz trīs gadus. Ja cilvēks tad nesabrūk, viņam jākļūst necilvēcīgam. Taču tas tomēr ir labāk nekā tad, ja viņš būtu iznācis laukā, uz vēdera līzdams.

—    Iespējams. Uzmanīgi… Lietus līst. Pacelšu tavu kapuci, mīļā.

—    Lietus šļakstēja, un čuksti apklusa …

Gaiši apgaismots, plaši atvērts portāls, sarkani tapsēts vestibils, pie griestiem pakārts āmuļu zaru pušķis; zem tā stāv meitene ar kupliem matiem.

—    Priecīgus Ziemas svētkus, tēt!

—    Paldies. Vai lai tevi noskūpstu?

—    Kā tu vēlies. Sveika, māt mīļā! Sveicināti, jūs abi divi! Nāciet iekšā! Rodij, paņem tēva mēteli.

—    Kā jūtaties, ser, riebīgs laiks!

—    Jā, šajā ziņā cietumā mums bija liela priekšrocība: laiks mums nekad nesagādāja raizes. Arī tur bija ļoti jauki, āmuļu zariem apvīti uzraksti: «Miers un labs prāts». Tos tur mēdza piespraust visās malās. Kristietība taču ir viena patiešām īsti grandioza krāpšana, vai ne?…

Un pēc tam tie paši četri atkal iet pa ielu, un baznīcas zvani dimd, aicinādami uz pusnakts dievkalpojumu.

—    Tas tik ir vakars!

—    Ļauj viņiem aiziet gabaliņu tālāk, Džek, lai nedzird.

—    Tas ir trakāk nekā jebkad! Nudien, viņš spēj laupīt pacietību katram, bet es biju cerējis, ka alkohols viņu padarīs ciešamāku. Dzert viņš dzēra diezgan pamatīgi.

—    Nu vairs tikai dažas dienas un tad!…

—    Vai tu vēl joprojām esi vienis prātis ar māti, Meibel, ka viņš tik ļauni nemaz nedomā?

—    Jā! Esmu gan.

—    Kā viņš sēž un smaida! Kāpēc viņš neiekārto sev personisku tuksnesi?

—    Varbūt viņš jau tur atrodas ..,

4. §

— Aha, te jau jūs esat! — teica aklais. — Tas te ir labākais, kādu es savos apstākļos varēju izgrebt. Zināmas grūtības man sagādāja krusts, baidījos, ka tas ir iznācis pārāk smags; taču tad nodomāju, jūs jau to pa-nesīsiet.

—    Tas ir īsts meistardarbs!

—    Vai jūs nopietni runājāt? — Pēc tam aklais turpināja: — Jūs to ar krāsu kārbas palīdzību varat vēl mazliet uzlabot, padarīt cilvēcīgāku.

—    To es darīšu.

—    Bet seju un krustu es gan neaiztiktu… Atstātu dabisko koku. Matus, drēbes un ērkšķu vainaga izspiestās asinis derētu mazlietiņ atdzīvināt. Bet kā tad nu klājas cilvēkam, kurš samaitāja Hedlibergu?

Bijušais 299. atvēra grāmatu.

— «… Gudsons apskatīja viņu no galvas līdz kājām, it kā meklēdams kādu vietu, uz ko viņš varētu izgāzt savu vislielāko nicinājumu; tad viņš teica: «Jūs tātad esat no izmeklēšanas komitejas, vai ne?» Solsberijs atbildēja, ka tā apmēram esot. «Hm! Vai viņiem vajadzīgs viss līdz pēdējam sīkumam, jeb vai viņiem pietiek ar tā saucamo vispārējo atbildi?» — «Ja viņiem vajadzēs visu sīkumos, tad, mister Gudson, es atnākšu vēl reizi, bet pagaidām pietiks ar vispārēju atbildi.» — «Nu tātad: pasakiet viņiem, lai viņi vācas pie velna .. . Man liekas, šī atbilde būs pietiekami vispārēja. Bet jums, Solsberij, došu padomu: kad jūs atnāksiet pēc tiem sīkumiem, tad paķeriet līdzi grozu, ar ko aiznest mājās to, kas no jums būs pāri palicis.»

Aklais iesmējās sīkiem smiekliņiem:

— Ak! Marks Tvens man patīk. Jauks humors… Nav nekā samākslota.

— Rej un kož, vai ne?

—    Rej un dzeļ, — aklais atbildēja. — Bet ko jūs pats domājat par cilvēka dabu?

—    Domāju ļoti maz vai neko.

—    Un tomēr tai piemīt arī sava drusciņa labuma. Ņemiet kaut vai sevi un mani; mums ir savas bēdas, un tomēr mēs esam jautri kā zēni! Jābūt apmierinātam ar sevi, citādi jācieš. Jūs taču tāds esat, vai ne? Vai es maldījos, ka jūs patiešām piekrītoši pamājāt?

—    Pamāju gan. Jūsu acis izskatās tādas, it kā tās redzētu.

—    Mirdzošas, vai ne? Jūs un es, mēs abi taču būtu varējuši sēdēt un izraudāt acis, kuru katru brīdi, vai ne? Bet mēs to nedarījām. Tāpēc jau arī es saku, mums ir sava drusciņa labuma. Mēs varam ieturēt distanci pret pasauli un turēt degunu gaisā. Tik un tā laimīgs cilvēks justies varēs tikai tad, kad nespēs izdomāt vairs nekā ļaunāka par to, kā viņam klājas pašreiz . . . Ne ātrāk. Tā taču ir, ko?

— Nudien ir.

— Man tas prasīja piecus gadus, Cik ilgs laiks pagāja, līdz jūs nonācāt pie tādas atziņas?

— Gandrīz trīs gadi.

— Jums, protams, bija zināmas priekšrocības jau no dzimšanas un piedevām izglītība, to varu spriest pēc jūsu balss . . . Jums ir tāds smalks, zobgalīgs tonis. Es uzsāku savu ceļu friziera darbnīcā; tur man gadījās ne

laime ar sprogu ieveidošanas rīku. Tomēr vairāk par

visu man pietrūkst tas, ka nav vairs iespējams makšķerēt zivis. Nav neviena, kas gribētu mani paņemt līdzi. Vai jūs neizjūtat kā trūkumu to, ka nevarat vairs uzšķērst cilvēkus?

—    Nē,

—    Man liekas, džentlmeņi nekad neaizraujas, bet man makšķerēšana bija īsta aizraušanās. Neizlaidu nevienu svētdienu, vienalga, vai lija lietus, vai spīdēja saule; lūk, tāpēc es arī iemācījos grebt… Kāds jājamzirdziņš taču ir vajadzīgs, lai spētu dzīvot. Jūs varbūt grasāties rakstīt memuārus. Vai es maldos, jeb vai jūs patiešām noliedzoši purinājāt ar galvu?

—    To es darīju. Mans jājamzirdziņš ir , . . noskatīties izrādē, kas norisinās manā acu priekšā.

—    Savā laikā tas droši vien būtu noderējis arī man … arvien man patika skatīties, kā upe plūst garām. Es esmu mazlietiņ tāds kā filozofs. Jūs, jāsaka, tāds gan neesat.

—    Kāpēc ne?

—    Nu, jums, man šķiet, ir pārāk dedzīga griba dzīvi pārveidot pēc savas līdzības… Un tur varbūt slēpjas džentlmeņu nelaime. Vai taisnība?

Bijušais 299. aizvēra grāmatu un piecēlās.

—    Nē, lepnumā! — viņš atbildēja.

—    Aha! — aklais, ar acīm kaut ko meklēdams, turpināja. — Un tas jums ir aizdars un pavalgs. Tā jau es domāju. Atnāciet atkal, ja tas jūs sevišķi neapgrūtina.

—    Un vai lai paņemu jūs līdzi makšķerēt?

— Patiešām, jūs to gribat darīt? Sarokosimies! Bijušais 299. sniedza roku. Aklais pameklēja un to atrada..,

5. §

— Tātad atkal nākamo trešdienu, ja tas jūs neapgrūtina, kompanjon?

— Norunāts, trešdien!

Aklais ar savu «lomu» salmu tarbā vēl kādu brītiņu pastāvēja pie mājas durvīm, ieklausīdamies sava kompanjona aizejošos solos, un tad taustoties aizgāja līdz zirgu astru dīvānam zem pampu zālēm. Apsedzis nosalušās kājas ar seģeni, viņš apmierināts nopūtās un aizsnaudās. Gar mazo savrupmāju kailajiem akāciju un ceriņu krūmiem bijušais 299. devās tālāk. Iegājis savā namā, viņš pazuda kabinetā un izstiepa kājas pret degošo kamīnu, un kaķis, samanījis zivju smaku, uzlēca viņam uz ceļiem.

—    Filip, vai drīkstu ienākt?

—    Lūdzu!

—    Kalpotāji man ir uzteikuši. Es gribēju vaicāt, vai tu nebūtu ar mieru šeit visu pamest un aizbraukt kopā ar mani uz ārzemēm?

—    Bet kādēļ šāda pēkšņa uzupurēšanās?

—    Ak, Filip! Tu man visu tik ļoti sarežģī. Ko tu īsti gribētu, lai es darītu?

—    Lai tu paņemtu pusi no maniem ienākumiem un aizbrauktu prom.

—    Bet ko tad tu darīsi šeit viens pats?

—    Pieņemšu apkopēju. Kaķim un man patīk apkopējas.

—    Filip!

—    Jā?

—    Vai tu man nepateiktu, kas tev uz sirds? Vai tad tu arvien gribi būt tik vientuļš?

Bijušais 299. pacēla skatienu.

—    Realitāte nekā nenozīmē tiem, kas tajā nav dzīvojuši. Tomēr man tā kaut ko nozīmē.

—    Bet kāpēc tā?

—    Mīļā Berta . .. tāds taču, liekas, tavs vārds?

—    Ak, dievs! Tu esi šausmīgs.

—    Bet ko tad tu gribi? Kas lai es būtu … Nožēlojams tārps? Vai tu gribi, lai es pielienu ļaudīm, kurus es nicinu; lai pārložņātu no vienas neīstas situācijas otrā neīstā situācijā. Vai tu gribi pazemību? Ko tu īsti gribi?

—    Es gribu, lai tu būtu cilvēks.

—    Tad tu gribi to, kas tev jau ir. Esmu tik ļoti cilvēks, ka drīzāk pieredzēšu, ka visa šī sabiedrība aiziet ratā, nekā pieņemšu viņas žēlastību vai viesmīlību. Atstāj mani vienu, es esmu apmierināts.

— Vai nevaru neko tavā labā darīt?

— Vari gan, nestāvi priekšā kamīnam …

6. §

Ārā pie neaizklāta loga tumsā stāv divi stāvi un lūkojas iekšā.

—    Paskaties, Meibel!

—    Uzmanīgi! Viņš mūs ieraudzīs! Runā klusāk!

—    Logs aizvērts.

— Ak! Kāpēc viņš neaizvelk aizkarus.,, ja viņam tur tā jāsēž.

«Mēms tuksnesis visapkārt man. Ne lāses ūdens, nedz veldzi rast, — Tik baigi melnā tumsa san!»

— Džek, man viņa žēl.

— Viņš nemaz necieš. Cieš tad, kad mīl cilvēkus. Viņam ir viss, ko viņš vēlas. Paskaties uz viņu!

Kamīna uguns apspīd bijušā 299. seju … nekustīgi saspringtu, visus izciļņus un ieplakas, smaidu ap lūpām. Tā met atspulgu pār kaķi, kas guļ, omulīgi saritinājies viņa siltajā klēpī.

Abi jaunie cilvēki, atkāpušies no loga, dodas projām gar mazajiem nameļiem, piekļāvušies viens otram un spiezdami viens otra roku.

1923.

Content

Golsverzijs Džons Ābele ziedonī

DEVONIETIS

DIVI ACU SKATIENI

DROSME

CIETUMNIEKS

IZVĒLE

KVALITĀTE

PIRMIE UN PĒDĒJIE

ATMAKSA

ULTIMA THULE

DĪVAINA DZĪVE

ĀBELE ZIEDONĪ

SAKĀVE

SALTA PRO NOBIS

SIRDSAPZIŅA

BIJUŠAIS 299.