Golsvertijs Džons

Forsaitu teika-1 Privāīpašnieks

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-1

PRIVĀTĪPAŠNIEKS

Kāda Forsaita atvasara

.

.

I E V A D S

Nosaukums «Forsaitu teika» sākumā bija nolemts tikai romānam «Privātīpašnieks», bet forsaitiskais sīkstums, kas piemīt ikvienam no mums, pamudināja autoru tā nosaukt visu Forsaitu dzimtas hroniku. Varbūt var rasties iebildumi pret vārdu «teika», jo tam ir zināma heroisma pieskaņa, bet heroisma šī romāna lappusēs maz. Taču šis vārds ir vietā — tas lietots ironiskā nozīmē, turklāt no šī garā vēstījuma dvesmo cīņu trauksme, kaut arī tas stāsta par cilvēkiem vizītsvārkos un vakartērpos, par Zelta laikmetu. Varam apšaubīt milzīgo augumu un asinskāri, ko piedēvē seno laiku pasaku un leģendu tēliem, tomēr seno teiksmu ļaudis pēc saviem īpašuma instinktiem ir Forsaiti un tikpat nepasargāti pret skaistuma un kaislību varu kā Svizins, Soumss vai jaunais Džolions. Un, ja arī nebijušo dienu varoņu rīcība liktos nepiedienīga Viktorijas laikmeta Forsaitam, mēs tomēr varam droši apgalvot, ka ģints instinkts pat toreiz ir bijis galvenais spēks un ģimenei, mājai un īpašumam bijusi tikpat liela nozīme kā mūsu dienās, kaut arī pēdējā laikā dažkārt mēģina to noliegt.

Tik daudzi cilvēki ir rakstījuši man un atzinuši savas ģimenes par Forsaitu prototipu, ka gandrīz ir pamats uzskatīt šos tēlus par tipisku parādību. Paražas mainās un attīstās, un «Timotija namā Beisvoterroudā» viss, izņemot pašu dzīvei nepieciešamāko, mums jau liekas gluži neticams. Kaut ko tamlīdzīgu mēs nekad vairs neredzēsim, varbūt arī nekad nesastapsim tādus cilvēkus kā Džeimss vai vecais Džolions. Taču apdrošināšanas

sabiedrību pārskati un tiesnešu runas mums ik dienas atgādina, ka mūsu paradīze zemes virsū vēl arvien ir bagāta saudzējamā josla, kur iezogas mežonīgie sirotāji — Skaistums un Kaislības, gandrīz vai acu priekšā nolaupot mums mieru. Ir skaidrāks par skaidru, ka ikviena cilvēka dabā mītošais Soumss nenovēršami sacelsies pret iznīcību, kas apdraud īpašumu.

«Lai mirusī pagātne apbedī savus mirušos,» — varētu sacīt, ja pagātne jebkad zustu. Bet pagātne nezūd, tā paliek kā traģikomisks mantojums, ko katrs nākamais laikmets noliedz, pašpārliecināti apgalvodams, ka pats ir kaut kas pilnīgi jauns. Taču neviens laikmets nav jauns. Cilvēka dabā aiz mainīgā izskata un ietērpa arvien atradīsies kaut kas forsaitisks un, iespējams, pat vēl kas daudz ļaunāks.

Atskatoties uz Viktorijas laikmetu, kura ziedu laiki, pagrimums un gals ir zināmā mērā attēlots «Forsaitu teikā», mēs redzam, ka esam vienīgi, no vilka bēgdami, uz lāci krituši. Grūti pamatot apgalvojumu, ka Anglijas stāvoklis 1913. gadā būtu labāks nekā 1886. gadā, kad Forsaiti sapulcējās vecā Džoliona namā svinēt Džūnas saderināšanos ar Filipu Boziniju. Un 1920. gadā, kad Forsaitu dzimta atkal pulcējās kopā Flēras kāzās ar Maiklu Montu, Anglijas stāvoklis bija tikpat nestabils un sabrukumam tuvs, cik sastindzis un panīcis astoņdesmitajos gados. Ja šis vēstījums zinātniski aplūkotu dažādās attīstības pakāpes, tad varbūt vajadzētu pakavēties pie tādiem faktoriem kā velosipēda, automobiļa un lidmašīnas izgudrošana, lēti preses izdevumi, lauku pagrimums un pilsētu uzplaukums, kinematogrāfijas sākumi. Patiesībā cilvēkiem nav varas pār viņu pašu izgudrojumiem, labākā gadījumā viņos attīstās spēja piemēroties jaunajiem apstākļiem, ko rada šie izgudrojumi.

Taču šis garais stāsts nav kāda perioda zinātnisks apcerējums, drīzāk gan intīms vēstījums par skaistuma postošo ietekmi uz cilvēku dzīvi.

Irēna, kā lasītājs droši vien būs ievērojis, redzama arvien tikai citu personu skatījumā, tā ir mulsinoši skaista parādība, kas nonāk konfliktā ar pasauli, kur valda īpašums.

Ir zināms, ka lasītāji, brienot caur «Forsaitu teikas» sālsūdeņiem, sāk aizvien vairāk un vairāk just līdzi Soumsam un ar šādu rīcību it kā nostājas pret autoru. Nepavisam ne! Arī autors jūt līdzi Soumsam, kura dzīves traģēdija ir ļoti vienkārša un nenovēršama, — tas ir nemīlēts vīrs, kam nav tik bieza āda, lai pats to nejustu. Pat Flēra nemīl Soumsu tik stipri, kā viņš vēlētos. Taču, žēlodami Soumsu, lasītāji varbūt ir naidīgi noskaņoti pret Irēnu. Galu galā, tie domā, viņš jau nebija slikts cilvēks, tā nebija viņa vaina; Irēnai vajadzēja viņam piedot un tā tālāk. Un, nostādamies vienā pusē, lasītāji aizmirst vienkāršo patiesību, kas ir pamatā visam romānam: ja laulāto starpā nemaz nav mīlestības, tad nekāda līdzjūtība, prāta apsvērumi, pienākuma apziņa vai kādas citas jūtas nespēj pārvarēt pašas dabas radīto pretīgumu. Vai tas būtu vajadzīgs vai ne, nav nozīmes strīdēties, jo tā nekad nenotiek. Un tajos brīžos, kad Irēna liekas auksta un nežēlīga — kā, piemēram, Buloņas mežā vai Gupenora galerijā, — viņa rīkojas tikai gudri un apdomīgi, apzinādamās, ka mazākā piekāpšanās būtu tikpat kā «iedot velnam vienu pirkstu».

Vērtējot «Forsaitu teikas» pēdējo daļu, var iebilst pret to apstākli, ka Irēna un Džolions — šie īpašuma pretinieki uzskata savu dēlu Džonu par savu garīgo īpašumu. Bet īstenībā tas būtu pārāk stingrs romāna vērtējums. Jo neviens tēvs un neviena māte nebūtu ļāvuši jauneklim precēt Flēru, iepriekš nenoskaidrojuši faktus. Un šie fakti noteic Džona rīcību, nevis viņa vecāku pierunāšana. Vēl vairāk, Džolions mēģina pārliecināt zēnu tikai Irēnas dēļ, un visa Irēnas pierunāšana aprobežojas ar atkārtotu: «Nedomā par mani, domā pats par sevi!» Tas, ka Džons, zinādams patiesību, saprot, kā jūtas māte, vēl nav nekāds pierādījums, ka viņa ir īsta Forsaitu ģimenes piederīgā.

Kaut gan Skaistuma un Brīvības alku sadursme ar pasauli, kur valda īpašums, ir «Forsaitu teikas» galvenie motīvi, tomēr nevar noliegt arī mēģinājumu iemūžināt vidusšķiras augstāko slāni. Līdzīgi senajiem ēģiptiešiem, kuri savām mūmijām apkārt salika turpmākajai dzīvei nepieciešamos priekšmetus, es esmu pūlējies Annas, Džūlijas un Hesteres, Timotija un Svizina, vecā Džoliona, Džeimsa un viņu dēlu tēlos ielikt kaut ko tādu, kas nodrošinātu tiem mazliet dzīves nākamībā, mazliet balzāma, kas pasargātu tos straujajā, nesaudzīgajā progresa gaitā.

Ja vidusšķiras virsotne līdz ar citām šķirām būtu lemta iznīcībai, tad šinīs lappusēs tā ir iemarinēta, novietota zem stikla, lai to varētu aplūkot plašā un visai nelāgi iekārtotā literatūras muzeja apmeklētāji. Te tas glabājas, konservēts pats savā sulā, — Privātīpašuma instinkts.

1922.

Džons Golsvertijs

…Jūs atbildēsiet:

Vergi pieder mums…»

Venecijas tirgotājs»

P I R M Ā D A Ļ A

I VIESĪBAS VECĀ DŽOLIONA NAMĀ

Tie, kam bijusi izdevība piedalīties Forsaitu dzimtas svinībās, ir skatījuši brīnišķīgu un pamācošu ainu — vidusšķiras augstāko slāņu ģimeni visā tās spožumā. Bet, ja kāds no šiem izredzētajiem apveltīts ar psiholoģiskas analīzes spējām (talants, kam nav nekādas materiālas vērtības un ko Forsaiti pilnīgi ignorēja), tas ir vērojis skatu, kas ne vien ir lielisks pats par sevi, bet arī apgaismo kādu visai neskaidru cilvēces problēmu. Vienkāršāk izsakoties, šajā dzimtas sanāksmē, kur nevienam atsevišķam nozarojumam nepatika otrs, kur nebija triju tādu locekļu, kurus vienotu kaut kas līdzīgs simpātijas saitēm, vērotājs varēja gūt kaut niecīgu ieskatu tai noslēpumainajā, sīkstajā izturībā, kas dara ģimeni par spēcīgu sabiedrības vienību, skaidru sabiedrības attēlu miniatūrā. Viņa skatienam atklājās sociālā progresa miglainie ceļi, kļuva kaut mazliet skaidrāks jēdziens par patriarhālo dzīvi, mežonīgo ordu uzbrukumiem, nāciju uzplaukumu un pagrimumu. Viņu var salīdzināt ar cilvēku, kurš vērojis no pašas dēstīšanas dienas jaunu koku — īstu sīkstuma paraugu, kas uzaudzis tur, kur simtiem citu, mazāk spēcīgu, sulīgu un izturīgu, gājuši bojā, — un pēkšņi ierauga to pilnā plaukumā, ar maigu, kuplu lapotni, gandrīz pretīgu savā krāšņumā.

Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sestā gada piecpadsmitajā jūnijā ap pulksten četriem pēcpusdienā vērotājs, kam gadījies ierasties vecā Džoliona Forsaita namā Stenhoupgeitā, būtu redzējis Forsaitus vispilnīgākā uzplaukuma laikā.

Svinību iemesls bija vecā Džoliona mazmeitas mis Džūnas saderināšanās ar misteru Filipu Boziniju. Visa ģimene bija kopā — saposušies gaišos cimdos, dzeltenbrūnās vestēs, viesību tērpos, izgreznojušies spalvām — pat krustmāte Anna, kas pēdējā laikā tikai retu reizi atstāja savu stūrīti brāļa Timotija zaļajā viesistabā, kur viņa augām dienām sēdēja lasīdama vai adīdama un viņas mieru sargāja krāsota stepju zāle gaišzilā vāzē un triju paaudžu Forsaitu ģīmetnes. Pat krustmāte Anna bija tur, ar savu stīvo muguru un rāmās, vecīgās sejas cienīgo izteiksmi, kā sastindzis ģimenes idejas iemiesojums.

Kad kāds Forsaits saderinājās, svinēja kāzas vai piedzima, visi Forsaiti bija klāt. Kad kāds Forsaits nomira… bet neviens no Forsaitiem vēl nebija nomiris. Viņi nemira. Tā kā nāve nesaderējās ar viņu principiem, viņi izvairījās no tās, izvairījās gluži instinktīvi, kā to dara ārkārtīgi enerģiski cilvēki, kas necieš, ka viņu īpašums tiek apdraudēts.

Forsaiti, kas tajā dienā atradās pārējo viesu pūlī, likās neparasti uzposušies, modras, vērīgas pašapziņas un spožas cieņas apdvesti, it kā sagatavojušies pret kaut ko aizstāvēties. Soumsa Forsaita sejai raksturīgais nicīgais vaibsts bija pielipis visiem pārējiem Forsaitiem, viņi bija trauksmes stāvoklī.

Šī pusneapzināti radusies kaujas gatavība izvērta svinības pie vecā Džoliona par psiholoģisku momentu dzimtas vēsturē, darīja tās par priekšspēli drāmai.

Forsaiti bija par kaut ko sašutuši — ne katrs atsevišķi, bet visā dzimtas kopumā. Šis sašutums izpaudās uzsvērti nevainojamos tērpos, pārliecīgi sirsnīgā radniecības jūtu izrādīšanā, pārspīlētā dzimtas cienības izteiksmē un — nicīgumā. Forsaiti nojauta briesmas, un šādas nojautas arvien atklāj ikvienas sabiedrības, ļaužu grupas vai atsevišķa cilvēka patiesās īpašības. Šī briesmu apziņa deva mirdzumu viņu ieročiem. Likās, pirmo reizi viņi kā dzimta juta, ka saskārušies ar kaut ko svešu un bīstamu.

Istabas dziļumā pie klavierēm stāvēja drukns liela auguma vīrietis ar divām vestēm ap platajām krūtīm (divām vestēm un rubīna spraudi mazāk svinīgos gadījumos parastās vienas atlasa vestes un dimanta spraudes vietā), un virs atlasa kaklasaites viņa gludi skūtā, stūrainā, vecīgā pergamenta krāsas seja ar bālganām acīm staroja cienīgumā. Tas bija Svizins Forsaits. Pie paša loga, kur varēja ieelpot vairāk nekā savu pienācīgo tiesu svaiga gaisa, viņa dvīņu brālis Džeimss — resnais un tievais, kā vecais Džolions mēdza saukt šos brāļus, — līdzīgi druknajam Svizinam augumā pāri par sešām pēdām, bet ļoti vājš, it kā viņam no dzimšanas būtu nolemts rūpēties par to, lai uzturētu līdzsvaru starp abiem brāļiem, kā parasti, saliecies, domīgi vērās apkārt. Viņa pelēkās acis pauda iedziļināšanos kādās slepenās rūpēs, ko viņš tikai šad tad atvairīja, ar strauju, pētošu skatienu palūkodamies apkārt. Vaigus, ko divas līdzteku krunkas un plata, gludi skūta virslūpa darīja vēl šaurākus, apņēma gara vaigubārda. Rokās viņš nerimdamies grozīja porcelāna vāzi. Turpat netālu viņa vienīgais dēls Soumss, bāls un gludi skūts tumšmatis ar kailu pakausi, sarunājās ar sievieti brūnā apģērbā, izlējis zodu un savilcis degunu jau pieminētajā nicīguma izteiksmē, it kā atraidīdams piedāvātu olu, zinot, ka tā nebūs sagremojama. Tālāk aizmugurē viņa brālēns garais Džordžs, piektā Forsaita Rodžera dēls, ar ļaunu un zobgalīgu skatienu tuklajā sejā šķita pārdomājam kādu no saviem dzēlīgajiem jokiem.

Šīm svinībām piemita kaut kas tāds, kas dziļi ietekmēja visus klātesošos.

Rindā cita blakus citai sēdēja trīs dāmas — krustmātes Anna, Hestere (abas Forsaitu vecmeitas) un Džūlija, kura, būdama jau krietni pāri pirmajai jaunībai, bija tiktāl aizmirsusies, ka apprecējusies ar Septimu Smolu, cilvēku ar vāju veselību. Vīru viņa bija apbedījusi jau pirms daudziem gadiem. Tagad viņa kopā ar vecāko un jaunāko māsu dzīvoja sava jaunākā — sestā pēc kārtas — brāļa Timotija namā Beisvoterroudā. Visām trim dāmām bija rokās vēdekļi, un ikviena no viņām ar kādu spilgtu krāsu apģērba rotājumā, neparastu spalvu vai spraudi uzsvēra šī gadījuma svinīgumu.

Istabas vidū, zem lustras, kā piederas namatēvam, stāvēja ģimenes galva, pats vecais Džolions. Astoņdesmit gadus vecs, ar skaistiem, sirmiem matiem, augstu pieri, mazām, tumšpelēkām acīm un milzīgām, sirmām ūsām, kas nokarājās pāri spēcīgajam zodam, viņš līdzinājās īstam patriarham, un, par spīti plānajiem vaigiem un iekritušajiem deniņiem, likās, ka viņam zināms mūžīgās jaunības noslēpums. Viņš turējās ļoti taisni, un viņa vērīgās, rāmās acis nebija zaudējušas nekā no sava agrākā skaidrā mirdzuma. Tas viss radīja iespaidu, ka viņš stāv pāri sīko ļaužu šaubām un nepatikšanām. Ilgus gadus iedams pats savu ceļu, viņš bija iemantojis neapstrīdamas tiesības uz to. Vecajam Džolionam ne prātā nebija nācis, ka vajag izrādīt savas šaubas vai spītu.

Starp viņu un četriem pārējiem brāļiem, kas atradās šeit, — Džeimsu, Svizinu, Niklasu un Rodžeru — bija liela atšķirība un liela līdzība. Tāpat ikviens no šiem četriem brāļiem stipri atšķīrās no pārējiem, taču reizē arī līdzinājās tiem.

Cauri dažādiem šo piecu seju vaibstiem un izteiksmēm varēja manīt zoda spēcīgumu, kas, nevērojot ārējās atšķirības, noderēja par sugas zīmogu. Tā bija īsta ģimenes labklājības pazīme un droša ķīla, kaut arī pārāk sena, lai izpētītu tās izcelšanos, pārāk tāla un nemainīga, lai sāktu to apspriest.

No jaunākās paaudzes garajā, plecīgajā Džordžā, bālajā, kustīgajā Arčibaldā, jaunajā Niklasā ar viņa kautro, nedrošo stūrgalvību, nopietnajā, pārspīlēti apņēmīgajā Jūstesā jautās tas pats vilciens, varbūt ne tik izteikts, tomēr nepārprotams — tas apliecināja kādu neatņemamu ģimenes gara iezīmi.

Laiku pa laikam tajā pēcpusdienā visās šinīs tik atšķirīgajās un reizē tik līdzīgajās sejās parādījās neuzticības izteiksme, kam par cēloni neapšaubāmi bija cilvēks, ar kuru iepazīties visi šeit bija sapulcējušies.

Bija zināms, ka Filips Bozinijs ir jauns cilvēks bez līdzekļiem, bet Forsaitu jaunavas jau agrāk bija saderinājušās un arī apprecējušas ar tādiem. Tātad tas nebija īstais iemesls Forsaitu ļaunajām nojautām. Viņi nebūtu varējuši izskaidrot, kā radās šīs bažas, kuru cēloņi slēpās kaut kādās miglainās tenkās, kas cirkulēja ģimenes lokā. Runāja, ka viņš aizgājis oficiālā vizītē pie krustmātēm Annas, Džūlijas un Hesteres ar mīkstu, pelēku platmali galvā, ar mīkstu, pelēku platmali, turklāt pat apvalkātu — noputējušu un sagumzītu. «Kaut kas dīvains, mīļā, kaut kas neiedomājams!» Krustmāte Hestere (viņa bija stipri tuvredzīga), iedama cauri mazajam, tumšajam priekšnamam, bija mēģinājusi «aizskicināt» to no krēsla, noturēdama par pieklīdušu kaķi, Tomijam gadījās gluži apšaubāmi draugi! Viņa galīgi apmulsa, kad «kaķis» nekustējās no vietas.

Līdzīgi māksliniekam, kurš arvien mēģina atklāt kādu nozīmīgu sīkumu, kas raksturo visu situāciju, vietu vai personu, šie neapzinīgie mākslinieki Forsaiti gluži intuitīvi bija pieķērušies šai cepurei. Viņiem tā bija nozīmīgs sīkums, kas ietvēra sevī visa notikušā jēgu, jo ikviens no viņiem bija vaicājis pats sev: «Paklau, vai es būtu gājis vizītē ar tādu cepuri galvā?» Un ikviens bija atbildējis: «Nē!» — bet daži, ar lielākām iztēles spējām apbalvotie, piebilduši: «Man tas ne prātā nebūtu nācis!»

Džordžs, dzirdot par šo notikumu, pasmīnēja. Droši vien Bozinijs ar šo cepuri izspēlējis joku! Džordžs pats mīlēja tādus jokus.

— Cik iedomīgs! — viņš sacīja. — īsts jūras laupītājs!

Un šis trāpīgais vārdiņš — «Jūras laupītājs» gāja no mutes mutē, līdz beidzot kļuva par iemīļotu Bozinija iesauku.

Krustmātes vēlāk aizrādīja Džūnai par cepuri.

— Tev nevajadzēja viņam to atļaut, mīļā! — viņas sacīja.

Džūna atbildēja strauji un valdonīgi, kā parasti mēdza runāt šis sīciņais gribasspēka iemiesojums:

— Ak, kāda tam nozīme! Fils nekad nezina, kas viņam galvā!

Neviens neņēma par pilnu tādu neprātīgu atbildi. Vīrietis lai nezinātu, kā viņš apģērbies? Nē, nē!

Kas tad galu galā bija šis jaunais cilvēks, kas tik lieliski bija nodrošinājis savu stāvokli, saderinoties ar Džūnu, vecā Džoliona mantinieci? Viņš bija arhitekts, bet tāpēc taču nevajadzēja staigāt ar tādu cepuri. Starp Forsaitiem gan nebija neviena arhitekta, bet kāds no viņiem pazina divus arhitektus, kuri nekādā gadījumā nebūtu pašā Londonas sezonas laikā gājuši oficiālā vizītē ar tādu cepuri galvā. Šaubīgi, patiešām šaubīgi!

Džūnu, protams, tas nemaz neuztrauca, bet viņai pašai ar saviem nepilnajiem deviņpadsmit gadiem arī nebija visai laba slava. Vai tad viņa nebija pateikusi Soumsa sievai, kura arvien tik brīnišķīgi ģērbās, ka spalvas esot banālas? Soumsa sieva tiešām vairs nevalkāja spalvas. Tik briesmīga bija mazā, mīļā Džūna savā vaļsirdībā!

Šīs bažas, nosodošā nostāja un atklātā neuzticība tomēr nekavēja Forsaitus ierasties pie vecā Džoliona. «Viesu diena» Stenhoupgeitā bija liels retums. Jau divpadsmit gadus — kopš vecā Džoliona sievas nāves — nebija rīkotas nevienas viesības.

Nekad tur nebija saradies tik liels viesu pulks. Kaut kādu mistisku saišu vienoti, par spīti visām ārējām atšķirībām, viņi bija bruņojušies pret kopējām briesmām. Kā ganāmpulks, kad tam tuvojas suns, viņi stāvēja galvu pie galvas, plecu pie pleca, gatavi mesties virsū iebrucējam un samīt to zem kājām. Viņi bija nākuši, bez šaubām, arī tāpēc, lai izzinātu, kādas dāvanas vajadzīgas. Kaut gan jautājums par kāzu dāvanām parasti atrisinājās šādā veidā: «Ko tu dāvināsi? Niklass dāvinās karotes!» — tomēr daudz kas atkarājās no paša līgavaiņa. Ja tas bija veikls, elegants un likās turīgs cilvēks, nepieciešamas vērtīgas dāvanas, viņš tādas gaidītu. Galu galā katrs uzdāvināja tieši to, ko vajadzēja un pieklājās dāvināt, dāvanas tika noregulētas ģimenes apspriedē, tāpat kā cenas noregulē biržā, visi sīkumi tika noteikti Timotija plašajā ķieģeļu namā Beisvoterroudā, pie Haidparka, kur dzīvoja krustmātes Anna, Džūlija un Hestere.

Forsaitu ģimenes nemieru pilnīgi varēja izskaidrot jau ar cepures pieminēšanu vien. Cik aplam, cik neiespējami būtu, ja kāda ģimene, kura tik lielu vērību veltī ārējam izskatam (tas raksturīgi varenajai vidusšķiras virsotnei), nejustos satraukta!

Pats nemiera vaininieks stāvēja pie tālākajām durvīm, sarunādamies ar Džūnu. Viņa cirtainie mati bija izspūruši, un šķita, it kā viss notiekošais viņam liktos neparasts. Pēc viņa sejas izteiksmes varēja spriest, ka viņš pie sevis domā par kaut ko jocīgu.

Džordžs pačukstēja savam brālim Jūstesam:

— Izskatās, it kā viņš taisītos laisties lapās — šis temperamentīgais «Jūras laupītājs»!

Šis «ārkārtīgi dīvainais jauneklis», kā misis Smola vēlāk dēvēja viņu, bija vidēja auguma, spēcīgs, ar bālu, brūnganu seju, pelnu krāsas ūsām, stipri izspiestiem vaigu kauliem un iekritušiem vaigiem. Ļoti slīpā piere ar izliekumiem virs acīm neviļus atgādināja pieres, kas redzētas zooloģiskā dārza lauvu mājā. Viņa brūno acu skatiens lāgiem bija visai apmulsis un izklaidīgs. Vecā Džoliona kučieris, kas bija vedis Džūnu un Boziniju uz teātri, sacījis sulainim:

— Es nesaprotu, kas viņš par cilvēku. Man viņš nudien izskatās pēc pieradināta leoparda.

Laiku pa laikam kāds no Forsaitiem pievirzījās tuvāk, apmeta loku ap Boziniju un aplūkoja viņu.

Džūna stāvēja viņam priekšā, it kā atvairīdama dīko ziņkārību, —sīciņa būtne, «tikai mati un dvēsele», kā reiz par viņu kāds bija izteicies, ar bezbailīgām, zilām acīm, izteiktu žokli, mazliet pietvīkusi. Viņas seja un augums likās pārāk trausls sarkanzeltaino matu vainagam.

Gara skaista auguma sieviete, kuru kāds no ģimenes locekļiem reiz bija salīdzinājis ar pagānu dievieti, vēroja viņus abus ar tikko jaušamu smaidu uz lūpām.

Pelēkos glazē cimdos tērptās rokas bija sakrustotas, nopietnā, daiļā seja viegli noliekta uz vieniem sāniem, un visu tuvāk stāvošo vīriešu acis bija pievērstas viņai. Viņas stāvs bija tik graciozs, ka likās, visliegākā gaisa kustība spēj to sašūpot. Vaigos jautās siltums, bet sārtuma tajos bija maz, lielās, tumšās acis raudzījās maigi. Taču vīrieši lūkojās uz viņas lūpām, kad viņa jautāja vai atbildēja ar savu mīklaino smaidu. Tās bija juteklīgas lūpas, skaistas un baudkāras, un likās, ka no tām dvesmo siltums un smarža, tāpat kā siltums un smarža plūst no zieda.

Saderinātie, kam bija pievērsts pētījošais skatiens, sākumā nemaz nemanīja šo kluso dievieti. Bozinijs pirmais ievēroja viņu un jautāja, kā viņu saucot.

Džūna pieveda savu līgavaini pie sievietes ar skaisto augumu.

— Irēna ir mana labākā draudzene, — viņa sacīja. — Lūdzu, kļūstiet arī jūs draugi!

Visi trīs pasmaidīja par šo mazās lēdijas pavēli. Un, viņiem tā smaidot, Soumss Forsaits klusi nostājās aiz sievietes ar skaisto augumu (tā bija viņa sieva) un sacīja:

— Iepazīstini mani arī!

Sabiedrībā viņš reti atstāja Irēnu vienu, un pat tad, kad pienākumi viņus kādreiz šķīra, varēja redzēt, ka viņš pastāvīgi seko sievai ar dīvainu, modru un ilgu pilnu skatienu.

Pie loga viņa tēvs Džeimss vēl arvien pētīja porcelāna vāzi.

— Es brīnos, ka Džolions pieļauj šo saderināšanos, — viņš sacīja krustmātei Annai. — Kā es dzirdēju, viņiem neesot nekādu izredžu tuvākā laikā apprecēties. Šim jaunajam Bozinijam (viņš izrunāja šo vārdu ar garu «o» parastā īsā «o» vietā) nekā nav. Kad Vinifreda precējās ar Dārliju, es liku viņam katru pensu ierakstīt dāvinājuma aktā — un tā bija viņu laime, — citādi viņiem tagad vairs nebūtu nekā.

Krustmāte Anna no sava samta sēdekļa palūkojās uz Džeimsu. Viņas pieri rotāja sirmas cirtas, un, gadu desmitiem redzot šīs nemainīgās cirtas, Forsaitu ģimenes piederīgajiem sāka likties, ka laiks stāv uz vietas. Viņa neatbildēja, jo vispār reti runāja, saudzēdama savu veco balsi, bet Džeimsam, kura sirdsapziņa nebija visai tīra, viņas skatiens izteica tikpat daudz kā vārdi.

— Jā, — viņš sacīja, — Irēnai nebija naudas, bet es tur nekā nevarēju darīt. Soumss negribēja gaidīt, viņš pat novājēja, pūlēdamies iekarot Irēnu.

Īgni nolicis vāzi uz klavierēm, viņš uzmeta skatienu grupiņai pie durvīm.

— Pēc manām domām, — viņš negaidīti piebilda, — ir gluži labi tā, kā ir.

Krustmāte Anna neprasīja, lai viņš izskaidro šo dīvaino apgalvojumu, jo zināja, ko viņš ar to domā. Ja Irēnai nav naudas, tad viņa nedarīs muļķības. Klīda taču baumas. . . klīda baumas, ka viņa pieprasījusi atsevišķu istabu, bet Soumss, protams, neesot…

Džeimss iztraucēja viņu no pārdomām.

— Bet kur tad Timotijs? — viņš jautāja. — Vai nav atnācis?

Krustmātes Annas sakniebtajām lūpām pārlaidās maigs smaids.

— Nē, viņš atzina par prātīgāku nebraukt, visapkārt plosās difterija. Viņš taču ir tik uzņēmīgs pret slimībām.

Džeimss piebilda:

— Jā, viņš gan rūpējas par sevi. Es nevaru atļauties par sevi tā rūpēties kā viņš.

Grūti bija noteikt, kā vairāk šajā piezīmē — apbrīna, skaudības vai nicinājuma.

Timotiju patiešām reti redzēja sabiedrībā. Tas bija ģimenes pastarītis, izdevējs pēc profesijas. Pirms dažiem gadiem, kad viņa uzņēmumā — izdevniecībā, kas publicēja galvenokārt reliģiska satura grāmatas, — valdīja ziedu laiki, viņš bija nojautis klusuma periodu, kas patiesībā gan vēl nebija pienācis, bet, pēc visu domām, katrā ziņā paredzams, pārdevis savas akcijas un ieguldījis visai ievērojamo kapitālu trīsprocentīgajās valsts parādu obligācijās. Ar šo darījumu viņš tūdaļ nokļuva izolētā stāvoklī, jo neviens cits no Forsaitiem neapmierinājās ar mazāk par četriem procentiem peļņas no savas naudas, un šis izolētais stāvoklis pamazām, bet noteikti bija satricinājis prātu, kam jau tā piemita vairāk piesardzības, nekā parasts. Timotijs bija kļuvis gandrīz mistiska parādība — it kā simbols drošībai, kas slēpās Forsaitu pasaules attālākos nostūros. Viņš nekad nebija atļāvies sev tādu neprātīgu rīcību kā precības, ne arī uzņēmies tādu nastu kā bērni.

Džeimss atkal ierunājās, paskandinādams porcelāna vāzi:

— Tas nav īstais vecais Vusteras porcelāns. Džolions tev droši vien ir kaut ko stāstījis par šo jauno cilvēku. Cik es esmu dzirdējis, viņam nav ne sava uzņēmuma, ne ienākumu, ne arī kaut cik ievērojamu sakaru. Bet es jau nekā nezinu… neviens man nekā nestāsta.

Krustmāte Anna papurināja galvu. Viņas vecīgajai sejai ar ērgļa degunu un stūraino zodu pārskrēja trīsas, kaulainie pirksti cieši sažņaudzās un savijās, it kā viņa paslepus pūlētos sakopot gribasspēkus.

Viņa bija dažus gadus vecāka par visiem pārējiem Forsaitiem un ieņēma dīvainu stāvokli to vidū. Būdami egoisti un savtīgi pašlabuma aizstāvji visi kā viens — kaut gan šai ziņā Forsaiti daudz neatšķīrās no citiem savas apkārtnes ļaudīm, — tie baidījās no stingrās krustmātes Annas, un, kad apstākļi sarežģījās, ko citu tie varēja darīt? Vienīgi izvairīties no viņas.

Sakrustojis savas garās, tievās kājas, Džeimss turpināja:

— Džolions, protams, rīkosies pēc sava prata. Bērnu viņam nav… — un apklusa, atcerēdamies vecā Džoliona dēlu jauno Džolionu, Džūnas tēvu, kas bija izdarījis lielu muļķību un izpostījis savu dzīvi, pamezdams sievu un bērnu šīs ārzemnieces dēļ. — Nu, — Džeimss steidzīgi atsāka, — ja viņam tā patīk, tad laikam viņš to arī var atļauties. Diezin ko viņš Džūnai dos pūrā. Droši vien kādu tūkstoti gadā, viņam taču nav neviena cita, kam atstāt savu naudu.

Viņš pasniedza roku mundram, gludi skūtam vīrietim ar garu, ielauztu degunu, pabiezām lūpām, saltām, pelēkām acīm zem taisnām uzacīm un gandrīz pilnīgi kailu galvvirsu.

— Nu, Nik, — viņš norūca, — kā klājas?

Niklass Forsaits, kustīgs kā putns, ar pārdabiski gudra skolas zēna izskatu (viņš bija gluži likumīgā ceļā ieguvis lielu bagātību, būdams par direktoru dažādās akciju sabiedrībās), ielika Džeimsa aukstajā plaukstā savus vēl aukstākos pirkstgalus un tūdaļ tos atvilka atpakaļ.

—   Slikti, — viņš saīdzis atteica. — Visu nedēļu jūtos slikti, naktīs nevaru gulēt. Ārsts nezina, kas par iemeslu. Viņš ir prātīgs vīrs, citādi es nemaz pie viņa neturētos, bet vienīgais, ko varu no viņa izdabūt, ir rēķini.

—   Ak, šie ārsti! — Džeimss nepacietīgi iesaucas. — Mūsu mājās, pie viena vai otra no manējiem, ir bijuši pēc kārtas vai visi Londonas ārsti. Nekāda labuma no viņiem nav, runā, kas tikai ienāk prātā. Kaut vai tas pats Svizins. Vai ārsti viņam ir palīdzējuši? Tur jau viņš nāk. Viņš ir vēl resnāks, taisni briesmīgs. Tie nevar dabūt nost viņa svaru. Paskaties uz viņu!

Svizins Forsaits, gara auguma, stūrains un plats, kā guzainais balodis, lepni izriezis košajās vestēs tērptās krūtis pienāca pie viņiem.

— Ē-e… sveicināti! — viņš sacīja savā parastajā švītīgajā tonī. — Sveicināti!

Katrs no šiem trim brāļiem ar nepatiku uzlūkoja pārējos divus, no piedzīvojumiem zinādams, ka tie mēģinās notušēt viņa kaites.

— Mēs nupat runājām, — sacīja Džeimss, — ka tu nemaz nekļūsti tievāks.

Svizina bezkrāsainās, apaļās acis izspiedās no piepūles klausoties.

— Tievāks? — viņš sacīja, mazliet paliekdamies uz priekšu. — Es jūtos lieliski. Labi, ka neesmu tāds diegs kā tu!

Taču, baidīdamies zaudēt cienīgo izskatu, ko vērtēja augstāk par visu pasaulē, viņš atkal izslējās un sastinga nekustīgā pozā.

Krustmāte Anna ar savām vecajām acīm pavērās brāļos citā pēc cita. Viņas skatiens bija laipns un nopietns.

Visi trīs brāļi savukārt uzlūkoja Annu. Viņa jau sāka kļūt nespēcīga. Apbrīnojama sieviete! Pilni astoņdesmit seši gadi! Iespējams, ka nodzīvos vēl gadus desmit, un veselība viņai nekad nav bijusi visai stipra. Svizinam un Džeimsam, dvīņu brāļiem, vēl tikai septiņdesmit pieci, Niklass ar saviem septiņdesmit gadiem taču tīrais bērns. Visi bija veseli, un secinājums tam ļoti iepriecinošs. No visām īpašuma formām pašu veselība viņiem, gluži dabiski, rūpēja visvairāk.

—   Es jūtos ļoti labi, — turpināja Džeimss, — bet nervi man nav kārtībā. Katrs mazākais sīkums uztrauc mani līdz nāvei. Vajadzēs braukt uz Batu.

—   Bata! — noteica Niklass. — Es esmu izmēģinājis Herougeitu. Labuma nekāda. Man vajadzīgs jūras gaiss. Nekas nevar būt labāks par Jarmutu. Kad aizbraucu tur, es guļu…

—   Man ir ļoti slimas aknas, — viņu lēni pārtrauca Svizins. — Briesmīgas sāpes šinī vietā. — Viņš uzlika roku uz labajiem sāniem.

—   Par maz kustību, — norūca Džeimss, nenolaizdams acis no vāzes. Tad spēji piebilda: — Man arī sāp tajā vietā.

Svizins piesarka, un pēkšņi kaut kas viņa vecīgajā sejā atgādināja tītaru.

—   Kustības! — viņš sacīja. — Es izkustos pietiekami: klubā nekad nelietoju liftu.

—   Es nezināju, — izgrūda Džeimss. — Es ne par vienu nekā nezinu, neviens man nekā nestāsta.

Svizins cieši viņu uzlūkoja, tad jautāja:

—   Ko tu lieto pret sāpēm? Džeimss atplauka?

—   Es, — viņš iesāka, — dzeru …

—   Kā klājas, tēvoc?

Džūna stāvēja viņa priekšā ar izstieptu roku, pacēlusi pret viņu savu šauro, apņēmīgo sejiņu. Džeimsa atplaukusī seja atkal satumsa.

— Un kā tad tev klājas? — viņš teica, īgni vērdamies Džūnā. — Tātad tu rīt brauc uz Velsu apciemot sava līgavaiņa krustmātes? Tur pastāvīgi līst. Šis nav īsts Vusteras porcelāns. — Viņš piesita ar pirkstu vāzei.

— Servīze, ko es dāvināju tavai mātei, kad viņa precējās, — tā gan bija īsta.

Džūna sasveicinājās ar visiem trim tēvočiem, tad piegāja pie krustmātes Annas. Vecās dāmas sejā parādījās sirsnīga izteiksme. Viņa satraukti un dedzīgi noskūpstīja meitenei vaigu.

— Mana mīļā, — viņa sacīja, — tad tu nu aizbrauc uz veselu mēnesi.

Meitene aizgāja, un krustmāte Anna nolūkojās pakaļ sīkajam, trauslajam stāvam. Vecās dāmas apaļās, tēraudpelēkās acis, kas jau sāka aizvilkties ar plēvīti kā putnam, ar ilgu pilnu skatienu sekoja Džūnai, kura iejuka dūcošajā drūzmā — viesi jau sāka atvadīties, — un pirkstgali arvien ciešāk spiedās kopā, it kā palīdzot sakopot gribasspēkus pirms viņas pašas neizbēgamās un galīgās aiziešanas.

«Jā,» viņa domāja, «visi bija tik laipni. Tik daudz cilvēku nāca viņu apsveikt. Viņai vajadzētu būt ļoti laimīgai.»

Starp ļaudīm, kas drūzmējās pie durvīm, labi ģērbtiem cilvēkiem no advokātu un ārstu ģimenēm, biržas darbiniekiem un neskaitāmu citu vidusšķiras virsotnes profesiju pārstāvjiem, Forsaitu nebija vairāk par divdesmit procentiem, bet krustmātei Annai tie visi likās Forsaiti, viņa redzēja tur vienīgi pati savu miesu un asinis, un patiešām lielas atšķirības arī nebija. Šī ģimene bija viņas pasaule, un citas pasaules viņa nepazina, varbūt nekad nebija pazinusi. Visi viņu mazie noslēpumi, slimības, saderināšanās un precības, tas, kā viņiem veicas un vai viņi pelna naudu, — tas viss bija viņas īpašums, viņas iepriecinājums, viņas dzīve, ārpus tā vienīgi nenoteikts, miglains nenozīmīgu notikumu un personu jūklis. Visu to viņai vajadzēs pamest, kad pienāks viņas reize mirt, visu, kas devis viņas dzīvei nozīmīgumu, slepeno pašnozīmīguma apziņu, bez kuras neviens no mums nespēj dzīvot. Un pie tā viņa turējās ar klusām skumjām, ar alkām, kas auga diendienā. Ja dzīve viņai zustu, to viņa tomēr saglabās līdz galam.

Viņa domāja par Džūnas tēvu — jauno Džolionu, kas bija atstājis ģimeni ārzemnieces dēļ. Ak, cik sāpīgs sitiens tas bija viņa tēvam un visiem pārējiem! Tāds daudzsološs jauneklis! Sāpīgs sitiens, kaut gan, par laimi, līdz atklātam skandālam nenonāca, jo Džo sieva neprasīja šķiršanos. Cik sen tas bija! Un, kad Džūnas māte nomira, pirms sešiem gadiem, Džo apprecējās ar šo sievieti, un tagad viņiem esot divi bērni, tā krustmāte Anna bija dzirdējusi. Tomēr viņš bija zaudējis tiesības būt šeit, pievīlis viņas cerības, ko modināja lepnums uz ģimeni, laupījis prieku redzēt un skūpstīt savu brāļadēlu, tik daudzsološu jaunekli, ar ko viņa tā bija lepojusies. Šī doma dedzināja viņas sīksto, veco sirdi ar ilgi ciestas pārestības rūgtumu. Miklums sakāpa viņai acīs. Viņa slepus noslaucīja tās ar smalku batista mutautiņu.

— Kā tev liekas, krustmāt Anna? — ierunājās kāda balss viņai aiz muguras.

Soumss Forsaits — gludi skuvies, ar taisniem pleciem, plāniem vaigiem un plakanu vidukli, tomēr, tam visam par spīti, it kā noapaļots un noslēgts — raudzījās lejup uz krustmāti Annu, iesānis, it kā pūlēdamies redzēt cauri pats savam degunam.

— Ko tu saki par šo saderināšanos? — viņš jautāja. Krustmātes Annas acis ar lepnumu vērās Soumsā. Pēc jaunā Džoliona aiziešanas no ģimenes ligzdas tas bija vecākais no brāļudēliem un viņas mīlulis, jo viņa tajā redzēja drošu ģimenes dvēseles sargu, dvēseles, kas viņai droši vien drīz kļūs neaizsniedzama.

— Ļoti izdevīgi jaunajam cilvēkam, — viņa atteica. — Viņš ir glīts jauneklis, tomēr šaubos, vai piemērots mūsu mīļajai Džūnai.

Soumss pataustīja apzeltītās lustras malu.

—   Viņa to savaldīs, — viņš sacīja, slepus apslapinādams pirkstu un paberzēdams lustras izliekumus. — Tas ir īsts vecais zeltījums; tagad tādu nevar dabūt. Pie Džobsona par to saņemtu labu naudu. — Viņš runāja ar tīksmi, it kā apzinādamies, ka iepriecina savu veco krustmāti. Viņš reti bija tik runīgs. — Es labprāt gribētu, lai tas piederētu man, — viņš piebilda. — Vecu zeltījumu vienmēr var izdevīgi pārdot.

—   Tu jau esi īsts lietpratējs, — sacīja krustmāte Anna. — Un kā klājas Irēnai?

Soumsa smaids izdzisa.

— Tā puslīdz, — viņš teica. — Sūdzas, ka nevarot gulēt, bet guļ daudz labāk nekā es. — Un viņš palūkojās uz savu sievu, kas pie durvīm sarunājās ar Boziniju.

Krustmāte Anna nopūtās.

— Būs varbūt labāk, ja viņa tik daudz nesatiksies ar Džūnu, — viņa sacīja. — Džūna ir tik droša un apņēmīga. Soumss pietvīka. Sārtums spēji pārlējās viņa plānajiem vaigiem un palika uz pieres, starp acīm, kā viņa nemierīgo domu liecinieks.

—   Es nesaprotu, ko viņa atradusi šai mazajā pļāpā, — viņš izgrūda, bet, pamanījis, ka viņi vairs nav vieni, aizgriezās un no jauna sāka pētīt lustru.

—   Runā, ka Džolions esot nopircis jaunu māju, — kaut kur tuvumā atskanēja viņa tēva balss. — Viņam laikam daudz naudas — tik daudz, ka nezina, kur likt! Monpeljē skvērā, ja nemaldos, netālu no Soumsa! Man neviens nav teicis… Irēna nekad man nekā nestāsta.

—   Lieliska vieta, nepilnu divu minūšu gājienā no manis, — atskanēja Svizina balss, — un es no savas mājas varu aizbraukt līdz klubam astoņās minūtēs.

Māju atrašanās vieta Forsaitiem bija pats svarīgākais jautājums, un par to nav jābrīnās, jo mājas iemiesoja sevī visu viņu panākumu būtību.

Viņu tēvs, cēlies no fermeriem, gadsimta sākumā bija ieradies Londonā no Dorsetširas.

«Dižais Dosets Forsaits», kā viņu sauca tuvākie draugi, pēc profesijas bija mūrnieks un uzstrādājās līdz būvuzņēmējam. Ap mūža beigām viņš pārcēlās uz Londonu, kur darbojās savā arodā līdz nāves stundai un tika apglabāts Haigeitas kapsētā. Saviem desmit bērniem viņš atstāja pāri par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu. Vecais Džolions, ja vispār pieminēja viņu, izteicās, ka tas bijis «vienkāršs, spēcīgs cilvēks, ne sevišķi smalks». Forsaitu otrajai paaudzei katrā ziņā bija tāda sajūta, ka ar viņu nav ko lepoties. Vienīgais aristokrātiskais vilciens, ko tie varēja atrast viņa raksturā, bija viņa paradums dzert madeiru.

Krustmāte Hestere, laba ģimenes vēstures zinātāja, aprakstīja viņu tā:

— Es neatceros, ka viņš kādreiz būtu kaut ko darījis, vismaz manā laikā ne. Viņam… ē… viņš bija namīpašnieks, mana mīļā. Mati viņam bija apmēram tādā krāsā kā tēvocim Svizinam. Diezgan plecīgs. Gara auguma? Ne-ē, ne visai gara (viņš bijis piecas pēdas piecas collas garš, lāsumainu seju); ar svaigu sejas krāsu. Es atceros, viņš mēdza dzert madeiru. Bet labāk pajautājiet krustmātei Annai. Kas bija viņa tēvs? Viņš … ē… viņam bija gruntsgabals Dorsetširā, pie jūras.

Reiz Džeimss aizbrauca uz turieni, lai pats ar savām acīm redzētu vietu, no kuras viņi cēlušies. Viņš atrada divas vecas fermas, no kurām sarkanā smiltī iebraukts lauku ceļš veda lejup uz dzirnavām krastmalā, mazu, pelēku baznīciņu ar balstiem gar sienām un vēl mazāku un pelēkāku kapelu. Strauts, kas grieza dzirnavas, burbuļodams tecēja tālāk, sadalīdamies desmit tērcītēs, un ap grīvu ganījās cūkas. Viegla dūmaka sedza visu apkārtni. Likās, ka Forsaitu senči gadsimtiem ilgi bija mierīgi staigājuši svētdienu pēc svētdienas pa šo ieplaku, kājām dziļi dubļos grimstot, ar jūrai pievērstiem skatieniem.

Vai nu Džeimss bija lolojis cerības uz mantojumu, vai domājis atrast tur kaut ko ievērības cienīgu, grūti pateikt, taču viņš atgriezās pilsētā pavisam nošļucis un ar gluži aizkustinošu neatlaidību pūlējās vīrišķīgi pārciest šo savu neveiksmi.

— Tur nekā sevišķa nav, — viņš sacīja. — Parasta lauku saimniecība, mūžīgi veca.

Šīs vietas vecums, kā likās, tomēr bija zināms iepriecinājums. Vecais Džolions, ko reizēm pārņēma neapvaldāma vaļsirdība, mēdza par saviem senčiem izteikties tā: «Brīvzemnieki — droši vien pavisam neievērojami ļaudis.» Taču viņš izrunāja vārdu «brīvzemnieki» tā, it kā tas sagādātu viņam mierinājumu.

Forsaitiem bija tik labi veicies, ka viņi visi jau bija, kā mēdz teikt, «cilvēki ar zināmu stāvokli». Viņiem piederēja daždažādu uzņēmumu akcijas, izņemot valsts parādu obligācijas, kur savu naudu ieguldīja vienīgi Timotijs, jo pārējie vairāk par visu pasaulē baidījās no niecīgajiem trīs procentiem peļņas. Viņi arī vāca gleznas un atbalstīja tādus labdarības pasākumus, kas varēja kādreiz noderēt viņu saslimušajiem kalpotājiem.

No sava tēva — celtnieka viņi bija mantojuši jēgu par ķieģeļiem un javu. Sākumā viņi varbūt bija piederējuši pie kādas primitīvas sektas, bet tagad, protams, kļuvuši par anglikāņu baznīcas locekļiem un lika savām sievām un bērniem kārtīgi apmeklēt galvaspilsētas ievērojamākās baznīcas. Šaubīties par Forsaitu ticīgumu nozīmētu aizvainot un pārsteigt viņus. Daži no viņiem maksāja par vietām baznīcā, tā visai praktiskā veidā apliecinot savas simpātijas Kristus mācībai.

Viņu mājas, kas atradās noteiktos attālumos apkārt Haidparkam, kā sargi uzmanīja, lai skaistās Londonas sirds, uz kuru tiecās visas viņu cerības, neizslīdētu viņiem no rokām un nepadarītu viņus zemākus pašu acīs.

Vecais Džolions dzīvoja Stenhoupgeitā, Džeimsa ģimene Pārkleinā, Svizins — vientulīgā greznumā savos oranžajos un zilajos apartamentos pie Haidparka (viņš nebija precējies, tas viņam ne prātā nenāca), Soumss ar sievu — savā ligzdiņā pie Naitbridžas, Rodžers — Prinsgārdenā (Rodžers bija ievērojams ar to, ka bija iedomājies iemācīt saviem četriem dēliem jaunu profesiju un to arī realizēja). «Ieguldīt savu naudu namos — nekas nevar būt labāks par to!» viņš mēdza sacīt. «Es nekad neesmu nodarbojies ar ko citu!»

Misis Heimena, vienīgā precētā Forsaitu sieviete, ar savējiem dzīvoja Kempdenhilā, mājā, kas atgādināja žirafi un bija tik augsta, ka varēja izmežģīt kaklu, skatoties uz to; Niklass ar ģimeni — Ledbrokgrovā, plašā mājoklī, kas turklāt ļoti maz maksāja. Beidzot jāpiemin Timotija nams Beisvoterroudā, kur Anna, Džūlija un Hestere dzīvoja sava brāļa aizgādībā.

Džeimss visu laiku bija domājis pie sevis un beidzot apjautājās namatēvam, savam brālim, cik tas samaksājis par māju Monpeljē skvērā. Viņš pats jau kopš diviem gadiem esot noskatījis tur kādu namu, bet par to pārāk dārgi prasot.

Vecais Džolions pastāstīja visos sīkumos par savu pirkumu.

— Līgums uz divdesmit diviem gadiem? — Džeimss atjautāja. — Tieši tā māja, ko es taisījos pirkt. Tu esi pārāk daudz par to samaksājis!

Vecais Džolions sarauca pieri.

—   Man tā nav vajadzīga, — Džeimss steigšus piebilda. — Tādu cenu es negribu maksāt. Soumss zina to māju, viņš arī tev pateiks, ka tā par dārgu, un viņa domas ir vērts uzklausīt.

—   Es nedodu ne plika graša par viņa domām, — atcirta vecais Džolions.

—   Nu, — Džeimss norūca, — tu vienmēr rīkojies pēc sava prāta. Bet viņam ir taisnība. Uz redzēšanos! Mēs gribam aizbraukt uz Harlingemu. Es dzirdēju, ka Džūna braukšot uz Velsu. Tev rīt būs garlaicīgi. Ko tu viens pats darīsi? Atnāc pie mums pusdienās!

Vecais Džolions atteicās. Pavadīja viņus līdz karietei un jautri pamāja, jau paspējis aizmirst savu īgnumu. Džeimsa sieva, liela un cēla, ar kastaņbrūniem matiem, sēdēja pakaļējā sēdeklī ar seju pret zirgiem, viņai kreisajā pusē Irēna. Abi vīri, tēvs un dēls, iepretī savām sievām, it kā kaut ko gaidot paliekušies uz priekšu. Vecais Džolions noskatījās, kā viņi aizbrauca pa saules apspīdēto ielu — klusēdami, šūpodamies un līgodamies uz saviem atsperu sēdekļiem līdzi katrai ratu kustībai.

Braucot klusumu pārtrauca Džeimsa sieva.

— Tā nu gan bija dīvaina sabiedrība!

Soumss pamāja, pavirši uzlūkoja sievu, nepaceļot plakstiņus, un ievēroja, ka Irēna paslepšus paraugās viņā ar savu neizdibināmo skatienu. Iespējams, ka visi Forsaitu ģimenes locekļi, braucot mājās no vecā Džoliona viesībām, teica šos pašus vārdus.

Līdz ar pēdējiem viesiem aizgāja ceturtais un piektais brālis — Niklass un Rodžers, kuri kopā devās gar Haidparku uz Predstrītas apakšzemes dzelzceļa piestātni. Tāpat kā visi Forsaiti, kas sasnieguši zināmu vecumu, viņi turēja savus pajūgus un, ja vien iespējams, nekad neņēma ormaņus.

Bija skaidra, saulaina diena, un koki parkā stāvēja pilnā jūnija vidus plaukumā, taču brāļi, kā likās, neievēroja šo apstākli, kas tomēr jūtami ietekmēja viņu pastaigu un sarunu.

— Jā, — sacīja Rodžers, — skaista sieviete šī Soumsa sieva. Esmu dzirdējis, ka viņi lāgā nesatiekot.

Šim brālim bija augsta piere un svaigākā sejas krāsa no visiem Forsaitiem. Viņa gaišpelēkās acis vēroja namu fasādes ielas malā, un šad tad viņš pacēla lietussargu un salīdzināja dažādos augstumus.

— Viņai nebija naudas, — atteica Niklass.

Viņš pats bija apprecējis «naudas maisu» un, tā kā tas notika tajos zelta laikos, kad vēl nebija izdots likums par precētu sieviešu īpašumu, arī varējis sievas pūru lieliski izmantot.

—    Kas ir viņas tēvs?

—    Viņu sauc par Heronu. Profesors, cik man zināms, Rodžers papurināja galvu.

—    Tas neko neienes, — viņš sacīja.

— Stāsta, ka viņas vectēvs no mātes puses bijis cementa rūpnieks.

Rodžera seja noskaidrojās.

— Bet viņš bankrotējis, — turpināja Niklass.

— Ā! — iesaucās Rodžers. — Soumss piedzīvos nepatikšanas ar viņu, piemini manus vārdus, viņš piedzīvos nepatikšanas. Viņai ir tāds svešāds skatiens.

Niklass aplaizīja lūpas.

—    Skaista sieviete, — viņš sacīja, pamādams ielu slaucītājam, lai paiet pie malas.

—    Kā viņš to varēja apprecēt? — Rodžers pēkšņi jautāja. — Viņas apģērbi droši vien maksā milzu naudu,

—    Anna man stāstīja, — atbildēja Niklass, — Soumss bijis kā jucis pēc viņas. Viņa to atraidījusi piecas reizes. Var redzēt, ka Džeimss par to uztraucas.

—    Ā! — Rodžers atkal ieteicās. — Man žēl Džeimsa, viņam jau bija likstas ar Dārtiju. — Rodžera veselīgā sejas krāsa no straujā gājiena bija kļuvusi vēl sārtāka, un viņš arvien biežāk cilāja savu lietussargu. Arī Niklasam bija ļoti apmierināta sejas izteiksme.

—    Pārāk bāla manai gaumei, — viņš sacīja, — bet augums viņai lielisks.

Rodžers nekā neatbildēja.

— Pēc manām domām, viņa ir ļoti cēla, — viņš beidzot sacīja. Tā bija augstākā uzslava Forsaitu vārdu krājumā. — Tas jaunais Bozinijs nekur tālu netiks. Runā, ka viņš esot no «māksliniekiem» — sadomājis uzlabot angļu arhitektūru. Tas neko neienes! Es gribētu zināt, ko Timotijs par to saka.

Viņi iegāja stacijā

— Kurā klasē tu brauksi? Es braukšu otrajā.

— Es nekad nebraucu otrajā, — teica Niklass. — Tur visu ko var saķert.

Viņš nopirka biļeti pirmajā klasē līdz Notinghilgeitai, Rodžers otrajā līdz Dienvidkensingtonai. Pēc minūtes nāca vilciens, brāļi izšķīrās un iegāja katrs savā kupejā. Ikviens no viņiem jutās sarūgtināts, ka otrs nav atkāpies no sava paraduma, lai ilgāk pabūtu kopā ar viņu. Rodžers pie sevis nodomāja:

«Vienmēr ietiepīgs kā ēzelis šis Niks!»

Un Niklass klusībā izteicās tā:

«Rodžers arvien ir bijis kašķīgs!»

Sentimentalitāte Forsaitiem nepiemita. Un vai tad atlika laiks būt sentimentāliem šai milzīgajā Londonā, ko viņi bija iekarojuši un kas viņus iesūkusi sevī?

II

VECAIS DŽOLIONS IET UZ OPERU

Pulksten piecos nākamajā dienā vecais Džolions viens sēdēja ar cigāru zobos un tējas tasi blakus uz galdiņa. Viņš jutās noguris un iemiga, vēl nepaspējis izsmēķēt cigāru. Muša uzmetās viņam uz matiem. Iemidzinošajā klusumā dzirdēja viņa smago elpu, un viņa augšējā lūpa zem sirmajām ūsām kustējās līdzi elpai. No viņa dzīslotās, krunkainās rokas cigārs iekrita aukstajā kamīnā un izplēnēja.

Drūmais, nelielais kabinets ar krāsainiem logu stikliem, kas liedza ieskatīties no ārpuses, bija iekārtots ar bagātīgi griezumiem rotātām, tumšzaļu samtu pārvilktām mēbelēm — garnitūru, par kuru vecais Džolions mēdza sacīt: «Nav brīnums, ka par to kādreiz maksās lielu naudu.»

Bija patīkami apzināties, ka vēlāk viņš varēs dabūt par šīm mantām vairāk, nekā pats maksājis.

Sulīgajos, brūnajos toņos, kas bija raksturīgi dzīvojamām istabām ikviena Forsaita namā, vecā Džoliona lielā galva ar sirmajiem matiem pret augsto krēsla atzveltni radīja Rembranta gleznas iespaidu. To traucēja vienīgi ūsas, kas piešķīra viņa sejai kareivīgu izteiksmi. Vecais pulkstenis, kas Džolionam piederēja jau piecdesmit gadus, jo bija iegādāts vēl pirms kāzām, greizsirdīgi skaitīja sekundes, kas viņa vecajam saimniekam zuda uz mūžību.

Vecajam Džolionam nekad nebija patikusi šī istaba, un viņš iegāja tajā tikai dažas reizes gadā — paņemt cigārus no japāņu lādītes, kas stāvēja stūrī, un tagad istaba viņam atriebās.

Viņa deniņi, kas izcēlās virs dziļiem iedobumiem, vaigu kauli un zods miegā izdalījās asāk, un sejā bija iezagusies izteiksme, kas liecināja, ka viņš kļuvis vecs.

Viņš pamodās. Džūna ir projām! Džeimss sacīja, ka viņš jutīšoties vientuļš. Bet Džeimss jau nekad nav varējis lepoties ar sevišķu gudrību. Vecais Džolions ar gandarījumu atcerējās māju, ko bija nocēlis Džeimsam no degungala. Tā Džeimsam vajadzēja — lai neskopojas. Tas cilvēks taču domāja tikai par naudu. Bet varbūt viņš tomēr pārmaksājis? Tur vēl daudz būs jāiegulda … Droši vien nāksies iztērēt… visu savu naudu, iekams tiks kārtībā ar Džūnu. Nevajadzēja pieļaut šo saderināšanos. Džūna bija iepazinusies ar Boziniju pie Beinza, viena no arhitektu uzņēmuma «Beinzs un Baildbojs» īpašniekiem. Beinzs, ko viņš pazina, — vecai sievai līdzīgs vīrs — laikam bija šī jaunā cilvēka tēvocis. Kopš tās reizes Džūna skraidīja Bozinijam pakaļ. Un, kad viņa kaut ko ieņēma galvā, tad nebija vairs atrunājama. Viņa pastāvīgi nopūlējās ar dažādiem «nelaimes putniem». Puisim nebija naudas, taču viņai katrā ziņā vajadzēja ar to saderināties — ar neapdomīgu, nepraktisku jaunekli, kas nekad netiks pāri dzīves grūtībām.

Kādu dienu viņa bija iebrāzusies un, kā parasti, bez lielas domāšanas izstāstījusi vecajam Džolionam visu, turklāt piebilzdama, it kā tas būtu kāds mierinājums:

— Viņš ir brīnišķīgs; viņš bieži vien veselu nedēļu pārtiek tikai no kakao!

Un vai viņš grib, lai arī tu pārtiec no kakao?

Nē, nē, tagad viņš drīz būs uz zaļa zara.

Vecais Džolions bija izņēmis cigāru no sirmajām ūsām, kurām gali bija nobrūnējuši no kafijas, un uzlūkojis Džūnu, šo mazo būtni, kas tik cieši pieaugusi viņa sirdij. Viņš šo to vairāk zināja par «zaļiem zariem» nekā mazmeita. Bet Džūna, ar rokām aptvērusi viņa ceļus, berzēja zodu pie viņa un murrāja kā kaķēns. Tad, nokratīdams pelnus no cigāra, viņš pēkšņi bija iesaucies nervozi un nepacietīgi:

— Visi jūs esat vienādi! Neliekaties mierā, kamēr dabūjat savu. Ja tev lemts ieskriet nelaimē, tad tā arī notiks. Es mazgāju rokas nevainībā.

Un viņš tiešām bija «nomazgājis rokas», noteikdams, ka Džūna nedrīkst precēties, iekams Bozinijs nepelnīs vismaz četrus simtus gadā.

— Es jums neko daudz nevarēšu dot, — viņš sacīja, un Džūna pie šī teiciena jau bija pieradusi. — Varbūt šis — nu, kā viņu sauc — apgādās kakao.

Kopš tā laika viņš Džūnu tikpat kā neredzēja. Labi tas nebija! Viņš nedomāja dot Džūnai daudz naudas, lai sagādātu cilvēkam, par ko viņš nekā nezināja, izdevību palaisties slinkumā. Tādus gadījumus viņš jau bija pieredzējis, nekas labs tur neiznāca. Visļaunākais tomēr bija tas, ka viņš vairs necerēja grozīt Džūnas lēmumu. Viņa bija stūrgalvīga kā ēzelis, jau no pašas bērnības. Diezin kā tas viss beigsies. Nu, lai mācās vien dzīvot pēc saviem apstākļiem. Viņš nedomāja piekāpties, kamēr Bozinijam nebūs pašam savu ienākumu. Džūnai klāsies grūti ar šo cilvēku, tas skaidrs kā diena. Naudas lietās viņš ir tīrais nejēga. Un tagad Džūna tā steidzās uz Velsu apciemot jaunekļa krustmātes, kuras, pēc viņa domām, bija vecas, kašķīgas sievas un vairāk nekas.

Vecais Džolions nekustīgi vērās sienā; vienīgi vaļējās acis liecināja, ka viņš nav aizmidzis… Padomā tikai — šis pienapuika Soumss gribēja dot viņam padomu! Soumss vienmēr ir cēlis degunu pārāk augstu! Drīz viņš kļūs par lauku mājas īpašnieku! Īpašnieks! Hm! Tāpat kā tēvs, viņš arvien pūlējās uzost izdevīgu pirkumu, šis aukstasinīgais mantrausis!

Vecais Džolions piecēlās un, piegājis pie lādītes, nesteigdamies lika portsigārā cigārus no nule atsūtītā krājuma. Cigāri nebija peļami, un vēl par to cenu, taču labu cigāru tagad vairs nebija, nekā līdzīga agrākajiem Hensona un Bridžera «Superfaino». Tie tikai bija cigāri!

Šī doma kā netverams aromāts aiznesa veco Džolionu pagātnē, tajos brīnišķajos vakaros Ričmondas parkā, kad viņš pēc azaida smēķēdams sēdēja uz «Kroņa un sceptera» terases kopā ar Niklasu Trefriju, Trekveru, Džeku Heringu un Antoniju Tornvortiju. Cik labi toreiz garšoja cigāri! Nabaga Niks — miris, Džeks Herings miris, arī Trekvers — to sieva iedzina kapā, un Tornvortijs kļuvis pavisam nevarīgs (nav nekāds brīnums — ar tādu ēstgribu).

No tā laika kompānijas palicis vienīgi viņš un, protams, Svizins, taču tas ir tik šausmīgi resns, ka to tikpat kā nav vērts pieminēt.

Grūti ticēt, ka tas bija tik sen. Vecais Džolions tomēr vēl jutās jauns! No visām domām, kas viņam pazibēja, kamēr viņš tur stāvēja un skaitīja cigārus, tā bija vismocošākā, visrūgtākā. Vientuļais vecais vīrs ar sirmo galvu bija palicis sirdī jauns un spirgts.

Un tad svētdienas Hemstidhīsā, kad viņi ar jauno Džolionu gāja pastaigāties pa Spenjedroudu uz Haigeitu, uz Čaildshilu un atkal atpakaļ cauri parkam, pusdienot Džeka Stro «Pilī» — cik brīnišķīgi toreiz bija cigāri! Un kas par laiku! Tagad laba laika nemaz nav.

Kad Džūnai bija pieci gadi un viņš ik pārsvētdienas veda to uz zooloģisko dārzu, projām no šo divu labo sieviešu — viņas mātes un vecmāmiņas sabiedrības, un baroja Džūnas iemīļotos lāčus ar bulciņām, kuras padeva tiem, uzdurtas uz lietussarga, — cik lieliski toreiz bija cigāri!

Cigāri! Viņam pat bija saglabājusies garša — slavenā garša, pie kuras piecdesmitajos gados mēdza zvērēt un, runājot par viņu, teica: «Forsaitam ir labākā garša visā Londonā!» Šai smalkajai garšai viņš zināmā mērā varēja pateikties par savu labklājību, par labklājību, ko viņam sagādāja slavenā tējas firma «Forsaits un Trefrijs», kuras tēja atšķīrās no visu citu firmu tējām ar savu romantisko aromātu, kaut kādu īpatnēju īstas tējas burvīgumu. Firmu «Forsaits un Trefrijs» Londonas Sitijā apņēma rosīguma un noslēpumainības atmosfēra, tur bija sevišķi darījumi sevišķos kuģos, sevišķās ostās, ar sevišķiem austrumu tirgoņiem.

Un kā viņš strādāja šinī uzņēmumā! Ļaudis tolaik prata strādāt! Tagadējie pienapuikas nemaz neapjēdz šī vārda īsto nozīmi. Viņš pats bija iedziļinājies visos sīkumos, zinājis visu, kas notiek, reizēm visu nakti nosēdējis pie darba. Savus aģentus viņš vienmēr bija izvēlējies pats un lepojās ar to. Cilvēku pazīšana, kā viņš mēdza sacīt, bija viņa panākumu noslēpums, un šīs pazīšanas meistarīga pielietošana vienīgais, kas viņam savā darbā īsti patika. Ne visai piemērota karjera cilvēkam ar viņa spējām. Pat tagad, kad uzņēmums bija kļuvis par akciju sabiedrību un sāka panīkt (viņam sen vairs nebija šo akciju), viņu pārņēma vilšanās sajūta, domājot par tiem laikiem. Cik daudz labāk viņš būtu varējis dzīvot! Viņam būtu bijuši lieliski panākumi kā advokātam! Viņš bija domājis pat par savu kandidatūru parlamentā. Niklass Trefrijs bieži tika teicis viņam: «Tu varētu itin visu, Džo, ja tu nebūtu tik sasodīti apdomīgs!» Vecais, labais Niks! Lielisks cilvēks, bet straujš un vieglprātīgs. Slavenais Trefrijs! Tas nekad nebija rūpējies par sevi un nu ir miris. Vecais Džolions ar stingru roku skaitīja cigārus, un sirdī viņam iezagās šaubas, vai viņš varbūt nav bijis pārāk apdomīgs.

Viņš ielika portsigāru krūšu kabatā, aizpogājās un devās augšup pa augstajām kāpnēm uz guļamistabu, smagi celdams kājas un atbalstīdamies pie margām. Māja bija par lielu. Kad Džūna apprecēsies — ja viņa vispār apprecēsies ar šo cilvēku, un tas droši vien notiks, — viņš izīrēs māju un paņems sev dzīvokli. Kāpēc gan turēt pusduci kalpotāju, kuriem nekā nav ko darīt?

Viņš pazvanīja, un ienāca virssulainis — gara auguma, ar bārdu, viegliem soļiem un sevišķu prasmi klusēt. Vecais Džolions lika sagatavot fraku, viņš gribēja braukt uz klubu pusdienās.

— Vai kariete jau sen atpakaļ no stacijas? Kopš diviem? Tad lai piebrauc pusseptiņos.

Klubs, kurā vecais Džolions iegāja tieši pulksten septiņos, bija viena no tām vidusšķiras augstāko aprindu politiskajām iestādēm, kas kādreiz pieredzējusi labākas dienas. Par spīti visām baumām vai varbūt tieši šo baumu dēļ tur valdīja maldinoša rosība. Ļaudis jau bija līdz apnikumam atkārtojuši, ka «Disunion» klubs vairs ilgi nepastāvēšot. Arī vecais Džolions sacīja tāpat, taču uzņēma to ar tādu vienaldzību, kas patiešām kaitināja uzticīgos kluba biedrus.

—Kāpēc tu neizstājies? — Svizins bieži vien gluži noskaities jautāja viņam. — Kāpēc tu nepārej uz «Polyglot» klubu? Tādu vīnu kā mūsu haidsīks tu visā Londonā nekur neatradīsi lētāk par divdesmit šiliņiem pudelē. — Un klusinātā balsī piebilda: — Atlikuši vairs tikai pieci tūkstoši duču. Es to dzeru katru vakaru.

—Es padomāšu par to, — vecais Džolions parasti atbildēja; bet, kad sāka domāt, vienmēr uzpeldēja jautājums par piecdesmit ginejām iestāju maksas un par to, ka paietu četri vai pieci gadi, iekams viņu uzņemtu par biedru. Tā viņš vēl joprojām tikai domāja par to

Viņš bija par vecu, lai būtu liberālis, sen vairs neticēja sava kluba politiskajām doktrīnām, un bija pat zināms, ka viņš nosaucis tās par «muļķībām», taču viņam sagādāja prieku būt par biedru klubā, kura principi krasi atšķīrās no viņa paša principiem. Viņš bija vienmēr nicinājis šo klubu un iestājies tajā pirms daudziem gadiem, toreiz, kad viņu neuzņēma «Hotch Potch» klubā aiz tā iemesla, ka viņš nodarbojās ar tirdzniecību. It kā viņš būtu sliktāks par citiem! Gluži dabiski, ka viņš nicināja klubu, kas viņu uzņēma . Tā locekļi bija pavisam neievērojami, daudzi no Sitijas — biržas mākleri, advokāti, ūtrupnieki un tamlīdzīgi. Tāpat kā vairums cilvēku, kam ir stiprs raksturs, bet trūkst oriģinalitātes, vecais Džolions visai augstu nevērtēja šķiru, pie kuras pats piederēja. Viņš kārtīgi ievēroja tās paražas, kā sabiedriskās, tā arī visas citas, bet klusībā uzskatīja šīs šķiras ļaudis par «salašņām».

Gadiem ritot, mierīgas pārdomas bija vājinājušas atmiņas par neveiksmi «Hotch Potch» klubā, un tagad viņš to jau uzskatīja par pašu ievērojamāko no klubiem. Viņš pats būtu bijis tur biedrs visus šos gadus, bet Džeks Herings, kas viņu rekomendēja, izturējās tik nevērīgi, ka klubā pat nezināja, ko viņi dara, noraidīdami vecā Džoliona kandidatūru. Viņa dēls Džo taču bija tūdaļ uzņemts un droši vien vēl tagad bija kluba biedrs; pirms astoņiem gadiem viņam bija pienākusi no turienes sūtīta dēla vēstule.

Vecais Džolions nebija rādījies klubā vairākus mēnešus, un nams pa to laiku bija atsvaidzināts ar spilgtām krāsām kā veca māja vai vecs kuģis, ko īpašnieks vēlas pārdot.

«Smēķējamai istabai drausmīga krāsa!» viņš nodomāja. «Ēdamistaba ir glīta.»

Tumšā šokolādes krāsa ar gaiši zaļu ornamentu viņam iepatikās.

Viņš pasūtīja pusdienas un apsēdās tai pašā telpas stūrī, varbūt pie tā paša galdiņa («Disunion» klubā, kur valdīja gandrīz vai radikāli principi, pārmaiņu bija maz), pie kura viņi ar jauno Džolionu mēdza sēdēt pirms divdesmit pieciem gadiem, kad viņš zēnu brīvdienās veda uz Drurileinu.

Zēnam ļoti patika teātris, un vecais Džolions atcerējās, kā viņš tad sēdēja pie galda, slēpdams savu satraukumu aiz rūpīgi uzliktas, tomēr caurredzamas vienaldzības maskas.

Viņš pasūtīja arī tos pašus ēdienus, ko zēns arvien bija izvēlējies, — zupu, baltzivi, karbonādi un torti. Ak, kaut zēns tagad sēdētu viņam pretī!

Viņi ar dēlu nebija tikušies četrpadsmit gadus. Un dažu labu reizi šajos četrpadsmit gados vecais Džolions bija pārdomājis, vai arī viņš nav mazliet vainojams visā, kas noticis ar dēlu. Nelaimīga mīlas dēka ar skaisto koķeti Deneju Tornvortiju, tagad Deneju Peljū, Antonija Tornvortija meitu, bija iegrūdusi viņu Džūnas mātes rokās. Varbūt vajadzēja aizkavēt precības, viņi bija pārāk jauni, taču, redzēdams, cik jūtīgs ir Džo, viņš ļoti vēlējās, lai tas drīzāk apprecētos. Un pēc četriem gadiem šis liktenīgais notikums! Attaisnot dēla izturēšanos šinī gadījumā, protams, nebija iespējams. Saprāts un audzināšana, šie spēcīgie faktori, kas viņam aizvietoja principus, apliecināja šo neiespējamību, taču sirds sāpēja. Šī notikuma briesmīgā nežēlība nesaudzēja sirdis. Tur bija Džūna, šis sīkais radījums ar liesmainajiem matiem, kurš paņēma viņu pilnīgi savā varā, vijās un griezās ap viņu, ap viņa sirdi, kas bija kā radīta, lai j būtu par rotaļlietiņu un dārgu patvērumu sīciņām, nevarīgām būtnēm. Ar sev raksturīgo nojautu viņš saprata, ka jāšķiras no viena vai no otra, laipošana šādos apstākļos nederēja. Tieši tur slēpās traģēdija. Un sīciņā, nevarīgā būtne uzvarēja. Viņš negribēja spēlēt dubultu spēli, tāpēc sacīja ardievas savam dēlam.

Tā tas turpinājās līdz šim laikam.

Viņš bija piedāvājis regulāri izmaksāt jaunajam Džolionam nelielu naudas summu, bet ticis noraidīts, un šis noraidījums sāpināja viņu varbūt vairāk nekā viss cits, jo līdz ar to zuda pēdējā iespēja parādīt mīlestību, kas slēpās viņa sirdī. Tas bija tik reāls un pārliecinošs lūzuma pierādījums, kādu var sniegt vienīgi veikala darījums — īpašuma piedāvājums vai noraidījums.

Pusdienas garšoja sāji. Šampanietis bija sauss un rūgts un nemaz nelīdzinājās seno dienu «Veuve Cliequots».

Kafiju dzerot, viņš iedomājās, ka vajadzētu aiziet uz operu. Viņš izlasīja laikrakstā «The Times» — citām avīzēm viņš neuzticējās — vakara programmu. Par laimi, izrādīja «Fidelio», nevis kādu no Vāgnera jaunmodīgajām vācu pantomīmām.

Uzlicis milzīgo saliekamo cilindru, kas jau bija vecs un nobružāts un šķita kā labāku laiku simbols, un sameklējis pāri vecu, ļoti plānu, gaiši violetu glazē cimdu, kas stipri oda pēc juhtādas no ilgas glabāšanās kopā ar portsigāru mēteļa kabatā, viņš iekāpa ekipāžā.

Rati jautri aizdārdēja pa ielām, un veco Džolionu pārsteidza neparastā rosība.

«Viesnīcām droši vien ir milzīgi ienākumi,» viņš nodomāja. Pirms dažiem gadiem vēl nebija nevienas no šīm lielajām viesnīcām. Viņš ar gandarījumu atcerējās, ka viņam tajā rajonā pieder zemes gabals. Tam droši vien strauji celsies cena. Cik dzīva kustība!

Bet tūdaļ viņš iegrima dīvainās, abstraktās pārdomās, kas nebija raksturīgas Forsaitiem un zināmā mērā darīja viņu pārāku par citiem. Cilvēki taču ir tikai puteklīši! Un cik daudz viņu! Un kas galu galā notiks ar viņiem?

Viņš gandrīz paklupa, kāpdams ārā no ekipāžas, samaksāja ormanim tieši tik, cik pienācās, piegāja pie kases nopirkt biļeti un nostājās, turēdams naudas maku rokā: viņš allaž glabāja naudu makā, jo neatzina paražu likt to tieši kabatās, kā tagad darīja jaunie vīrieši Kasieris izliecās pa lodziņu kā vecs suns no savas būdas.

— Ko es redzu? — viņš pārsteigts sacīja. — Tas taču misters Džolions Forsaits! Patiesi! Gadiem neesmu jūs redzējis, ser. Ak, dievs! Kā laiks skrien! Jums un jūsu brālim, un tam ūtrupniekam misteram Trekveram, un misteram Niklasam Trefrijam taču bija šeit sešas vai septiņas vietas katru sezonu. Un kā jums klājas, ser? Jaunāki mēs nekļūstam!

Vecais Džolions samaksāja par biļeti. Viņa skatiens tapa siltāks. Šeit viņu vēl nebija aizmirsuši. Līdz ar pirmajiem uvertīras akordiem viņš iesoļoja zālē, kā vecs kara zirgs, kas dodas kaujā.

Salocījis cilindru, viņš apsēdās, ar parastām kustībām novilka savus gaiši violetos cimdus un pielika pie acīm binokli, lai aplūkotu publiku. Beidzot, nolaidis binokli klēpī uz salocītā cilindra, viņš pievērsa skatienu priekškaram. Skaudrāk nekā jebkad agrāk viņš juta, ka ar viņu iet uz beigām. Kur palikušas sievietes, skaistās sievietes, ar kurām kādreiz bija pilna šī zāle? Kur palikušas sirds trīsas, ar kādām viņš agrāk gaidīja slavenu dziedātāju uznākšanu uz skatuves? Kur palikusi skurbuma sajūta, ko rada dzīve un paša spējas baudīt to?

Savā laikā viņš bija lielākais operas cienītājs. Bet tagad taču vairs nav īstu operu. Šis Vāgners ir visu sabojājis. Ne vairs melodijas, ne balss, kas to varētu izdziedāt. Ak, šīs brīnišķīgās dziedātājas! To vairs nav! Viņš sēdēja, vērodams pazīstamās ainas, bet viņa sirds palika auksta un nejūtīga.

No sudrabainās matu sprogas virs deniņiem līdz kājām lakādas kurpēs vecā Džoliona stāvā nebija nekādas neveiklības vai nevarības pazīmes. Viņš sēdēja, taisni izslējies, gandrīz tikpat taisni kā toreiz, kad katru vakaru skatījās izrādi. Redze viņam tikpat laba — gandrīz tikpat laba. Tikai šī gurduma un vilšanās sajūta!

Viņš bija paradis izbaudīt dzīvē visu, pat ne gluži labo — un tāda ne gluži laba bija daudz, — taču baudīja visu ar apdomu, lai saglabātu jaunību. Bet tagad viņu bija pametusi spēja baudīt, pametusi filozofija, palikusi vienīgi briesmīga sajūta, ka visam beigas. Pat Cietumnieku koris un Floriana ārija nespēja aizdzīt drūmo vientulības apziņu.

Kaut Džo būtu pie viņa! Dēlam laikam jau četrdesmit.

Viņš bija velti izšķiedis četrpadsmit gadus no sava vienīgā dēla dzīves. Un Džo vairs nebija nekāds sabiedrības pārijs. Viņš bija apprecējies. Vecais Džolions nebija varējis atturēties un kā atzinības zīmi par šo rīcību nosūtījis dēlam čeku par piecsimt mārciņām. Čeks tika atsūtīts atpakaļ līdz ar šādu «Hotch Potch» klubā rakstītu vēstuli:

Mīļais tēvs!

Tava augstsirdīgā dāvana man sagādāja lielu prieku, jo tā apliecināja, ka Tu nedomā par mani pārāk ļauni. Es nosūtu to atpakaļ, bet, ja Tu gribētu noguldīt to un saglabāt mūsu mazajam puisēnam (mēs viņu saucam par Džoliju), kas saucas mūsu vārdā un uzvārdā, es būtu ļoti priecīgs.

No sirds ceru, ka Tava veselība ir tikpat laba kā agrāk.

Tevi sirsnīgi sveicina

Tavs dēls Džo.

Vēstule bija tieši tāda, kādu no Džo varēja gaidīt. Viņš vienmēr bija bijis mīļš zēns. Vecais Džolions aizsūtīja šādu atbildi:

Manu mīļo Džo!

Minētā summa (500 mārc.) ir ierakstīta manās grāmatās un novēlēta tavam zēnam Džolionam Forsaitam, un ienesīs piecus procentus. Ceru, ka Tev klājas labi. Par veselību pagaidām nevaru sūdzēties.

Ar mīļiem sveicieniem

Tavs tēvs Džolions Forsaits.

Katru gadu pirmajā janvārī viņš šai summai pievienoja simt mārciņas un procentus. Summa auga — nākamajā Jaungada dienā būs pāri par tūkstoš piecsimt mārciņām! Grūti pateikt, cik lielu apmierinājumu viņam sagādāja šī gadskārtējā operācija. Bet sarakstīšanās vairs neatkārtojās.

Par spīti mīlestībai uz dēlu, par spīti instinktam, kas bija pa daļai iedzimts, pa daļai radies, tāpat kā tūkstoš citiem viņa šķiras ļaudīm, pastāvīgā saskarē ar dažādiem darījumiem un lika viņam vērtēt cilvēku izturēšanos nevis principiāli, bet vadoties no šīs izturēšanās sekām, viņu sirds dziļumos tomēr mocīja nemiers. Apstākļi bija tādi, ka viņa dēlam vajadzēja iet bojā; tādu likumu sludināja visi romāni, sprediķi un lugas, ko viņš bija lasījis, dzirdējis un noskatījies.

Kad viņš saņēma atpakaļ čeku, viņam likās, ka nav kaut kas kārtībā. Kāpēc viņa dēls nebija gājis bojā? Bet kas to varēja pateikt?

Protams, viņš bija dzirdējis — pareizāk sakot, pats uzzinājis, — ka Džo dzīvo Sentdžonsvudā, ka viņam ir maza mājiņa ar dārzu Glicīniju avēnijā, ka viņš iet kopā: ar sievu sabiedrībā — apšaubāmā sabiedrībā, katrā ziņā, — un ka viņiem ir divi bērni — mazais zēns, ko viņi sauc par Džoliju (ievērojot apstākļus, šis vārds vecajam Džolionam likās cinisks, bet cinisms viņam bija pretīgs, un viņš baidījās no tā), un meitene Holija, dzimusi pēc laulībām. Kas zina, kādi patiesībā ir viņa dēla apstākļi? Džo bija pārvērtis kapitālā no vectēva saņemto mantojumu un strādāja par aģentu Loida apdrošināšanas sabiedrībā, bez tam nodarbojās ar mākslu — gleznoja akvareļus. Vecais Džolions to zināja, jo šad tad slepus pirka tos, pēc tam kad reiz bija logā ieraudzījis akvareli — Temzas ainavu — ar sava dēla parakstu. Viņš uzskatīja šos akvareļus par vājiem un paraksta dēļ nekāra pie sienas, bet glabāja atvilktnē ieslēgtus.

Sēžot plašajā operas zālē, viņu pārņēma nepārvaramas ilgas satikt dēlu. Nāca atmiņā brīži, kad viņš šūpoja uz ceļiem zēnu brūnā audekla uzvalciņā; tās reizes, kad viņš skrēja blakus ponijam, mācīdams zēnu jāt; diena kad viņš pirmoreiz aizveda dēlu uz skolu. Džo vienmēr bija mīļš, jauks puisēns. Ītonā viņš bija iemantojis var būt pārāk daudz to vēlamo manieru, kuras, kā vecais Džolions zināja, varēja iegūt vienīgi tādās vietās un par dārgu maksu, taču viņš vienmēr palika laipns un saticīgs. Vienmēr labs biedrs, pat pēc Kembridžas, kaut arī priekšrocības, ko deva izglītība, varbūt darīja viņu mazliet svešāku. Vecā Džoliona nostāja attiecībā uz privātskolām un universitātēm palika nemainīga, un viņš aizkustinoši saglabāja gan apbrīnu, gan neuzticību pret sistēmu, kas domāta pašiem augstākajiem un ko viņam nav bijis lemts izmantot… Tagad, kad Džūna bija aizbraukusi un pametusi vai tikpat kā pametusi viņu, sastapšanās ar dēlu viņam būtu liels mierinājums. Juzdams, ka ar šādām domām viņš nodod savu ģimeni, principus, savu šķiru, vecais Džolions pievērsa skatienu dziedātājam. Nožēlojams skats — pavisam nožēlojams skats! Un Florians gatavais lamzaks!

Izrāde beidzās. Cik maz tagad vajadzīgs, lai ļaudis būtu apmierināti!

Ielas drūzmā viņš nokampa ormani tieši no degungala kādam druknam un daudz jaunākam džentlmenim, kas jau uzskatīja to par savu. Viņam vajadzēja braukt pa Pelmelu un tad cauri Grīnparkam, bet ormanis krustojumā iegriezās Sentdžeimsstrītā. Vecais Džolions pastiepa roku caur lodziņu (viņš nevarēja paciest novirzīšanos no sava parastā ceļa), bet, apskatījies apkārt, ieraudzīja, ka atrodas pretī «Hotch Potch» klubam, un slepenās ilgas, kas urdīja viņu visu vakaru, ņēma virsroku. Viņš lika ormanim apstāties. Gribējās ieiet un apjautāties, vai Džo vēl ir kluba biedrs.

Viņš iegāja klubā. Vestibilā viss bija tieši tāpat kā toreiz, kad viņš mēdza pusdienot kopā ar Džeku Heringu un šeit bija vislabākais pavārs visā Londonā. Viņš palūkojās apkārt ar ciešu, vērīgu skatienu, kura dēļ viņu visu mūžu apkalpoja labāk nekā vairumu citu cilvēku.

—Vai misters Džolions Forsaits vēl ir kluba biedrs?

—Jā, ser. Viņš pašlaik ir šeit, ser. Ko pieteikt? Vecais Džolions apmulsa.

—Viņa tēvu, — viņš sacīja. Un nostājās pie kamīna.

Jaunais Džolions, taisīdamies iet projām, jau bija uzlicis cepuri un devās cauri vestibilam, kad šveicars piegāja pie viņa. Viņš vairs nebija jauns, mati metās sirmi un seja — pilnīga tēva sejas kopija, ar tām pašām kuplajām, nokarenajām ūsām — acīm redzami pauda nogurumu. Viņš nobālēja. Šī sastapšanās pēc daudziem gadiem bija briesmīga, jo nekas pasaulē nav tik briesmīgs kā scēna. Viņi satikās un sadevās rokās, nerunādami ne vārda. Tad tēvs drebošā balsī pateica:

—Sveicināts, manu zēn! Un dēls atbildēja:

—Sveicināts, tēt!

Vecā Džoliona roka plānajā, gaiši violetajā cimdā drebēja.

— Ja mums pa ceļam, — viņš sacīja, — es varu tevi aizvest.

It kā paraduši katru vakaru viens otru vest uz mājām, viņi izgāja ārā un iesēdās ratos.

Vecajam Džolionam likās, ka dēls izaudzis. «Kļuvis vīrišķīgāks,» viņš nosprieda. Pēc dabas laipno dēla seju tagad sedza ironijas maska, it kā dzīves apstākļi būtu piespieduši viņu bruņoties. Pēc vaibstiem viņš katrā ziņā bija īsts Forsaits, bet sejas izteiksme atgādināja sevī noslēgušos zinātnieku vai filozofu. Šo piecpadsmit gadu laikā viņam, bez šaubām, nācies daudz domāt pašam par sevi.

Jaunais Džolions, ieraudzījis tēvu, izbijās — tēvs izskatījās tik vecs un noguris. Bet vēlāk, ratos sēžot, viņš nemaz nelikās mainījies — vēl arvien tas pats mierīgais skatiens, ko dēls labi atcerējās, tā pati staltā stāja un vērīgās acis.

—Tu labi izskaties, tēt.

—Puslīdz, — atteica vecais Džolions.

Viņu mocīja nemiers, ko katrā ziņā vajadzēja izteikt vārdos. Viņš juta, ka tagad, kad viņš atkal atguvis dēlu, jāuzzina, kāds ir tā materiālais stāvoklis.

— Džo, — viņš sacīja, — es gribētu zināt, kā tev klājas. Varbūt tev ir parādi?

Viņš uzsāka sarunu tā, lai dēlam būtu vieglāk atzīties. Jaunais Džolions atbildēja savā parastajā ironiskajā balsī:

— Nē! Man nav parādu!

Vecais Džolions redzēja, ka Džo noskaities, un pieskārās tā rokai. Viņš bija riskējis. Tomēr bija vērts riskēt, bez tam Džo agrāk nedusmojās uz viņu. Klusēdami viņi aizbrauca līdz Stenhoupgeitai. Vecais Džolions aicināja dēlu iekšā, bet jaunais Džolions purināja galvu.

— Džūnas šeit nav, — tēvs steigšus piebilda, — viņa šodien aizbrauca viesos. Varbūt tu zini, ka viņa ir saderinājusies?

— Jau? — nomurmināja jaunais Džolions.

Vecais Džolions izkāpa no ratiem un, maksādams par braucienu, pirmo reizi mūžā aiz pārskatīšanās iedeva ormanim šiliņa vietā sovrinu.

Iemetis naudas gabalu mutē, ormanis paslepšus uzšāva zirgam un steidzīgi aizbrauca.

Vecais Džolions klusām apgrieza slēdzeni, atgrūda durvis un pamāja. Dēls vēroja, kā viņš mierīgi pakar mēteli, ar tādu sejas izteiksmi kā zēns, kas taisās zagt ķiršus.

Ēdamistabas durvis bija vaļā, gāzes liesmiņa zemu nogriezta; tējkanna sīca uz paplātes, un tai blakus uz galda, nekaunīgi izlaidies, gulēja kaķis. Vecais Džolions tūdaļ aiztrieca to projām. Šis starpgadījums viņam sagādāja atvieglojumu. Viņš vēl pagrabināja savu cilindru pakaļ kaķim.

—Viņam ir blusas, — viņš sacīja un izgāja līdz ar kaķi no istabas. Pie priekšnama durvīm, kas veda uz pagrabstāvu, viņš vēl vairākas reizes uzsauca «skic!», it kā dzīdams projām kaķi, un tad dīvainā kārtā sagadījās, ka lejā parādījās virssulainis.

—Varat iet gulēt, Parfit, — teica vecais Džolions.

— Es pats aizslēgšu durvis un nodzēsīšu gaismu.

Kad viņš atkal ienāca ēdamistabā, kaķis, kā par nelaimi, ieskrēja viņam pa priekšu ar gaisā izslietu asti, it kā rādīdams, ka jau pašā sākumā nopratis vecā Džoliona nolūku — aizsūtīt projām sulaini.

Liktenis arvien iejaucās visās vecā Džoliona viltībās.

Jaunais Džolions nevarēja apspiest smaidu. Ironija bija viņa stiprā puse, un tajā vakarā viss viņam likās ironisks — epizode ar kaķi, ziņa par viņa meitas saderināšanos. Tātad viņam par meitu tikpat maz daļas kā par šo kaķi! Bet viņam iepatikās visa notikušā poētiskais taisnīgums.

—Kāda tad Džūna tagad izskatās? — viņš jautāja.

—Viņa ir sīciņa, — atbildēja vecais Džolions.

— Runā, ka līdzīga man, bet tie ir nieki. Viņa vairāk līdzinās tavai mātei — tādas pašas acis un mati.

— Ahā! Vai viņa ir skaista?

Vecais Džolions bija pārāk īsts Forsaits, lai kaut ko atklāti slavētu, īpaši kaut ko tādu, ko viņš patiešām apbrīnoja.

— Diezgan glīta. Viņai ir Forsaitu zods. Es jutīšos vientulīgs, kad viņa būs projām, Džo.

Tēva sejas izteiksme atkal izbiedēja jauno Džolionu tāpat kā pirmajā sastapšanās mirklī.

—Ko tu viens iesāksi, tēt? Viņa droši vien līdz ausīm iemīlējusies savā līgavainī?

—Ko es iesākšu? — vecais Džolions atkārtoja, un viņa balsī ieskanējās dusmas. — Vienam man šeit būs nožēlojama dzīve. Es nezinu, kā tas beigsies. Es ļoti gribētu… — Viņš aprāvās, tad piebilda: — Es nezinu, ko man vislabāk darīt ar šo māju.

Jaunais Džolions aplūkoja istabu. Tā bija neparasti liela un drūma, pie sienām karājās milzīgie natūrmorti, ko viņš atcerējās no bērnības, — guļoši suņi, purnus nolikuši uz burkānu saišķiem, un turpat blakus it kā liegā pārsteigumā sīpoli un vīnogas. Māja bija tikai par nastu, tomēr viņš nevarēja iedomāties tēvu mazākā dzīvoklī un tāpēc vēl jo vairāk visur saskatīja ironiju.

Lielajā krēslā ar lasāmo pulti šeit sēdēja vecais Džolions, savas ģimenes, šķiras un pārliecības pārstāvis, ar sirmiem matiem un augstu pieri, mērenības, kārtīguma un īpašuma mīlestības iemiesojums. Visvientuļākais vecais vīrs visā Londonā.

Tā viņš sēdēja istabas drūmajā mājīgumā — marionete, ko vada lielie spēki, kuriem nerūp ne ģimene, ne šķira, ne pārliecība, bet kuri kā automāti tikai draudīgi virzās uz priekšu pretī neizdibināmiem mērķiem. Tādu viņu redzēja jaunais Džolions, kurš spēja objektīvi lūkoties uz dzīvi.

Nabaga vecais tēvs! Tad tādas ir beigas, mērķis, kura dēļ viņš dzīvojis ar apbrīnojamu apdomību! Lai būtu vientuļš un kļūtu vecāks un vecāks, ilgodamies pēc kādas dzīvas dvēseles, ar ko parunāties!

Vecais Džolions savukārt raudzījās uz dēlu. Viņš gribēja pārcilāt daudzus jautājumus, par kuriem nebija varējis runāt visus šos gadus. Nebija iespējams nopietni stāstīt Džūnai, ka, pēc viņa domām, zemes gabalam Soho rajonā celsies cena, ka viņu uztrauc «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» (tur viņš ilgus gadus bija par priekšsēdētāju) direktora Pipina ilgā klusēšana vai «Amerikāņu Golgātas» akciju pastāvīgā krišana, vai arī apspriesties, kā izvairīties no mantojuma aplikšanas ar nodokļiem pēc viņa nāves. Izdzēris tasi tējas, ko viņš aizmirsies bija maisījis bezgalīgi ilgi, viņš beidzot sāka runāt. Tā viņam pavērās jaunas perspektīvas, sarunas «apsolītā zeme», kur viņš varēja rast patvērumu pret nojautu un nožēlas viļņiem, kur viņš varēja it kā ar opiju iemidzināt savu dvēseli, kaldams plānus, kā noapaļot savu īpašumu un padarīt nemirstīgu to, kas paliks pēc viņa nāves.

Jaunais Džolions prata klausīties, tā bija viena no viņa labākajām īpašībām. Viņš nenolaida acis no tēva sejas, šad tad iemezdams pa jautājumam.

Pulkstenis nosita vienu, iekams vecais Džolions bija beidzis runāt, un, šim sitienam atskanot, ieražas atkal ņēma virsroku. Pārsteigts viņš izvilka kabatas pulksteni.

— Man laiks iet gulēt, Džo, — viņš sacīja.

Jaunais Džolions piecēlās un palīdzēja tēvam piecelties. Vecīgā seja atkal likās nogurusi un sakritusi, acis neatlaidīgi vērsās sānis.

— Paliec sveiks, manu zēn! Rūpējies par sevi!

Vēl mirklis, un jaunais Džolions apgriezās un devās ārā no istabas. Viņš gandrīz nekā neredzēja, smaidā savilktās lūpas trīcēja. Ne reizi šajos piecpadsmit gados, kopš viņš zināja, ka dzīve nav visai vienkārša, tā viņam tomēr nebija likusies tik dīvaini sarežģīta.

III

PUSDIENAS PIE SVIZINA

Svizina oranžos un gaišzilos toņos krāsotajā ēdamistabā ar logiem parka pusē bija klāts apaļais galds divpadsmit personām.

Slīpēta stikla lustra ar degošām svecēm kā milzu stalaktīts karājās virs tā, liedama gaismu pār lieliem spoguļiem zeltītos ietvaros, marmora galdiņiem gar sienām un masīviem, zeltītiem krēsliem ar izrakstītiem sēdekļiem. Viss šeit liecināja par daiļuma mīlestību, kas tik dziļi iesakņojusies visās ģimenēs, kurām nācies pašām izlauzt sev ceļu no Dabas vienkāršākajiem slāņiem uz Sabiedrību. Svizins tieši necieta vienkāršību un mīlēja mēbeles ar zeltījuma rotājumu, un šīs īpašības dēļ izcēlās starp pārējiem ģimenes locekļiem kā cilvēks ar labu gaumi, kaut arī varbūt pārāk tiecās pēc greznuma, un apziņa, ka ikviens, kas ieies viņa istabās, tūdaļ redzēs viņā bagātu vīru, sagādāja viņam tik pilnīgu un pastāvīgu laimi, kādu viņš nekad mūžā nekādos citos apstākļos nebija izjutis.

Kopš aiziešanas no namu pirkšanas un pārdošanas aģenta darba, ko viņš it īpaši ūtrupju dēļ uzskatīja par nožēlojamu, viņš bija nodevies savām aristokrātiskajām tieksmēm.

Kā muša medū viņš bija iestidzis greznībā, kādā dzīvoja pēdējā laikā, un viņa smadzenēs, kur no rīta līdz vakaram tikpat kā nekas nenotika, dīvainā kārtā savienojās divējas pretrunīgas jūtas — sen radies robusts gandarījums par paša izlauzto ceļu un paša iegūto labklājību un pārliecība, ka tik spējīgam cilvēkam kā viņam nekad nebūtu vajadzējis aptraipīt savu garu ar darbu.

Viņš baltā vestē ar lielām oniksa pogām zelta kalumā stāvēja pie bufetes un skatījās, kā sulainis iegremdē trīs šampanieša pudeles traukā ar ledu. Viņa bālais dubultzods nekustīgi bija iespiests stāvajā apkaklītē, ko viņš neparko nebūtu mainījis pret citu fasonu, kaut arī pagriezt galvu varēja tikai ar sāpēm. Viņa skatiens šaudījās no pudeles uz pudeli. Viņš pārdomāja, un viņam radās šādi spriedumi: «Džolions izdzers vienu glāzi, varbūt divas, viņš ir ļoti piesardzīgs. Džeimss vairs nevar dzert. Niklass un Fanija droši vien temps ūdeni, to no viņiem var sagaidīt! Soumss neskaitās; šie jaunie brāļadēli — Soumsam bija trīsdesmit astoņi — nevar dzert. Bet Bozinijs? Sastapis šī nepazīstamā cilvēka vārdā kaut ko savai filozofijai svešu, Svizins sastomījās. Viņā pamodās bažas. Nekā nevarēja zināt! Džūna ir tikai meitene, pie tam iemīlējusies. Emīlija (Džeimsa sieva) labprāt izdzer glāzi šampanieša. Džūlijai, vecajai lāga dvēselei, tas par sausu, viņa nekā nesaprot no vīniem. Bet Hetija Česmena! Domas par šo veco draudzeni aptumšoja viņa skatiena skaidro mirdzumu. Nebūtu brīnums, ja viņa viena pati izdzertu pusi pudeles!

Domājot par savu pēdējo viesi, Svizina vecīgajā sejā iezagās ņurrājoša kaķa izteiksme. Soumsa sieva! Viņa varbūt nedzers daudz, taču pratīs novērtēt to, ko dzers. Prieks pasniegt viņai labu vīnu! Skaista sieviete — un simpātiska!

Jau domas vien par viņu reibināja kā šampanietis! Prieks pasniegt labu vīnu jaunai sievietei, kas ir tik daiļa, prot ģērbties, kam ir apburošas manieres — īsts cēlums. Prieks uzņemt viņu savā mājā. Pirmo reizi tajā vakarā Svizins mazliet pagrozīja galvu, un apkaklītes stūri sāpīgi iespiedās kaklā.

— Ādolf! — viņš sacīja. — Ielieciet vēl vienu pudeli!

Svizins pats varēja dzert krietni daudz, viņš bija vesels — Blaita zāles līdzēja, — bez tam viņš drošības dēļ nebija ēdis brokastis. Tik labi viņš nebija juties nedēļām ilgi. Apakšējo lūpu izstiepis, viņš deva pēdējos rīkojumus:

— Ādolf, nepielejiet par daudz mērces, kad pasniegsiet šķiņķi!

Viņš iegāja viesistabā un ar izvērstiem ceļgaliem apsēdās uz krēsla maliņas, un viņa garais, masīvais stāvs uzreiz sastinga dīvainā, gaidu pilnā nekustībā. Viņš bija gatavs celties kurā katrā mirklī. Mēnešiem ilgi viņš ne reizes nebija rīkojis viesības. Šīs pusdienas par godu Džūnas derībām viņam sākumā likās apgrūtinošs pienākums (Forsaiti pedantiski ievēroja paražu svinīgi atzīmēt saderināšanos), bet, kad ielūgumi bija izsūtīti un mielastam viss izraudzīts, viņš jutās patīkami satraukts.

Tā viņš sēdēja, ar pulksteni rokā, resns, gludens un zeltains kā sviesta klucis, un ne par ko nedomāja.

Gara auguma vīrietis ar vaigubārdu, kurš kādreiz bija kalpojis pie Svizina, bet tagad kļuvis par sakņu tirgotāju, ienāca un pieteica:

— Misis Česmena, misis Smola!

Ienāca divas dāmas. Pirmā bija ģērbusies viscaur sarkanā, ar tādas pašas krāsas plankumiem uz vaigiem un bargām, dedzīgām acīm. Viņa piegāja pie Svizina un sniedza tam garā, gaiši dzeltenā cimdā tērpto roku.

— Nu, Svizin, — viņa sacīja, — veselu mūžību neesmu tevi redzējusi. Kā klājas? Bet, mīļo zēn, cik resns tu kļūsti!

Vienīgi Svizina saspringtais skatiens nodeva viņa satraukumu. Mēmas dusmas bangoja viņa krūtīs. Resnums ir vulgārs, un vulgāri ir sacīt cilvēkam, ka tas resns. Viņam ir platas krūtis, nekas vairāk. Pievērsies māsai, viņš satvēra tās roku un sacīja valdonīgā tonī:

— Sveicināta, Džūlij!

Misis Smola bija visgarākā no visām četrām māsām. Viņas labsirdīgā, apaļā, vecīgā seja bija ieguvusi mazliet īgnu izteiksmi, likās, ka viņai līdz pat šim vakaram bijusi uzlikta drāšu maska, kas nu pēkšņi noņemta un atstājusi sīku rieviņu tīklu vispāri sejai. Pat acis bija pūcīgas. Tā viņa izteica savas nerimstošās bēdas par Septima Smola zaudējumu.

Viņa bija gluži slavena ar to, ka vienmēr pateica kaut ko aplamu un ietiepīgi, kā visa viņas cilts, nekad neatkāpās no saviem vārdiem, pielika vēl klāt kādu citu aplamību un tā turpināja tikai tālāk. Līdz ar viņas vīra nāvi ģimenes ietiepīgums, ģimenes lietišķīgums palika vienīgi viņā. Būdama liela runātāja, viņa varēja, kad vien tika pie vārda, bez mazākās iejūsmas stundām ilgi, monotoni stāstīt par neskaitāmiem gadījumiem, kad Liktenis bijis pret viņu netaisns. Nekad viņai ne prātā nenāca, ka klausītāji nostājas Likteņa pusē — sirds viņai bija laba.

Daudzus gadus rūpēdamās par Smolu (cilvēku ar vāju veselību), viņa tā bija pieradusi kopt slimniekus, ka pēc tam sekoja neskaitāmi gadījumi, kad viņa nosēdēja ilgi jo ilgi, lai iepriecinātu saslimušus cilvēkus — gan pieaugušos, gan bērnus — vai kādu, kam nepieciešama palīdzība, un viņa nespēja atvairīt sajūtu, ka pasaule ir pati nelabvēlīgākā vieta cilvēku mājoklim. Svētdienu pēc svētdienas viņa klausījās mācītāju Tomesu Skoulzu, ārkārtīgi veiklu sprediķotāju, kas viņu dziļi ietekmēja; taču viņai izdevās visus pārliecināt, ka arī tā esot viņas nelaime. Ģimenē viņa jau bija kļuvusi par dzīvu sakāmvārdu, un, ja kādam uznāca sevišķi nelaba oma, to nosauca par «īstu Džūliju». Šāds noskaņojums būtu novedis kapā četrdesmit gadu vecumā ikvienu, bet ne Forsaitu: ar saviem septiņdesmit diviem gadiem viņa vēl izskatījās tik labi kā nekad. Un likās, ka viņa vēl nav zaudējusi spēju baudīt dzīvi un var pienākt laiks, kad viņa to pierādīs. Viņai piederēja trīs kanārijputniņi, runcis Tomijs un puse no papagaiļa — viņas un Hesteres kopējā īpašuma; un šie nabaga radījumi (ko piesardzīgi pūlējās turēt tālāk no Timotija acīm — viņš necieta dzīvniekus) pretēji cilvēkiem attaisnoja viņas bezcerīgumu, saprazdami, ka citāda būt viņa nespēj, un sirsnīgi viņai pieķērās.

Tovakar viņa bija svinīgi krāšņa, melnā bombazīna kleitā ar nelielu, gaiši violetu trijstūrveida ielaidumu uz krūtīm un melnu samta lentu ap tievo kaklu; melnu un gaiši violetu krāsu gandrīz visi Forsaiti uzskatīja par pašu piemērotāko vakartērpam.

Uzmetusi lūpu, viņa sacīja Svizinam:

— Anna apjautājās par tevi. Tu neesi veselu mūžību bijis pie mums!

Svizins, sabāzis īkšķus vestes plecu izgriezumā, atteica;

— Anna ir pavisam savārgusi, viņai vajadzētu aprunāties ar ārstu.

— Misters Niklass Forsaits ar dzīves biedreni!

Niklass Forsaits smaidīja, taisnās uzacis uz augšu savilcis. Dienā viņam bija izdevies realizēt svarīgu nodomu — nodarbināt kādu Augšindijas cilti zeltraktuvēs Ceilonā. Tas bija ilgi lolots plāns, un, beidzot sasniedzis to, par spīti lielām grūtībām, viņš gluži pamatoti varēja justies apmierināts. Tas divkāršoja viņa raktuvju ienesīgumu, un, kā viņš bieži vien pārliecinoši pierādīja, cilvēkiem reiz tā kā tā jāmirst, to apliecināja visa dzīve; un, vai nu viņi mirst kā nožēlojami večuki savā dzimtenē, vai priekšlaicīgi no mitruma svešas zemes zeltraktuvē, tam patiešām maza nozīme, ievērojot vēl to, ka pārmaiņa viņu dzīves veidā nāk par labu Britu impērijai.

Niklasa spējas bija neapšaubāmas. Izslējis pret klausītāju savu ielauzto degunu, viņš piebilda:

— Tā kā mums trūkst dažu simtu šādu ļautiņu, mēs jau gadiem ilgi neesam izmaksājuši dividendes, un paskatieties, kāda cena ir mūsu akcijām. Es uz tām nevaru pelnīt pat desmit šiliņus.

Viņš bija arī aizbraucis uz Jarmutu un, atgriezies no turienes, juta, ka pagarinājis savu mūžu vismaz par desmit gadiem. Viņš satvēra Svizina roku, jautri iesaukdamies:

— Tā, mēs atkal esam klāt!

Viņa laulātā draudzene, novītusi sieviete, viņam aiz muguras pūlējās priecīgi pasmaidīt.

— Misters Džeimss Forsaits ar dzīves biedreni! Misters Soumss Forsaits ar dzīves biedreni!

Svizins sasita papēžus. Viņa stāja arvien bija lieliska.

— Sveiks, Džeims, sveika, Emīlij! Sveicināts, Soums! Kā tev klājas?

Viņš saņēma Irēnas roku, un viņa acis iepletās. Cik skaista sieviete — mazliet pabāla, bet viņas augums, viņas acis, viņas zobi! Pārāk laba šim Soumsam!

Dievi bija dāvājuši Irēnai tumšbrūnas acis un zeltainus matus, šo savdabīgo krāsu apvienojumu, kas pievelk vīriešu skatienus un, kā runā, esot vāja rakstura pazīme. Viņas apaļīgā kakla un plecu maigais bālums virs zelta krāsas tērpa darīja viņu īpatnēji valdzinošu.

Soumss stāvēja aizmugurē, nenovērsdams skatienu no sievas kakla. Svizina pulkstenis, ko viņš vēl arvien turēja rokā, rādīja devīto stundu. Pusstunda pāri viņa parastajam pusdienu laikam, turklāt viņš nebija ēdis brokastis. Viņu pārņēma dīvaina dzīvnieciska nepacietība.

— Džolions nemēdz nākt vēlu! — viņš sacīja Irēnai, nespēdams valdīt dusmas. — Droši vien Džūna viņu aizkavē!

— Iemīlējušies vienmēr nokavējas, — atteica Irēna. Svizins uzlūkoja viņu ar ciešu skatienu. Tumšs sārtums sakāpa tam vaigos.

— Nav nekāda iemesla. Jaunmodīga niekošanās, vairāk nekas!

Likās, ka šajā dusmu uzliesmojumā neskaidri izpaužas pirmatnējo cilšu niknums.

— Kā jums patīk mana jaunā zvaigzne, tēvoci Svizin? — klusi jautāja Irēna.

Viņai uz krūtīm tērpa mežģinēs mirdzēja piecstūraina no vienpadsmit dimantiem izveidota zvaigzne.

Svizins aplūkoja zvaigzni. Viņš pazina dārgakmeņus. Neviens cits jautājums nebūtu varējis labāk novērst viņa uzmanību.

— Kas jums to dāvināja? — viņš jautāja.

— Soumss.

Irēnas sejas izteiksme nemainījās, bet Svizina bālganās acis izspiedās, it kā viņā pēkšņi būtu pamodusies kāda nojauta.

—Jums droši vien mājās garlaicīgi, — viņš sacīja. — Atnāciet pie manis pusdienās, kad vien vēlaties, un es jūs pacienāšu ar labāko vīnu, kāds Londonā dabūjams.

—Mis Džūna Forsaita, misters Džolions Forsaits! … Misters Bozinijs!…

Svizins pacēla roku un dimdošā balsī aicināja:

— Pie galda, tūlīt pie galda!

Viņš veda pie galda Irēnu, aizrādīdams, ka neesot uzņēmis viņu kopš tā laika, kad viņa bijusi līgava. Džūnas galda biedrs bija Bozinijs, kas sēdēja starp Irēnu un savu saderināto. Džūnai otrā pusē sēdēja Džeimss ar Niklasa sievu, tad vecais Džolions ar Džeimsa sievu. Niklass ar Hetiju Česmenu, Soumss ar misis Smolu un viņai blakus Svizins.

Forsaitu ģimenes pusdienās tiek ievērotas zināmas tradīcijas. Tur, piemēram, nepasniedz uzkožamos. Kāpēc tas tā — nav zināms. Teorija, kas izvirzījusies jaunāko ģimenes locekļu vidū, izskaidro šo tradīciju ar pārmērīgi augstajām austeru cenām; vairāk gan jādomā, ka tai pamatā ir vēlēšanās tūdaļ sākt ar ko nopietnāku un praktiski uzskati, ka uzkožamie ir tīrie nieki. Tikai Džeimsa ģimene nespēja pretoties paradumam, kas valdīja gandrīz visos namos Pārkleinā, un šad tad kļuva neuzticīga šai tradīcijai.

Kad visi bija apsēdušies savās vietās, iestājās klusuma un gandrīz vai īgnuma pilns savstarpējas neuzmanības brīdis, kas vilkās līdz pirmā ēdiena pasniegšanai un tikai pa retam to pārtrauca šādas un līdzīgas piezīmes: «Toms atkal saslimis; nesaprotu, kas viņam īsti kait!», «Anna laikam rītos nemaz nenāk lejā?», «Kā sauc jūsu ārstu, Fanij? Stabss? Tas taču ir pūšļotājs!», «Vinifreda? Viņai pārāk daudz bērnu. Četri, vai ne? Viņa ir tieva kā diegs!», «Cik tu maksā par šo heresu, Svizin? Man liekas pārāk sauss.».

Līdz ar otro šampanieša glāzi kļūst dzirdama neskaidra dūkoņa, un, kad to attīra no nejaušām blakus skaņām un noskaidro tās īsto būtību, atklājas, ka tā ir Džeimsa balss. Viņš kaut ko stāsta, un tas turpinās visai ilgi, dažreiz pat iesniedzoties tajā svinību daļā, kad jau tiek nobaudīta «jēra mugura», ko uzskata par visa Forsaitu mielasta kroni.

Neviens Forsaits nerīkoja pusdienas bez jēra muguras. Šim sulīgajam, sātīgajam ēdienam piemīt kaut kas tāds, kas dara to piemērotu cilvēkiem «ar zināmu stāvokli». Tas ir barojošs un garšīgs; ēdiens, ko cilvēks vienmēr atceras, ja reiz ir nogaršojis. Tam ir pagātne un nākotne kā naudai, kas noguldīta bankā, turklāt par to var pastrīdēties.

Katrs ģimenes nozarojums stūrgalvīgi iegādājās to citā vietā: vecais Džolions cildināja Dartmūru, Džeimss Velsu, Svizins Sausdaunu, Niklass apgalvoja, ka ļaudis varot sacīt, ko vien gribot, bet vislabākā jērgaļa nākot no Jaunzēlandes. Rodžeram, «oriģinālajam» brālim, bija nācies pašam sameklēt kādu īpašu vietu, un, būdams patiešām atjautīgs cilvēks, kas izgudrojis jaunu profesiju saviem dēliem, viņš bija atradis veikalu, kur pārdeva Vācijas jērgaļu. Kad pārējie protestēja, viņš izskaidroja savu viedokli, uzrādīdams rēķinu, kas apliecināja, ka viņš samaksājis vairāk nekā visi pārējie. Toreiz vecais Džolions, padodamies kārei pafilozofēt, bija sacījis, pievērsdamies Džūnai:

— Tici man, tie ir dīvaini cilvēki, šie Forsaiti, tu pati par to pārliecināsies, kad paaugsies!

Vienīgi Timotijs atturējās no šiem strīdiem, kaut gan viņš labprāt iebaudīja jēra muguru, tomēr, kā pats izteicās, baidījās no šī ēdiena.

Ikvienam, kas interesējās par Forsaitiem no psiholoģiskā viedokļa, šī «jēra mugura» ir sevišķi svarīgs faktors; tā ne tikai uzskatāmi parāda gan visas ģimenes, gan katra atsevišķa indivīda stūrgalvību, bet arī apliecina, ka viņi ar miesu un dvēseli pieder pie tās lielās cilvēku kategorijas, kas piešķir svarīgu nozīmi ēdiena barības vērtībai un garšai un nepaļaujas sentimentālām tieksmēm pēc skaistuma.

Jaunākie ģimenes locekļi patiešām būtu iztikuši bez jēra cepeša, atzīdami par labāku omāru salātus vai pērļu vistiņu — kaut ko acij tīkamāku un ne tik barojošu, — bet tās bija sievietes; un, ja arī vīrieši, tad tie, kurus samaitājušās sievas vai mātes, kas, spaidu kārtā ēzdamas jēra cepeti visā savas laulības laikā, bija iepotējušas slepenu naidīgumu pret to arī saviem dēliem.

Kad lielā diskusija par jēra muguru bija beigusies, nāca Tjūksberijas šķiņķis, sagatavots ar stingri noteiktu mērces piedevu, un Svizins tik ilgi noņēmās ar šo ēdienu, ka aizkavēja pusdienu parasto norisi. Lai varētu no sirds baudīt šķiņķi, viņš pat pārtrauca sarunu.

Soumss, sēdēdams blakus misis Smolai, domīgi nolūkojās viesos. Viņam bija iemesls vērot Boziniju, un šis iemesls saistījās ar kādu ilgi lolotu nama būves plānu. Arhitekts varēja noderēt viņa nolūkiem, tas likās gudrs. Bozinijs sēdēja, atlaidies pret krēsla atzveltni, un saīdzis veidoja no maizes drupatiņām sīciņus valnīšus. Soumss ievēroja, ka viņa uzvalks ir labi piegriezts, tikai par šauru, it kā būtu šūts pirms daudziem gadiem.

Soumss redzēja, ka Bozinijs pievēršas Irēnai un kaut ko saka, un viņas seja atplaukst — kā viņš bieži bija redzējis to atplaukstam pret citiem, bet nekad pret viņu. Mēģināja arī uztvert viņu vārdus, bet tieši šai mirklī ierunājās krustmāte Džūlija.

Vai Soumsam tas vienmēr neesot licies dīvaini? Vēl pagājušo svētdien misters Skoulzs, šis labais cilvēks, esot teicis tik asprātīgu, tik dzēlīgu sprediķi. «Kāds labums,» viņš sacījis, «ja cilvēks iegūst dvēseles mieru, bet zaudē visu savu mantu?» Tā, viņš sacījis, esot vidusšķiras devīze. Bet ko gan viņš ar to domājis? Protams, varbūt vidusšķiras ļaudīm esot tādi ieskati, viņa to nezinot. Kā Soumss domājot?

— Kā lai es to zinu? Šis Skoulzs taču ir blēdis, vai ne? — Soumss atbildēja izklaidīgi.

Jo Bozinijs pašlaik aplūkoja visus pie galda sēdošos, it kā norādīdams uz katra dīvainībām, un Soumsam gribējās zināt, ko viņš saka. Spriežot pēc Irēnas smaida, viņa acīm redzot pievienojās Bozinija piezīmēm. Likās, viņa vienmēr piekrita citu cilvēku domām.

Irēnas skatiens pievērsās vīram. Soumss tūdaļ nolaida acis. Smaids bija nozudis no viņas lūpām.

Blēdis? Ko Soumss ar to gribot sacīt? Ja misters

Skoulzs, garīdznieks, esot blēdis, tad ikviens varot būt… Cik briesmīgi!

— Nu, un tā arī ir! — sacīja Soumss.

Kad krustmāte Džūlija izbijusies uz mirkli apklusa, viņš uztvēra dažus Irēnas vārdus, kas skanēja apmēram tā: «Tu, kas šeit ieej, atstāj cerības ārā!»

Bet Svizins bija ticis galā ar šķiņķi.

— Kur jūs pērkat sēnes? — viņš galminieka balsī jautāja Irēnai. — Varu ieteikt Smailibobu, tur vienmēr ir svaigas. Sīkmaņi jau negrib par to parūpēties.

Irēna pagriezās, lai atbildētu viņam, un Soumss redzēja, ka Bozinijs vēro Irēnu un smaida savā nodabā. Dīvains smaids šim cilvēkam. Pavisam vienkāršs, kā bērnam, kas smaida, kad ir iepriecināts. Soumss atcerējās Džordža doto iesauku «Jūras laupītājs», taču visai piemērota viņam tā nelikās. Un, redzēdams, ka Bozinijs pievēršas Džūnai, arī Soumss pasmaidīja, bet dzēlīgi — viņam nepatika Džūna, kas pašlaik šķita ne sevišķi apmierināta.

Un nekāds brīnums, jo viņai tikko bija šāda saruna ar Džeimsu:

— Braucot mājās, es apstājos pie upes, tēvoci Džeims, un redzēju lielisku vietu mājai.

Džeimss, kas bija paradis ēst gausi un pamatīgi, uz brīdi pārtrauca gremot.

—Nu? — viņš sacīja. — Kur tad tas bija?

—Netālu no Pengbornas.

Džeimss ielika mutē kumosu šķiņķa, un Džūna gaidīja.

—Tu droši vien nezini, vai tajā pusē pārdod zemi dzimtīpašumā? — viņš beidzot jautāja. — Un kādas tur zemes gabaliem cenas?

—Zinu, — atteica Džūna. — Es apjautājos. — Viņas mazā, apņēmīgā seja zem vara krāsas matu vainaga pauda aizdomīgu nepacietību un kvēli.

Džeimss uzlūkoja viņu ar inkvizitora skatienu.

— Ko? Tu taču netaisies pirkt zemi! — viņš iesaucās, nomezdams dakšiņu.

Džeimsa interese deva Džūnai drosmi. Viņa jau sen loloja plānu, pēc kura viņas tēvoči varētu gūt labumu sev un Bozinijam, būvēdami lauku mājas.

— Protams, ne, — viņa sacīja. — Es domāju, ka tā būtu lieliska vieta, ja… ja jūs… vai kāds cits gribētu celt māju.

Džeimss iesānis pašķielēja uz Džūnu un atkal iebāza mutē šķiņķa kumosu.

— Zeme tur droši vien ir ļoti dārga, — viņš noteica.

Tas, ko Džūna noturēja par Džeimsa interesi, patiesībā bija tikai uztraukums, ko ikvienā Forsaitā modināja bailes, ka noderīgs objekts varētu nokļūt cita rokās. Taču viņa negribēja atzīt, ka cietusi neveiksmi, un neatlaidās.

— Tev vajadzētu pāriet uz laukiem, tēvoci Džeims. Ja man būtu daudz naudas, es nevienu dienu vairs nepaliktu Londonā.

Džeimss bija satraukts līdz katrai garā, tievā auguma šūniņai. Viņam ne prātā nebija nācis, ka brāļameitai tādi uzskati.

—Kāpēc jūs nepārejat dzīvot uz laukiem? — atkārtoja Džūna. — Tas jums nāktu par labu.

—Kāpēc? — Džeimss uztraukts iesāka. — Pirkt zemi… ko tas man dos — pirkt zemi, būvēt mājas? Es pat četrus procentus nedabūšu par savu naudu.

— Kas par to? Bet jums būs svaigs gaiss.

—Svaigs gaiss! — iesaucās Džeimss. — Kas man no svaiga gaisa…

—Es domāju, katram patīk svaigs gaiss, — Džūna nicīgi noteica.

Džeimss ar plašu žestu noslaucīja salvetē muti.

—Tu nezini naudas vērtību, — viņš sacīja, vairīdamies no Džūnas skatiena.

—Nē! Un ceru, ka nekad nezināšu! — Un, neizsakāmā aizvainojumā kozdama lūpā, nabaga Džūna apklusa.

Kāpēc viņas radinieki tik bagāti, bet Fils nekad nezina, kur rīt ņems naudu, ko nopirkt tabaku? Kāpēc tie nevarētu kaut ko darīt viņa labā? Bet visi ir tik egoistiski. Kāpēc tie nevarētu būvēt lauku mājas? Džūna bija pilna tā naivā dogmatisma, kas ir visai aizkustinošs un dažreiz gūst panākumus. Bozinijs, kam viņa pievērsās pēc savas neveiksmes, sarunājās ar Irēnu, un Džūnas sajūsma atslāba. Viņas acis iedegās dusmās un apņēmībā, tāpat kā vecajam Džolionam, kad viņa vēlēšanās sadūrās ar šķēršļiem.

Arī Džeimss bija ļoti uztraukts. Viņš jutās tā, it kā būtu apdraudētas viņa tiesības ieguldīt naudu uz pieciem procentiem. Džolions izlutinājis meiteni. Neviena no viņa meitām tamlīdzīgus vārdus nebūtu teikusi. Džeimss vienmēr bija ļāvis saviem bērniem pilnīgu brīvību un, apzinādamies to, vēl dziļāk pārdzīvoja Džūnas izturēšanos. Viņš domīgi knibināja zemenes, tad bagātīgi aplēja tās ar krējumu un ātri apēda; vismaz tās viņam neies zudumā.

Nebija nekāds brīnums, ka viņš tā apmulsa. Piecdesmit četrus gadus (par aģentu viņš bija kļuvis pavisam jauns, tikko sasniedzis ar likumu noteikto vecumu) nodarbojoties ar hipotēkām, rūpējoties, lai kapitāli tiktu droši noguldīti uz visaugstākajiem procentiem, kārtojot darījumus pēc principa — gūt iespējami lielāko labumu no citiem cilvēkiem bez riska sev un saviem klientiem — un aprēķinot precīzo naudas vērtību visām dzīves attiecībām, viņš galu galā bija pieradis uz visu raudzīties no naudas viedokļa. Nauda tagad bija viņa ceļa zvaigzne, dzīves izpratnes līdzeklis, kaut kas tāds, bez kā viņš, pats to neapzinoties, nespēja izprast dzīves parādības, un frāze «es ceru, ka nekad nezināšu naudas vērtību», kas viņam bija iemesta tieši sejā, apbēdināja un kaitināja viņu. Viņš zināja, ka tās ir muļķības, citādi šie vārdi būtu viņu izbiedējuši. Kur gan pasaule tā nokļūs? Taču, pēkšņi atcerējies notikumu ar jauno Džolionu, viņš mazliet nomierinājās, jo ko gan varēja gaidīt no cilvēka, kam tāds tēvs! Bet līdz ar to viņa domas ievirzījās vēl nepatīkamākā gultnē. Ko nozīmēja visas šīs runas par Soumsu un Irēnu?

Kā visās ģimenēs, kas ciena pašas sevi, Forsaitiem bija izveidojies kaut kas tirdzniecības centram līdzīgs, kur apmainījās ar ģimenes noslēpumiem un novērtēja ģimenes inventāru. Forsaitu Biržā bija zināms, ka Irēna nožēlojot savas precības. Šo viņas nožēlu nosodīja. Viņai vajadzēja iepriekš apdomāt savu rīcību, prātīgas sievietes tā nemēdz kļūdīties.

Džeimss saīdzis nodomāja, ka viņiem ir skaista māja (kaut arī neliela) ļoti labā vietā, bērnu nav, nekādu naudas grūtību arī nav. Soumss labprāt nestāstīja par savām darīšanām, bet droši vien viņš ir turīgs cilvēks. Viņam ir lieliski ienākumi (Soumss, tāpat kā viņa tēvs, bija plaši pazīstamās advokātu firmas «Forsaits, Basteds un Forsaits» līdzīpašnieks), un viņš arvien rīkojas visai piesardzīgi. Nesen viņš nokārtojis sevišķi veiksmīgu darījumu ar dažām hipotēkām — patiešām lieliska izdevība!

Irēnai nebūtu nekāda iemesla žēloties, tomēr runāja, ka viņa pieprasījusi atsevišķu istabu. Džeimss zināja, kā tas var beigties. Un Soumss taču nedzēra.

Džeimss palūkojās uz savu vedeklu. Šis neviena nemanītais skatiens bija salts un aizdomu pilns. Tanī jautās lūgums un bailes, un aizvainojums. Kāpēc gan viņam tā jāuztraucas? Droši vien tas viss tīrie nieki. Sievietes jau ir tādi dīvaini radījumi! Viņas allaž mēdz tā pārspīlēt, ka grūti zināt, kad ticēt, kad ne. Bez tam viņam taču neviens nekā nestāstīja, visu vajadzēja pašam noskaidrot. Viņš atkal zagšus pavēlās Irēnā, pēc tam Soumsā. Pēdējais, sarunādamies ar krustmāti Džūliju, caur pieri skatījās uz Bozinija pusi.

«Soumss mīl savu sievu, to es zinu,» Džeimss nodomāja. «Paskat tikai, kā viņš vienmēr to apdāvina!»

Un Irēnas aplamā neapmierinātība viņu vēl vairāk pārsteidza. Cik žēl! Tāda pievilcīga sieviete, un Džeimss patiešām viņu mīlētu, ja tikai viņa citādi izturētos. Pēdējā laikā viņa sadraudzējusies ar Džūnu. Tas nebija labi, tas nepavisam nebija labi. Viņai sāka rasties savi uzskati. Džeimss nespēja saprast, ko viņa vēl gribēja. Viņai bija jauka māja un viss, ko vien varēja vēlēties. Nedrīkstēja ļaut viņai pašai izraudzīties sev draugus. Būtu bīstami, ja tā turpinātos tālāk.

Patiešām, Džūna savā tieksmē aizstāvēt nelaimīgos bija piespiedusi Irēnu atzīties un savukārt ieteikusi stāties pretī ļaunajam liktenim, vajadzības gadījumā pat šķirties. Taču, dzirdot šos pamudinājumus, Irēna domīgi klusēja, it kā viņu biedētu jau pati doma par tādu aukstasinīgu cīņu. Soumss nekādā ziņā no viņas neatteiktos, viņa sacīja Džūnai.

— Kas par to? — Džūna iesaucās. — Lai viņš dara, ko grib, tu tikai paliec pie sava. — Viņa pat nebija kautrējusies runāt par to viesībās pie Timotija. Kad Džeimss to uzzināja, viņš, gluži dabiski, sašuta un izbijās.

Ja nu Irēna patiešām nolemj aiziet no Soumsa? Tas gan likās pavisam neiespējami. Džeimsam šī doma bija tik neciešama, ka viņš tūdaļ to atmeta. Tā izraisīja neskaidras ainas viņa iztēlē, ausīs viņam it kā jau skanēja Forsaitu valodas. Cik briesmīgi piedzīvot skandālu, kas tik cieši saistīts ar viņu, ar viņa dēlu! Par laimi, Irēnai nav naudas — nožēlojamas piecdesmit mārciņas gadā! Un Džeimss ar nicināšanu atcerējās nelaiķi Heronu, kas viņai nekā nebija varējis atstāt mantojumā. Prātodams pie savas vīna glāzes, garās kājas pagaldē sakrustojis, viņš pat nemanīja, ka dāmas iet ārā no ēdamistabas, un nepiecēlās. Vajadzēs parunāt ar Soumsu, brīdināt viņu. Pēc visa, kas noticis, tā turpināties vairs nedrīkstēja. Un viņš gluži saīdzis konstatēja, ka Džūna atstājusi savu vīna glāzi neizdzertu.

«Tā skuķe pie visa vainīga,» viņš sprieda. «Irēnai pašai tas nekad nebūtu ienācis prātā.» Džeimss bija cilvēks ar spilgtu iztēli.

Svizina balss iztraucēja viņu no šīm pārdomām.

—Es par to samaksāju četri simti mārciņu, — Svizins sacīja. — Protams, tas ir īsts mākslas darbs.

—Četri simti! Hm! Milzu nauda! — piebalsoja Niklass.

Runa bija par rūpīgi darinātu skulpturālu grupu Itālijas marmorā, kas atradās uz augsta postamenta (arī marmora) un viesa istabā kultūras atmosfēru. Ārkārtīgi smalki izstrādātās blakus figūras attēloja sešas kailas sievietes, kuras norādīja uz centrālo figūru, arī kailu sievieti, kas rādīja pati uz sevi; kopējais iespaids modināja skatītāja visai patīkamu pārliecību, ka skulptūra ir ļoti vērtīga. Krustmāte Džūlija, kas sēdēja tai gandrīz pretī, bija visu vakaru ar lielu piespiešanos pūlējusies neskatīties uz to.

Tad runāja vecais Džolions; tieši viņš bija iesācis šo strīdu.

— Četri simti! Kas par niekiem! Nestāsti nu man, ka tu par to samaksāji četrus simtus!

Svizins otro reizi tajā vakarā pagrozīja galvu, un apkaklītes stūri sāpīgi iespiedās zodā.

— Četri simti mārciņu angļu naudā, ne fārzingu mazāk. Un es to nenožēloju. Tas nav parastais angļu darbs, bet īsta moderna itāliešu skulptūra.

Soumss pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem un palūkojās uz Boziniju. Arhitekts smīnēja, ietinies cigaretes dūmu mākonī. Tajā brīdī viņš patiešām atgādināja jūras laupītāju.

—Tas ir sarežģīts darbs, — steidzīgi piezīmēja Džeimss, kuru bija ietekmējuši skulptūras apmēri. — Pie Džobsona par to dabūtu labu naudu.

—Nabaga ārzemnieks, kas to veidoja, — turpināja Svizins, — prasīja pieci simti, es viņam samaksāju četrus. Tas ir vērts astoņus simtus. Nabaga puisis likās badā pamiris.

—Ā! — pēkšņi iejaucās Niklass. — Visi šie mākslinieki izskatās noplukuši. Es brīnos, kā viņi vispār dzīvo, piemēram, jaunais Flažoleti, ko Fanija un meitenes vienmēr aicina spēlēt vijoli. Viņš nopelna labi ja simt mārciņas gadā!

Džeimss papurināja galvu.

— Jā! — viņš piebalsoja. — Es nesaprotu, kā viņi dzīvo!

Vecais Džolions bija piecēlies un ar cigāru mutē piegāja pie skulptūras, lai apskatītu to tuvāk.

— Es par to nebūtu devis pat divus! — viņš beidzot pateica.

Soumss redzēja, ka viņa tēvs un Niklass nemierīgi saskatās. Otrā pusē Svizinam Bozinijs vēl arvien tinās dūmu mākonī.

«Interesanti, ko viņš par to saka?» nodomāja Soumss, kurš labi zināja, ka šī skulptūra ir pavisam mazvērtīga — nemoderna, novecojusies par veselu paaudzi. Pie Džobsona neviens vairs nepirka tādus mākslas darbus.

Beidzot nāca Svizina atbilde.

— Tu nekā nesaproti no skulptūrām. Tev ir tavas gleznas un vairāk nekā.

Vecais Džolions apsēdās savā vietā, pūzdams dūmu mutuļus no cigāra. Viņam ne prātā nenāca sākt strīdu ar tādu tiepšu kā Svizins, kurš bija stūrgalvīgs kā ēzelis, bet neprata atšķirt statuju no… salmu cepures.

— Ģipsis! — Tas bija viss, ko viņš pateica.

Strauji pietrūkties kājās Svizins jau sen vairs nespēja. Viņš uzsita ar dūri uz galda.

— Ģipsis! Lai tev mājās būtu kaut kas līdzīgs šim mākslas darbam!

Un atkal likās, ka viņa runā neskaidri izpaužas pirmatnējo cilšu niknums. Situāciju saglāba Džeimss.

— Bet ko jūs par to sakāt, mister bozinij? jūs esat arhitekts, jums taču jāprot novērtēt skulptūras un tamlīdzīgas lietas!

Visas acis pievērsās Bozinijam. Visi ar dīvainu neuzticību gaidīja viņa atbildi. Un Soumss, pirmo reizi iejaukdamies sarunā, jautāja:

—Jā, Bozinij, ko jūs par to sakāt? Bozinijs mierīgi atbildēja:

—Tas ir ievērojams darbs.

Viņa vārdi bija domāti Svizinam, bet acis viltīgi uzsmaidīja vecajam Džolionam. Tikai Soumsu neapmierināja šī atbilde.

—Ar ko tas ir ievērojams?

—Ar savu naivumu.

Atbildei sekoja izteiksmīgs klusums. Vienīgi Svizinam nebija skaidrs, vai Bozinija vārdi jāuzskata par komplimentu vai ne.

IV

soumss nolemj celt māju

Trīs dienas pēc viesībām pie Svizina Soumss Forsaits iznāca pa sava nama zaļajām parādes durvīm un, palūkojies atpakaļ no skvēra puses, galīgi pārliecinājās, ka māju nepieciešams pārkrāsot.

Viņš bija atstājis sievu ar klēpī sakrustotām rokām sēžam viesistabā uz dīvāna. Irēna acīm redzot gaidīja, lai viņš iet projām. Tas nebija nekas neparasts. īstenībā tā notika ik dienas.

Soumss nesaprata, ko sieva viņam varēja pārmest. Viņš taču nedzēra! Vai viņš taisīja parādus, spēlēja kārtis, bija rupjš vai varmācīgs, draudzējās ar vieglprātīgiem cilvēkiem, palika naktīs ārpus mājas? Nekā tamlīdzīga!

Dziļā, apspiestā nepatika, ko Soumss juta sievā, viņam bija neizdibināms noslēpums un briesmīga sašutuma cēlonis. Tas, ka Irēna bija kļūdījusies un nemīlēja vīru, bija pūlējusies to mīlēt, bet nespēja, taču nevarēja būt īstais iemesls.

Neviens Forsaits neiedomātos ar tik neparastu iemeslu izskaidrot savas sievas izturēšanos pret viņu.

Tāpēc Soumss visu vainu uzkrāva vienīgi Irēnai. Viņš nekad nebija saticis sievieti, kas tā spēja valdzināt. Kur vien viņi gāja, viņš redzēja, ka Irēna saistīja visu vīriešu uzmanību, viņu skatieni, balss noskaņa, visa viņu rīcība to apliecināja. Viņas izturēšanās šādas uzmanības centrā līdz šim arvien bija palikusi nevainojama. Doma, ka Irēna ir viena no tām anglosakšu rasē diezgan reti sastopamajām sievietēm, kas dzimušas, lai mīlētu un tiktu mīlētas un kam bez mīlestības nav arī dzīves, viņam pat prātā nebija nākusi. Viņas spēju valdzināt Soumss uzskatīja par daļu no sievas — sava īpašuma vērtības, taču tas modināja aizdomas, ka viņa varētu ne vien saņemt, bet arī dot. Tomēr Irēna viņam nedeva nekā! «Kāpēc tad viņa precējās ar mani?» Soumss pastāvīgi domāja. Viņš vairs neatcerējās savus uzmanības apliecinājumus, to, ka pusotra gada viņš Irēnu visur bija vajājis, izgudrojis dažādus paņēmienus, lai to uzjautrinātu, apbēris ar dāvanām, nemitīgi atkārtojis bildinājumu un ar savu pastāvīgo klātbūtni atvairījis visus citus tās pielūdzējus. Viņš bija aizmirsis to dienu, kad, veikli izmantojot sevišķi asu pretīguma vilni, ko Irēnā sacēla mājas apstākļi, viņam izdevās vainagot savas pūles ar panākumiem. Ja viņš vispār kaut ko atcerējās, tad vienīgi zeltmatainās, tumšacainās meitenes izsmalcināti kaprīzo izturēšanos pret viņu. Viņš, protams, neatcerējās Irēnas sejas izteiksmi — dīvaini padevīgo un lūdzošo skatienu, kad tā pēkšņi kādu dienu piekāpās un apsolījās kļūt par viņa sievu.

No viņa puses tā bija bijusi īsta pielūgsme, ko cildina grāmatas un cilvēki, — kad mīlētājs, kas kalis dzelzi, kamēr tā kļuvusi viegli veidojama, galu galā tiek atalgots par savām pūlēm un pēc tam dzīve ir laimīga un līksma kā kāzu zvani.

Soumss devās uz priekšu, stūrgalvīgi turēdamies ielas ēnainajā pusē.

Māju vajadzēja remontēt, ja vien viņš nenolems pāriet uz laukiem un tur būvēties.

Simto reizi tajā mēnesī viņš pārcilāja šo jautājumu. Kāda jēga steigties? Viņš dzīvoja ļoti labi, ienākumi arvien pieauga un sasniedza trīs tūkstošus gadā, taču viņa ieguldītais kapitāls nebija tik liels, kā tēvs iedomājās. Džeimsam piemita tieksme uzskatīt savu bērnu materiālo stāvokli par labāku, nekā tas patiesībā bija. «Astoņus tūkstošus es varētu sadabūt itin viegli,» viņš sprieda, «nemaz nesaistoties ar Robertsonu vai Nikolu.»

Soumss apstājās pie gleznu veikala loga. Viņš bija «mākslas draugs» un Monpeljē skvērā 62 kāda maza istabiņa viņam krājās pilna ar audekliem, kas bija saslieti gar sienām, jo nepietika vietas, kur pakārt. Viņš nesa tos mājās, atgriezdamies no Sitijas, parasti krēslā, bet svētdienu pievakarēs mēdza uzturēties šajā istabiņā, stundām ilgi grozīdams gleznas pret gaismu, pētīdams uzrakstus to mugurpusēs un reizēm kaut ko pierakstīdams

Tās gandrīz visas bija ainavas ar figūrām priekšplānā — simbols slepenam protestam pret Londonu, tās augstajiem namiem, bezgalīgajām ielām, kur ritēja Soumsa dzīve un viņa cilts un šķiras dzīve. Šad tad viņš paņēma līdzi vienu vai divas gleznas, uz Sitiju braukdams, un pa ceļam apstājās pie Džobsona.

Viņš reti kādam rādīja savas gleznas. Irēna, kuras vērtējumu viņš klusībā cienīja un varbūt tieši tāpēc nekad pēc tā neprasīja, tikai retu reizi gāja šajā istabā — vienīgi tad, kad vajadzēja izpildīt kādu mājasmātes pienākumu. Viņa netika uzaicināta aplūkot gleznas un nekad to nedarīja. Soumsam tas bija vēl viens aizvainojuma iemesls. Viņš ienīda sievas lepnumu un klusībā no tā bijās.

Gleznu veikala vitrīnas spoguļstiklā stāvēja Soumsa attēls un raudzījās uz viņu. Viņa pieglaustie mati zem cilindra malas spīdēja tāpat kā cilindrs; bālā, šaurā seja, gludi skūto lūpu līnija; spēcīgais, no skūšanas iezilganais zods un kārtīgi aizpogātā melnā ketaveja it kā liecināja par savaldību un noslēgtību, par nesatricināmu, tīšu nosvērtību, bet acis — saltas, pelēkas, ar saspringtu skatienu un rieviņu starp uzacīm — domīgi pētīja viņu, it kā zinātu kādu viņa slepenu vājību.

Viņš apskatīja gleznas, lasīja mākslinieku vārdus, noteica gleznu vērtību, taču bez tā apmierinājuma, kādu parasti sniedza šāds klusībā izdarīts novērtējums, un tad gāja tālāk.

Mājā Monpeljē skvērā 62 varēs gluži labi nodzīvot vēl kādu gadu, ja viņš nolems celt jaunu! Laiks būvēšanai izdevīgs, naudai jau sen nav bijusi tik liela vērtība, un apbūves gabals, ko viņš apskatīja Robinhilā, kad pavasarī bija aizbraucis uz turieni sakarā ar Nikola hipotēku, bija lielisks — labāks vairs nevarēja būt! Divpadsmit jūdzes no Haidparka, zemes cenas noteikti kāps, vienmēr par to varēs dabūt vairāk, nekā viņš samaksās. Tātad māja, ja to uzcels īsti labā stilā, būs lielisks kapitāla ieguldījums.

Doma, ka viņam vienīgajam no visas ģimenes piederētu lauku māja, Soumsu ietekmēja visai maz, jo īstam Forsaitam jūtas, pat sabiedriskā stāvokļa apziņa bija greznība, ko varēja atļauties vienīgi tad, kad apmierinātas tieksmes pēc daudz svarīgākā materiālas dabas baudījuma.

Dabūt Irēnu projām no Londonas, no izdevības iet sabiedrībā un sastapties ar cilvēkiem, projām no viņas draugiem un visiem, kas viņai iedvesa dažādas iedomas! Tas bija pats galvenais! Viņa pārāk cieši sadraudzējusies ar Džūnu! Džūna Soumsu neieredzēja. Viņš atbildēja ar to pašu. Viņos abos taču ritēja vienas asinis.

Aizvest Irēnu no pilsētas — tas būtu vissvarīgākais. Māja viņai patiktu, viņa ar prieku rūpētos par mājas iekārtošanu, viņai taču īsta mākslinieces daba!

Mājai jābūt labā stilā, tādai, lai vienmēr justu tās cenu, lai tā būtu kaut kas vienreizējs, kā, piemēram, nesen uzceltā Parksa māja ar torni. Bet Parkss pats sacījis, ka viņa arhitekts viņu izputināšot. Bīstami ielaisties ar šiem cilvēkiem: ja tas ir arhitekts ar vārdu, viņš iedzīs jūs nebeidzamos izdevumos, turklāt vēl izturēsies augstprātīgi.

Bet viduvēju arhitektu nav vērts ņemt, — atceroties Parksa torni, kļuva skaidrs, ka parastam arhitektam tādu darbu uzdot pilnīgi neiespējami.

Tāpēc Soumss bija iedomājies par Boziniju. Pēc pusdienām pie Svizina viņš sāka vākt ziņas. Tās bija trūcīgas, taču iepriecinošas: «No jaunās skolas».

«Spējīgs?»

«Ļoti spējīgs, tikai mazliet… mazliet par augstu ceļ degunu!»

Viņam nebija izdevies noskaidrot, kādas mājas Bozinijs jau būvējis un cik lielu maksu ņem. No visa uzzinātā Soumsam bija radies iespaids, ka Bozinijs būs mierā ar viņa noteikumiem. Jo vairāk viņš domāja par šo ideju, jo vairāk tā viņam patika. Tādā gadījumā šis darījums paliktu ģimenē, un Forsaiti pēc tā gandrīz neapzināti tiecās. Turklāt viņš varētu vienoties par pieņemamiem noteikumiem, varbūt pat ļoti lēti — un tas būtu tikai taisnīgi, ievērojot to, ka Bozinijam rastos iespēja parādīt savas spējas, jo šī māja nebūtu parasta, vienkārša celtne.

Soumss pašapmierināts domāja par to, ka jaunais cilvēks dabūs labu darbu. Kā ikviens Forsaits, viņš spēja būt caurcaurēm optimists, ja no optimisma varēja gūt labumu.

Bozinija kantoris atradās Slounstrītā, tepat tuvumā, tā, ka būs iespējams vienmēr pārskatīt plānus.

Arī Irēna droši vien necels iebildumus pret aizbraukšanu no Londonas, ja viņas labākās draudzenes saderinātais tāpēc dabūs darbu. Iespējams, ka no tā atkarīgas Džūnas laulības. Irēna taču negribēs aizkavēt Džūnas laulības. To viņa nekādā ziņā negribēs, Soumss viņu pārāk labi pazina. Un Džūna būs apmierināta. Arī tas bija zināms panākums.

Bozinijs likās spējīgs, turklāt viņam bija viena īpašība, kas viņu darīja īpaši pievilcīgu: viņš neprata rūpēties par savām interesēm. Naudas jautājumos ar viņu būs viegli vienoties. Soumss secināja to, nepavisam netaisīdamies krāpt Boziniju, viņam tas bija dabiskais domu gājiens, tāpat kā ikvienam labam biznesmenam — visiem tiem tūkstošiem labu biznesmenu, caur kuru pūli Soumss devās uz Ladgeithilu.

Un tā, ar apmierinājuma sajūtu domādams par to, ka ar Boziniju būs viegli vienoties naudas jautājumos, viņš pakļāvās savas lielās šķiras neizprotamajiem likumiem, pašas cilvēka dabas likumiem.

Laužoties cauri ļaužu drūzmai, Soumss, kas parasti iedams skatījās uz ielu sev zem kājām, pievērsa skatienu St. Pola katedrāles kupolam. Vecā katedrāle viņu sevišķi valdzināja, un ne tikai vienu, bet divas trīs reizes nedēļā viņš savā ikdienas gājienā iegriezās tur un pastāvēja piecas vai desmit minūtes sānu ailēs, pētīdams vārdus un uzrakstus uz pieminekļiem. Grūti izskaidrot, kas šinī lielajā baznīcā tā saistīja Soumsu. Varbūt tā palīdzēja viņam koncentrēties pie dienā veicamā darba. Ja viņu nomāca domas par kādu sevišķi svarīgu darījumu, kas prasīja īpaši izveicīgu rīcību, viņš katrā ziņā iegāja katedrālē un klusi kā pele staigāja no viena uzraksta pie otra. Tad tikpat klusām izgāja ārā un nosvērtiem soļiem devās projām pa Čīpsaidu, un viņa gaita likās paužam apņēmību un neatlaidību, it kā viņš būtu cieši nolēmis nopirkt kaut ko nule ieraudzītu.

Tajā rītā viņš iegāja katedrālē, taču neapstaigāja, kā parasti, pieminekļus citu pēc cita, bet pacēla skatienu uz kolonām un sienu posmiem un palika stāvam.

Viņa domīgā un godbijības pilnā seja, kādas arvien kļūst sejas baznīcā, milzīgās celtnes plašumā likās balta kā krīts. Cimdos tērptās rokas bija cieši satvērušas lietussarga rokturi. Viņš pacēla tās uz augšu. Pār viņu laikam bija nākusi svēta iedvesma.

«Jā,» viņš domāja, «man vajadzīga istaba, kur novietot gleznas.»

Tovakar, nākdams mājās no Sitijas, viņš iegriezās Bozinija kantorī. Arhitektu viņš sastapa bez žaketes, smēķējam pīpi un zīmējam kādu plānu. Soumss atteicās no piedāvātās glāzītes un tūdaļ sāka runāt par sava nāciena mērķi.

— Ja jums svētdien nav nekas labāks padomā, atbrauciet man līdzi uz Robinhilu, es gribētu zināt jūsu domas par kādu apbūves gabalu.

— Vai jūs celsiet māju?

— Varbūt, — atteica Soumss, — bet nesakiet nevienam par to. Es tikai gribu dzirdēt jūsu domas.

—Lai notiek! — sacīja arhitekts. Soumss apskatīja istabu.

—Diezgan augstu esat iekārtojies, — viņš piezīmēja. Viņam noderētu ikviens sīkums par Bozinija darba lauka raksturu un apjomu.

— Pagaidām var iztikt, — atbildēja arhitekts. — Jūs esat pieradis pie greznības.

Viņš izdauzīja pīpi, bet iesprauda to tukšu atpakaļ zobos; tā viņam varbūt bija vieglāk sarunāties. Soumss ievēroja, ka Bozinijam iekrituši, it kā uz iekšu iesūkti vaigi.

—Cik jūs maksājat par šādu kantori? — Soumss jautāja.

—Piecdesmit… un arī tas ir par daudz, — atteica arhitekts.

Šī atbilde noskaņoja Soumsu labvēlīgi.

— Jā, dārgi gan, — viņš sacīja. — Tad es svētdien ap vienpadsmitiem atbraukšu jums pakaļ.

Nākamajā svētdienā viņš ekipāžā ieradās pie Bozinija un aizveda to uz staciju. Robinhilā ormani nevarēja dabūt, un viņi kājām devās uz pusotras jūdzes attālo apbūves gabalu.

Bija pirmais augusts, lieliska diena ar karstu sauli un skaidrām debesīm, un uz taisnā, šaurā ceļa, kas gāja kalnup, viņu kājas sacēla dzeltenus putekļus.

— Grants, — noteica Soumss un iesānis uzmeta skatienu Bozinija žaketei. Sānu kabatas bija piebāztas ar papīra vīstokļiem, padusē Bozinijs nesa savādu spieķi. Soumss ievēroja šīs un vēl citas dīvainības.

Tikai gudrs cilvēks vai patiesi jūras laupītājs varēja atļauties tādu nevērību savā apģērbā; un, kaut gan šāda dīvaina rīcība Soumsam nepatika, zināmā mērā tā viņu pat nomierināja: tā liecināja par īpašībām, kas viņam varēja nākt tikai par labu. Ja šis cilvēks prot būvēt mājas, kāda nozīme tad viņa apģērbam?

— Es jau jums sacīju, — teica Soumss, — ka ar šo māju gribu sagādāt pārsteigumu, tāpēc nestāstiet nevienam par to. Es nekad nerunāju par saviem nodomiem, iekams tie nav realizēti. Bozinijs pamāja ar galvu.

— Pastāstiet tikai sievietēm savus plānus, — turpināja Soumss, — un pēc tam runām gala nebūs.

— Jā, — Bozinijs piekrita, — sievietes ir velni! Sirds dziļumos Soumss jau sen juta to pašu, taču vārdos nekad nebija izteicis.

— O! — viņš norūca. — Tātad jūs arī jau… — Viņš apklusa, bet tad nevaldāmā ļaunuma uzplūdā piebilda:

— Džūnai ir temperaments … vienmēr ir bijis.

— Eņģelim temperaments vēl nav nekas slikts. Soumss nekad nebija nosaucis Irēnu par eņģeli. Viņš

nebūtu spējis tā apgānīt savus labākos instinktus, atklājot svešiem cilvēkiem viņas vērtības noslēpumu un līdz ar to nododot sevi. Viņš nekā neatbildēja.

Viņi bija iegriezušies aizlaistā ceļā, kas gāja pāri ganībām. Ratu sliedes aizvijās uz grants bedri, aiz kuras starp koku skupsnām bieza meža malā slējās lauku mājas dūmeņi. Nelīdzeno zemi klāja pūkainas zāles kušķi, no kuriem cīruļi laidās augšup saulainajās debesīs. Tālu pie apvāršņa, aiz neskaitāmiem laukiem un žogiem, pacēlās pakalnu rinda.

Soumss aizveda Boziniju līdz laukuma otrai malai, tad apstājās. Tur bija izraudzītais apbūves gabals, bet tagad, kad vajadzēja parādīt to citam, viņš apmulsa.

— Aģents dzīvo tur tajā kotedžā, — viņš sacīja.

— Pie viņa mēs varam pabrokastot. Labāk vispirms paēdīsim un tad apskatīsim apbūves gabalu.

Viņš atkal Bozinijam pa priekšu devās uz kotedžu, kur viņus laipni uzņēma aģents, gara auguma vīrs, vārdā Olivers, ar miegainu seju un sirmu bārdu. Pie brokastu galda Soumss gandrīz nekā neēda, bet visu laiku vēroja Boziniju un reizes divas paslepšus ar zīda mutautu noslaucīja pieri. Beidzot azaids bija ieturēts un Bozinijs piecēlās.

— Jums droši vien vajag aprunāties par darīšanām, — viņš teica. — Es iešu mazliet apskatīt apkārtni. — Atbildi nenogaidījis, viņš izgāja ārā.

Soumss pavadīja gandrīz veselu stundu kopā ar aģentu, aplūkodams zemes gabalu plānus un apspriezdams Niklasa un citu hipotēkas. Beidzot, it kā tikai tagad viņam tas būtu ienācis prātā, viņš sāka runāt par apbūves gabalu.

— Jums vajadzētu atlaist man lētāk, — viņš sacīja. — Es taču esmu pirmais, kas šeit būvēsies…

Olivers papurināja galvu.

—Gabals, ko jūs esat izvēlējies, — viņš teica, — mums ir vislētākais. Tie, kas atrodas augšā pakalnā, ir krietni dārgāki.

—Jums jāzina, — brīdināja Soumss, — ka es vēl neesmu izšķīries, iespējams, ka es nemaz nebūvēšos. Zemes rente ir ļoti augsta.

—Būtu ļoti žēl, mister Forsait, ja jūs atteiktos, un es domāju, ka tā būtu kļūda, ser. Nekur Londonas tuvumā nav zemes gabalu ar tik skaistu skatu kā no šejienes un, ievērojot visus apstākļus, par tādu cenu. Mums vajadzētu tikai ievietot sludinājumu, un pircēji nāktu bariem.

Viņi saskatījās. Viņu sejas runāja skaidri un gaiši: «Es cienu jūs kā veikalnieku, bet neceriet, ka es ticēšu kaut vienam jūsu vārdam.»

— Jā, — Soumss atkārtoja, — es vēl neesmu izšķīries, iespējams, ka nekas tur neiznāks! — Pēc šiem vārdiem viņš paņēma savu lietussargu, pasniedza aģentam aukstu roku, bez spiediena atvilka to atpakaļ un izgāja ārā, saulē.

Domās nogrimis, viņš lēnām soļoja atpakaļ uz apbūves gabalu. Viņš instinktīvi juta, ka aģentam taisnība. Lēts apbūves gabals. Taču visjaukākais bija tas, ka aģents patiesībā neuzskatīja šo gabalu par lētu, to Soumss zināja. Tātad viņa nojauta bija uzvarējusi aģenta nojautu.

«Lēts vai dārgs, es tomēr to pirkšu,» viņš domāja.

Cīruļi spurdza augšup viņam pie kājām, gaisā bariem lidinājās tauriņi, saldi smaržoja lauku zāles. Paparžu spēcīgais aromāts plūda no meža, kur, biezoknī paslēpušies, dūdoja baloži, un no tālienes siltā, vieglā vēsmiņa nesa ritmiskas baznīcas zvanu skaņas.

Soumss gāja, acis nodūris, un viņa lūpas kustējās, it kā gaidot garšīgu kumosu. Kad viņš nonāca pie laukuma, Boziniju nekur neredzēja. Brītiņu pagaidījis, viņš devās pāri klajumam uz nogāzes pusi. Viņš būtu saucis, bet baidījās pats savas balss skaņas.

Klajums bija vientulīgs kā prērija, tā klusumu iztraucēja vienīgi trusīši, kas izbiedēti metās savās alās, un cīruļu dziesmas.

Soumsu, lielās Forsaitu armijas vadoni, celmlauzi, kas devās civilizēt šo tuksnesi, nomāca šī vientulība, neredzamo dziedoņu treļļi un karstais, smaržīgais gaiss. Viņš jau apgriezās, grasīdamies iet atpakaļ, bet tad beidzot ieraudzīja Boziniju.

Arhitekts bija atlaidies zālē pašā nogāzes malā zem liela, veca ozola ar vareniem zariem un kuplu lapotni.

Soumsam vajadzēja pieskarties Bozinijam pie pleca, tikai tad viņš pacēla galvu.

— A! Forsait, — viņš sacīja, — es atradu īsto vietu jūsu mājai. Paskatieties!

Soumss stāvēja un skatījās, tad vienaldzīgi noteica:

— Varbūt jūs esat ļoti gudrs, bet šis gabals man maksās pusotras reizes dārgāk.

— Pie velna maksu! Redziet, kas par skatu! Gandrīz pie viņu kājām viļņoja zeltains labības lauks,

aiz kura pacēlās neliela, tumša birztala. Tīrumi ar žogiem stiepās tālē, līdz pelēcīgi zilganiem pakalniem. Labajā pusē kā sudrabaina svītra vizēja upe.

Debesis bija tik zilas un saule tik spoža, ka likās — šeit valda mūžīga vasara. Dzelkšņu pūciņas lidinājās ap viņiem kā dzidrā gaisa apburtas. Pāri labības laukam virmoja tveice, un visu apņēma liega, tikko samanāma dūkoņa, it kā, lidinoties starp debesīm un zemi jautrās dzīrēs, tur sačukstētos dzīves gaišie mirkļi.

Soumss skatījās. Un gluži neviļus kaut kas sāka briest viņa krūtīs. Dzīvot šeit, šai brīnišķīgajā vietā, rādīt to saviem draugiem, runāt par to, par savu īpašumu! Viņa vaigi kaisa. Siltums, mirdzums un svelme pārņēma viņu visu, tāpat kā pirms četriem gadiem Irēnas skaistums bija paņēmis viņu savā varā un iedvesis ilgas pēc šīs sievietes. Viņš paslepus uzmeta skatienu Bozinijam, kura acis — «pieradināta leoparda» (kā viņu bija nosaucis kučieris) acis vēl arvien kā aizmirsušās slīdēja pār ainavu. Saules gaisma vēl vairāk izcēla viņa sejas asās līnijas — izspiedušos vaigu kaulus, stūraino zodu.

vertikālās rievas pierē, un Soumss ar nepatiku vēroja šo raupjo, dedzīgo, bezrūpīgo seju.

Ilga, liega vēja pūsma saviļņoja labību un iesvieda silta gaisa strāvu viņiem sejā.

—Šeit es jums uzceltu brīnumu, ne māju, — Bozinijs beidzot pārtrauca klusumu.

—Domāju gan, — Soumss sausi atteica. — Jums taču nebūtu par to jāmaksā.

— Par tūkstošiem astoņiem es jums varētu uzcelt pili. Soumss bija nobālis — viņš cīnījās pats ar sevi. Acis

nodūris, viņš ietiepīgi noteica:

— Es to nevaru atļauties.

Un lēnām, savā apdomīgajā gaitā viņš devās atpakaļ uz pirmo apbūves gabalu.

Viņi pabija tur laiciņu, sīki apspriezdami paredzamās mājas būvi, tad Soumss vēlreiz aizgāja uz kotedžu pie aģenta.

Pēc pusstundas viņš atgriezās un kopā ar Boziniju devās uz staciju.

— Nu tā, — viņš sacīja, gandrīz nekustinādams lūpas, — es tomēr ņemšu to jūsu izraudzīto gabalu.

Un atkal apklusa, apmulsumā domādams, kā tas gadījies, ka šis cilvēks, ko viņš tikai nicināja, bija piespiedis viņu mainīt lēmumu.

V

KĀDA FORSAITA ĢIMENES PAVARDS

Tāpat kā tūkstošiem progresīvu lielās Londonas iemītnieku no Soumsa šķiras un paaudzes, kuri kļuvuši neuzticīgi sarkaniem plīša krēsliem un zina, ka itāliešu marmora skulptūras ir vecmodīgas, Soumss Forsaits dzīvoja mājā, kas runāja pati par sevi. Pie durvīm bija īpatnēji darināts klaudzināmais veserītis, logi pārtaisīti tā, ka vērās uz ārpusi, pakarinātās puķu kastēs auga fuksijas, un aiz mājas (svarīga īpatnība) atradās mazs pagalmiņš ar nefrītzaļu flīžu segumu, un visapkārt tam sārtas hortenzijas spilgti zilos podos. Šeit, zem pergamenta krāsas japāņu sauljuma, kas aizņēma pagalmiņa vienu galu, mājas iemītnieki vai viesi, paslēpušies no ziņkārīgām acīm, varēja padzert tēju vai vaļas brīžos apskatīt jaunākās sudraba kārbiņas Soumsa kolekcijā.

Iekšējais iekārtojums atbilda agrīnajam ampīram un Viljema Morisa stilam. Kaut arī māja bija neliela, tomēr ērta — ar neskaitāmiem putnu ligzdām līdzīgiem stūrīšiem, kuros kā olas bija novietotas dažādas sudraba lietiņas.

Uz šī vispārējās pilnības fona cīnījās divas dažādas izsmalcinātības. Tur mita namamāte, kas pat uz vientuļas salas būtu iekārtojusi sev daiļu mājokli, un namatēvs, kuram daiļums, tā sakot, bija kapitāla ieguldījums, ko īpašnieks izlietoja savas labklājības celšanai saskaņā ar konkurences likumiem. Šis konkurences noteiktais daiļums lika Soumsam, mācoties Malboro koledžā, pirmajam valkāt baltu vesti vasarā un korda vesti ziemā, neļāva viņam rādīties sabiedrībā ar sagriezušos kaklasaiti un piespieda viņu noslaucīt putekļus no savām lakādas kurpēm auditorijas priekšā, kad izlaiduma aktā visi bija sapulcējušies klausīties, kā viņš deklamēs Moljēru.

Nevainojams kārtīgums bija pieaudzis Soumsam — un daudziem londoniešiem — kā otra āda: neiespējami iedomāties viņu ar izspūrušiem matiem, ar kaklasaiti, kas kaut astotdaļu collas novirzījusies sānis, ar nespodru apkaklīti! Neparko uz pasaules viņš nebūtu atteicies no ikdienas peldes — tā bija modes lieta; un cik dziļi viņš nicināja cilvēkus, kas katru dienu negāja vannā!

Bet Irēnu varēja iedomāties kā nimfu, kas peldas ceļmalas strautos, priecādamās par atspirdzinājumu un jūsmodama pati par savu daiļumu.

Šinī konfliktā, kas notika mājās, sieviete bija cietusi neveiksmi. Tāpat kā cīņā starp anglosakšiem un ķeltiem, kas vēl arvien turpinājās tautā, vieglāk ietekmējamam un uzņēmīgākajam raksturam bija uzspiesti vispār pieņemti nosacījumi.

Tā Soumsa māja bija kļuvusi ļoti līdzīga simtiem citu māju ar tādiem pašiem augstiem centieniem, par to sacīja: «Soumsa Forsaita mazā, brīnišķīgā mājiņa, ļoti oriģināla, mana mīļā, — patiešām eleganta!» Soumsa Forsaita vietā varēja likt Džeimsu Pībodiju, Tomasu Etkinsu vai Emanuelu Spanjoleti, patiesību sakot, kuru katru Londonas vidusšķiras virsotnes angli ar pretenzijām uz labu gaumi. Un, kaut arī viņu namu iekārtojums būtu citāds, šī frāze tomēr būtu pamatota.

Astotā augusta vakarā, nedēļu pēc brauciena uz Robinhilu, šīs mājas («ļoti oriģināla, mana mīļā, — patiešām eleganta!») ēdamistabā Soumss un Irēna sēdēja pie pusdienu galda. Siltas pusdienas svētdienā bija sevišķa elegance, kas piemita šai mājai un daudzām citām. Tūliņ pēc kāzām Soumss bija noteicis: «Kalpotāji lai gatavo mums svētdienās siltas pusdienas — tik un tā viņiem nekā nav ko darīt, spēlē tikai koncertīnu.»

Šis jauninājums nekādu pretestību neradīja. Jo — Soumsam par nepatiku — kalpotāji mīlēja Irēnu, kas, par spīti visām labajām tradīcijām, likās atzīstam arī viņu tiesības uz vājībām, kādas piemīt cilvēka dabai.

Laimīgais pāris sēdēja pie skaista palisandra koka galda, nevis taisni pretī viens otram, bet iesānis; viņi pusdienoja bez galdauta (sevišķa elegance) un pagaidām nebija pārmainījuši savā starpā ne vārda.

Soumsam patika pie pusdienu galda runāt par darīšanām vai par saviem pirkumiem, un, kamēr viņš runāja, Irēnas klusēšana viņu neuztrauca. Tovakar viņš nespēja runāt. Lēmums celt māju visu nedēļu bija mocījis viņu, un beidzot viņš bija apņēmies pastāstīt par to sievai.

Nemiers, ko viņš juta, domādams par gaidāmo sarunu, kaitināja Soumsu; Irēna nedrīkstēja likt viņam tā nervozēt, sieva un vīrs taču bija viens. Kopš viņi apsēdās pie galda, Irēna ne reizes nebija uz viņu palūkojusies, un viņš nesaprata, ko gan tā visu laiku varēja domāt: Grūti, kad cilvēks strādā kā viņš, pelnīdams sievai naudu, — jā, un ar sāpošu sirdi, — bet tā sēž un skatās … skatās, it kā istabas sienas to spiestu. Tādēļ vien jau cilvēks varēja piecelties un aiziet no galda.

Lampas gaisma caur sārto abažūru krita Irēnai uz kakla un rokām. Soumss gribēja, lai viņa nāk pusdienās dekoltētā tērpā, tad viņš jutās neizmērojami pārāks par vairumu savu paziņu, kuru sievas apmierinājās, mājās pusdienojot, ar slēgtiem viesību tērpiem vai pēcpusdienas kleitām. Rožainajā gaismā viņas dzintarkrāsas mati un gaišā āda dīvaini kontrastēja ar tumšbrūnajām acīm.

Vai varēja cilvēkam piederēt kaut kas skaistāks par šo sulīgos toņos ieturēto ēdamgaldu, par šīm mirdzošām zvaigznēm līdzīgajām rozēm ar maigām ziedlapiņām, par glāzēm, kas zaigoja kā rubīns, un oriģinālo sudraba servīzi? Vai varēja cilvēkam piederēt kaut kas daiļāks par sievieti, kas sēdēja pie šī galda? Pateicības jūtas nebija Forsaitu stiprā puse, viņi bija tik pilni konkurences gara un veselā saprāta, ka trūka izdevības parādīt šādas jūtas, un Soumss pārdzīvoja vienīgi sāpēm līdzīgu satraukumu, domājot, ka Irēna nepieder viņam tā, kā viņam būtu tiesības prasīt, ka viņš nespēj, pastiepjot roku, noplūkt to kā šo rozi un ieelpot viņas sirds dziļākos noslēpumus.

No visa, kas viņam piederēja, no visa, ko viņš bija savācis, — sudrablietām, gleznām, namiem, naudas — viņam dvesa pretī slepena tuvības sajūta; no Irēnas viņš nesaņēma nekā.

Viņa mājā no visām sienām jautās ļaunas vēstis. Soumsa praktiski noskaņotais raksturs protestēja pret noslēpumaino brīdinājumu, ka Irēna nav viņam piemērota. Viņš bija apprecējis šo sievieti, pakļāvis to, padarījis par savu īpašumu, un pavisam pretrunīgs galvenajam no visiem likumiem — īpašuma likumam Soumsam likās tas apstāklis, ka viņam piederēja vienīgi Irēnas fiziskā būtne un nekas vairāk, ja vispār piederēja — par to viņš jau sāka šaubīties. Ja kāds būtu jautājis, vai viņš vēlētos valdīt pār Irēnas dvēseli, šis jautājums viņam būtu šķitis smieklīgs un sentimentāls. Taču viņš to vēlējās, bet nojauta sacīja, ka tas nekad nenotikšot.

Irēna arvien bija klusa, pasīva, piemīlīgi atturīga, it kā baidītos ar kādu vārdu, žestu vai skatienu iedvest Soumsam pārliecību, ka viņa to mīl. Un Soumss jautāja pats sev: vai tiešām vienmēr tā būs?

Tāpat kā vairumam romānu lasītāju (un Soumss bija liels romānu cienītājs) viņa uzskati par dzīvi veidojās literatūras ietekmē, un viņš bija cieši pārliecināts, ka viss ir tikai laika jautājums. Beigās vīrs allaž ieguva sievas mīlestību. Pat tajā grāmatu kategorijā, kam bija traģiskas beigas un kas Soumsam ne visai patika, sieva arvien mira ar rūgtas nožēlas vārdiem uz lūpām vai arī, ja mira vīrs — nepatīkama doma! — sirdsapziņas mokās saļima uz viņa līķa.

Soumss bieži veda Irēnu uz teātri, instinktīvi izvēlēdamies modernās lugas, kas attēloja augstāko aprindu dzīvi un risināja modernās laulību problēmas, bet, par laimi, tādā gaismā, kas nepavisam neatbilda laulību problēmām dzīvē. Viņš konstatēja, ka arī lugās beigas vienmēr bija tādas pašas, pat tad, ja iejaucās mīļākais. Skatīdamies lugu, Soumss bieži juta līdzi mīļākajam, taču jau ceļā uz mājām saprata, ka maldījies, un priecājās, ka luga beigusies tā un ne citādi. Bija kāda vīru kategorija, kas tieši toreiz nāca modē: valdonīgs, parupjš, bet ārkārtīgi saprātīgs vīrietis, kas lugas beigās arvien gūst sevišķus panākumus. Šāds cilvēks nemodināja Soumsā simpātijas, un, ja viņa paša stāvoklis būtu citāds, viņš būtu atklāti pateicis, ka viņam tas derdzas. Taču viņš tik asi izjuta nepieciešamību pašam būt laimīgam, pat «valdonīgam» vīram, ka nekad nerunāja par šo savu nepatiku, kas dabas sarežģīto procesu gaitā varbūt bija radusies no viņā pašā slēptās brutalitātes.

Taču šovakar Irēnas klusēšana likās savāda. Soumss nekad agrāk nebija redzējis sievai tādu sejas izteiksmi. Neparastais arvien uztrauc, un Soumss bija uztraukts. Viņš beidza ēst un steidzināja kalpotāju, kas ar sudraba slotiņu slaucīja no galda drupatas. Kad meitene bija aizgājusi, viņš piepildīja savu vīna glāzi un jautāja:

—Vai šodien kāds bija šeit?

—Džūna.

— Ko tad tā gribēja? — forsaiti uzskatīja par neapstrīdamu patiesību, ka cilvēki kaut kur iet tikai tad, ja viņiem ko vajag. — Laikam bija atnākusi pastāstīt par savu saderināto?

Irēna nekā neatbildēja.

— Man liekas, — turpināja Soumss, — ka viņa Bozinijā vairāk iemīlējusies nekā tas viņā. Viņa tam visur skrien pakaļ.

Soumsam kļuva neveikli no Irēnas skatiena.

—Tu nedrīksti tā runāt! — viņa iesaucās.

—Kāpēc ne? To visi redz.

— Nav tiesa. Un, ja arī redzētu, nav godīgi tā sacīt. Soumss vairs nespēja savaldīties.

— Esi gan tu man laba sieva! — viņš sacīja. Bet klusībā brīnījās par viņas dedzīgo atbildi. Tas nebija Irēnas garā. — Tu esi jukusi ar savu Džūnu! Varu teikt tev tikai vienu: tagad, kad viņa dabūjusi pavadā šo «Jūras laupītāju», Tu viņai vairs neesi nekas, drīz tu pati par to pārliecināsies. Bet uz priekšu tu viņu tik bieži neredzēsi, mēs dzīvosim uz laukiem.

Soumss priecājās, ka pateicis šo ziņu, slēpdamies aiz dusmu uzplūduma. Viņš gaidīja, ka Irēna iesauksies izbailēs un apmulsumā. Irēnas klusēšana, kas sekoja viņa vārdiem, uztrauca viņu.

— Tevi, kā liekas, tas nemaz neinteresē? — viņš jutās spiests piebilst.

—Es to jau zināju. Soumss spēji uzlūkoja viņu.

—Kas tev stāstīja?

—Džūna.

—Kā viņa zināja?

Irēna neatbildēja. Apmulsis un juzdamies neērti, Soumss piemetināja:

— Bozinijam tas ir izdevīgi, viņš ar to sāks savu karjeru. Džūna laikam tev visu izstāstīja?

— Jā.

Atkal klusums, tad Soumss sacīja:

— Tev droši vien negribas pāriet uz turieni. Irēna neatbildēja.

— Nu, es nesaprotu, ko tu gribi. Šķiet, ka arī šeit tev nekas nav pa prātam.

— Vai tad manas vēlēšanās kaut ko nozīmē?

Viņa paņēma vāzi ar rozēm un izgāja no istabas. Soumss palika sēžam. Vai tādēļ viņš bija parakstījis kontraktu? Vai tādēļ viņš taisījās izdot ap desmit tūkstoši mārciņu? Viņš atcerējās Bozinija vārdus: «Sievietes ir velni!»

Taču tūdaļ viņš nomierinājās. Varēja būt vēl ļaunāk. Irēna varēja sadusmoties. Viņš bija gaidījis kaut ko vairāk par to, kas notika. Galu galā iznāca labi, ka Džūna jau bija nolīdzinājusi viņam ceļu. Džūna droši vien izdibinājusi visu no Bozinija; to jau varēja paredzēt.

Soumss aizsmēķēja cigareti. Galu galā skandālu Irēna taču nesarīkoja! Gan viņa samierināsies — tā ir pati labākā īpašība viņas raksturā: viņa ir vēsa, bet nekad nav saīgusi. Un, laizdams cigaretes dūmus virsū mārītei, kas rāpoja pa spožo galdu, viņš iegrima sapņos par māju. Nav ko uztraukties, viņš tūlīt ies pie Irēnas, aprunāsies, un viss būs labi. Viņa droši vien sēž tur ārā, tumsā, zem japāņu sauljuma, un ada. Brīnišķīgs, silts vakars…

Džūna patiešām todien bija atnākusi ar mirdzošām acīm un pateikusi: — Soumss ir malacis! Lieliska izdevība Filam — tieši tas, ko viņam vajadzēja!

Redzot neizpratni un apmulsumu Irēnas sejā, viņa turpināja:

— Jūsu jaunā māja Robinhilā, protams. Kā? Vai tad tu nezini?

Irēna nekā nezināja.

— O, tad jau laikam man nevajadzēja tev stāstīt! — Uzmetusi draudzenei nepacietīgu skatienu, viņa iesaucās: — Liekas, ka tev tas vienaldzīgi. Vai tu nesaproti: tieši to jau es vēlējos, tieši tādas izdevības viņam visu laiku trūka. Tagad tu redzēsi, ko viņš spēj. — Un tad viņa izstāstīja visu, ko zināja.

Kopš savas saderināšanās viņa par draudzeni it kā mazāk interesējās. Tajās stundās, ko viņa pavadīja kopā ar Irēnu, viņa stāstīja tikai par sevi, un, kaut arī viņa sirsnīgi juta līdzi Irēnai, viņas smaidā reizēm līdz ar žēlumu iezagās nicinājums pret sievieti, kas savā dzīvē pielaidusi tādu kļūdu — tik milzīgu, smieklīgu kļūdu.

— Viņam uzticēta arī mājas iekšējā apdare — brīvas rokas. Tas ir lieliski… — Džūna sāka smieties, viņas sīkais augums drebēja līksmā satraukumā. Viņa pacēla roku un uzsita pa muslīna aizkaru. — Zini, es pat lūdzu tēvoci Džeimsu… — Pēkšņi pamodušās nepatīkamās atmiņas par šo sarunu lika viņai apklust; juzdama, ka Irēna nepriecājas viņai līdzi, Džūna drīz vien aizgāja. No ielas viņa atskatījās, bet Irēna vēl arvien stāvēja durvīs. Kad Džūna atvadoties viņai pamāja, viņa piespieda roku pie pieres, lēni apgriezās un aizvēra durvis..,

Soumss tūdaļ iegāja viesistabā un pa logu palūkojās uz Irēnu.

Viņa sēdēja japāņu sauljuma ēnā, pavisam mierīgi, tikai mežģines uz viņas baltajiem pleciem kustējās, krūtīm viegli cilājoties.

Taču šinī klusajā sievietē, kas nekustīgi sēdēja tur, tumsā, jautās siltums, apslēpta kvēle, it kā viņa būtu saviļņota līdz pašiem dvēseles dziļumiem un viņā norisinātos kāda pārvērtība.

Soumss klusām aizlavījās atpakaļ uz ēdamistabu.

VI

DŽEIMS KLAIŅO

Nepagāja necik ilgs laiks, kad Soumsa nodoms būvēt māju jau kļuva zināms visā ģimenē un sacēla uztraukumu Forsaitu vidū, kā parasti ikviens lēmums, kas saistīts ar īpašumu.

Tā nebija Soumsa vaina, viņš bija apņēmies nevienam nekā nesacīt. Džūna aiz prieka pārpilnības bija pastāstījusi misis Smolai, atļaudama pateikt vēl vienīgi krustmātei Annai. Viņa cerēja iepriecināt veco lāga dvēseli — krustmāte Anna jau vairākas dienas negāja ārā no savas istabas.

Misis Smola tūdaļ izstāstīja krustmātei Annai, un tā, spilvenos gulēdama, pasmaidīja un savā skaidrajā, trīcošajā, vecīgajā balsī sacīja:

— Cik jauki tas mīļajai Džūnai! Es ceru, ka viņi būs uzmanīgi, — tas ir tik bīstami!

Kad viņa atkal palika viena, viņas seja satumsa, it kā to būtu apņēmis mākonis, kas vēstī lietainu dienu.

Tā gulēdama daudzas dienas, viņa visu laiku neatlaidīgi pūlējās saņemt gribasspēkus. Tas atspoguļojās arī viņas sejā — viņas lūpu kaktiņos šad tad ievilkās apņēmības vaibsti.

Kalpone Smizere, kuru viņa bija pieņēmusi kā pavisam jaunu meiteni un par kuru mēdza sacīt: «Smizere ir laba meitene, tikai pārāk gausa!» — kalpone Smizere ik rītus ārkārtīgi pedantiski izpildīja senlaicīgās tualetes beigu ceremoniju. Viņa izņēma no spodri baltās rotaslietu kārbas plakani saspiestās, sirmās matu cirtas, krustmātes Annas cieņas zīmi, uzmanīgi ielika tās savai kundzei rokās un pagrieza muguru.

Un ik dienas krustmātei Džūlijai un Hesterei vajadzēja nākt un pastāstīt, kā klājas Timotijam; kas dzirdams par Niklasu; vai mīļajai Džūnai izdevies pierunāt Džolionu, lai saīsina saderināšanās laiku, ja jau misters Bozinijs būvē Soumsam māju; vai tiesa, ka jaunā Rodžera sievai… gaidāms; kā Arčijs pārcietis operāciju; ko Svizins izdarījis ar tukšo māju Vigmorstrītā, kuras nomnieks izputējis un tik nekrietni izturējies pret Svizinu; bet it īpaši par Soumsu; vai Irēna vēl arvien… vēl arvien pieprasa atsevišķu istabu? Un ik rītus Smizerei tika teikts: «Šodien es iešu lejā, Smizer, tā ap diviem. Man būs vajadzīga jūsu palīdzība, tik ilgi neesmu cēlusies no gultas!»

Pastāstījusi krustmātei Annai par Soumsa māju, misis Smola šo noslēpumu bija uzticējusi Niklasa sievai, kura savukārt apjautājās Vinifredai Dārtijai, vai tas tiesa, domādama, protams, ka Vinifreda kā Soumsa māsa visu zina. No Vinifredas šī ziņa, kā tam gluži dabiski vajadzēja notikt, nonāca Džeimsam ausīs. Viņš par to stipri uztraucās.

«Neviens viņam nekā nesakot,» viņš izteicies. Taču viņš negāja pie Soumsa, baidīdamies no dēla nerunīguma, bet paņēma lietussargu un devās pie Timotija.

Misis Smola un Hestere (kam arī bija pastāstīts — viņai varēja uzticēt noslēpumu, runāšana viņu nogurdināja) labprāt un pat ar lielu dedzību ņēmās apspriest šo jaunumu. Soumss esot labi darījis, viņas domāja, dodams misteram Bozinijam darbu, tomēr tas esot diezgan riskanti. Kā Džordžs viņu nosaucis? «Jūras laupītājs»! Cik jocīgi! Bet Džordžs jau vienmēr tāds jocīgs! Tomēr tas viss notikšot ģimenē — pēc viņu domām, misteru Boziniju jau varēja uzskatīt par ģimenes locekli, kaut arī tas likās dīvaini.

Te iejaucās Džeimss:

— Neviens par viņu nekā nezina. Nesaprotu, kāpēc Soumsam vajadzīgs šis jaunais cilvēks. Nav nekāds brīnums, ka tas ir Irēnas roku darbs. Es parunāšu ar…

— Soumss sacījis misteram Bozinijam, — krustmāte Džūlija pārtrauca Džeimsu, — lai nevienam nestāstot, Viņam nepatiktu, ka par to sāktu runāt, es esmu pārliecināta, un, ja Timotijs zinātu, viņš uztrauktos, es…

Džeimss aizlika plaukstu aiz auss.

— Ko? — viņš jautāja. — Es palieku kurls. Pavisam slikti dzirdu. Emīlijai sāp kāja. Mēs nevarēsim braukt uz Velsu agrāk par mēneša beigām. Vienmēr kaut kas atgadās! — Un, tā kā viss vajadzīgais bija uzzināts, Džeimss paņēma cepuri un aizgāja.

Pēcpusdiena bija jauka, un viņš devās cauri Haidparkam pie Soumsa, kur gribēja paēst pusdienas, jo Emīlija slimās kājas dēļ nevarēja celties no gultas, bet Reičela un Sisilija bija izbraukušas uz laukiem. No Roua alejas viņš nogriezās Naitbridžgeitas virzienā pa nolaidenu taciņu pāri ganībām ar īsu, saules izdedzinātu zāli, kur ganījās aitas, sēdēja pārīši un klaidoņi gulēja ar seju pret zemi kā līķi kaujas laukā, kam nule pāri aizbrāzies cīņu vilnis.

Viņš gāja ātri, galvu nokāris, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Šis parks, centrs tam kaujas laukam, kurā viņš pats visu mūžu bija cīnījies, neizraisīja viņā itin nekādu domu vai jūtu. Šie līķiem līdzīgie klaidoņi, kas bija izmesti šeit, projām no trauksmes un nemiera pilnās cīņas, šie iemīlējušies, kas sēdēja šeit, cieši piespiedušies viens pie otra, izrāvušies no smagās dzīves vienmuļības, lai baudītu stundu bezrūpīgas paradīzes svētlaimes, aizslīdēja garām, neskardami viņa iztēli. Viņš sen vairs nespēja sapņot, viņa deguns, tāpat kā aitām, bija pievērsts vienīgi ganībām, kas viņu baroja.

Kāds no viņa nomniekiem pēdējā laikā bija sācis kavēt īres maksājumus, un vajadzēja nopietni padomāt, vai labāk tūdaļ tam neuzteikt, līdz ar to riskējot palikt līdz ziemsvētkiem bez nomnieka. Svizins nupat bija piedzīvojis tādu ķezu, bet tā viņam vajadzēja — pārāk ilgi vilka garumā.

Tā prātodams, viņš noteiktā gaitā soļoja uz priekšu, uzmanīgi turēdams lietussargu aiz kāta zem roktura izliekuma, tā, lai zīds nenodriskātos un metāla uzgalis nesniegtos līdz zemei. Un, kad viņš tur gāja, kalsnos, stāvos plecus saliecis, ar garajām kājām strauji sperdams it kā ar instrumenta precizitāti nomērītus soļus, šis viņa gājiens cauri parkam, kur saule ar skaidru kvēli apspīdēja tik daudz bezrūpības un tik daudz upuru — ārpus parka robežām trakojošās nežēlīgās īpašuma kaujas liecinieku, — šis viņa gājiens atgādināja sauszemes putna lidojumu pāri jūrai.

Kad viņš pa Alberta vārtiem gāja ārā no parka, kāds pieskārās viņa rokai.

Tas bija Soumss, kas nāca mājās no darba pa Pikadilijas ēnaino pusi, un, pārgājis pāri ielai, pēkšņi parādījās viņam blakus.

— Māte ir slima, — Džeimss sacīja. — Es pašlaik esmu ceļā pie tevis. Bet varbūt es traucēšu?

No ārienes vērojot, Džeimsa un viņa dēla attiecībām pilnīgi trūka sirsnības — tā bija gluži forsaitiska rakstura iezīme, — tomēr nevarēja sacīt, ka viņi nejustu savstarpējas simpātijas. Varbūt viņi uzskatīja viens otru par droši ieguldītu kapitālu. Viņi katrā ziņā rūpējās viens par otra labklājību un labprāt uzturējās viens otra sabiedrībā. Nekad viņi nebija pārmainījuši ne vārda par intīmākām dzīves problēmām vai parādījuši viens otra klātbūtnē, ka viņos mājo kādas dziļākas jūtas.

Viņus vienoja kaut kas spēcīgāks par vārdos izteicamo, kaut kas dziļi apslēpts nāciju un ģimeņu iekšējā būtībā, jo asinis, kā mēdz teikt, taču nav ūdens, un neviens no viņiem nebija cilvēks bez jūtām. Patiesībā Džeimsam mīlestība uz bērniem tagad bija viņa dzīves galvenais stimuls. Apziņa, ka ir tādas būtnes — daļa no viņa paša, kam viņš varēs atstāt savu sakrāto naudu, bija pamatā viņa tieksmēm krāt. Un kāds gan iepriecinājums viņam septiņdesmit piecu gadu vecumā vairs palicis, izņemot naudas krāšanu? Šī krāšana bērnu labā bija viss viņa dzīves saturs.

Par Džeimsu Forsaitu, nevērojot visas viņa pārliecīgās bažas, nebija prātīgāka cilvēka (ja prātīguma galvenā iezīme, kā parasti saka, ir sevis saudzēšana, kaut gan Timotijs, bez šaubām, šai ziņā pārspīlēja) visā Londonā, kur viņam piederēja tik daudz īpašumu un ko viņš mīlēja ar klusu mīlestību kā savu veiksmju centru. Viņam piemita apbrīnojams instinktīvs, vidusšķirai raksturīgs saprāts. Viņā — vairāk nekā Džolionā ar tā stipro gribasspēku un maiguma un filozofisku pārdomu brīžiem, vairāk nekā sava paša untumu moceklī Svizinā, vairāk nekā Niklasā, kas cieta pats savu spēju dēļ, vairāk nekā savas iniciatīvas upurī Rodžerā — pulsēja nosliece uz kompromisu. No visiem brāļiem viņš bija visneievērojamākais kā prāta, tā individualitātes ziņā un tāpēc visdrošāk varēja cerēt uz nemirstību.

Džeimss vairāk par visiem pārējiem cienīja un mīlēja «ģimeni». Viņa attieksmē pret dzīvi vienmēr bija kaut kas primitīvs un omulīgs. Viņš mīlēja ģimenes pavardu, labprāt papļāpāja un labprāt pagaudās. Visi viņa lēmumi bija kā krējums, ko viņš nosmalstījis ģimenes saprātam un ar šīs ģimenes starpniecību tūkstošiem citu līdzīga rakstura ģimeņu saprātam. Gadu pēc gada, nedēļu pēc nedēļas viņš gāja pie Timotija, sēdēja sava brāļa viesistabā — sakrustotām kājām, ar garu, sirmu vaigu bārdu, kas ieskāva viņa gludi skūto seju, — un vēroja, kā ģimenes katls vārās, kā krējums nostājas virsū. Un viņš gāja projām stiprināts, atspirdzināts, nomierināts, aiznesdams sev līdzi neaprakstāmu miera sajūtu.

Aiz nelokāma sevis saudzēšanas instinkta Džeimsā slēpās daudz patiesa maiguma. Apciemojums pie Timotija viņam bija kā mātes klēpī pavadīta stunda, un dziļās alkas būt ģimenes spārnu aizsardzībā savukārt ietekmēja viņa jūtas pret paša bērniem — viņš nespēja bez šausmām domāt par to, ka bērnu materiālais stāvoklis, veselība un reputācija padota apkārtējās pasaules iespaidam. Kad viņa vecā drauga Džona Strīta dēls brīvprātīgi pieteicās speciālajā dienestā, viņš īgni purināja galvu, brīnīdamies, kāpēc Džons Strīts to pieļauj, un, kad jauno Strītu nogalināja Āfrikas iedzimto šķēps, Džeimsam tā sāpēja sirds, ka viņš apstaigāja visus paziņas tikai, lai pateiktu: «Es jau zināju, ka tā notiks … nesaprotu, kas tie par cilvēkiem!»

Kad viņa znots Dārtijs cieta neveiksmi spekulācijās ar naftas akcijām, Džeimss saslima aiz uztraukuma. Viņam likās, ka skan kapu zvani visas pasaules labklājībai. Vajadzēja triju mēnešu un brauciena uz Bādenbādeni, lai viņš atspirgtu no šī trieciena. Briesmīga šķita doma, ka bez viņa — Džeimsa naudas Dārtija vārds būtu nokļuvis bankrotējušo sarakstā.

Parasti viņš jutās tik vesels, ka, ausij iesāpoties, jau sāka domāt par miršanu, un sievas vai bērnu saslimšanas gadījumus uzlūkoja par personīgu pārestību, par īpašu Likteņa iejaukšanos ar nolūku traucēt viņa dvēseles mieru. Taču pie viņa ģimenes nepiederīgu cilvēku slimības viņš neņēma nopietni, vienmēr apgalvodams, ka to cēlonis esot vienīgi nevērība attiecībā uz aknām.

Viņa parastais izskaidrojums tādos gadījumos bija:

— Ko citu viņi var sagaidīt? Ar mani tāpat notiktu, ja es neuzmanītos!

Tajā vakarā iedams pie Soumsa, viņš juta, ka dzīve viņu smagi piemeklē: Emīlija nevar celties no gultas, Reičela braukā apkārt pa laukiem; neviens nejūt viņam līdzi; Anna slima — laikam gan nenodzīvos līdz rudenim; viņš trīs reizes bija tur aizgājis, bet tā nevarēja viņu pieņemt. Un tad šī Soumsa ideja būvēt māju — par to vajadzēja nopietni padomāt. Tad vēl nepatikšanas ar Irēnu, diezin kas tur galu galā notiks — visu ko varēja sagaidīt!

Viņš iegāja Monpeljē skvēra sešdesmit otrajā numurā vispilnīgākajā pārliecībā, ka ir nelaimīgs cilvēks.

Jau bija pusastoņi, un Irēna, pārģērbusies pusdienām, sēdēja viesistabā. Viņai bija zelta krāsas kleita — pēc tam kad viņa tajā bija gājusi uz svinīgām pusdienām, suareju un deju vakaru, to vajadzēja izlietot par mājas tērpu. Krūtis rotāja viļņotas mežģines, kas tūdaļ piesaistīja Džeimsa skatienu.

— Kur jūs pērkat savus tērpus? — viņš īgni jautāja. — Reičela un Sisilija nekad nav tik labi ģērbušās. Šīs mežģines — tās taču nav īstas!

Irēna pienāca tuvāk, lai pierādītu, ka viņš maldās.

Un Džeimsu pret paša gribu atkausēja vedeklas godbijīgā izturēšanās, smalkais, kairais parfīms, kas apņēma viņu. Taču neviens Forsaits, kam ir pašcieņa, nepadodas pēc pirmā trieciena, un viņš tikai pateica: «Nu, varbūt …» — bet viņa gan laikam krietnu summu izdodot par apģērbiem.

Atskanēja gongs, un Irēna, pasniegusi Džeimsam savu balto roku, ieveda viņu ēdamistabā. Viņa apsēdināja

Džeimsu Soumsa parastajā vietā, pa kreisi no sevis. Gaisma tur nebija spilgta, viņu nedarīs nemierīgu krēslas iestāšanās. Un Irēna tūdaļ sāka runāt par viņa darīšanām.

Džeimsā norisinājās pārvērtība, kā auglī, kas pamazām nobriest saulē. Viņš jutās tā, it kā viņu apmīļotu, uzslavētu, lutinātu, kaut gan Irēnas vārdos nebija ne maiguma, ne uzslavas. Ēdiens viņam likās ļoti garšīgs, mājās viņam tāda sajūta nekad neradās. Viņš neatcerējās, kad ar tādu baudu būtu izdzēris glāzi šampanieša, un, apjautājies, kas tā par marku un cik maksā, pārsteigts konstatēja, ka viņam pašam mājā liels krājums tāda vīna, bet viņš to nevar dzert. Viņš tūdaļ nolēma pateikt savam vīnu tirgotājam, ka tas viņu piekrāpis.

Acis no šķīvja pacēlis, viņš piezīmēja:

— Jums te ļoti daudz dažādu skaistu lietu. Cik jūs samaksājāt par šo cukurtrauciņu? Droši vien lielu naudu!

Sevišķi viņam patika glezna pie pretējās sienas; to viņš pats bija dāvinājis.

— Man ne prātā nenāca, ka tā ir tik jauka! — viņš sacīja.

Viņi piecēlās no galda un iegāja viesistabā. Džeimss cieši sekoja Irēnai.

— Tās tikai bija lieliskas pusdienas, — viņš nomurmināja, un viņa elpa skāra Irēnas plecus. — Vieglas… un nekā franciska. Mājās man tādas nekad nav. Es maksāju savai virējai sešdesmit mārciņas gadā, bet tādas pusdienas viņa man neprot pagatavot!

Viņš vēl nebija ne ar vārdu ieminējies par mājas celšanu un neteica nekā arī tad, kad Soumss, aizbildinādamies ar darīšanām, uzgāja augšā, istabā, kur glabāja savas gleznas.

Džeimss palika divatā ar vedeklu. Vīna un lieliskā liķiera kvēle vēl strāvoja viņā. Viņš juta maigumu pret Irēnu. Viņa patiešām bija pievilcīga. Viņa klausījās un, kā likās, arī saprata, kas viņai sacīts. Sarunādamies Džeimss vēroja viņas stāvu, no bronzas krāsas kurpēm līdz zeltaino matu viļņiem. Viņa sēdēja ampīra krēslā, plecus atbalstījusi pret atzveltni; viņas taisnais, lokanais augums viegli sašūpojās, kad viņa pakustējās, it kā viņa ļautos mīļotā skāvieniem. Viņas lūpas smaidīja, acis bija pievērtas.

Varbūt Džeimss juta briesmas Irēnas valdzinošajā pozā, varbūt vainojams gremošanas process — viņš pēkšņi kļuva nerunīgs. Viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz bijis vienatnē ar savu vedeklu. Un, raugoties Irēnā, viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņš būtu sadūries ar kaut ko savādu un neparastu.

Ko gan viņa varēja domāt… tā atlaidusies krēslā?

Kad Džeimss atkal sāka runāt, viņa balss skanēja asāk, it kā viņš būtu iztraucēts no tīkama sapņa.

— Ko jūs varat sadarīt viena pati visu dienu? — viņš sacīja. — Būtu kādreiz atnākusi uz Pārkleinu.

Viņa neveikli aizbildinājās, un Džeimss neskatījās uz viņu. Negribējās ticēt, ka Irēna patiešām vairās no viņiem — tas būtu pārāk ļauni.

— Droši vien jums nav laika, — viņš teica. — Jūs vienmēr esat kopā ar Džūnu. Laikam jūs viņai daudz palīdzat, pavadāt viņu un viņas saderināto un tamlīdzīgi. Runā, ka viņa nekad neesot mājās. Man šķiet, tēvocim Džolionam nemaz nepatīk, ka viņu vienmēr atstāj vienu. Stāsta, ka Džūna visu laiku skraidot apkārt, pakaļ šim Bozinijam. Droši vien viņš nāk šeit katru dienu. Nu, kāds tad viņš jums liekas? kā jūs domājat, vai uz viņu var paļauties? Man viņš liekas diezgan nožēlojams. Džūna noteikti turēs viņu zem savas tupeles!

Irēna tumši pietvīka, un Džeimss aizdomīgi vēroja viņu.

—Varbūt jūs nesaprotat misteru Boziniju, — viņa sacīja.

—Nesaprotu viņu! — Džeimss steigšus izgrūda. — Kāpēc ne? Tūdaļ redzams, ka viņš ir viens no šiem māksliniekiem. Runā, ka viņš esot spējīgs, bet viņi visi uzskata sevi par spējīgiem. Protams, jūs viņu labāk pazīstat nekā es, — viņš piebilda, un viņa aizdomu pilnais skatiens atkal pievērsās Irēnai.

—Viņš projektē Soumsam māju, — tā klusi sacīja, acīm redzot pūlēdamās Džeimsu nomierināt.

—Nu es atceros, par ko gribēju runāt, — turpināja Džeimss. — Es nesaprotu, kāpēc Soumss noņemas ar šo jauno cilvēku. Kāpēc viņš neiet pie pirmšķirīga arhitekta?

— Varbūt misters Bozinijs ir pirmšķirīgs arhitekts! Džeimss piecēlās un ar noliektu galvu pagājās pa

istabu.

— Tā tas ir,.— viņš sacīja. — Jūs, jaunie ļaudis, vienmēr turaties kopā. Jūs iedomājaties, ka esat gudrāki par visiem!

Džeimss, izslējies visā savā garajā, tievajā augumā, apstājās Irēnas priekšā un pacēla pirkstu pret viņas krūtīm, it kā apsūdzēdams viņas skaistumu:

— Es varu sacīt tikai vienu: uz šiem māksliniekiem — vai kā nu viņi paši sevi sauc — nekādā ziņā nevar paļauties. Klausiet manam padomam — turieties tālāk no viņa!

Irēna smaidīja, un viņas lūpu izliekums pauda dīvainu izaicinājumu. Šķita, ka viņas cieņa pret Džeimsu zudusi. Viņas krūtis cilājās it kā slēptās dusmās, viņa atvilka rokas no krēsla balstiem, sažņaudza pirkstu galus, un viņas tumšo acu neizdibināmais skatiens pievērsās Džeimsam.

Džeimss īgni raudzījās grīdā.

— Es jums teikšu atklāti, — viņš sacīja, — ļoti žēl, ka jums nav bērna. Tad jums būtu par ko domāt un par ko rūpēties.

Irēnas seja acumirklī satumsa, un pat Džeimss juta, ka viss viņas stāvs zem maigā zīda un mežģiņu ietērpa it kā sastinga.

Viņš izbijās pats no savu vārdu iespaida un, līdzīgi vairumam vīriešu, kam trūkst drosmes, tūdaļ mēģināja glābt situāciju ar dažādiem aizrādījumiem.

— Jums laikam nepatīk iet sabiedrībā. Kāpēc jūs nevarētu braukt mums līdzi uz Harlingemu? Un aizejiet šad tad uz teātri. Jūsu gados vajadzētu interesēties par visu. Jūs taču esat jauna sieviete!

Irēnas seja satumsa vēl vairāk, Džeimsam kļuva neērti.

— Nu, es jau nekā nezinu, — viņš teica. — Neviens man nekā nestāsta. Soumsam pašam jārūpējas par sevi. Ja viņš pats nespēj par sevi rūpēties, lai negaida, ka es… tas ir viss…

Kodīdams rādītāja pirksta galiņu, viņš paslepšus uzmeta saltu, vērīgu skatienu savai vedeklai.

Irēnas tumšās, dziļās acis tik cieši vērās Džeimsa, ka viņš apklusa un juta, ka nosvīst.

— Nu, man laiks iet, — viņš sacīja, brīdi klusējis, tad piecēlās, mazliet pārsteigts, it kā būtu gaidījis uzaicinājumu palikt. Viņš sniedza Irēnai roku un ļāva pavadīt sevi līdz durvīm un izlaist ārā. Ormani viņš nemeklēšot, iešot kājām, Irēna lai sveicinot Soumsu, un, ja viņa vēloties mazliet izklaidēties, viņš, kuru katru dienu ar mieru aizvest viņu uz Ričmondu.

Mājās aizgājis, viņš devās guļamistabā un pamodināja Emīliju, kas divdesmit četru stundu laikā bija pirmo reizi iesnaudusies, lai pastāstītu tai, ka pēc viņa domām Soumsa mājās viss neejot tā, kā pienāktos. Par šo jautājumu viņš spriedelēja pusstundu, līdz beidzot, nopukojies, ka nu visu nakti negulēšot, apgriezās uz otriem sāniem un acumirklī sāka krākt.

Monpeljē skvēra namā Soumss, iznācis no savas gleznu istabas, nemanīts stāvēja kāpņu galā un vēroja Irēnu, kas šķiroja ar pēdējo pastu pienākušās vēstules. Viņa iegāja atpakaļ viesistabā, bet tūdaļ iznāca atkal ārā un stāvēja it kā klausīdamās. Tad ar kaķēnu rokās klusām devās augšup pa kāpnēm. Soumss redzēja viņas seju, tā bija noliekta pār mazo dzīvnieciņu, kas murrādams glaudās viņai pie kakla. Kāpēc Irēna viņu — Soumsu nekad neuzlūkoja ar tādu skatienu?

Piepeši Irēna ieraudzīja vīru, un viņas sejas izteiksme pārmainījās.

Vai man ir kāda vēstule? — viņš jautāja.

Trīs.

Viņš pavirzījās sānis, un Irēna, ne vārda neteikusi, viņam garām iegāja guļamistabā.

VII

VECĀ DŽOLIONA APGRĒCĪBA

Tai pašā pēcpusdienā vecais Džolions iznāca no Lorda kriketa laukuma, lai dotos mājās. Taču, vēl nesasniedzis Hamiltona terasi, viņš pārdomāja un, pasaucis ormani, pateica tam kādu adresi Glicīniju avēnijā. Viņš bija izšķīries.

Visu pēdējo nedēļu Džūna gandrīz nemaz nebija mājās, jau sen tā vairs neiepriecināja viņu ar savu klātbūtni, īstenībā kopš saderināšanās ar Boziniju. Viņš nekad nelūdza, lai Džūna pabūtu pie viņa. Kaut ko lūgt no citiem nebija viņa dabā. Džūnai tagad bija tikai vienas rūpes — Bozinijs un tā darīšanas — un vecais Džolions bija pamests viens savā lielajā mājā ar kalpotāju baru, un nebija nevienas dzīvas dvēseles, ar ko varētu kaut vārdu parunāt pa visu garo dienu. Viņa klubs bija slēgts sakarā ar remontu, valdes sēdes nenotika, tāpēc Sitijā viņam nebija ko darīt. Džūna ieteica viņam izbraukt ārpus pilsētas, bet pati negribēja braukt, jo Bozinijs palika Londonā.

Bet kur gan lai viņš brauc bez Džūnas? Uz ārzemēm viens pats nevarēja ceļot; jūra kaitīgi ietekmēja viņa aknas; viesnīcas viņš necieta. Rodžers brauca uz ūdens dziedniecības iestādēm, bet viņš jau nu nesāks savā vecumā noņemties ar tādiem niekiem kā šie jaunmodīgie kūrorti.

Tādos formulējumos viņš pats sev attēloja savu nomākto garastāvokli. Rievas ap viņa muti ievilkās arvien dziļākas, acis dienu no dienas kļuva skumjākas, un likās savādi redzēt skumjas šinī sejā, kas parasti pauda vienīgi gribasspēku un mieru.

Un tā viņš tajā pēcpusdienā brauca pa Sentdžonsvudu, kur zeltaina gaisma lija pār apaļajiem, zaļajiem akāciju krūmiem mazo mājiņu priekšā, kur vasaras saule krāšņa un līksma apspīdēja mazos dārziņus, un ieinteresēts raudzījās apkārt, jo šis bija tāds rajons, kur neviens Forsaits nerādījās bez atklātas nepatikas un slēptas ziņkāres.

Rati apstājās pie nelielas mājiņas dīvainā dzeltenbrūnā krāsā, kas liecināja, ka tā jau ilgi nav piedzīvojusi remontu. Tai bija vārtiņi uz ielu un piebraucamais ceļš kā lauku mājām.

Vecais Džolions izkāpa no ratiem, ārkārtīgi nicīgs un nosvērts, augstu izslējis savu masīvo galvu ar nokarenām ūsām un sirmu matu šķipsnām zem pārmērīgi liela cilindra. Viņa skatiens bija ciets, mazliet dusmīgs. Viņš spiests spert šādu soli!

—Vai misis Forsaita mājās?

—Jā, ser. Ko pavēlēsiet pieteikt, ser?

Nosaucot savu vārdu, vecais Džolions nenocietās un pamirkšķināja mazajai kalponītei ar aci. Viņam tā likās kā tāds mazs, jocīgs vardulēns.

Viņš sekoja tai cauri tumšam priekšnamam nelielā viesistabā, kur stāvēja mēbeles kokvilnas pārvalkos, un tur mazā kalponīte lūdza viņu apsēsties.

— Viņi ir dārzā, ser. Lūdzu, pasēdiet, es viņiem pateikšu.

Vecais Džolions apsēdās uz krēsla ar kokvilnas pārvalku un pavērās apkārt. Visa māja viņam likās trūcīga, visur varēja manīt kaut kādas — viņš nevarētu tieši pateikt, kādas, — nabadzības pēdas vai, labāk sakot, pūles savilkt galus kopā. Cik viņš varēja spriest, neviena mēbele nebija piecas mārciņas vērta. Pie sienām, kas jau sen bija zaudējušas krāsu, karājās akvareļu skices, griestiem pāri aizlocījās gara plaisa.

Visas šīs mazās mājiņas bija veci grausti; droši vien īre nepārsniedza simt mārciņas gadā. Doma, ka Forsaits — viņa paša dēls dzīvo tādā vietā, sāpināja veco Džolionu vairāk, nekā viņš spētu vārdos izteikt.

Mazā kalponīte atnāca atpakaļ. Vai viņš nebūtu tik laipns un neizietu dārzā?

Vecais Džolions devās ārā pa stiklotajām divviru durvīm. Kāpdams lejā, viņš ievēroja, ka kāpnes sen nebija krāsotas.

Jaunais Džolions ar sievu un abiem bērniem un suni Baltazaru sēdēja dārzā zem bumbieres.

Gājiens pie viņiem bija pats drosmīgākais solis vecā Džoliona mūžā, taču viņa sejā neparaustījās ne muskulis, neviena kustība neliecināja par iekšējo satraukumu. Viņa dziļi iegrimušās acis bija cieši pievērstas ienaidniekam.

Šajās divās minūtēs viņš spilgti nodemonstrēja to neapzināto veselo saprātu, savaldību un dzīvotspēju, kas darīja viņu un daudzus citus viņa šķirai piederīgos par nācijas kodolu. Prasmē vienkārši un neuzkrītoši kārtot savas darīšanas un nevērībā pret visu pārējo viņi tipizēja individuālismu, ko britos radījusi viņu valsts dzīves dabiskā nošķirtība.

Baltazars apošņāja viņa bikšu galus. Šis draudzīgi noskaņotais jauktenis — krievu pūdeļa un foksterjera atvase prata saost neparasto.

Kad saspīlētā sasveicināšanās bija garām, vecais Džolions apsēdās pītā krēslā un abi mazbērni, nostājušies viņam katrs savā pusē, klusēdami raudzījās uz viņu, jo nekad nebija redzējuši tik vecu cilvēku.

Bērni nemaz nelīdzinājās viens otram, it kā apzinādamies savas dzimšanas nevienādos apstākļus. Džolijs, grēka bērns, ar tukliem vaigiem, atpakaļ atsukātiem pakulu krāsas matiem, bedrīti zodā un Forsaitu acīm, raudzījās stūrgalvīgi, bet draudzīgi; mazā Holija, laulībā dzimušais bērns, tumšu sejas krāsu, bija nopietns cilvēciņš ar savas mātes pelēkajām, domīgajām acīm.

Arī Baltazars, apstaigājis trīs nelielās puķu dobes, it kā parādīdams savu ārkārtīgo nicību pret apkārtējo pasauli, bija nosēdies iepretī vecajam Džolionam un, luncinādams asti, ko pati Daba bija sagriezusi līkumā viņam uz muguras, acis nemirkšķinādams, lūkojās taisni uz priekšu.

Pat dārzā veco Džolionu neatstāja sajūta, ka viss šeit trūcīgs: pītais krēsls čīkstēja zem viņa svara, puķes dobēs likās bezcerīgi nokārušas galvas, dārza viņā pusē, pie nokvēpuša mūra žoga, kaķi bija ieminuši taciņu.

Kamēr vectēvs un mazbērni ziņkāri aplūkoja cits citu ar to dīvaino uzticību, kas rodas starp ļoti maziem bērniem un ļoti veciem cilvēkiem, jaunais Džolions vēroja savu sievu.

Tumšs sārtums bija pārlējies viņas kalsnajai, ovālajai sejai ar lielām, pelēkām acīm un taisnām uzacīm. Skaistos, augstos viļņos atpakaļ atsukātie mati metās sirmi, tāpat kā viņam pašam, un šis sirmums vērta pēkšņo spilgto sārtumu viņas vaigos sāpīgi aizkustinošu.

Sievas sejas izteiksme pauda slēptu aizvainojumu, ilgas un bailes; tādu viņš to nekad agrāk nebija redzējis. Viņas acis raudzījās ar sāpju pilnu skatienu, uzacis nemierīgi raustījās. Viņa neteica ne vārda.

Sarunu uzturēja Džolijs viens pats. Viņam bija daudz mantu, un viņš ļoti gribēja pastāstīt par tām savam jaunajam draugam ar ārkārtīgi kuplajām ūsām un zilu dzīsliņu tīklu vispāri rokām, kurš sēdēja sakrustotām kājām tāpat kā viņa tēvs (šo paražu arī viņš pats pūlējās apgūt). Taču kā īsts Forsaits, kaut arī tikai nepilnus astoņus gadus vecs, viņš nepieminēja kādu lietu, kas tobrīd bija visdārgākā viņa sirdij, — alvas zaldātiņus veikala logā, kurus tēvs viņam bija apsolījis nopirkt. Tie viņam likās pārāk vērtīgi; pagaidām vēl nevajadzēja tos pieminēt, lai neizaicinātu Likteni.

Saules zaķīši, izlauzušies cauri lapotnei, rotājās uz mazās, mierīgās grupiņas — triju paaudžu pārstāvjiem — zem bumbieres, kas sen vairs nenesa augļus.

Vecā Džoliona grumbu izvagotā seja bija pārklājusies sarkaniem plankumiem, kā parasti saulē piesarkst vecu cilvēku sejas. Viņš satvēra Džoliju aiz rokas. Zēns ierausās viņam klēpī. Mazajai Holijai iepatikās šis skats, un viņa pievirzījās tuvāk. Bija dzirdama vienīgi Baltazara nemitīgā knosīšanās.

Piepeši jaunā Džoliona sieva piecēlās un steidzīgi iegāja mājā. Mirkli vēlāk jaunais Džolions nomurmināja atvainošanās frāzi un sekoja sievai. Vecais Džolions palika viens ar saviem mazbērniem.

Un Daba ar savu dīvaino ironiju un cikliskās atkārtošanās likumiem ierosināja neparastu pārvērtību viņa sirdī. Un tas maigums pret bērniem, tā kaislīgā dzīvības iesākuma mīlestība, kas kādreiz bija likusi viņam atstāt savu dēlu un pieķerties Džūnai, tā tagad mudināja viņu pamest Džūnu un palikt pie šīm sīkajām būtnēm. Jaunība kā liesma vēl vienmēr dega viņa krūtīs, un viņš tiecās pie jaunības, pie šiem nebēdniekiem, kam vajadzēja gādības, pie mazajām, apaļajām sejiņām, kas bez sevišķa iemesla varēja būt gan nopietnas, gan jautras, pie smalkajām balstiņām un skanīgajiem smiekliem, pie neatlaidīgajām roķelēm, pie sīkajiem augumiņiem, kas glaudās viņam klāt, — pie visa, kas jauns, jauns un vēlreiz jauns. Viņa acis kļuva maigas, viņa balss un kalsnās, dzīsliņām iztīklotās rokas kļuva maigas, un atmaiga sirds viņa krūtīs. Un šīs mazās būtnes tūdaļ atrada viņā prieka avotu, drošu patvērumu, vietu, kur varēja parunāties un smieties, un rotaļāties; un drīz kā saules gaisma no pītā krēsla uz visām pusēm staroja triju siržu neviltotā jautrība.

Bet jaunais Džolions, iedams uz savas sievas istabu, jutās pavisam citādi.

Viņš ieraudzīja sievu sēžam krēslā pie tualetes spoguļa, rokās paslēptu seju.

Viņas pleci raustījās elsās. Jaunais Džolions nespēja izprast savas sievas spējās ciešanu lēkmes. Viņš jau simtiem reižu bija tās pieredzējis un pēc tam brīnījās, kā varējis pārciest, jo viņam tad vienmēr likās, ka tās nav tikai pārejošas kaprīzes un ka viņa laulības dzīvei situsi pēdējā stunda.

Naktī sieva droši vien apskaus viņu un sacīs: «Ak Džo, kā tev manis dēļ jācieš!» Tā tas jau simtiem reižu noticis.

Viņš pastiepa roku un nemanīts paslēpa kabatā bārdas nazi.

«Es nevaru palikt šeit,» viņš domāja, «man jāiet ārā!» Ne vārda neteicis, viņš izgāja no istabas un devās atpakaļ dārzā.

Vecais Džolions turēja klēpī Holiju. Tā rīkojās ap viņa pulksteni. Džolijs, pietvīcis gluži sarkans, pūlējās parādīt, ka prot stāvēt uz galvas. Baltazars, piegājis, cik tuvu vien iespējams, pie tējas galda, nenolaida acis no cepumiem.

Jaunais Džolions juta ļaunu vēlēšanos izjaukt viņu priekus.

Kāpēc tēvs brauca uz šejieni un uztrauca viņa sievu? Pēc visiem šiem gadiem tas bija smags trieciens! Tēvam to vajadzēja saprast, vajadzēja viņus iepriekš brīdināt. Bet vai tad kāds Forsaits kādreiz iedomājās, ka viņa izturēšanās varētu citus uztraukt! Savās domās jaunais Džolions bija netaisns pret tēvu.

Viņš bargi uzsauca bērniem un lika iet iekšā tēju dzert. Stipri pārsteigti, jo nekad nebija redzējuši tēvu bargu, viņi aizgāja, rokās sadevušies, un mazā Holija vēl atskatījās pār plecu.

Jaunais Džolions ielēja tēju.

— Mana sieva šodien nejūtas labi, — viņš sacīja, taču skaidri zināja, ka tēvs nojauš viņas pēkšņās aiziešanas iemeslu, un gandrīz vai ienīda veco vīru, tāpēc, ka tas varēja tik mierīgi sēdēt šeit.

— Tev te ir maza, jauka mājiņa, — sacīja vecais Džolions, vērīgi uzlūkodams dēlu. — Tu laikam to īrē?

Jaunais Džolions pamāja ar galvu.

— Man tikai nepatīk šī apkārtne, — turpināja vecais Džolions. — Panīkuši ļaudis.

Jaunais Džolions atbildēja:

— Jā, mēs esam panīkuši ļaudis.

Tagad klusumu traucēja vienīgi Baltazara knosīšanās. Tad vecais Džolions vienkārši pateica:

— Man laikam nevajadzēja braukt uz šejieni, Džo. Bet es jūtos tik vientuļš.

Jaunais Džolions piecēlās un uzlika roku tēvam uz pleca.

Blakus mājā kāds neskaitāmas reizes spēlēja uz neuzskaņotām klavierēm «La Donna й mobile ». Pār mazo dārziņu bija nolaidusies ēna, saule vairs apspīdēja tikai pretējo žoga mūri, uz kura, saritinājies kamolā, gozējās kaķis, ar savām dzeltenajām acīm miegaini raudzīdamies lejup uz Baltazaru. Tālumā varēja dzirdēt apslāpētu satiksmes līdzekļu dunoņu. Vīteņiem apaugušais dārziņa žogs ļāva redzēt vienīgi debesis, māju un bumbieri, kuras augšējos zarus vēl skāra saules zelts.

Brītiņu viņi sēdēja tikpat kā nerunādami. Tad vecais Džolions piecēlās, lai ietu projām, bet ne vārds netika minēts par to, ka viņš vēl kādreiz varētu atnākt.

Viņš aizgāja pavisam nomākts. Cik nožēlojama mājai Un viņam ienāca prātā lielais, tukšais nams Stenhoupgeitā, piemērots mājoklis Forsaitam, ar milzīgo biljarda zāli un viesistabu, kurā nedēļām ilgi neviens neiegāja.

Šī sieviete, kuras seja viņam gluži labi patika, bija pārāk jūtīga, droši vien Džolionam grūti klājas ar viņu! Un šie mīļie bērni! Ak, kas par briesmīgu muļķību!

Viņš gāja Edžverroudas virzienā, garām veselai rindai mazu mājiņu, un tās visas modināja viņā domas (bez šaubām, gluži maldīgas, taču Forsaita aizspriedumi ir svēti) par kaut kādiem tumšiem notikumiem.

Sabiedrība, pareizāk sakot, tenku vāceles un švauksti iedomājušies tiesāt viņa miesu un asinis! Vecu sievu bars! Viņš cirta lietussargu pret zemi, it kā gribēdams iegrūst to pašā sirdī tai nožēlojamai sabiedrībai, kas iedrošinājusies izstumt no sava vidus viņa dēlu un dēladēlu, kurā viņš būtu varējis no jauna atdzimt.

Viņš nikni cirta pret zemi lietussargu. Taču pirms piecpadsmit gadiem viņš pats bija pievienojies sabiedrības spriedumam — un tikai šodien kļuvis tam neuzticīgs!

Viņš domāja par Džūnu, par viņas mirušo māti un par visu notikušo ar tādu pašu rūgtumu kā arvien. Cik nejēdzīgi!

Pagāja ilgs laiks, kamēr vecais Džolions nokļuva Stenhoupgeitā, jo savā iedzimtajā ietiepībā viņš gāja kājām, lai gan jutās ārkārtīgi noguris.

Nomazgājis rokas, viņš, pusdienas gaidot, apsēdās ēdamistabā — vienīgajā telpā, kur uzturējās, kad Džūna nebija mājās, — tur viņš nejutās tik vientuļš. Vakara laikraksti vēl nebija atnesti, «The Times» izlasīts, tāpēc nekā nebija ko darīt.

Ēdamistabā ielas trokšņi neiekļuva, tajā valdīja dziļš klusums. Vecajam Džolionam nepatika suņi, bet tagad pat suns spētu mazliet kliedēt viņa vientulību. Viņa skatiens, slīdot pār sienām, apstājās pie kādas gleznas: «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā». Tā bija viņa kolekcijas šedevrs. Taču arī tā viņu neiepriecināja. Viņš aizvēra acis. Cik vientuļš viņš jutās! Žēloties nedrīkstēja, to viņš zināja, tomēr nespēja savaldīties. Viņš ir nožēlojams cilvēks… vienmēr tāds ir bijis… vienmēr viņam trūcis drosmes. Tādas domas mocīja veco Džolionu.

Sulainis nāca klāt pusdienu galdu un, domādams, ka viņa vecais kungs aizmidzis, pūlējās kustēties sevišķi uzmanīgi. Šis bārdainais vīrs audzēja arī ūsas, kas bija modinājušas nopietnas šaubas daudzos ģimenes locekļos, it īpaši tajos, kas, līdzīgi Soumsam, bija mācījušies privātskolās un pieraduši pie izsmalcinātības ārējā izskatā. Vai viņu patiešām varēja uzskatīt par sulaini? Jautri noskaņotie sauca viņu par «tēvoča Džoliona disidentu». Džordžs, pazīstamais jokupēteris, bija iesaucis viņu par «Misionāru Senkiju».

Viņš neatdarināmi veikli un klusi staigāja no lielā, pulētā galda pie lielās, pulētās bufetes un atpakaļ.

Vecais Džolions vēroja viņu, izlikdamies par aizmigušu. Šis cilvēks taču bija liekulis, kas domāja tikai par to, kā ātrāk tikt galā ar darbiem un tad skriet uz savām derībām, pie savas sirdsdāmas un kas lai zina, kur vēl ne. Sliņķis! Un kā nobarojies! Savu kungu viņš, protams, nemīlēja!

Bet tad atkal vecajam Džolionam uznāca tieksme pafilozofēt (šī tieksme darīja viņu atšķirīgu no pārējiem Forsaitiem).

Kāpēc galu galā šim cilvēkam jāmīl savs saimnieks? Par to viņam nemaksā. Kāpēc tad to prasīt? Šai pasaulē cilvēki nevarēja gaidīt sirsnīgas jūtas, ja par tām nesamaksāja. Varbūt nākamajā būs citādi — kas to lai zina, kas to pateiks! Un vecais Džolions atkal aizvēra acis.

Sulainis klusi turpināja savu darbu, ņemdams no dažādiem bufetes nodalījumiem galda piederumus. Likās, ka viņš ar nodomu vienmēr uzgriež vecajam Džolionam muguru, lai būtu ērtāk darīt to, ko saimniekam nevajadzēja redzēt. Šad tad viņš slepus uzpūta dvašu sudrablietām un paberzēja tās ar zamšādas gabalu. Reizēm šķita, ka viņš prāto, vai pietiekams daudzums vīna karafēs, ko viņš nesa ļoti uzmanīgi, uz augšu pacēlis, un viņa bārda it kā sargādama kārās tām pāri. Kad viss bija sagatavots, viņš brīdi pastāvēja, vērodams savu saimnieku, un viņa zaļganās acis pauda nicinājumu: galu galā viņa saimnieks bija tikai vecis, no kura maz kas vairs atlicies!

Klusi kā kaķis viņš pārgāja pāri istabai pazvanīt. Viņam bija noteikts «pusdienas pasniegt septiņos». Kas par to, ja kungs aizmidzis, gan viņš to pamodinās. Lai izguļas naktī! Viņam jādomā arī par sevi: pusdeviņos jābūt klubā!

Kad atskanēja zvans, ienāca zēns ar sudraba zupas bļodu. Sulainis izņēma to viņam no rokām un nolika uz galda, tad, nostājies pie atvērtajām durvīm, it kā gatavībā ielaist viesus, svinīgā balsī sacīja:

— Pusdienas pasniegtas, ser!

Vecais Džolions lēnām piecēlās no krēsla un apsēdās pie galda ēst pusdienas.

VIII

MĀJAS PROJEKTS

Visiem Forsaitiem, kā zināms, ir čaulas, kā tam mazajam, ļoti derīgajam dzīvnieciņam, ko lieto īpašas saldumu šķirnes pagatavošanai; citādi izsakoties, viņus nekad neredz — un, ja arī redzētu, tad neviens viņus nepazītu — bez šī apvalka, kuru veido apstākļi, īpašums, paziņas un sievas, kas pavada viņus ikkatrā solī šai pasaulē, kur mīt tūkstošiem citu, tāpat savās čaulās paslēpušos Forsaitu. Nav iedomājams Forsaits bez apvalka — tad viņš būtu līdzīgs romānam bez sižeta, bet tā ir nenormāla parādība.

Forsaitu acīs Bozinijam nebija tādas čaulas; likās, ka viņš ir viens no tiem retajiem un nelaimīgajiem cilvēkiem, kuru dzīves gaitas risinās svešos apstākļos, starp īpašumiem, paziņām un sievām, kas nepieder viņiem.

Augšējā stāva dzīvoklis Slounstrītā, pie kura durvīm atradās plāksnīte ar vārdu: «Filips Beinzs Bozinijs, arhitekts», nelīdzinājās Forsaitu dzīvokļiem. Bozinijam nebija atsevišķas dzīvojamās istabas, tikai no kantora atdalīta liela niša, kur paslēpt visu dzīvei nepieciešamo — tahtu, atpūtas krēslu, pīpes, dzērienu skapīti, grāmatas un rīta kurpes. Tajā istabas daļā, kur viņš strādāja, bija parastās biroja mēbeles: skapis ar daudzām atvilktnēm, apaļš ozola galds, saliekams mazgājamais galdiņš, daži cietie krēsli un liela izmēra rasējamais galds ar plāniem un uzmetumiem. Džūna bija divas reizes atnākusi šeit uz tēju Bozinija krustmātes aizbildnībā.

Jādomā, ka aiz biroja atradās guļamistaba.

Cik Forsaitiem bija izdevies noskaidrot, Bozinija ienākumi bija četrdesmit mārciņas gadā — par konsultācijām divos būvkantoros, dažādi gadījuma honorāri un — vairāk ievērības cienīgs paragrāfs — ikgadēja rente simt piecdesmit mārciņu apmērā, kas viņam bija novēlēta tēva testamentā.

Par viņa tēvu ievāktās ziņas nelikās visai iepriecinošas. Tas bijis lauku ārsts Linkolnširā, pēc izcelšanās kornvolietis, cilvēks ar neparastu ārieni un baironiskām tieksmēm — savā apkārtnē labi pazīstama persona.

Bozinija tēvocis Beinzs — Beinza un Baildboja biroja līdzīpašnieks, Forsaits pēc saviem instinktiem, ja ne pēc vārda — nevarēja pastāstīt par savu svaini nekā sevišķi ievērības cienīga.

— Savāds cilvēks! — viņš mēdza sacīt. — Par saviem trim vecākajiem dēliem vienmēr izteicās tā: «Lāga zēni, tikai garlaicīgi.» Tie tagad lieliski iekārtojušies Indijā civilajā dienestā. No visiem bērniem viņš mīlēja vienīgi Filipu. Es esmu dzirdējis no viņa visādas dīvainības. Reiz viņš man sacīja: «Mīļais cilvēk, nekad nesaki savai nabaga sievai, ko tu domā!» Es gan neklausīju viņa padomam. Protams, ne! Savādnieks! Viņš mēdza sacīt Filam: «Vai nu tu dzīvo tā vai citādi, manu zēn, bet jānomirst tev kā džentlmenim!» Un pats lika sevi iebalzamēt, frakā ģērbušos, ar atlasa kaklasaiti un dimanta spraudi. Patiešām savādnieks, es jums saku!

Par pašu Boziniju Beinzs runāja ar sirsnību un zināmu līdzjūtību:

— Viņš mantojis kaut ko no tēva baironiskajām tieksmēm. Padomājiet tikai, kādu izdevību viņš palaida garām, aiziedams no mana kantora. Aizbrauca uz sešiem mēnešiem ar mugursomu plecos, un kāpēc? Studēt ārzemju arhitektūru! Ārzemju! Ko viņš varēja sagaidīt? Un te nu viņš ir — spējīgs jauns cilvēks un nevar nopelnīt simt mārciņas gadā! Šī saderināšanās ir labākais, kas varēja notikt, — tā darīs viņu prātīgāku. Viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kas guļ dienā un strādā naktī tikai tāpēc, ka viņiem trūkst darba sistēmas, bet citādi viņam nav nekādu trūkumu, itin nekādu trūkumu. Vecais Džolions ir bagāts vīrs!

Misters Beinzs bija ārkārtīgi laipns pret Džūnu, kas tajā laikā bieži viesojās viņa mājā Loundza skvērā.

— Būvēt māju misteram Soumsam — šim spējīgajam komersantam — ir tieši tas, kas Filipam vajadzīgs, — viņš apgalvoja Džūnai. — Jums būs jāsamierinās ar to, ka tagad mazāk iznāks ar viņu satikties, mīļo meitenīti Viņam ir svarīgi iemesli… svarīgi iemesli! Jaunajam cilvēkam jāizlauž sev ceļš. Es viņa gados strādāju dienu un nakti. Mana mīļā sieviņa bieži man sacīja: «Bobij, nestrādā tik daudz, domā par savu veselību!» Bet es sevi netaupīju!

Džūna bija žēlojusies, ka viņas līgavainim nekad neatliekot laika apciemot viņu Stenhoupgeitā.

Kad Bozinijs pēc ilgāka laika atkal pirmo reizi atnāca, viņi nepaspēja ne piecpadsmit minūtes pabūt kopā, kad gluži nejauši — kā tas ar viņu bieži mēdza gadīties — ieradās misis Smola. Bozinijs tūdaļ piecēlās un, kā iepriekš bija norunāts, paslēpās mazajā kabinetā, lai nogaidītu, kamēr viešņa aizies.

— Ak mīļā, — sacīja krustmāte Džūlija, — cik viņš vājš! Ar līgavaiņiem bieži tā notiek, to es esmu novērojusi, bet tu nedrīksti pieļaut, ka viņš kļūst vēl vājāks. Ir tāds Barlova gaļas ekstrakts; tavam tēvocim Svizinam tas ļoti labi līdzēja.

Džūna, izslējusies visā savā sīkajā augumiņā pie kamīna, ar dusmās drebošu sejiņu, jo krustmātes apciemojumu nelaikā viņa uzskatīja par personīgu apvainojumu, nicīgi sacīja:

— Tas ir tikai tāpēc, ka viņš strādā. Cilvēki, kas spēj darīt kaut ko derīgu, nekad nav resni!

Krustmāte Džūlija uzmeta lūpu. Viņa pati bija vienmēr bijusi vāja, bet vienīgais iepriecinājums, ko sagādāja šis apstāklis, bija tas, ka viņa varēja vēlēties resnāka kļūt.

Man liekas, — viņa skumīgi sacīja, — tev nevajadzētu pieļaut, ka viņu sauc par «Jūras laupītāju»! Ļaudīm tas var likties dīvaini; tagad taču viņš būvēs Soumsam māju. Es ceru, ka viņš strādās rūpīgi, viņam tas ir ļoti svarīgi. Soumsam ir tik laba gaume!

Gaume! — Džūna iesaucās spējā dusmu uzliesmojumā. — Es nedodu ne plika graša par viņa vai kāda cita mūsējā gaumi!

Misis Smola apmulsa.

Tavam tēvocim Svizinam, — viņa teica, — vienmēr ir bijusi lieliska gaume. Un Soumsa mazā mājiņa ir brīnišķīga. Tu taču negribēsi apgalvot, ka tev tā neliekas.

Hm! — novilka Džūna. — Tas ir tikai tāpēc, ka tur dzīvo Irēna.

Krustmāte Džūlija mēģināja pateikt kaut ko jauku,

— Bet kā Irēnai patiks dzīvot uz laukiem?

Džūna nopietni uzlūkoja krustmāti Džūliju, ar tādu skatienu, it kā visa viņas sirdsapziņa būtu koncentrēta acīs. Tad notika pārmaiņa, un viņas acis raudzījās vēl nopietnāk, it kā viņa būtu apklusinājusi savu sirdsapziņu. Viņa valdonīgi atbildēja:

— Protams, patiks. Kāpēc viņai lai nepatiktu? Misis Smola sāka uztraukties.

— Es nezinu, — viņa sacīja. — Es domāju, varbūt viņai negribēsies šķirties no saviem draugiem. Tavs tēvocis Džeimss saka, viņa esot pārāk vienaldzīga pret visu. Mēs domājam, tas ir, Timotijs domā, ka viņai vajadzētu biežāk iet sabiedrībā. Man šķiet, tev viņas stipri pietrūks.

Džūna salika rokas aiz pakauša.

— Ak, — viņa iesaucās, — kaut tēvocis Timotijs nerunātu par to, kas uz viņu neattiecas!

Krustmāte Džūlija piecēlās un saslējās visā savā garajā augumā.

— Viņš nekad nerunā par to, kas neattiecas uz viņu. Džūna tūdaļ nožēloja savus vārdus. Viņa pieskrēja

pie krustmātes un noskūpstīja to.

— Piedod, krustmāmiņ! Es tikai gribētu, lai viņi liek Irēnu mierā.

Krustmāte Džūlija, nespēdama iedomāties, ko vēl varētu piebilst par šo tematu, apklusa un rīkojās iet projām: aizāķēja uz krūtīm melno zīda apmetni un paņēma savu zaļo rokassomiņu.

— Kā tad klājas tavam vectēvam? — viņa apvaicājās jau priekšnamā. — Man šķiet, viņš jūtas ļoti vientuļš, kad tu visu laiku esi kopā ar misteru Boziniju.

Viņa noliecās, alkatīgi noskūpstīja brāļameitu un aiztipināja sīkiem solīšiem.

Asaras sakāpa Džūnai acīs. Ieskrējusi mazajā kabinetā, kur Bozinijs sēdēja, zīmēdams putnus uz vecas aploksnes, viņa atkrita krēslā tam blakus un iesaucās:

— Ak Fil, cik tas viss nejēdzīgi!

Džūnas sirds bija tikpat silta kā viņas matu krāsa.

Nākamās svētdienas rītā, kad Soumss pašlaik skuvās, viņam pateica, ka atnācis misters Bozinijs un vēloties viņu redzēt. Atvēris durvis uz sievas istabu, viņš sacīja:

— Bozinijs ir lejā. Ej un pakavē viņam laiku, kamēr es nodzenu bārdu. Es tūlīt iešu. Viņš droši vien grib parunāt par projektu.

Irēna klusēdama palūkojās viņā, pabeidza ģērbties un nogāja lejā.

Soumss nezināja, ko viņa domā par māju. Nekādus iebildumus viņa nebija cēlusi un pret Boziniju izturējās diezgan draudzīgi.

Pa savas istabas logu Soumss varēja redzēt, ka viņi sarunājas lejā, mazajā pagalmiņā.

Viņš sāka steigties un divreiz iegrieza zodā. Dzirdēja Irēnas un Bozinija smieklus un nodomāja: «Nu, liekas, ka viņi gluži labi saprotas.»

Kā jau Soumss domāja, Bozinijs bija atnācis viņam pakaļ, lai parādītu projektu.

Viņš paņēma cepuri un devās līdzi arhitektam.

Plāni bija izklāti Bozinija istabā uz ozola galda; nobālis un ziņkāres pilns Soumss nesatricināmā mierā ilgi pētīja tos, neteikdams ne vārda.

Beidzot viņš gluži apmulsis sacīja:

— Tā ir dīvaina māja!

Četrstūra veidā projektētā divstāvu māja ietvēra segtu kvadrātveida pagalmu. Šim pagalmam visapkārt augšējā stāvā bija balkons, un stikla jumts balstījās uz astoņām kolonām.

Forsaita acīm tā patiešām varēja likties dīvaina.

— Veltīgi izšķiests daudz telpas, — turpināja Soumss. Bozinijs sāka soļot pa istabu, un Soumsam nepatika

viņa sejas izteiksme.

— Šī māja projektēta pēc tāda principa, — sacīja arhitekts, — lai jums būtu vairāk plašuma un gaisa.., kā pieklājas džentlmenim!

Soumss paplēta pirkstus, it kā mērīdams to cieņas apjomu, ko viņš iegūtu ar šo māju, un sacīja:

— O jā, es saprotu.

Bozinija sejā atkal parādījās īpatnējā izteiksme, kas bija raksturīga viņam aizrautības brīžos.

— Es šeit esmu mēģinājis izplānot māju, kas pati par sevi paustu zināmu pašcieņu. Ja jums nepatīk, tad pasakiet tūlīt. Patiesībā jau par to vismazāk domā. Kam vajadzīga pašcieņa mājas izskatā, ja tikai var iespiest vēl vienu tualetes istabu? — Viņš pēkšņi uzlika pirkstu četrstūrim zīmējuma kreisajā malā: — Te jums būs plašums. Šī telpa domāta jūsu gleznām. Tā atdalīta no pagalma ar portjerām. Atvelciet tās, un jums būs piecdesmit viena reiz divdesmit trīs ar pusi pēdas liela telpa. Vidū divpusīga krāsns — viena puse pret pagalmu, otra pret gleznu istabu. Šī gala siena ir visa vienos logos; pa to jums ieplūdīs gaisma no dienvidaustrumiem, pagalma pusē — no ziemeļiem. Pārējās gleznas jūs varat novietot augšstāvā balkonā vai arī citās istabās. Arhitektūrā, — viņš turpināja, kā likās, nemaz neredzēdams Soumsu, kaut gan skatījās tieši tam virsū, un Soumsu pārņēma nepatīkama sajūta, — tāpat kā dzīvē nav iespējama pašcieņas sajūta bez līniju regularitātes. Var sacīt, ka tas ir vecmodīgi. Katrā ziņā tas ir dīvaini: mums nekad neienāk prātā izteikt dzīves pamatprincipus savās celtnēs, mēs apkraujam savas mājas ar greznojumiem, visādiem niekiem, ierīkojam nišas, ar vārdu sakot, visu ko, lai mulsinātu acis. Tieši pretēji, acij vajadzīgs miers. Jāpanāk vēlamais efekts ar dažām spēcīgām līnijām. Pats galvenais ir regularitāte — bez regularitātes nav pašcieņas.

Soumss, kuram piemita neapzināta tieksme uz ironiju, aplūkoja Bozinija kaklasaiti, kas nekādā ziņā nestāvēja tieši tā, kā pieklātos. Bozinijs nebija arī noskuvies, un viņa apģērbs nevarēja lepoties ar kārtīgumu. Likās, ka arhitektūra paņēmusi visu viņa regularitātes krājumu.

— Vai tā neizskatīsies pēc barakas? — Soumss jautāja.

Atbildi viņš nesaņēma tūdaļ.

— Es saprotu, ko jūs domājat, — sacīja Bozinijs, — jums vajadzīga kāda no Litlmāstera mājiņām — glīta un ērta, kur kalpotāji dzīvos jumtistabiņās un parādes durvis iebūvētas atvirzē, lai varētu ierīkot pakāpienus. Nu, tad ejiet taču pie Litlmāstera, jūs par viņu jūsmosiet, es viņu jau sen pazīstu!

Soumss bija uztraukts. Patiesībā projekts viņam ļoti patika, viņš tikai gluži instinktīvi slēpa savu apmierinātību. Komplimentu izteikt viņam nācās grūti. Viņš nicināja cilvēkus, kas šķiedās ar uzslavām.

Pašlaik viņš atradās visai nepatīkamā stāvoklī — vajadzēja izteikt atzinību, citādi draudēja risks zaudēt kaut ko patiešām labu. Bozinijs bija cilvēks, kas varēja saplēst projektu un atteikties no darba. Kā liels bērns!

Šis pieauguša cilvēka bērnišķīgums, uz ko Soumss skatījās it kā no augšas, dīvaini iedarbojās uz viņu — gandrīz kā hipnoze, — jo viņš pats nekad nebija neko tamlīdzīgu jutis.

— Nu, — viņš beidzot izgrūda, — tas ir… tas, protams, ir oriģināli.

Viņš juta neuzticību un pat nepatiku pret vārdu «oriģināls», tāpēc uzskatīja, ka ar šo piezīmi nekādā ziņā nav atklātas viņa īstās domas.

Bozinijs likās apmierināts. Tādam cilvēkam jau nu šis apgalvojums varēja patikt! Šie panākumi iedrošināja Soumsu.

Tā ir … plaša māja, — viņš piebilda.

Plašums, gaiss, gaisma, — viņš dzirdēja it kā no tālienes Bozinija vārdus. — Litlmāstera mājā nav iespējams dzīvot kā džentlmenim — tas būvē fabrikantiem.

Soumss sakustējās, it kā nožēlodams savu izturēšanos. Viņu uzskatīja par džentlmeni! Ne par kādu naudu viņš tagad nebūtu piekritis, ka viņu ierindo fabrikantos. Taču viņa iedzimtā neuzticība pret vispārējiem principiem pamodās no jauna. Kāda jēga runāt par regularitāti un pašcieņu? Viņam likās, ka šāda māja būs auksta.

— Irēna necieš aukstumu! — viņš sacīja.

— A! — Bozinijs zobgalīgi atteica. — Jūsu sieva! Viņai nepatīk aukstums? Es par to parūpēšos. Viņai nevajadzēs salt. Paskatieties! — viņš parādīja četras atzīmes vienādos attālumos uz pagalma sienām. — Te es esmu paredzējis radiatorus ar alumīnija režģiem; tos var dabūt ļoti skaistā izstrādājumā.

Soumss aizdomīgi palūkojās uz šīm atzīmēm. — Tas viss ir ļoti jauki, — viņš teica, — bet cik tas maksās?

Arhitekts izvilka no kabatas papīra lapu.

— Māju, protams, vajadzētu būvēt visu no akmens, bet es domāju, ka jums tas būs par dārgu, tāpēc apmierinājos ar akmens apšuvumu. Te piederētos vara jumts, bet es esmu ieplānojis zaļu šīferi. Viss kopā, ieskaitot metāla darbus, jums izmaksās astoņus tūkstošus un piecus simtus.

Astoņus tūkstošus piecus simtus? — pārjautāja Soumss. — Bet es taču teicu, ka jūs nedrīkstat pārsniegt astoņus tūkstošus.

Nav iespējams ne peniju lētāk, — Bozinijs atcirta. — Jūs varat izvēlēties — būvēt to vai nebūvēt.

Tas varbūt bija vienīgais veids, kā Soumsam izteikt šādu priekšlikumu. Viņš bija galīgā neziņā. Saprāts mudināja viņu atteikties no šīs iedomas. Bet projekts bija labs, un viņš to zināja — tas likās kā pati pilnība un iedvesa cienību. Arī kalpotāju telpas bija lieliskas. Viņa reputācija celtos, ja viņš dzīvotu tādā mājā — tik īpatnējā, tomēr ar visām iespējamām ērtībām.

Viņš joprojām pētīja plānus, kamēr Bozinijs savā guļamistabā skuvās un pārģērbās.

Atpakaļ uz Monpeljē skvēru abi gāja klusēdami, un Soumss iesānis vēroja Boziniju.

«Jūras laupītājs» bija gluži glīts cilvēks — tā Soumss domāja — kad apģērbies, kā nākas.

Kad ieradās abi vīrieši, Irēna stāvēja, noliekusies pie puķēm.

Viņa ieminējās, ka vajadzētu aizsūtīt kādu pēc Džūnas.

— Nē, nē, — atrunājās Soumss, — mums vēl jāapspriež daži jautājumi.

Pie brokastgalda viņš bija gandrīz vai sirsnīgs un nemitīgi skubināja Boziniju ēst. Viņš priecājās, ka arhitekts tik labā garastāvoklī, un visu pēcpusdienu atstāja to kopā ar Irēnu, bet pats aizgāja pie savām gleznām, kā parasti svētdienās. Tējas laikā viņš nonāca lejā viesistabā un atrada abus, kā viņš pie sevis nodomāja, iegrimušus aizrautīgā sarunā.

Nemanīts stāvēdams durvīs, viņš apsveica pats sevi, ka pratis ievirzīt visu pareizās sliedēs. Cik labi, ka Irēna sapratās ar Boziniju! Šķita, ka viņai sāk patikt lēmums būvēt māju.

Mierīgās pārdomās starp savām gleznām Soumss bija nolēmis pielikt tos piecus simtus, ja nepieciešams, tomēr cerēja, ka pēcpusdiena būs darījusi Boziniju piekāpīgāku savos aprēķinos. Bija pilnīgi Bozinija varā kaut ko mainīt, ja tikai viņš gribētu. Droši vien varēja atrast desmitiem veidu, kā palētināt mājas būvi, nesabojājot kopējo iespaidu.

Soumss tikai nogaidīja izdevīgāku brīdi — kad Irēna sniedza arhitektam pirmo tējas tasi. Saules stars caur mežģiņu aizkariem silti apņēma viņas vaigu, atmirdzēja viņas matu zeltā un maigajās acīs. Varbūt tas pats stars sārtoja Bozinija seju un piešķīra tai mulsuma izteiksmi.

Soumss necieta saules gaismu, viņš tūdaļ piecēlās un nolaida štoru. Tad viņš saņēma no Irēnas savu tējas tasi un sacīja — daudz vēsāk, nekā sākumā bija gribējis:

— Vai jūs galu galā tomēr nevarētu kaut kā iekārtoties un iztikt ar astoņiem tūkstošiem? Droši vien tur ir daudz sīkumu, ko jums viegli būtu grozīt.

Bozinijs vienā paņēmienā izdzēra savu tēju, nolika tasi un atbildēja:

— Nekādā ziņā!

Soumss saprata, ka viņa ierosinājums aizvainojis arhitekta patmīlību.

— Nu labi, — viņš noteica, īgni piekāpdamies, — tad laikam vajadzēs būvēt pēc jūsu prāta.

Pēc brītiņa Bozinijs piecēlās, un arī Soumss piecēlās izvadīt viņu. Arhitekts likās neizskaidrojami labā garastāvoklī. Noskatījies, kā viņš aiziet vingriem soļiem, Soumss domīgs atgriezās viesistabā, kur Irēna pašlaik vāca nost notis, un, nevaldāmas ziņkāres dzīts, jautāja:

— Nu, ko tu domā par «Jūras laupītāju»? Gaidīdams atbildi, viņš raudzījās grīdsegā, un gaidīt

nācās labu laiku.

— Es nezinu, — Irēna beidzot pateica. — Vai tev viņš likās glīts?

Irēna smaidīja. Un Soumsam šķita, ka sieva izsmej viņu.

— Jā, — viņa atbildēja, — ļoti!

IX

KRUSTMĀTES ANNAS NĀVE

Pienāca kāds rīts septembra beigās, kad krustmāte Anna vairs nespēja saņemt no Smizeres rokām savas cieņas simbolu. Uzmetis skatienu viņas vecīgajai sejai, steidzīgi izsauktais ārsts paziņoja, ka mis Forsaita miegā nomirusi.

Abas krustmātes — Džūlija un Hestere bija galīgi satriektas. Tādu galu viņas nekad nebija iedomājušās. Patiesībā viņas laikam nemaz neaptvēra, ka gals neizbēgams. Sirds dziļumos viņām likās, ka Anna neprātīgi rīkojusies, aiziedama no viņām, ne vārda nesakot, pat bez cīņas. Tas nemaz nebija viņas dabā.

Varbūt visdziļāk viņas satrauca doma par to, ka arī Forsaitu ģimenes piederīgajam lemts izlaist dzīvi no sava ciešā tvēriena. Un, ja vienam, tad taču arī ci lem!

Pagāja vesela stunda, iekams viņas nolēma paziņot šo vēsti Timotijam. Kaut varētu viņam to noslēpt! Kaut varētu pamazām viņu sagatavot!

Ilgi viņas sačukstēdamās stāvēja pie brāļa durvīm. Un, kad tas bija izdarīts, viņas atkal sačukstējās.

Viņas baidījās, ka vēlāk Timotijs asāk izjutīs šīs bēdas. Tomēr ziņu viņš uzņēma mierīgāk, nekā krustmātes bija gaidījušas. Viņš, protams, palikšot gultā!

Klusi raudādamas, māsas aizgāja.

Krustmāte Džūlija, briesmīgā sitiena satriekta, atgriezās savā istabā. Viņas seja bija sarkana un pietūkuši no asarām un savilkusies sīkās krunciņās. Cik neiespējami iedomāties dzīvi bez Annas, kura aizvadījusi kopā ar viņu septiņdesmit trīs gadus, atskaitot vienīgi viņa īso laulības laiku, kas tagad likās tik nereāls. Brīdi pa brīdim viņa piegāja pie kumodes un izvilka no lavandas sainīšu apakšas tīru mutautiņu. Viņas karstā sirds nespēja paciest domu, ka Anna guļ savā istabā auksta un sastingusi.

Krustmāte Hestere — klusa un pacietīga, kā mierīgs līcis, kur norima enerģija, kas brāzmoja pārējos ģimenes locekļos, — sēdēja viesistabā, kur logiem bija nolaistas žalūzijas. Arī viņa sākumā bija raudājusi, bet mierīgi, bez redzamām pēdām. Pat bēdās viņa palika uzticīga savam pamata principam — neizšķiest enerģiju. Ģērbusies melnā zīda kleitā, viņa sēdēja, kalsna, nekustīga, raudzīdamās kamīna restēs, rokas klēpī salikusi. Bez šaubām, mierā jau viņu neatstās, liks kaut ko darīt. It kā no tā būtu kāds labums! Annu ar to vairs neuzcels! Kāpēc tad uztraukties?

Ap pieciem ieradās trīs brāļi — Džolions, Džeimss un Svizins; Niklass bija Jarmutā, Rodžeram stipra ģikts lēkme. Misis Heimena jau agrāk bija atnākusi viena pati, aplūkojusi Annu un aizgājusi, likdama pateikt Timotijam — to viņam tomēr nepasacīja, — ka viņai vajadzējis agrāk paziņot. Patiesībā visi juta, it kā viņiem nebūtu laikā paziņots, it kā viņi būtu kaut ko nokavējuši. Un Džeimss sacīja:

— Es zināju, ka tā notiks. Es jau jums teicu, ka viņa nenodzīvos līdz rudenim.

Krustmāte Hestere nekā neiebilda. Klāt taču oktobris, bet kas par labumu strīdēties! Dažiem cilvēkiem nekad pa prātam nevar izrunāt.

Viņa lika pateikt māsai, ka brāļi ieradušies. Misis Smola tūdaļ nonāca lejā. Viņa bija nomazgājusi vēl arvien pietūkušo seju, un, kaut gan viņa uzmeta bargu skatienu Svizina biksēm — tās bija gaiši zilas, viņš nāca tieši no kluba, kur to bija sasniegusi nāves ziņa, — viņas sejas izteiksme likās daudz jautrāka nekā parasti, jo viņā arvien mājoja spēcīgs instinkts rīkoties tieši pretēji tam, kā pienāktos.

Visi pieci devās pie mirušās. Zem spodri baltajiem palagiem bija paklāta vatēta sega, jo tagad krustmātei Annai vairāk nekā jebkad vajadzēja siltuma. Spilveni bija noņemti, un viņas galva atradās vienā līmenī ar muguru, tikpat taisni, kā visu viņas garo mūžu. Aube, kas sedza viņas pieri līdz uzacīm, bija uzvilkta pāri ausīm, un viņas seja, gandrīz tikpat balta kā aube un palags, ar aizvērtām acīm bija pievērsta brāļu un māsu sejām. Savā neaprakstāmajā mierā šī seja šķita valdonīgāka nekā dzīvē. Pergamentam līdzīgā, krunku tikpat kā neskartā āda it kā uzstiepta kauliem — asajam žoklim un zodam, vaigu kauliem, pierei ar iekritušajiem deniņiem, smailajam degunam. Tā šķita kā neuzvarama gara cietoksnis, kas padevies nāvei un vēl savā aklumā pūlas atgūt šo garu, atgūt savu tikko pamesto sardzes posteni.

Svizins tikai uzmeta skatienu mirušās sejai un izgāja no istabas. No šī skata, kā viņš vēlāk izteicās, viņam palicis nelabi. Viņš nogāja lejā ar tādu troksni, ka rībēja visa māja, paķēra savu cepuri un iekāpa ratos, nepasacījis kučierim, uz kurieni jābrauc. Viņu aizveda mājās, un visu vakaru viņš nekustēdamies nosēdēja krēslā.

Pusdienu viņam negribējās, viņš tikai ieēda irbi un izdzēra pudeli laba šampanieša…

Vecais Džolions, rokas salicis, stāvēja gultas galā. Viņš vienīgais no visiem klātesošajiem atcerējās savas mātes nāvi, un domāja par to, raudzīdamies uz mirušo. Anna bija piedzīvojusi lielu vecumu, tomēr beigās arī viņai pienākusi nāves stunda — tā pienāk visiem! Vecā Džoliona sejā nekustējās ne vaibsts, viņa skatiens klīda kaut kur tālumā.

Krustmāte Hestere stāvēja viņam blakus. Viņa vairs neraudāja, asaras bija izsīkušas — viņas raksturs nepieļāva tālāku enerģijas izšķiešanu. Viņa lauzīja rokas un nelūkojās uz Annu, bet visapkārt, pūlēdamās kaut kā atvairīt domas par māsas nāvi.

No visiem brāļiem un māsām Džeimss izrādīja visvairāk saviļņojuma. Asaras ritēja pār viņa vājo, krunkaino seju. Viņš nezināja, pie kā tagad ies ar savām raizēm. Ar Džūliju nebija vērts runāt, Hestere nekā nesaprata! Annas nāve viņam sāpēja vairāk, nekā viņš jebkad bija iedomājies. Tagad viņam nedēļām ilgi nebūs miera.

Drīz vien krustmāte Hestere klusām izgāja ārā, un krustmāte Džūlija sāka rosīties pa istabu, kārtodama «visu nepieciešamo», pie kam divreiz uzgrūdās virsū mēbelēm. Iztraucēts no sensenās pagātnes atmiņām, vecais Džolions bargi paskatījās uz viņu un aizgāja. Džeimss viens pats palika pie gultas. Zagšus palūkojies apkārt, vai kāds neredz, viņš noliecās un uzspieda skūpstu mirušajai uz pieres, tad steidzīgi izgāja no istabas. Saticis priekšnamā Smizeri, viņš apjautājās tai par bērēm un, redzēdams, ka tā nekā nezina, sāka žēloties, ka viss iešot ačgārni, ja neviens nerūpēšoties. Lai labāk aizsūtot pēc mistera Soumsa, tas zinot, kas šādos gadījumos darāms. Kungs droši vien esot ļoti uztraukts, pats varbūt kopjams, bet kundzes nekā neizdarīšot — vai tad viņas ko saprotot! Ka vēl pašas nesaslimstot, tas nebūtu nekāds brīnums. Lai Smizere izsaucot ārstu, labāk agrāk nekā par vēlu. Diezin vai māsai Annai bijis labs ārsts?

Būtu viņa ārstējusies pie Blenka, vēl tagad dzīvotu. Smizere varot sūtīt ziņu uz Pārkleinu, kad vien viņai vajadzīgs padoms. Protams, viņš došot savu karieti bēru vajadzībām. Un varbūt Smizere varētu pasniegt viņam glāzi vīna un biskvītus — viņš neesot ēdis brokastis.

Dienas pirms bērēm pagāja mierīgi. Visi jau sen zināja, ka krustmāte Anna savu nelielo īpašumu novēlējusi Timotijam. Tāpēc nebija iemesla ne mazākajam uztraukumam. Soumss, vienīgais testamenta izpildītājs, uzņēmās bēru sarīkošanu un noteiktā laikā izsūtīja visiem vīriešu kārtas ģimenes locekļiem šādu uzaicinājumu:

Lūdzam jūs pagodināt ar savu klātbūtni mis Annas Forsaitas bēres Haigeitas kapsētā š. g. 1. oktobrī pulksten 12. Karietēm ierasties pie sēru nama Beisvoterroudā 10.45. Ziedus lūdz nenest. R. S. V. P. [1]

Pienāca bēru dienas rīts, auksts un pelēks kā parasti Londonā. Pusvienpadsmitos piebrauca pirmā kariete — Džeimsa. Tajā sēdēja Džeimss un viņa znots Dārtijs, skaists vīrietis ar platām krūtīm, ko ietērpa cieši pieguļoši vizītsvārki, bālu, patuklu seju, tumšām, rūpīgi koptām ūsām un tiem nenovēršamajiem vaigubārdas aizmetņiem, kas, nepadodamies vissīvākajiem skūšanas mēģinājumiem, it kā iezīmē kaut ko dziļi iesakņojušos savu īpašnieku raksturā. It īpaši tas vērojams ļaudīm, kas nodarbojas ar biržas spekulācijām.

Viesus saņēma Soumss kā testamenta izpildītājs, jo Timotijs vēl palika gultā. Viņš taisījās celties tikai pēc bērēm, bet abas krustmātes — Džūlija un Hestere negribēja nākt lejā, kamēr viss būs cauri un tiem, kas iegriezīsies pa ceļam atpakaļ uz mājām, pasniegs brokastis. Nākamais, vēl arvien klibodams pēc ģikts lēkmes, ieradās Rodžers kopā ar saviem trim dēliem — jauno Rodžeru, Jūstesu un Tomasu. Tūdaļ pēc viņiem divriteņu ekipāžā atbrauca ceturtais dēls Džordžs un, pakavēdamies priekšnamā, apjautājās Soumsam, vai līķu izvadītāja amats labi atmaksājoties.

Viņi necieta viens otru.

Tad ieradās divi Heimeni — Džailzs un Džesijs, svinīgi klusēdami, ļoti labi ģērbušies, ar akurāti iegludinātām bikšu vīlēm. Pēc tam vecais Džolions viens pats. Tad Niklass — ar veselīgu sejas krāsu, rūpīgi slēpdams jautrību, ko pauda ikviena viņa kustība un galvas pagrieziens. Viņam sekoja viens no viņa dēliem, rāms un padevīgs. Svizins Forsaits un Bozinijs ieradās vienā laikā un apstājās pie durvīm, gribēdami palaist viens otru pa priekšu, bet, kad durvis atvērās, abi reizē metās iekšā. Priekšnamā viņi no jauna sāka atvainoties, un Svizins, sakārtojis grūstoties nošķiebušos kaklasaiti, ļoti lēni devās augšup pa kāpnēm. Trešais Heimens; divi Niklasa precētie dēli kopā ar Tvītimenu, Spenderu un Vorriju, Forsaitu un Heimenu precēto meitu vīriem. Nu visi bija ieradušies, pavisam divdesmit viens, visi Forsaitu ģimenes vīrieši, izņemot Timotiju un jauno Džolionu.

Iegājuši sarkanos un zaļos toņos krāsotajā viesistabā, uz kuras fona spilgti izcēlās viņu neparastie apģērbi, visi centās ātrāk apsēsties, lai noslēptu savu bikšu uzkrītošo melnumu. Šķita kaut kas nepiedienīgs šajā melnumā un cimdu krāsā — it kā savu jūtu pārspīlēšana. Un daudzi meta sašutuma un slēptas skaudības pilnus skatienus uz «Jūras laupītāju», kas bija bez cimdiem un pelēkās biksēs. Atskanēja klusināta balsu dūkoņa, neviens nepieminēja nelaiķi, bet apjautājās cits par cita veselību, it kā ar to nesdami netiešu upuri par godu šim gadījumam, kas viņus šeit sapulcinājis.

Pēc brītiņa Džeimss sacīja:

— Nu, man šķiet, vajadzētu sākt.

Viņi nogāja lejā un noteiktā kārtībā, kā iepriekš bija norādīts, pa diviem sasēdās karietēs.

Līķrati sāka lēnām braukt, karietes sekoja. Pirmajā sēdēja vecais Džolions ar Niklasu, otrajā dvīņi Svizins un Džeimss, trešajā Rodžers ar dēlu Rodžeru. Soumss, jaunais Niklass, Džordžs un Bozinijs brauca ceturtajā. Katrā no pārējām karietēm, skaitā astoņām, sēdēja trīs vai četri ģimenes locekļi. Aiz tām — ārsta segtie rati, tālāk, pieklājīgā atstatumā rati ar ģimenes locekļu kantoru darbiniekiem un kalpotājiem. Pašās beigās tukša kariete, kas bēru procesijā bija vajadzīga tikai tāpēc, lai kopējais skaits būtu trīspadsmit.

Pa Beisvoterroudu procesija virzījās soļos, bet, nogriežoties klusākās ielās, palaida rikšiem un tādā gaitā aizbrauca līdz kapsētai, tikai lielākajās ielās atkal pārejot uz soļiem. Pirmajā karietē vecais Džolions un Niklass runāja par saviem testamentiem. Otrajā dvīņi pēc vienīgā mēģinājuma uzsākt sarunu bija iegrimuši dziļā klusēšanā. Abi bija pakurli un tikai ar lielām pūlēm varēja sadzirdēt viens otru. Tikai reizi Džeimss pārtrauca klusumu:

— Man arī vajadzēs apskatīties pēc kapa vietas. Vai tu jau kaut ko esi darījis, Svizin?

Un Svizins, uzlūkodams viņu ar baiļu pilnu skatienu, atteica:

— Nerunā ar mani par tādām lietām!

Ceturtajā karietē sēdošie risināja saraustītu sarunu, laiku pa laikam paskatoties ārā, lai redzētu, cik tālu vēl jābrauc. Džordžs izteicās, ka vecajai lēdijai bijis pēdējais laiks «aiziet». Pēc viņa domām, neesot vērts dzīvot ilgāk par septiņdesmit gadiem. Jaunais Niklass lēnīgi iebilda, ka Forsaitiem šāds likums it kā nebūtu piemērojams. Džordžs solījās sešdesmit gadu vecumā izdarīt pašnāvību. Jaunais Niklass, smaidīdams un smailo zodu glaudīdams, šaubījās, vai viņa tēvam patikšot šī teorija — tas nopelnījis daudz naudas pēc sešdesmitā mūža gada. Nu, lai tad pēdējā robeža būtu septiņdesmit. Tad — kā Džordžs izteicās — viņiem laiks mirt un atstāt naudu saviem bērniem. Te iejaucās Soumss, kas līdz šim bija klusējis. Viņš nebija aizmirsis piezīmi par «līķu izvadītāju» un, tikko manāmi pacēlis plakstiņus, sacīja, ka tā varot runāt tikai cilvēki, kas nekā neesot nopelnījuši. Viņš pats domājot dzīvot, cik ilgi vien varēšot. Ar to viņš gribēja iedzelt Džordžam, kam bija ļoti spaidīgi materiālie apstākļi. Bozinijs, domās nogrimis, nomurmināja: «Lieliski!», Džordžs sāka žāvāties, un saruna pārtrūka.

Kapsētā šķirstu ienesa kapličā un pavadītāji pa pāriem sekoja tam. Šī goda sardze — vīrieši, ko ar mirušo vienoja radniecības saites, — bija iespaidīgs un īpatnējs skats lielajā Londonā ar tās ārkārtīgo dzīves daudzveidību, bezgalīgajām izpriecām, tieksmēm, pienākumiem, briesmīgo nežēlīgumu, briesmīgo dziņu pēc individuālisma.

Forsaiti bija sapulcējušies, lai triumfētu par visu to, lai parādītu savu sīksto vienību, lai ar lielisku piemēru nodemonstrētu to īpašuma likumu, kurā laida saknes viņu ciltskoks, zaļodams un plezdams savus zarus, kura sulas baroja to, līdz tas noteiktā laikā sasniedza pilnīgu briedumu. Vecās, mūža miegā aizmigušās sievietes gars bija sasaucis viņus kopā. Tas bija viņas pēdējais aicinājums uz vienību, viņu spēka avotu, tas bija viņas pēdējais triumfs — ka viņa nomirusi, kamēr koks vēl pilnā plaukumā.

Dzīve viņu bija saudzējusi — viņai nevajadzēja redzēt, ka atsevišķie zari jau sāk ļodzīties. Viņa nespēja ieskatīties savu pavadītāju sirdīs. Tas pats likums, kuram pakļaudamās viņa bija izveidojusies no slaikas meitenes par spēcīgu pieaugušu sievieti, no pieaugušas sievietes par veceni, kaulainu, nespēcīgu, gandrīz raganai līdzīgu veceni, kuras individualitāte arvien asāk un asāk izpaudās, it kā pamazām no viņas būtu nokritis viss slīpējums, ko dod saskare ar pasauli, — tas pats likums ietekmēja un ietekmēs ģimeni, kuras augšanu viņa bija vērojusi kā māte.

Viņa bija redzējusi to jaunu, augošu, viņa bija redzējusi to spēcīgu un nobriedušu, un viņa nomira, iekams viņas acis paspēja ieraudzīt to citādu. Viņa būtu pūlējusies, un — kas zina? — varbūt viņai būtu izdevies ar saviem vecajiem pirkstiem, ar saviem drebelīgajiem skūpstiem paildzināt ģimenes jaunību un spēku vēl kaut uz īsu laiciņu. Taču — ak vai! — pat krustmāte Anna nespēja cīnīties ar Dabu.

«Kas augstu kāpj, tas zemu krīt!» Un, it kā lai apstiprinātu šo dziļo dzīves ironiju, Forsaitu ģimene bija pulcējusies kopā pēdējā svinīgā procesijā pirms krišanas. Sejas, domu apsargātājas, gandrīz visiem bija apātiski vērstas uz zemi. Tikai šad tad kāds pacēla acis un pierē ievilkās rieva, it kā viņš būtu ieraudzījis satraucošu skatu uz kapelas sienām, it kā dzirdētu skaņas, kas vēstī ko baigu. Un lūgšanas vārdi, ko klusi un neskaidri murmināja balsis ar vienu un to pašu apakštoni, ar kādu netveramu, vienas ģimenes locekļiem piemītošu līdzību — skanēja dīvaini, it kā runātu viens cilvēks, steidzīgi atkārtojot katru vārdu.

Kad sēru dievkalpojums bija beidzies, bērinieki atkal sastājās, lai pavadītu mirušo līdz kapam. Pie kapenēm, viņus gaidot, stāvēja cilvēki melnos apģērbos.

No šīs svētās vietas, kur tūkstošiem vidusšķiras labāko ģimeņu piederīgo atdusējās mūža mierā, Forsaitu skatieni slīdēja tālāk, pāri kapu rindām. Tur, tālumā aizstiepdamās, zem pelēkām debesīm gulēja Londona, apraudādama savas meitas nāvi, sērodama līdz ar šo sev tik dārgo ģimeni, kura zaudējusi savu māti un sargātāju. Simttūkstoš torņu smailes un nami ar dūmakā izplūdušām kontūrām, it kā īpašuma lielajā, pelēkajā zirnekļa tīklā sagūstīti, dziļā godbijībā stāvēja pie kapa, kur gulēja vecākā Forsaitu ģimenes piederīgā.

Daži vārdi, saujiņa smilšu, šķirsts novietots — un krustmāte Anna bija guldīta savā pēdējā dusas vietā.

Apkārt ģimenes kapenēm, sirmās galvas noliekuši, stāvēja nelaiķes aizbildņi — pieci brāļi. Viņi gādās par to, lai Annai būtu labi tur, kur viņa aizies. Viņas nelielajam īpašumam gan vajadzēja palikt tepat, taču viss, ko nākas darīt, tiks izdarīts.

Tad viņi cits pēc cita atgāja nost no kapa un, cepures uzlikuši, pagriezās atpakaļ izlasīt jauno uzrakstu uz ģimenes kapu marmora plāksnes:

Mūžīga piemiņa

ANNAI FORSAITAI,

Džoliona un Annas Forsaitu meitai,

kas šķīrusies no šīs pasaules

1886. gada 27. septembrī

astoņdesmit septiņu gadu un četru dienu vecumā

Varbūt drīz arī kādam citam būs vajadzīgs šāds uzraksts. Tas likās dīvaini un neizturami, jo viņi pat nebija iedomājušies, ka arī Forsaiti varētu mirt. Un viņiem visiem radās vēlēšanās aizbēgt no šīm sāpēm, no šīs ceremonijas, kas lika atcerēties to, par ko neciešami domāt, — ātrāk tikt projām, darīt savu darbu un aizmirst.

Turklāt bija auksti; vējš kā lēns, postošs spēks pūta pāri kapiem un apdvesa viņus ar savu ledaino elpu. Pavadītāji sāka nošķirties grupiņās un, cik ātri vien iespējams, sasēsties karietēs, kas viņus gaidīja.

Svizins rīkojās braukt atpakaļ pie Timotija brokastīs un piedāvājās kādu aizvest. Taču braukt kopā ar Svizinu viņa nelielajos divvietīgajos ratos bija visai apšaubāma privilēģija, neviens viņa piedāvājumu nepieņēma, un viņš aizbrauca viens pats. Džeimss un Rodžers tūdaļ sekoja. Arī viņi gribēja iegriezties pie Timotija paēst brokastis. Pamazām izklīda arī pārējie. Vecais Džolions savā karietē aizveda trīs brāļudēlus. Viņš juta vēlēšanos redzēt ap sevi jaunas sejas.

Soumss, kam vajadzēja vēl nokārtot dažas sīkas formalitātes kapsētas kantorī, aizgāja kopā ar Boziniju. Viņš gribēja apspriesties ar arhitektu un, pabeidzis savas darīšanas, kopā ar Boziniju devās uz Hemstedu, paēda brokastis Spenjedsinnā un ilgi pārrunāja dažādus praktiskus jautājumus sakarā ar mājas būvi. Pēc tam abi sēdās tramvajā un aizbrauca līdz Marmora arkai, kur Bozinijs atvadījās un devās uz Stenhoupgeitu apciemot Džūnu.

Soumss atgriezās mājās lieliskā noskaņojumā un pie pusdienu galda pastāstīja Irēnai par savu sarunu ar Boziniju, kas patiešām liekoties prātīgs cilvēks. Pie tam viņi esot brīnišķīgi izstaigājušies, un tas nācis par labu viņa aknām — pēdējā laikā viņam bijis maz iespējas izkustēties. Vispār — bijusi ļoti vērtīga diena. Ja tikai nebūtu jādomā par nabaga krustmātes Annas nāvi, viņš labprāt aizvestu Irēnu uz teātri, bet tagad nekas cits neatliekot kā mēģināt pēc iespējas labāk pavadīt vakaru mājās.

— «Jūras laupītājs» vairākas reizes apjautājās par tevi, — viņš pēkšņi sacīja. Neizprotamā tieksmē apstiprināt savas īpašuma tiesības, viņš piecēlās no krēsla un uzspieda skūpstu sievai uz pleca.

O T R Ā D A Ļ A

I

MĀJAS TAPŠANA

Ziema bija silta. Kantorī steidzami darbi negadījās, un piepildījās Soumsa cerības, ka laiks būs ļoti izdevīgs būvēšanai. Aprīļa beigās tika pabeigts karkass jaunajai mājai Robinhilā.

Tagad, kad par savu naudu jau kaut ko varēja redzēt, Soumss brauca uz turieni reizi, divas un pat trīs reizes nedēļā. Stundām ilgi, pūlēdamies nenotraipīt drēbes, bradāja pa būvgružiem, klusītiņām staigāja caur nepabeigtajām durvju ailēm vai grozījās ap kolonām iekšējā pagalmā.

Viņš varēja ilgi stāvēt pie šīm kolonām, it kā novērtēdams materiālu, no kā tās pagatavotas.

Trīsdesmitajā aprīlī Soumsam bija norunāta sastapšanās ar Boziniju, lai pārbaudītu rēķinus, un piecas minūtes pirms noteiktā laika viņš iegāja teltī, ko arhitekts sev bija uzcēlis zem vecā ozola.

Rēķini jau bija sakārtoti uz saliekama galdiņa, un Soumss, sasveicinājies ar galvas mājienu, apsēdās un sāka tos pētīt. Tikai pēc diezgan ilga laika viņš pacēla galvu.

— Es te nekā nesaprotu, — viņš beidzot sacīja. — Iznāk gandrīz septiņi simti vairāk, nekā vajadzētu būt.

Uzmetis skatienu Bozinija sejai, viņš steidzīgi turpināja:

— Vajag tikai stingrāk uzstāties, tad šie uzņēmēji tūlīt nolaidīs cenu. Ja viņiem neskatās uz pirkstiem, viņi plēš, kur vien var. Atrēķiniet no visa desmit procentus. Es neko neiebildīšu, ja summa būs pārsniegta par kādām simt mārciņām.

Bozinijs papurināja galvu:

— Es jau esmu samazinājis visus izdevumus līdz pēdējam fārzingam!

Soumss dusmās atgrūda galdu, tā, ka rēķinu lapas nolidoja zemē.

—  Tad, man jāsaka, — viņš uztraukts izgrūda, — jūs gan esat ievārījis pamatīgu putru!

—  Es jau tiku jums simtiem reižu sacījis, — Bozinijs strupi atcirta, — ka būs neparedzēti izdevumi. Es taču jūs vairākkārt brīdināju!

—  Es zinu, — Soumss norūca. — Un es arī neko nebūtu iebildis pret desmit mārciņām vienā vai otrā vietā. Bet kā es varēju iedomāties, ka jūsu «neparedzētie izdevumi» sasniegs septiņi simti mārciņu?

Šajā visai nozīmīgajā sadursmē sava loma bija abu vīriešu raksturiem. No vienas puses, arhitekta vēlēšanās realizēt savu ideju, uzcelt māju, ko viņš bija radījis un domās jau skatīja, — mudināja viņu nepieļaut kavēkļus vai iecerēto materiālu aizvietošanu ar citiem; no otras puses, Soumsa tikpat neviltotā un sirsnīgā vēlēšanās par savu naudu iegūt vislabāko preci laupīja viņam spēju saprast, ka to, kas ir trīspadsmit šiliņu vērts, nevar nopirkt par divpadsmit.

— Kaut es labāk nebūtu uzņēmies būvēt jūsu māju! — Bozinijs pēkšņi sacīja. — Jūs jau esat nomocījis mani līdz nāvei. Jūs gribat par savu naudu dabūt divreiz vairāk, nekā ikviens cits būtu dabūjis, un tagad, kad es esmu uzcēlis jums māju, kurai līdzīgas nav visā apkārtnē, jūs negribat par to maksāt. Ja jūs vēlaties lauzt līgumu, gan es atradīšu līdzekļus, kā segt pārtēriņu, bet tad lai velns mani parauj, ja es vēl kaut pirkstu pielikšu jūsu mājai!

Soumss apspieda savas dusmas. Zinādams, ka Bozinijam nav naudas, viņš tā draudus uzskatīja par pārsteidzību. Taču viņš arī saprata, ka māja, kurai viņš pieķēries no visas sirds, tādā gadījumā vēl ilgi netiktu pabeigta un pietrūktu arhitekta uzraudzības tieši tādā brīdī, kad tā visvairāk nepieciešama. Pie tam vajadzēja padomāt arī par Irēnu. Pēdējā laikā viņa izturējās ļoti savādi. Soumss bija pārliecināts, ka viņa tikai tāpēc piecieš mājas būvi, ka viņai patīk Bozinijs. Nedrīkstēja pieļaut atklātu strīdu ar sievu.

—  Jums nav ko dusmoties, — viņš sacīja. — Ja es esmu gatavs samierināties ar visu, kas tad jums ko žēloties! Es tikai domāju — ja jūs man sakāt, ka tik un tik jāmaksā, tad es gribētu … galu galā es gribētu zināt, par ko es maksāju.

—  Paklausieties! — teica Bozinijs, un Soumsu pārsteidza un kaitināja viņa vērīgais skatiens. — Jūs esat smieklīgi lēti nopircis manus pakalpojumus. Par darbu, ko es esmu ielicis šinī mājā, un par laiku, ko es esmu iztērējis, jūs būtu samaksājis Litlmāsteram vai kādam citam nejēgam četrreiz vairāk. Atklāti sakot, jūs gribat pirmšķirīgu arhitektu par ceturtās kategorijas maksu, un tieši to jūs arī esat dabūjis!

Soumss redzēja, ka Bozinijs patiešām domā tā, kā runā, un, kaut arī bija noskaities, tomēr skaidri saprata, kādas sekas varēja būt ķildai. Viņš jau it kā redzēja: māja nepabeigta, sieva dumpojas, pats kļuvis par izsmiekla objektu.

— Pārbaudīsim rēķinus, — viņš īgni sacīja, — un paskatīsimies, par ko nauda izdota.

— Labi, — piekrita Bozinijs. — Tikai pasteigsimies, ja jums nekas nav pretī. Man jātiek laikā atpakaļ pilsētā, mēs ar Džūnu iesim uz teātri.

Soumss slepus paraudzījās uz Boziniju un jautāja:

— Droši vien pie mums satiksieties ar viņu?

Bozinijs tik bieži nāca pie viņiem!

Iepriekšējā naktī bija lijis lietus, pavasara lietus, un zeme smaržoja pēc svaigas, sulīgas zāles. Silts, liegs vējš šūpoja vecā ozola lapas un zeltainos pumpurus, un spožajā saulē strazdi svilpoja kā negudri.

Bija viena no tām pavasara dienām, kad cilvēkā mostas neizsakāmas alkas, sāpīgs maigums un ilgas, kas liek viņam stāvēt nekustīgi, raudzīties zālē un izplest rokas, lai apkamptu diezin ko. No zemes plūda viegls siltums, zagšus lauzdamies cauri ziemas uzklātajai aukstajai segai. Ar šo ilgo glāstu zeme aicināja ļaudis mesties tās skāvienos, piekļauties tai un spiest lūpas pie tās krūtīm.

Reiz tādā dienā Soumss bija dabūjis no Irēnas tik daudzkārt lūgto jāvārdu. Toreiz, sēdēdams uz nogāzta koka stumbra, tas divdesmito reizi solīja viņai, ka viņa būs pilnīgi brīva, ja viņu laulība būtu nelaimīga.

— Vai jūs to varat apzvērēt? — viņa tad jautāja. Pirms dažām dienām viņa bija atgādinājusi par šo zvērestu. Soumss bija atteicis: — Muļķības! Tādu zvērestu es nekad nebūtu devis! — Tieši tagad viņš, kā par spīti, atcerējās to. Ko visu gan vīrieši neapsola sievietēm! Viņš būtu apzvērējis to jebkurā acumirklī, lai tikai iegūtu Irēnu! Viņš apzvērētu to tagad, ja ar to spētu viņu aizkustināt — taču neviens nespēja viņu aizkustināt, viņai bija auksta sirds.

Un līdz ar svaigo, liegi smaržīgo pavasara vēju Soumsu pārņēma atmiņas — atmiņas par to laiku, kad viņš pūlējās iegūt Irēnas labvēlību …

Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit pirmā gada pavasarī viņš viesojās pie sava skolasbiedra un klienta Džordža Liversedža no Brenksemas, kurš, gribēdams izmantot savus priežu mežus Buenmutas tuvumā, bija uzdevis Soumsam organizēt šī nolūka realizēšanai nepieciešamo kompāniju. Misis Liversedža, sieviete ar smalku takta izjūtu, sarīkoja viņam par godu tējas vakaru ar mūzikas priekšnesumiem. Kad svinības, kas nemuzikālajam Soumsam likās neciešami garlaicīgas, jau gāja uz beigām, viņa skatienu pēkšņi piesaistīja kāda sēru drēbēs ģērbusies meitene, kas viena pati stāvēja nomaļus no citiem viesiem. Vieglais, cieši pieguļošais, melnais tērps atklāja viņas slaikā, vēl meitenīgi tievā auguma līnijas, melnos cimdos tērptās rokas bija sakrustotas, lūpas viegli pavērtas, un lielās, tumšās acis slīdēja pār viesu sejām. Zemu pakausī sakārtotie mati vizēja virs melnās apkaklītes kā spoža metāla rituļi. Un, kamēr Soumss stāvēja un raudzījās uz meiteni, viņu nemanot pārņēma jūtas, ko agrāk vai vēlāk pārdzīvo vairums vīriešu, — dīvains jutekļu apmierinājums, dīvaina pārliecība, ko romānu rakstnieki un padzīvojušas sievietes sauc par mīlestību no pirmā acu uzmetiena. Vēl arvien zagšus vērodams meiteni, viņš tūdaļ uzmeklēja namamāti un, blakus nostājies, pacietīgi gaidīja, kamēr beigsies priekšnesumi.

— Kas ir šī meitene ar dzelteniem matiem un tumšam acīm? — viņš jautāja.

— Ā! Tā ir Irēna Herona. Viņas tēvs profesors Herons šogad nomira. Viņa dzīvo pie pamātes. Jauka meitene, skaistule, tikai nabadzīga!

— Lūdzu, iepazīstiniet mani ar viņu! — Soumss teica.

Viņam nebija daudz ko runāt, un uz to pašu mazumiņu meitene atbildēja nelabprāt. Tomēr viņš aizgāja, cieši apņēmies to atkal redzēt. Savu mērķi viņš sasniedza nejauši, reiz satiekot Irēnu krastmalā kopā ar pamāti, kura mēdza laikā no divpadsmitiem līdz vieniem tur pastaigāties. Soumss tūdaļ iepazinās ar šo dāmu un drīz vien manīja, ka atradis tajā sabiedroto, kāds viņam vajadzīgs. Labi izprazdams ģimenes materiālos apstākļus, viņš nojauta, ka Irēna savai pamātei izmaksāja vairāk par tām piecdesmit mārciņām gadā, ko saņēma mantojumā. Aiz tā paša iemesla viņš arī nojauta, ka misis Herona, sieviete pašos plaukuma gados, vēlas otrreiz apprecēties. Pameitas īpatnējais skaistums bija šķērslis, kas kavēja šīs vēlēšanās piepildījumu. Un Soumss savā klusajā neatlaidībā sāka kalt plānus.

Viņš aizbrauca no Buenmutas, neatklājis savas jūtas, taču pēc mēneša atgriezās un šoreiz nerunāja ar meiteni, bet ar tās pamāti. Viņš sacīja, ka esot cieši nolēmis un gaidīšot, cik ilgi vajadzēšot. Un gaidīt viņam iznāca ilgi, vērojot, kā Irēna uzplaukst, kā viņas jaunavīgā stāva līnijas kļūst maigākas, straujās asinis dedz kvēli viņas acīs un sārto vaigus. Katru reizi, viesojoties pie Heronām, viņš meiteni bildināja un pēc katra apciemojuma aizveda līdzi uz Londonu noraidījumu, ar smagu sirdi, tomēr nesatricināms un kluss kā kaps. Viņš mēģināja noskaidrot Irēnas pretošanās iemeslu, un tikai reizi viņam pazibēja vājš gaismas atspīdums. Bija kāds no tiem deju vakariem, kas sniedz vienīgo izklaidēšanos jūrmalas kūrortu publikai. Soumss sēdēja ar Irēnu loga nišā, vēl satraukts pēc nule nodejotā valša. Lēni šūpodama vēdekli, Irēna pāri tam uzlūkoja viņu, un viņš zaudēja galvu. Satvēris roku, kas turēja vēdekli, viņš noskūpstīja to virs delnas locītavas. Un Irēna nodrebēja — līdz šai dienai viņš nebija aizmirsis šo nodrebēšanu un neapvaldāma pretīguma pilno skatienu, ko meitene viņam uzmeta.

Gadu vēlāk viņa piekāpās. Kas viņu piespieda piekāpties, tas Soumsam palika noslēpums. No misis Heronas, kas varēja lepoties ar diplomāta spējām, viņš nekā neuzzināja. Reiz pēc kāzām viņš jautāja Irēnai: «Kāpēc tu tik daudzas reizes mani atraidīji?» Vienīgā atbilde bija dīvaina klusēšana. Kopš dienas, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Irēnu, tā likās viņam mīkla, un mīkla tā bija palikusi viņam līdz šim brīdim …

Bozinijs stāvēja pie durvīm, gaidīdams Soumsu, un viņa cietajā, glītajā sejā bija savāda ilgu, bet reizē arī prieka izteiksme, it kā pavasara debesis solītu viņam svētlaimi, it kā viņš nojaustu tuvojošos laimi pavasara gaisā. Soumss vēroja viņu. Kas noticis ar šo cilvēku, kāpēc viņš izskatās tik laimīgs? Ko viņš gaida ar smaidu uz lūpām un acīs? Soumss nesaprata, ko Bozinijs varēja gaidīt, ieelpodams ziedu smaržas piesātināto vēju. Un atkal jutās samulsis, būdams kopā ar šo cilvēku, ko bija radis nicināt. Viņš steidzīgi pievērsās mājai.

— Vienīgā piemērotā krāsa šīm flīzēm, — viņš dzirdēja Bozinija balsi, — ir sarkans ar pelēku lāsmojumu, lai tās liktos caurspīdīgas. Man gribētos dzirdēt Irēnas domas. Es pasūtīju purpursarkanas ādas portjeras durvīm uz pagalmu. Un, ja viesistabā tapetes viegli ietonētu ar ziloņkaula krāsu, tad caurspīdīguma efekts vēl pastiprinātos. Visā iekšējā apdarē jācenšas panākt, kā es teiktu, šarms.

Soumss jautāja:

—  Vai jūs gribat sacīt, ka manai sievai ir šarms? Bozinijs izlikās nedzirdējis šo jautājumu.

—  Pagalma vidū labi iederētos īrisu puduris. Soumss augstprātīgi pasmīnēja.

— Es kādreiz iegriezīšos pie Bīča, — viņš sacīja, — un paskatīšos, vai tur ir kas piemērots.

Vairāk viņiem nebija par ko runāt, bet pa ceļam uz staciju Soumss jautāja:

—  Jūs laikam domājat, ka Irēnai ir mākslinieciska gaume?

—  Jā. — Šī strupā atbilde bija tikpat skaidrs noraidījums, it kā Bozinijs būtu sacījis: «Ja gribat runāt par viņu, tad runājiet ar kādu citu!»

Un klusās, īgnās dusmas, kas kvēloja Soumsā visu rītu, uzliesmoja ar vēl jo lielāku spēku.

Vairāk netika runāts ne vārds, līdz beidzot, netālu no stacijas, Soumss vaicāja:

— Kad jūs domājat pabeigt?

— Jūnija pēdējās dienās, ja jūs patiešām gribat uzticēt man arī iekšējo apdari.

Soumss pamāja ar galvu.

— Bet jūs pats labi saprotat, — viņš sacīja, — ka māja man izmaksā daudz vairāk, nekā es biju paredzējis. Atklāti pasaku jums, ka būtu atmetis visam ar roku, bet nav mans paradums atteikties, ja reiz kaut ko esmu nolēmis.

Bozinijs nekā neatbildēja. Un Soumss iesānis uzlūkoja viņu ar tīri dzīvniecisku niknumu — jo, par spīti izsmalcinātajām manierēm un dendija augstprātībai, Soumss ar savām cieši sakniebtajām lūpām un stūraino zodu atgādināja buldogu…

Kad Džūna tajā vakarā ap septiņiem ieradās Monpeljē skvērā 62, istabene Bilsona pateica, ka misters Bozinijs esot viesistabā. Kundze ģērbjoties un tūliņ nākšot lejā. Viņa pateikšot tai, ka mis Džūna ieradusies.

Bet Džūna viņu atturēja.

— Nevajag, Bilsona, — viņa sacīja. — Es iešu iekšā. Nesteidziniet misis Forsaitu.

Viņa novilka mēteli, un Bilsona, uzmetusi saprotošu skatienu, pat neatvēra viņai viesistabas durvis, bet noskrēja lejā.

Džūna brīdi apstājās pie durvīm, lai aplūkotu sevi mazajā, senlaicīgajā sudraba spogulī, kas karājās virs ozolkoka lādes, — šauru, apņēmīgu seju un slaidu, valdonīgu stāvu baltā kleitā ar mēnessveidīgu izgriezumu pie kakla, kas likās pārāk trausls salīdzinājumā ar cirtaino, sarkanīgi zeltaino matu vainagu.

Viņa klusi atvēra viesistabas durvis, gribēdama pārsteigt savu līgavaini. Istaba bija pilna saldas, spēcīgas ziedošu acāliju smaržas.

Viņa dziļi ieelpoja šo aromātu, tad izdzirdēja Bozinija balsi, ne istabā, tomēr pavisam tuvu. Viņš sacīja:

— Ak, man tik daudz ko runāt ar jums, bet tagad mums nebūs laika!

Irēnas balss atbildēja:

—  Kāpēc ne pie pusdienu galda?

—  Kā es varu runāt…

Džūnas pirmā doma bija iet projām, tomēr viņa pārgāja pāri istabai pie šaurā loga, kas raudzījās uz nelielo pagalmiņu. No turienes plūda acāliju smarža, un ar mugurām pret viņu starp zeltaini sārtajiem ziediem stāvēja viņas saderinātais un Irēna.

Klusu, bet nekaunēdamās, ar kvēlojošiem vaigiem un dusmās zibošām acīm meitene vēroja viņus.

— Atbrauciet svētdien viena pati… apskatīsim māju.

Džūna redzēja, ka Irēna caur ziediem palūkojas uz Boziniju. Tas nebija koķetes skatiens, nabaga meitene to saprata. Tā skatās sieviete, kas baidās, lai viņas acis neizpaustu pārāk daudz.

— Es esmu apsolījusi izbraukt kopā ar tēvoci…

— Ar to resno! Lai viņš jūs aizved. Tikai desmit jūdzes, tīrais nieks viņa zirgiem!

— Nabaga tēvocis Svizins!

Acāliju smaržas vilnis iesitās Džūnai sejā, viņu pārņēma nelabums un reibonis.

—  Atbrauciet! Es jūs lūdzu!

—  Bet kāpēc?

— Man nepieciešami redzēt jūs tur… Es domāju, varbūt jūs gribētu man palīdzēt…

Meitenei likās, ka atbilde liegi, kā vieglas trīsas pacēlās no ziediem:

— Es gribu jums palīdzēt! Džūna nostājās atvērtajā logā.

— Cik te smacīgi! — viņa sacīja. — Es nespēju paciest šo smaržu!

Viņas dusmās zibošās acis droši raudzījās abiem tieši sejās.

— Vai jūs runājāt par jauno māju? Es arī to vēl neesmu redzējusi. Vai mēs visi svētdien neaizbrauksim?

Sārtums bija nozudis no Irēnas sejas.

— Es svētdien izbraukšu ar tēvoci Svizinu, — viņa atbildēja. — Ar tēvoci Svizinu! Kas par to! Tu vari viņam atteikt!

— Tā es nemēdzu rīkoties!

Atskanēja soļi, un Džūna ieraudzīja sev blakus Soumsu.

— Nu, jūs visi laikam gaidāt pusdienas, — sacīja Irēna, ar dīvainu smaidu uzlūkodama visus citu pēc cita, — un pusdienas arī gaida mūs!

II

DŽŪNAS SVĒTKI

Pusdienas sākās klusumā. Sievietes sēdēja viena otrai pretī, vīrieši tāpat.

Klusēdami paēda lielisku, kaut arī mazliet pabiezu zupu. Tad ienesa zivi. Klusēdami uzlika to uz šķīvjiem.

Bozinijs iedrošinājās sākt sarunu:

—  Pirmā pavasara diena. Irēna klusi atkārtoja:

—  Jā, pirmā pavasara diena.

—  Pavasaris! — noteica Džūna. — Elpu nevar atvilkt! Neviens neiebilda.

Novāca zivi — brīnišķīgu, svaigu Doveras buti. Bilsona ienesa šampanieša pudeli ar baltā salvetē ietītu kaklu.

Soumss sacīja:

— Jums tas liksies sauss.

Pasniedza karbonādi. Džūna atteicās, un atkal iestājās klusums.

Soumss aizrādīja:

—Ņem karbonādi, Džūna, vairāk nekā nebūs. Bet Džūna atkal atteicās, un karbonāde tika aiznesta. Tad Irēna jautāja:

— Fil, vai esat dzirdējis manu strazdu? Bozinijs atbildēja:

— Kā nu ne! Viņš tagad dzied savu mīlas dziesmu. Šurp nākdams, dzirdēju viņu jau laukumā.

—  Viņš ir lielisks!

Vai vēlaties salātus, ser? Aiznesa arī cāļa cepeti. Soumss ierunājās:

— Sparģeļi nav visai labi. Bozinij, vai vēlaties glāzi heresa pie saldā? Džūna, tu jau nekā nedzer!

Džūna atteica:

— Tu taču zini, ka es nekad nedzeru. Vīns ir pretīgs! Atnesa ābolu pudiņu sudraba šķīvī. Un Irēna smaidīdama sacīja:

Acālijas šogad tik brīnišķīgas! Bozinijs nomurmināja atbildi:

Brīnišķīgas! Burvīga smarža! Džūna sacīja:

— Kā jums var patikt tāda smarža? Pasniedziet, lūdzu, cukuru, Bilson!

Cukurs tika viņai pasniegts, un Soumss piezīmēja:

— Pudiņš ir garšīgs!

Pudiņu aiznesa. Sekoja ilgs klusums. Irēna pamāja Bilsonai:

— Iznesiet ārā acālijas. Mis Džūna nevar ciest smaržu.

— Nē, lai paliek! — teica Džūna.

Francijas olīvas ar krievu kaviāru bija izliktas mazos šķīvīšos. Un Soumss jautāja:

— Kāpēc mums nav Spānijas olīvu? Bet neviens neatbildēja;

Olīvas aiznesa. Pacēlusi glāzi, Džūna paprasīja:

— Lūdzu, man ūdeni!

Viņai pasniedza ūdeni. Ienesa sudraba paplāti ar vācu plūmēm. Ilgs klusums. Visi mierīgi ēda plūmes. Bozinijs skaitīja kauliņus.

— Šogad … nākamgad … kādreiz … Irēna klusi pabeidza:

— Nekad. Šovakar bija tik krāšņs saulriets. Debesis vēl arvien sārtas. Cik skaisti!

Bozinijs piebilda:

— Un apkārt tumsa.

Viņu acis sastapās, un Džūna nicīgi iesaucās:

— Parastais Londonas saulriets!

Pasniedza ēģiptiešu cigaretes sudraba kārbā. Soumss ņemdams piezīmēja:

— Cikos sākas izrāde?

Neviens neatbildēja. Tika pasniegta turku kafija krāsainās tasītēs. Irēna sacīja ar rāmu smaidu:

Kaut vienmēr…

Kas — vienmēr? — jautāja Džūna.

Kaut vienmēr būtu pavasaris! Pasniedza konjaku. Tas bija gaišs un vecs. Soumss sacīja:

Bozinij, dzeriet taču konjaku! Bozinijs izdzēra glāzi. Visi piecēlās.

Vai pasaukt ormani? — vaicāja Soumss. Džūna atteica:

Nē. Lūdzu, manu mēteli, Bilson! Viņas mēteli atnesa.

Irēna, pie loga stāvēdama, čukstēja:

Cik brīnišķīgs vakars! Zvaigznes jau sāk mirdzēt! Soumss piebilda:

Patīkami pavadīt vakaru jums abiem! Džūna atteica, iedama uz durvīm:

Paldies! Iesim, Fil! Bozinijs atsaucās:

Es nāku.

Soumss nicīgi pavīpsnāja un sacīja:

— Novēlu jums visu labu!

Pie durvīm stāvēdama, Irēna pavadīja viņus ar skatienu. Bozinijs uzsauca:

— Ar labu nakti!

— Ar labu nakti! — viņa klusi atbildēja …

Džūna lika līgavainim vest viņu omnibusa augšstāvā, sacīdama, ka vēloties būt svaigā gaisā, un sēdēja tur klusēdama, seju pavērsusi pretī vējam.

Braucējs vairākas reizes atskatījās, gribēdams kaut ko sacīt, bet tad pārdomāja. Cik jauks pāris! Arī viņa asinīs šalkoja pavasaris. Viņu urdīja vēlēšanās ļaut jūtām vaļu, un viņš klakšķināja ar mēli un vicināja pātagu, skubinādams zirgus, un pat tie, nabadziņi, bija sajutuši pavasari un veselu pusstundu naigi kapāja ar pakaviem bruģi.

Visa pilsēta bija dzīvības pilna. Koku zari, ar svaigo lapu zaļumu augšup vērdamies, it kā gaidīja, lai vieglais vējš atnestu tiem kādu dāvanu. Iemirdzējās nule aizdegtās lampas, un spožajā gaismā cilvēku sejas likās bālas, bet pāri visam purpursārtajās debesīs strauji un viegli slīdēja lieli, balti mākoņi.

Vīrieši frakās, ar plaši vaļā atsistiem mēteļiem bezrūpīgi devās augšup pa savu klubu kāpnēm; darba cilvēki klejoja pa ielām; un sievietes — tās sievietes, kas šajā vakara stundā ir vientuļas un lēnām virzās līdz ar ļaužu straumi uz austrumu pusi, soļoja gausi, it kā gaidot, sapņodamas par labu vīnu un labām vakariņām vai arī, retos aizmirstības mirkļos, par skūpstiem, ko sniedz aiz mīlas.

Šie neskaitāmie stāvi, kas gāja savu ceļu lampu gaismā zem slīdošajiem mākoņiem, visi kā viens nesa sevī saldu nemieru, ko viņiem iedvesa pavasara atmoda. Un visi kā viens, līdzīgi tiem vīriešiem, kas ar vaļējiem mēteļiem steidzās uz saviem klubiem, bija nokratījuši kastu, ticības un paražu važas un ar koķeti uzliktām cepurēm, neparastu gaitu, smiekliem vai klusēšanu pauda kaut ko tādu, kas vienoja viņus visus zem šīm kvēlajām debesīm.

Bozinijs un Džūna klusēdami iegāja teātrī un uzkāpa savās vietās balkona ložā. Izrāde tikko bija sākusies, un pustumšā zāle ar skatītājiem, kas raudzījās visi vienā virzienā, atgādināja lielu dārzu, kur puķes pievērsušas saulei savus ziedu kausiņus.

Džūna nekad nebija sēdējusi balkonā. No piecpadsmit gadu vecuma viņa parasti kopā ar vectēvu sēdēja parterā — nevis parastajās vietās, bet vislabākajās visā zālē — ap trešās rindas vidu. Biļetes vecais Džolions jau ilgi pirms izrādes pasūtīja pie Grougena un Boinza, pa ceļam uz mājām no Sitijas. Tās glabājās viņam mēteļa kabatā kopā ar portsigāru un vecajiem glazē cimdiem un pēc tam tika nodotas Džūnas ziņā līdz izrādes dienai. Šinīs vietās sēžot, viņi — staltais vecais vīrs ar cēlu, sirmu galvu un sīciņā meitenīte, sprigana un dedzīga, ar sarkani zeltainiem matiem — noskatījās ikvienu lugu, un pa ceļam mājup vecais Džolions mēdza sacīt par galvenās lomas tēlotāju: «O, tas ir nožēlojams dulburis! Tev vajadzēja redzēt mazo Bobsonu!»

Džūna bija gaidījusi šo vakaru ar neizteicamu prieku. Viņi bija ieradušies slepus, bez pavadoņiem, un Stenhoupgeitā nevienam pat prātā nenāca, ka viņi šeit, tur domāja, ka Džūna ir pie Soumsa. Viņa gaidīja atmaksu par šo mazo viltību, ko bija izplānojusi sava līgavaiņa labad, cerēja, ka šis vakars izklīdinās biezo, salto mākoni un padarīs viņu attiecības, kas pēdējā laikā bija kļuvušas tik dīvaini mulsinošas un mokošas, atkal saulainas un vienkāršas, kādas tās bija līdz rudenim. Viņa bija nākusi šurp ar nodomu pateikt izšķirošo vārdu, un tagad lūkojās uz skatuvi ar sarauktu pieri, nekā neredzēdama, sažņaugtās rokas klēpī salikusi. Greizsirdība un aizdomas visu laiku krimta viņas sirdi.

Varbūt Bozinijs nojauta viņas nemieru, tomēr neko neizrādīja.

Priekškars nolaidās. Pirmais cēliens bija beidzies.

— Te ir šausmīgi karsts! — sacīja meitene. — Es labprāt izietu ārā.

Viņa bija ļoti bāla un skaidri zināja, ka Bozinijs ir nemiera un nožēlas pilns, viņas sasprindzinātie nervi uztvēra itin visu.

Teātra ēkai otrā pusē bija vaļējs balkons virs ielas. Džūna devās turp un stāvēja, pret margām atbalstījusies, ne vārda nebilzdama, un gaidīja, lai Bozinijs pirmais sāk runāt.

Beidzot viņa nespēja vairs ilgāk paciest.

Es gribu parunāt ar tevi, Fil! — viņa sacīja.

Jā?

Viņa balss piesardzīgais tonis sadzina sārtumu Džūnai vaigos, un vārdi paši lauzās pār lūpām:

— Tu man vairs nedod izdevības būt mīļai pret tevi, jau veselu mūžību!

Bozinijs ar stingu skatienu vērās lejup ielā. Viņš nekā neatbildēja. Džūna kaislīgi iesaucās:

Tu taču zini, ka es ar mieru darīt visu tavā labā … ka es gribu būt tev viss …

No ielas cēlās dunoņa un cauri tai griezīgi ieskanējās zvans, vēstīdams otrā cēliena sākumu. Džūna pat nepakustējās. Viņas dvēselē norisinājās izmisīga cīņa. Vai viņai vajadzētu riskēt ar visu? Vai vajadzētu mest tiešu izaicinājumu tai ietekmei, tam pievilcības spēkam, kas atņēma viņai Boziniju? Aizstāvēt savas tiesības bija viņas dabā, un viņa sacīja:

— Fil, aizved mani svētdien apskatīt māju!

Mulsi smaidīdama ar trīcošām lūpām un pūlēdamās neizrādīt, ka novēro Boziniju, viņa raudzījās tam sejā, redzēja tur neziņu un vilcināšanos, redzēja, ka nemiera rieva ievelkas tam starp uzacīm, sārtums sakāpj vaigos. Bozinijs atbildēja:

Svētdien ne, mīļā, kādu citu dienu!

Kāpēc svētdien ne? Tad es tevi vismazāk traucētu. Ar acīm redzamu piepūli viņš sacīja:

Es būšu aizņemts.

Tu gribi parādīt…

Viņa acīs iedzirkstījās dusmas, viņš paraustīja plecus un atteica:

— Es būšu aizņemts, tāpēc nevarēšu parādīt tev māju!

Džūna sakoda lūpas līdz asinīm un, neteikusi vairāk ne vārda, devās atpakaļ uz savu vietu, taču nespēja atturēt dusmu asaras, kas plūda viņai pār vaigiem. Par laimi, zālē jau bija tumšs un neviens neredzēja viņas bēdas.

Taču Forsaitu pasaulē neviens nevarēja būt drošs, ka viņu nenovēro.

Trešajā rindā aiz Džūnas sēdēja Jūfimija — Niklasa jaunākā meita ar savu precēto māsu misis Tvītimenu un noraudzījās viņos.

Ieradušās Timotija namā, viņas pastāstīja, ka redzējušas Džūnu un tās līgavaini teātrī.

Parterā?

Nē, ne jau …

— O, beletāžā, protams. Jaunajiem laikam tagad uznākusi tāda mode!

Nē, arī tur ne. Viņi sēdējuši… Nu, tas vienalga, bet šī saderināšanās gan izjukšot. Viņas pirmoreiz mūžā redzējušas cilvēku tik vētrainā noskaņojumā kā mazā Džūna. Ar sajūsmas asarām viņas stāstīja, kā Džūna, cēliena vidū iedama uz savu vietu, nogrūdusi zemē kāda džentlmeņa cilindru un kā šis džentlmenis uz viņu paskatījies. Jūfimijai bija paradums smieties ar klusiem smiekliem, kas beigās pēkšņi pārgāja spiedzienos, un, kad misis Smola, rokas pacēlusi, sacīja: — Ak dievs! Nogrūdusi cilii-indru! — Jūfimija sāka tik histēriski spiegt, ka vajadzēja meklēt ožamo sāli, lai viņu nomierinātu. Projām iedama, viņa vēl sacīja misis Tvītimenai: — Nogrūda cilii-indru! O! Es esmu pagalam!

«Mazajai Džūnai» šis vakars, kam vajadzēja būt «svētkiem», izvērtās tik bēdīgs, kādu viņa nekad nebija piedzīvojusi. Dievs vien zina, kā viņa pūlējās apspiest savu aizvainojumu, savas aizdomas, savu greizsirdību!

Šķiroties no Bozinija pie vecā Džoliona durvīm, viņa vēl turējās, apziņa, ka līgavainis jāatgūst, stiprināja viņu, un tikai tālumā izzūdošais Bozinija soļu troksnis atsauca viņu īstenībā, un viņa saprata, cik liela viņas nelaime.

Viņu ielaida klusais «misionārs Senkijs». Viņa labprāt būtu nemanot nobēgusi savā istabā, taču vecais Džolions, dzirdēdams viņu pārnākam, gaidīja ēdamistabas durvīs.

— Nāc iekšā un iedzer pienu! — viņš sacīja. — Tas tev uzglabāts karsts. Ir jau vēls. Kur tu biji tik ilgi?

Džūna stāvēja pie kamīna, uzlikusi kāju uz režģa un roku uz dzegas — tādā pašā pozā, kā viņas vectēvs bija stāvējis tajā vakarā, pārnācis no operas. Viņa bija tik tuvu sabrukumam, ka nemaz nedomāja, ko runā.

— Mēs ēdām pusdienas pie Soumsa.

— Hm! Pie īpašnieka! Protams, arī viņa sieva… un Bozinijs?

— Jā.

Vecais Džolions pievērsa Džūnai savu aso skatienu, kam nekas nepalika apslēpts, bet Džūna raudzījās sānis, un, kad tā pacēla galvu, viņš tūdaļ nolaida acis. Viņš bija redzējis diezgan, pat pārāk daudz. Viņš noliecās pie kamīna, lai pasniegtu Džūnai piena tasi, un tad novērsdamies norūca:

— Tev nevajag tik ilgi palikt ārpus mājas, tas tev nāk par ļaunu.

Tad viņš paslēpās aiz laikraksta, ko šķīra, nikni čaukstinādams, un, kad Džūna pienāca viņu noskūpstīt, pateica: — Ar labu nakti, bērniņ! — tik neparasti drebošā balsī, ka meitenei atlika vienīgi pasteigties ātrāk iziet no istabas, citādi viņa būtu turpat sabrukusi raudās, ko nespētu noklusināt līdz vēlai nakts stundai.

Kad durvis bija aizvērušās, vecais Džolions nometa avīzi un ilgi ar raižpilnu skatienu raudzījās grīdā.

«Nelietis!» viņš domāja. «Es jau zināju, ka nepatikšanas vien būs ar viņu!»

Satraukums, šaubas un aizdomas pārņēma veco Džolionu, vēl jo mocošāk tādēļ, ka viņš jutās nespējīgs aizkavēt vai grozīt notikumu gaitu.

Vai šis cilvēks taisās Džūnu pamest? Vecajam Džolionam radās vēlēšanās iet un pateikt tam: «Paklausieties, ser! Vai jūs gribat pamest manu mazmeitu?» Bet vai viņš to varēja? Maz, pareizāk sakot, nekā nezinādams, viņš tomēr savā nemaldīgajā vērīgumā nojauta kaut ko ļaunu. Viņam likās aizdomīga Bozinija pārāk biežā ierašanās Monpeljē skvērā.

«Šis cilvēks,» viņš domāja, «varbūt nav nelietis, viņam ir laba seja, tomēr viņš ir savādnieks. Es viņu nesaprotu! Es nekad nespēšu viņu saprast! Stāsta, ka viņš strādājot kā zirgs, bet nekas prātīgs no tā neiznāk. Viņš ir galīgi nepraktisks, neprot iekārtoties. Kad atnāk šeit, sēž īgns kā ūpis. Ja apjautājos, kādu vīnu viņš grib, atbild: «Paldies, man vienalga.» Ja piedāvāju cigāru, smēķē tik vienaldzīgi, it kā tas būtu siens. Es nekad neesmu redzējis, ka viņš būtu skatījies uz Džūnu tā, kā pienāktos skatīties. Tomēr pēc Džūnas naudas viņš nekāro. Ja tikai viņa dotu mājienu, viņš tūliņ būtu ar mieru atsaukt saderināšanos. Bet viņa nekad to nedarīs, nekādā ziņā! Viņa neatlaidīsies! Viņa ir stūrgalvīga kā pats liktenis — viņa nekad no tā neatteiksies!

Smagi nopūzdamies, vecais Džolions atšķīra avīzi, varbūt cerēdams tajā rast mierinājumu.

Bet Džūna sēdēja savā istabā pie atvērta loga, un pavasara vējš, nākdams pāri parkam, atvēsināja viņas kaistošos vaigus un kveldināja sirdi.

III

IZBRAUKUMS AR SVIZINU

Kādā dziesmā, kas atrodama pazīstamā vecā skolas dziesmu krājumā, ir šādas rindas:

Ir fraka viņam zila, un pogas spoži mirdz, tra-la-la!

Cik. skanīgi viņš dzied un jautri čivina kā putniņš!…

Iznācis no savas mājas pie Haidparka un aplūkodams pie durvīm piebrauktos zirgus, Svizins gan nedziedāja un nečivināja kā putniņš, taču jutās tik pacilāts, ka tik tikko nesāka dungot kādu melodiju.

Pēcpusdiena bija silta kā jūnijā, un līdzība ar seno dziesmu vēl jo pilnīgāka tāpēc, ka Svizins bija uzvilcis zilu fraku un nolēmis iztikt bez mēteļa, iepriekš gan trīs reizes sūtīdams Ādolfu ārā, lai pārliecinātos, ka nav manāmas ne mazākās austrumu vēja pazīmes. Zilā fraka cieši apņēma viņa iespaidīgo stāvu, un pogas šoreiz gan nemirdzēja, taču neviens neiebilstu, ja tās būtu mirdzējušas. Cēli stāvēdams uz trotuāra, viņš uzvilka rokās smalkādas cimdus. Augstais, zvanam līdzīgais cilindrs un lielais, masīvais augums piešķīra viņa izskatam kaut ko senlaicīgu, un viņš nemaz nelīdzinājās Forsaitam. Viņa biezie, baltie mati, ko Ādolfs bija mazliet ieziedis ar pomādi, smaržoja pēc opoponaksa un cigāriem — slavenajiem Svizina cigāriem par simt četrdesmit šiliņiem simtā, par kuriem vecais Džolions tik nicīgi bija izteicies, ka viņš tos pat kā dāvanu neņemtu pretī, esot vajadzīgas zirga iekšas, lai tos varētu smēķēt! …

Ādolf!

Jā, ser!

Jauno pledu!

Tam cilvēkam nekādi nevarēja iemācīt eleganti ģērbties. Bet Soumsa sievai tādā ziņā vērīga acs, par to viņš bija pārliecināts.

— Nolaid ratiem jumtu, es … izbraukšu ar … ar dāmu!

Skaista sieviete droši vien labprāt palepojas ar savu tērpu. Un arī viņš, jā, viņš izbrauks kopā ar dāmu! Likās, ka atkal atgriezušies vecie labie laiki. Jau veselu mūžību viņš nav izbraucis kopā ar sievieti! Pēdējo reizi, ja atmiņa viņu nevīla, tā bija Džūlija. Nabaga vecīte visu laiku drebēja kā apšu lapa, un Svizins tiktāl zaudēja pacietību, ka, aizvedis to līdz Beisvoterroudai, pateica: «Velns parāvis, tevi nu gan es vairs nekad nevizināšu!» Un nevizināja arī, ne reizes!

Piegājis pie zirgiem, Svizins rūpīgi apskatīja laužņus, gan ne tādēļ, ka viņš par tiem daudz ko zinātu, — viņš taču nemaksāja savam kučierim sešdesmit mārciņas gadā, lai pašam vajadzētu darīt tā darbu, tādi nebija viņa principi. Patiesībā par viņu sakarā ar zirgiem zināja tikai tik daudz, ka reiz derbijā viņš smalki apkrāpts. Bet kāds no viņa kluba biedriem bija nosaucis viņu par «Četrjūga Forsaitu», redzēdams viņu piebraucam pie durvīm ar sirmjiem. Svizins vienmēr brauca ar sirmiem zirgiem, tie esot elegantāki — un nauda tā pati, kā reiz kāds apgalvojis. Kad nelaiķis Niklass Trefrijs, vecā Džoliona kompanjons, liels zirgu cienītājs, kurš bija slavens ar to, ka izbraukumos piedzīvojis visvairāk nelaimes gadījumu, pateica šo iesauku Svizinam, tas uzskatīja par pareizu izturēties tā, lai būtu šī vārda cienīgs. Iesauka viņam iepatikās, ne jau tāpēc, ka viņš kādreiz būtu vadījis četrjūgu vai arī domātu to darīt, bet tāpēc, ka pats šis vārds skanēja kaut kā ievērojami. Četrjūga Forsaits! Ļoti jauki! Svizins nebija varējis sekot savam īstajam aicinājumam, viņš bija pārāk agri piedzimis. Ieradies Londonā divdesmit gadus vēlāk, viņš neizbēgami būtu kļuvis par biržas mākleri, bet tajā laikā, kad viņam vajadzēja izvēlēties nodarbošanos, šī dižā profesija vēl nebija kļuvusi par vidusšķiras virsotnes lielāko lepnumu. Tā viņam cits nekas neatlika, vajadzēja kļūt par ūtrupnieku.

Apsēdies uz bukas un saņēmis grožus, viņš ar piemiegtām acīm, vairīdamies no spožās saules, kas spīdēja viņam tieši bālajā, vecīgajā sejā, lēni pavērās apkārt. Ādolfs jau sēdēja savā vietā ratu aizmugurē, zirgu puisis ar kokardi pie cepures turēja zirgus aiz iemauktiem, lai kuru katru mirkli palaistu tos. Viss bija kārtībā, Svizinam tikai vajadzēja dot zīmi, un to viņš arī darīja. Ekipāža traucās uz priekšu un pēc dažiem mirkļiem lepni piebrauca pie Soumsa durvīm.

Irēna tūdaļ iznāca ārā un iesēdās ratos «tik graciozi kā … kā balerīna, bez kādas vilcināšanās un bez kādām kaprīzēm», kā Svizins vēlāk pie Timotija to attēloja, bet it īpaši viņš uzsvēra, tik cieši lūkodamies uz misis Smolu, ka tā galīgi apmulsa, — «bez kāda muļķīga uztraukuma». Krustmātei Hēsterei viņš aprakstīja Irēnas cepuri. «Nekas līdzīgs tām platajām pankūkām, ko sievietes pašlaik tik ļoti iecienījušas un kas tikai savāc putekļus, bet maza, glīta…» viņš apvilka ar roku apli gaisā, «balts plīvurs … lieliska gaume.»

No kāda materiāla tā bija? — jautāja krustmāte Hestere, kura vienmēr ar neatslābstošu, kaut arī rāmu interesi uzņēma visu, kas attiecās uz apģērbu.

No kāda materiāla? — atjautāja Svizins. — Kā lai es to zinu?

Viņš tik ilgi klusēja, ka krustmāte Hestere jau sāka baidīties, vai viņš nav zaudējis samaņu, tomēr nepūlējās viņu modināt, tas nebija viņas dabā.

«Kaut jel kāds būtu atnācis,» viņa domāja. «Cik savāds viņš izskatās!»

Bet Svizins pēkšņi atguvās.

— No kāda materiāla? — viņš it kā aizsmacis lēni novilka. — No kāda materiāla tad tā varētu būt?…

Viņi vēl nebija nobraukuši ne četras jūdzes, kad Svizinam sāka likties, ka Irēnai patīk brauciens. Aiz baltā plīvura viņas seja šķita ļoti maiga un tumšās acis mirdzēja pavasarīgajā gaismā, un, kad vien Svizins kaut ko sacīja, viņa tam uzsmaidīja.

Sestdienas rītā Soumss bija ieraudzījis Irēnu rakstām Svizinam vēstuli, kurā viņa atteica norunāto izbraukumu. Kāpēc viņa gribot atteikt tēvocim Svizinam, Soumss jautāja. Saviem radiniekiem viņa varot atteikt, kad vien iepatīkoties, bet viņš necietīšot, ka viņa radinieki tiekot atraidīti!

Irēna uzlūkoja viņu ar nopietnu skatienu, saplēsa vēstuli un pasacīja:

— Nu, labi!

Tad viņa sāka rakstīt citu vēstuli. Nejauši uzmetis acis, Soumss redzēja, ka tā adresēta Bozinijam. — Ko tu tam raksti? — viņš jautāja.

Irēna atkal palūkojās uz viņu ar to pašu nopietno skatienu un mierīgi atbildēja:

— Viņš mani lūdza kaut ko izdarīt!

— Hm! — norūca Soumss. — Pakalpojumi! Ja tu tā sāksi, tad drīz vien vairs ne galā netiksi. — Vairāk viņš nekā neteica.

Svizins acis vien ieplēta, kad Irēna ieminējās par Robinhilu: viņa zirgiem tas bija tāls ceļš, un viņš arvien ēda pusdienas pusastoņos, kamēr klubā vēl nebija liela burzma. Jaunais šefpavārs rūpīgāk gatavoja agrās pusdienas — nelietīgais sliņķis!

Tomēr viņš labprāt būtu apskatījis māju. Mājas interesēja ikvienu Forsaitu, bet it īpaši tādu, kurš kādreiz bijis ūtrupnieks. Attālums galu galā bija tīrais nieks. Jaunībā viņš ilgus gadus dzīvoja Ričmondā, turēja karieti un divjūgu un katru dienu brauca uz pilsētu darīšanās. Viņu taču iesauca par «Četrjūga Forsaitu»! Viņa zirgus un nelielos divvietīgos ratus pazina visi — no Haidparka līdz bāram «Star and Garter». Hercogs Z. gribēja tos nopirkt, būtu samaksājis divkāršu cenu, bet viņš nepārdeva, zināja taču pats, kas labs, vai ne? Viņa stūrainā, gludi skūtā, vecīgā seja staroja svinīgā lepnumā, viņš pagrozīja stāvajā apkaklītē iežņaugto kaklu, piepūties kā tītars.

Kas par apburošu sievieti! Vēlāk viņš tik sīki aprakstīja Irēnas kleitu, ka krustmāte Džūlija rokas vien sasita aiz brīnumiem par viņa izteicieniem.

Cieši pieguļoša kā āda, apspīlēta bez nevienas krunciņas; tieši tā viņam patīkot, nevis tādas sievietes, kas apģērbušās kā putnubiedēkļi! Viņš ar stingu skatienu raudzījās uz misis Smolu, kura bija līdzīga Džeimsam — gara un vāja.

Viņai ir elegance, — turpināja Svizins. — Paša karaļa cienīga! Bet viņa to nemaz neizrāda.

Tā vien liekas, ka viņa tevi ir galīgi apbūrusi, — novilka krustmāte Hestere, savā kaktā sēdēdama.

Svizins ļoti labi dzirdēja, ja kāds viņam uzbruka.

— Ko tu ar to gribi sacīt? — viņš uztraucās. — Es protu … novērtēt… skaistu sievieti, un es varu teikt tikai to, ka nezinu neviena jauna vīrieša, kas būtu viņas

cienīgs, bet varbūt… tu … zini, nu saki, varbūt… tu … zini!

— Ā! — nočukstēja krustmāte Hestere. — Pajautā Džūlijai!

Tomēr jau krietni pirms Robinhilas Svizins no neparasti ilgās uzturēšanās svaigā gaisā jutās pavisam miegains. Viņš brauca ar aizvērtām acīm un tikai ilgo gadu rūdījums palīdzēja viņa garajam, masīvajam stāvam noturēties taisni.

Bozinijs, kas viņus gaidīja, iznāca pretī, un viņi visi trīs iegāja mājā — Svizins pa priekšu, atbalstīdamies uz resna, ar zeltu apkalta niedres spieķa, ko Ādolfs bija iespiedis viņam rokā, jo pēc ilgās sēdēšanas ratos viņam ļodzījās ceļi. Viņš bija uzvilcis kažoku, lai nepabeigtajā mājā izsargātos no caurvēja.

Kāpnes esot skaistas, viņš sacīja. Kā pilī! Te derētu arī kāda skulptūra! Viņš apstājās starp kolonām, kas veidoja ieeju iekšējā pagalmā, un kā jautādams rādīja ar spieķi.

Kas tur būšot — šinī vestibilā vai kā nu to sauc? Bet, redzot stikla jumtu, viņam uzausa gaisma:

— A! Biljarda istaba!

Uzzinājis, ka tur būšot flīzēm izlikts pagalms ar puķu dobi vidū, viņš pievērsās Irēnai:

— Tādu telpu puķēm? Klausiet manam padomam un uzstādiet šeit biljarda galdu!

Irēna smaidīja. Viņa bija pacēlusi plīvuru un apsējusi to ap pieri kā mūķenes aubi, un zem tās viņas tumšo acu smaids Svizinam likās vēl jo pievilcīgāks. Viņš pamāja ar galvu. Zināja, ka Irēna rīkosies pēc viņa padoma.

Par viesistabu un ēdamistabu viņam nebija daudz ko teikt, tās viņš apzīmēja par «plašām», toties, cik nu to atļāva viņa pašcieņa, jūsmoja par vīna pagrabu, kurā nokāpa pa mazām kāpnītēm, sekojot Bozinijam, kas gāja pa priekšu, rādīdams uguni.

— Te jums būs vietas seši vai septiņi simti dučiem, — viņš sacīja. — Ļoti glīts pagrabiņš!

Kad Bozinijs izteica vēlēšanos parādīt viņiem māju no birztalas puses, Svizins apstājās.

— No šejienes arī ir jauks skats, — viņš piezīmēja.

— Vai jums nebūtu kāds krēsls? Krēslu viņam atnesa no Bozinija telts.

— Jūs varat iet uz turieni, — viņš laipni sacīja,

— jūs abi! Es sēdēšu šeit un papriecāšos par skaisto skatu.

Viņš apsēdās zem ozola, saulītē — stūrains, taisni izslējies, vienu roku atbalstījis uz spieķa, otru nolicis uz ceļiem. Kažoks bija vaļā, cilindrs kā jumts apēnoja bālo sejas četrstūri, viņa skatiens bija stingi un neizteiksmīgi vērsts tālē.

Viņš pamāja ar galvu, kad Irēna ar Boziniju devās lejā pa piekalni, pāri laukam. Patiešām, viņš nenožēloja, ka palicis viens un var mierīgi ļauties pārdomām. Gaiss bija tīkami silts, saule pārāk nekarsēja; skats no šejienes skaists, brīnišķ… Galva viņam viegli noslīga uz vieniem sāniem. Viņš saslējās un nodomāja: cik dīvaini! Es laikam… a-ā! Lejā nogājuši, tie māj viņam! Svizins pacēla roku un pavicināja dažas reizes. Cik tie jau tālu … un skats tik brīnišķ … Galva viņam noslīga uz kreiso pusi, viņš tūdaļ uzrāva to augšā. Tad noslīga uz labo pusi. Un palika tā; viņš bija aizmidzis.

Un aizmigušais Svizins, līdzīgi sargpostenim pakalna virsotnē, likās valdām pār šo ainavu — šo brīnišķīgo ainavu — it kā tēls, ko senajos pagānu laikos izcirtis kāds mākslinieks no pirmatnējo Forsaitu vidus par apliecinājumu atziņai, ka gars ir augstāks par matēriju.

Un šķita, ka visi viņa neskaitāmie senči brīvzemnieki, kas paraduši svētdienās stāvēt un aplūkot savus nelielos zemes gabaliņus, rokas sānos iesprieduši, pelēkām, nekustīgām acīm, kur gailēja ar slēptu varmācību saistīts īpašuma instinkts, — šķita, ka visas šīs neskaitāmās paaudzes sēdētu šeit, blakus viņam pakalna virsotnē.

Bet, viņam tā snaužot, nenovīdīgais Forsaitu gars aizklīda tālu projām, dievs vien zina, kādos iedomu biezokņos, līdzi abiem jaunajiem cilvēkiem, lai redzētu, ko viņi dara tur lejā birztalā — birztalā, kur Pavasaris rotājās ar zemes un plaukstošu pumpuru smaržu, ar neskaitāmām putnu dziesmām, ar zilo zvaniņu un liego meža zāļu paklājiem un ar saules mirdzu, kas laistījās kā zelts koku galotnēs; lai redzētu, ko viņi dara, ejot cieši blakus pa šauro taciņu; ejot tik cieši blakus, ka pastāvīgi pieskārās viens otram; lai vērotu Irēnas tumšas acis, kas pašam pavasarim varēja nolaupīt sirdi. Un liels, neredzams pavadonis — Svizina gars apstājās kopā ar viņiem apraudzīt nule nobeigušos mazu, samtainu kurmīti, kura sudrabaino kažociņu vēl nebija skāris ne lietus, ne rasa; redzēja Irēnas noliekto galvu un žēlumu viņas maigajās acīs; un jauno vīrieti, kas nenovērsdamies lūkojās uz viņu ar tik ciešu, tik dīvainu skatienu. Gāja kopā ar viņiem pāri klajumam, kur bija strādājis mežcirtējs, kur zilie zvaniņi gulēja samīdīti un kāds koks bija nogāzts, bet blakus rēgojās celms kā svaiga brūce. Kopā ar viņiem pārkāpa pāri kokam un devās tālāk līdz pašai mežmalai, kur sākās neizpētīta zeme, no kuras dziļumiem atlidoja dzeguzes zvani: «Ku-kū! Ku-kū!»

Klusēdams stāvēja viņiem blakus, satraukts par viņu klusēšanu! Dīvaini, ļoti dīvaini!

Tad viņi atkal nāca atpakaļ, it kā vainīgi juzdamies, cauri birztalai… atpakaļ pie izcirtuma, vēl arvien klusējot, bet putnu dziesmas nerima ne mirkli, un gaisā vēdīja meža smarža — hm! — kas tā par smaržu?… līdzīga zālei, ko liek… atpakaļ pie nogāztā koka, kas gulēja pāri taciņai.

Un tad, nemanīts satraukti laidelēdamies virs viņiem, pūlēdamies ar troksni sasist spārnus, Svizina forsaitiskais gars redzēja: Irēna iet pa nogāzto koku, viņas daiļais stāvs šūpojas un acis uzsmaida jaunajam vīrietim, kas lūkojas augšup uz viņu ar savādu, mirdzošu skatienu; tad viņa paslīd — ā-ā! — krīt — ai! — jaunais vīrietis satver viņas liego, silto stāvu, piekļauj pie savām krūtīm, viņas galva liecas atpakaļ, vairoties no viņa lūpām; skūpsts; viņa atraujas; viņš iesaucas: «Jūs taču zināt… es mīlu jūs!» Viņa zina… tā gan! Mīla! Ha!

Svizins pamodās. Gaišredzības spēks bija viņu atstājis. Viņš juta nepatīkamu garšu mutē. Kur viņš atradās? Sasodīts! Aizmidzis!

Viņš bija sapņojis par kaut kādu neparastu zupu ar piparmētru garšu.

Bet jaunie cilvēki — kur gan tie palikuši? Kreisā kāja viņam bija notirpusi.

— Ādolf! — Tā sliņķa, protams, arī nav, sliņķis

guļ kaut kur.

Svizins piecēlās, garš, stūrains, masīvs savā kažokā, bažīgi lūkodamies lejup, pāri laukiem, un tūdaļ ieraudzīja viņus.

Irēna gāja pa priekšu, jaunais cilvēks — kā tad viņš bija iesaukts? «Jūras laupītājs» — it kā apkaunots sekoja viņai. Droši vien viņa tam krietni sadevusi. Tā arī vajadzēja, kāpēc vilka viņu tik tālu, lai paskatītos uz māju! Vislabākais skats ir tepat no klajuma!

Viņi ieraudzīja Svizinu. Tas pacēla roku un krampjaini māja, lai uzmudinātu viņus. Bet viņi bija apstājušies. Kāpēc viņi tur stāvēja un runāja … runāja?… Tad atkal sāka iet. Viņš, bez šaubām, dabūjis brāzienu par šo māju, un nav arī nekāds brīnums — tā ir tik liela un neglīta, nevis tāda, pie kādām viņš — Svizins pieradis.

Svizina bālās, nekustīgās acis kā piekaltas vērās viņiem sejās. Cik savāds šis jaunais vīrietis!

— Te jums nekas labs neiznāks! — viņš asi noteica, rādīdams uz māju. — Pārāk jaunmodīga!

Bozinijs palūkojās ar stingu skatienu, it kā nebūtu nekā dzirdējis. Svizins vēlāk krustmātei Hesterei aprakstīja viņu tā: «Ekstravagants puisis… cik dīvaini viņš uz mani skatījās … nožēlojamais nelga!

Viņš neteica, kas devis ierosinājumu šādam vērtējumam — varbūt Bozinija stāvā piere, izspiedušies vaigu kauli un uz priekšu izvirzītais zods vai arī dīvainās alkas viņa sejā, kas runāja pretī Svizina priekšstatam par rāmu apmierinājuma un sāta izteiksmi, īsta džentlmeņa neatņemamu pazīmi.

Viņš atdzīvojās, kad tika pieminēta tēja. Svizins necieta tēju — viņa brālis Džolions kādreiz bija nodarbojies ar tējas tirdzniecību, nopelnījis daudz naudas. Taču, juzdams stipras slāpes un nepatīkamo garšu mutē, viņš būtu dzēris visu, kas vien gadītos. Viņam ļoti gribējās izstāstīt Irēnai par nepatīkamo garšu mutē — viņa arvien bija tik atsaucīga, — tomēr nebūtu piedienīgi runāt par to. Viņš pavalstīja mēli gar smaganām un viegli paklakšķināja pret aukslējām.

Telts stūrī Ādolfs rīkojās ap tējas katliņu, pieliecis tam tuvu klāt savas kaķa ūsas. Viņš tūdaļ attaisīja šampanieša pudeli. Svizins pasmaidīja un, pamājis Bozinijam ar galvu, sacīja: «Jūs jau esat īsts Monte-Kristo!» Viņš ļoti labi atcerējās šo slaveno romānu — vienu no tiem nedaudzajiem, ko bija kādreiz lasījis.

Paņēmis no galda savu glāzi, viņš turēja to atstatu un pētīja vīna krāsu — lai arī izslāpis, kaut kādu žurgu viņš vis nedzers! Tad, pielicis glāzi pie lūpām, nogaršoja mazu malciņu.

— Ļoti labs vīns, — viņš beidzot sacīja, turēdams glāzi pie paša deguna, — tomēr manam haidsīkam līdzi netiek!

Tieši tajā mirklī viņam pazibēja doma, ko viņš vēlāk Timotija namā formulēja šādi:

— Nav nekāds brīnums, ka šis. arhitekts sācis mest aci uz Soumsa sievu!

Un no tā brīža viņa bālganajās, apaļajās acīs nezuda ziņkāres izteiksme, ko bija pamodinājis šis atklājums.

— Šis cilvēks seko viņai ar acīm kā šunelis, — viņš stāstīja misis Smolai, — šis nožēlojamais nelga! Es par to nebrīnos — viņa ir ļoti pievilcīga sieviete, es gribētu sacīt, vienkārša kā lauku puķe. — Neskaidra atmiņa par aromātu, kas plūda no Irēnas kā no puķes, kura aiz pievērtām ziedlapiņām glabā savu kvēlo sirdi, bija izraisījusi Svizina šo salīdzinājumu. — Bet es nebiju par to pārliecināts, — viņš piebilda, — kamēr neredzēju, ka viņš paceļ Irēnas mutautiņu.

Misis Smolas acis iedegās aiz uztraukuma.

Vai viņš to atdeva? — viņš jautāja.

Atdeva? — atjautāja Svizins. — Es redzēju, kā viņš to spieda pie mutes, domādams, ka es neskatos!

Misis Smolai aizrāvās elpa — aiz pārāk lielas ziņkāres viņa pat nespēja parunāt.

— Bet Irēna viņu nepamudināja, — turpināja Svizins, tad apklusa un brītiņu raudzījās, neko neredzēdams, ar skatienu, kas tā mulsināja krustmāti Hesteri: viņš pēkšņi atcerējās, ka, sēdēdama jau ratos, Irēna bija otrreiz sniegusi Bozinijam roku un ļāvusi viņam ilgi to turēt… Tad Svizins bija strauji uzcirtis zirgiem ar pātagu, vēlēdamies būt vienīgais Irēnas sabiedrībā. Taču tā raudzījās atpakaļ un pat neatbildēja uz viņa pirmo jautājumu. Viņš arī nevarēja redzēt Irēnas seju — viņa turēja galvu zemu noliektu.

Ir kāda glezna — Svizins to nav redzējis, — kur attēlots vīrietis, kas sēž uz klints, bet viņam blakus, rāmā, zaļganā ūdenī uz muguras guļ nimfa, ar roku aizsegusi kailās krūtis. Viņas sejā tikko nojaušams smaids — tas ir smaids, kas pauž bezcerīgu padevību un slepenu līksmi. Varbūt Irēna tā smaidīja, sēdēdama blakus Svizinam.

Palicis viens ar Irēnu, Svizins šampanieša skurbumā uzticēja tai visas savas sirdssāpes: pastāstīja, kā viņš nevarot ciest kluba jauno pavāru; kādas raizes viņam sagādājot māja Vigmorstrītā, kuras nomnieks — nelietis — bankrotējis, palīdzēdams savam svainim, it kā katrs pats sev nebūtu vistuvākais; pažēlojās arī par savu kurlumu un par sāpēm labajos sānos, kas viņu reizēm mokot. Irēna klausījās, un asaras mirdzēja viņas puspievērtajās acīs. Svizins domāja, ka tā jūt viņam līdzi, un viņam pašam kļuva sevis briesmīgi žēl. Un tomēr, kažokā ar cilpiņām uz krūtīm, ar šķībi uzlikto cilindru galvā sēžot blakus šai daiļajai sievietei, viņš jutās tik cienīgs kā vēl nekad.

Taču arī kāds bodnieķelis, kas ar savu draudzenīti devās svētdienas izbraukumā, kā likās, bija tikpat augstās domās par sevi. Šis cilvēks trieca savu ēzeli auļos līdzās Svizina faetonam un sēdēja izslējies kā vaska lelle savos rateļos, zodu lepni atspiedis sarkanā lakatā tāpat kā Svizins savā kuplajā kravatē, bet meitene, netīras kažokādas apkakles galiem vējā plīvojot, ķēmojās pakaļ modes dāmai. Viņas kavalieris vicināja nūju ar sadriskātām auklas atliekām galā, apbrīnojami precīzi atdarinādams Svizina pātagas vēzienus, un glūnēja uz savu dāmu, dīvainā kārtā atgādinādams Svizinu ar tā ciešo, nekustīgo skatienu.

Sākumā Svizins nekā nemanīja, bet tad iedomājās, ka šis nekauņa par viņu ņirgājas. Viņš uzšāva zirgiem. Tomēr abi rati, kā par nelaimi, tāpat palika līdzās. Svizina dzeltenīgā, izblīdusī seja piesarka; viņš pacēla pātagu, lai pārmācītu tirgotāju, taču paša Likteņa iejaukšanās paglāba viņu no pašcieņas aizmiršanas. Pa kādiem vārtiem viņiem pretim izbrauca kariete, un Svizina faetonam vajadzēja pievirzīties tuvāk ēzeļa pajūgam. Riteņi saķērās, vieglākie rati sāka slīdēt un apgāzās.

Svizins pat nepaskatījās atpakaļ. Ne par kādu naudu viņš nebūtu apstājies, lai palīdzētu tam nelietim. Nolauzt kaklu tādam būtu tieši derējis.

Bet viņš arī nebūtu varējis apstāties, pat ja gribējis. Sirmji bija satrūkušies. Faetons mētājās no vienas puses uz otru, un ļaudis ceļmalā izbiedēti noraudzījās, kad viņi aizbrāzās garām. Svizina lielās rokas, izstieptas visā garumā, ar spēku rāva grožus. Viņš bija piepūtis vaigus un sakniebis lūpas, pieblīdušo seju klāja tumšs dusmu sārtums.

Irēna turējās pie šķērskoka un ik reizes, ratiem sasveroties, pieķērās vēl ciešāk. Svizins dzirdēja viņas balsi:

Vai ar mums kas notiks, tēvoci Svizin? Smagi elsdams, Svizins izgrūda:

Nekas, nekas! Tikai… mazliet par strauju!

Es nekad neesmu piedzīvojusi nelaimes gadījumu.

— Nekustieties! — Svizins palūkojās uz Irēnu. Viņa smaidīja un nemaz nelikās uztraukta. — Sēdiet mierīgi, — viņš atkārtoja. — Nebaidieties, es jūs aizvedīšu mājās.

Un šajā mirklī, kad Svizins ar neaprakstāmām pūlēm mēģināja savaldīt zirgus, viņš pārsteigts izdzirdēja Irēnas atbildi, kas skanēja neparasti svešādi:

— Man vienalga, vai tieku mājās vai ne!

Faetons tā sasvērās, ka Svizina izbrīna izsauciens iestrēga viņam kaklā. Sākās piekalne, zirgi piekusuši pārgāja vieglos rikšos un beidzot paši apstājās.

— Kad es apturēju zirgus, — Svizins stāstīja Timotija namā, — viņa sēdēja tikpat mierīga kā es pats. Ak, dievs! Viņa izturējās tā, it kā viņai būtu gluži vienaldzīgi, vai viņa lauž sev kaklu vai ne! Kā jau viņa sacīja: «Man vienalga, vai tieku mājās vai ne!» Noliekdamies pāri, sava spieķa rokturim, viņš klusu piebilda, par lielām izbailēm misis Smolai: — Un nav arī nekāds brīnums, ja vīrs ir tāds sīkumains cilvēks kā Soumss!

Svizinam ne prātā neienāca padomāt par to, ko Bozinijs darīja, viens palicis. Vai viņš klaiņoja apkārt kā šunelis, ar ko Svizins viņu bija salīdzinājis; aizklīda līdz birztalai, kur vēl arvien līksmoja pavasaris un no tālienes skanēja dzeguzes zvani; vai gāja uz turieni, spiezdams pie lūpām Irēnas mutautiņu un ieelpodams tā aromātu līdz ar piparmētru un timiāna smaržu. Vai viņš staigāja pa mežu ar tik neprātīgām, neizsakāmām sāpēm sirdī, ka ar pūlēm valdījās, lai neiekliegtos. Ko gan šis cilvēks galu galā darīja? īstenībā Svizins, kamēr nokļuva pie Timotija, jau bija pilnīgi aizmirsis Boziniju.

IV

džeimss grib redzēt pats savĀm acīm

Tie, kas nepazīst Forsaitu biržu, varbūt nespēs iedomāties, kādu saviļņojumu sacēla Irēnas izbraukums uz jauno māju.

Pēc tam kad Svizins bija Timotija namā līdz pēdējam sīkumam aprakstījis šo neaizmirstamo braucienu, tas pats ar tikko jaušamu ziņkāres un ļaunuma piedevu un ar patiesu vēlēšanos darīt labu tika atstāstīts Džūnai.

— Un cik tas briesmīgi, mīļā! — nobeidza krustmāte Džūlija. — Teikt, ka viņa nemaz nevēlas tikt mājās! Ko viņa ar to gribēja sacīt?

Meitenei tas likās dīvains stāsts. Viņa noklausījās to, mokoši sarkdama, tad pēkšņi atvadījās ar ātru rokas spiedienu un aizgāja.

— Gandrīz nepieklājīgi! — misis Smola sacīja krustmātei Hesterei, kad Džūna bija projām.

Tika dots pienācīgs izskaidrojums tam, kā Džūna uzņēma šo ziņu. Tā bija viņu uztraukusi. Tātad kaut kas nebija kārtībā. Dīvaini! Viņas ar Irēnu taču bijušas tik labas draudzenes!

Viss sakrita ar to, par ko jau agrāk bija čukstēts un runāts. Atcerējās Jūfimijas stāstu par to, ko viņa redzējusi teātrī… Bozinijs tik bieži pie Soumsa … Jā, patiešām! Protams, ir iemesls — jāapspriežas par jauno māju! Par visu izteicās vienīgi aplinkus. Nepieciešamība runāt atklāti Forsaitu biržā radās tikai sevišķi svarīgos gadījumos. Šis aparāts bija pārāk rūpīgi pielāgots: pietika ar mājienu, ar pašu nenozīmīgāko nožēlas vai šaubu izpaudumu — un arvien tik atsaucīga ģimenes dvēsele jau saviļņojās. Neviens nevēlējās, lai šis saviļņojums kādam nodarītu ļaunu, nepavisam ne, visi rīkojās ar pašiem labākajiem nodomiem, ar apziņu, ka ikvienam ģimenes loceklim pieder daļa no ģimenes dvēseles.

Arī tenkām pamatā bija daudz labsirdības. Tā bieži vien izpaudās līdzjūtības vizītēs saskaņā ar sabiedrības paražām, tiešām palīdzot cietējiem un sagādājot mierinājumu pārējiem, kurus iepriecināja doma, ka viņiem gājis secen tas, kura dēļ citiem jācieš. Patiesībā tā pati vēlēšanās, kas stimulē presi, vēlēšanās, lai viss kļūtu atklātībai zināms, lika Džeimsam aprunāties ar misis Smolu, misis Smolai ar Niklasa jauno paaudzi, Niklasa jaunajiem ar diezin ko un tā tālāk. Lielā šķira, par kuras locekļiem viņi bija kļuvuši, prasīja zināmu atklātību un vēl jo vairāk zināmu atturību. Šis apvienojums nodrošināja viņu piederību pie dižās šķiras.

Daudzi no jaunajiem Forsaitiem, gluži dabiski, domāja un atklāti pateica, ka nevēlas citu iejaukšanos savās darīšanās, taču neredzamā magnētiskā ģimenes tenku straume bija tik spēcīga, ka viņi nemaz nevarēja nezināt visus sīkumus par citiem. Tāda vēlēšanās tika uzskatīta par bezcerīgu.

Kāds no viņiem (jaunais Rodžers) bija varonīgi mēģinājis izkarot brīvību jaunajai paaudzei, nosaucot Timotiju par «vecu pļāpu». Taču šis uzbrukums atsitienā ķēra viņu pašu: viņa vārdi visai delikātā veidā nonāca līdz krustmātei Džūlijai, kura sašutusi atkārtoja tos Rodžera sievai, bet no turienes tie atkal atgriezās pie jaunā Rodžera.

Un galu galā cieta taču tikai tie, kas nepareizi rīkojās, piemēram, Džordžs, kas pazaudēja visu naudu biljarda spēlē, vai pats jaunais Rodžers, kas gandrīz apprecēja meiteni, ar kuru, kā ļaudis runāja, jau daba viņu savienojusi; vai arī Irēna, par kuru domāja, kaut arī atklāti vēl neteica, ka viņa esot uz bīstama ceļa.

Šīs ģimenes tenkas ne vien sagādāja patiku, bet arī ļoti noderēja. Tās palīdzēja jauki pavadīt daudzas stundas Timotija namā Beisvoterroudā, daudzas stundas, kas trim šī nama iemītniekiem citādi būtu likušās tukšas un smagas, bet lielajā Londonā Timotija nams bija tikai viens no simtiem citu namu — namu, kuros mīt neitrālas personas, nodrošināto šķiru pārstāvji, kas paši atrodas ārpus dzīves cīņām un meklē savai eksistencei attaisnojumu interesē par citu cilvēku cīņām.

Bez šo tenku salduma Timotija namā patiešām būtu garlaicīgi. Baumas un runas, valodas, minējumi — vai tie nebija kā mazi bērni, tikpat mīļi un dārgi, kā mazuļi, kuri ar savu čivināšanu piepilda māju un kuru brālim un māsām viņu dzīves ceļā trūka? Runāt par tiem, tas bija gandrīz tikpat kā iegūt sev visus šos bērnus un mazbērnus, pēc kuriem ilgojās viņu maigās sirdis. Un, kaut arī jāšaubās, vai Timotija sirdī mājoja šādas ilgas, taču neapšaubāms ir tas, ka viņš nepavisam nepalika vienaldzīgs, kad pasaulē ieradās kāds jauns Forsaits.

Veltīgi jaunais Rodžers teica «vecais pļāpa», veltīgi Jūfimija sasita rokas un iesaucās: «Ak, ir gan šie trīs!» — un sāka raustīties klusos smieklos, kas beidzās ar spiedzienu. Veltīgi, un ne visai labi no viņu puses.

Situācija, kas pašreizējā attīstības pakāpē varēja likties dīvaina vai pat «neiespējama», it īpaši Forsaitu acīm, ievērojot zināmus apstākļus, nemaz tik dīvaina nebija.

Kaut kas bija palicis bez pienācīgas uzmanības.

Vispirmām kārtām — bezrūpībā, ko radīja daudzās laimīgās laulības, Forsaiti bija piemirsuši, ka Mīlestība nav siltumnīcas ziediņš, bet savvaļas augs, ko radījusi mikla nakts, ko radījis mirklis saules gaismas. Tas uzdīdzis no savvaļas sēklas, ko atnesuši brīvi vēji. Savvaļas augs, ko saucam par puķi, ja tam palaimējies uzziedēt mūsu dārzā, bet, ja tas zied aiz mūsu dārza žoga, mēs saucam to par nezāli. Taču, lai nu tā būtu puķe vai nezāle, tās smaržā un krāsā tomēr arvien jaušama brīvība!

Tālāk — apstākļi un cipari, kas veidoja Forsaitu dzīvi, neļāva viņiem aptvert šo patiesību — Forsaiti ne vienmēr saprata, ka tādos gadījumos, kad uzplaukst šis savvaļas stāds, vīrieši un sievietes ir tikai naktstauriņi, kas aplido tā bālgano, liesmai līdzīgo ziedu.

Notikums ar jauno Džolionu jau piederēja tālai pagātnei, un atkal draudēja nostiprināties tradīcija, kas ļaudīm ar zināmu stāvokli aizliedza kāpt pāri sava dārza žogam, lai noplūktu šo ziedu; tradīcija, kas noteica, ka mīla pienāk katram noteiktā brīdī tāpat kā masalas, un, tāpat kā no masalām ārstējas ar sviesta un medus mikstūru, arī no mīlas viegli un uz visiem laikiem izārstēties iespējams laulības drošajā ostā.

Dīvainās baumas par Boziniju un Soumsa sievu nevienu neuztrauca tik stipri kā Džeimsu. Viņš jau sen bija aizmirsis to laiku, kad pats — vājš un bāls, ar kastaņbrūnu vaigubārdu — neatlaidīgi sekoja Emīlijai. Viņš jau sen bija aizmirsis mazo namiņu Meifēras tuvumā, kur pagāja viņa laulības pirmās dienas, pareizāk sakot, viņš jau sen bija aizmirsis šīs pirmās dienas, nevis mazo namiņu, jo Forsaiti nekad neaizmirsa mājas, — vēlāk viņš to pārdeva un nopelnīja četrsimt mārciņas.

Viņš jau sen bija aizmirsis tās cerību un baiļu pilnās dienas, kad viņš vēl šaubījās, vai būtu prātīgi precēties (jo Emīlija gan bija skaista, bet bez naudas un viņš pats tajā laikā pelnīja tikai tūkstoš mārciņu gadā), un dīvainās, neatvairāmās ilgas, kas pārņēma viņu arvien vairāk, līdz viņš juta, ka nomirs, ja nevarēs apprecēt šo meiteni ar gaišiem, glīti atpakaļ atsukātiem matiem, ar skaistiem pleciem, kuri iznira no cieši apspīlētā ņiebura, ar daiļu augumu, kas bija kautrīgi paslēpts pārsteidzoši kuplā tērpa krokās.

Džeimss bija izgājis cauri mīlas ugunīm, bet arī gadu straumei, kas apdzēš uguni, piedzīvojis vissāpīgāko triecienu — aizmirsis, kā ir tad, kad mīl.

Aizmirsis! Aizmirsis jau tik sen, ka bija aizmirsis pat to, ka ir kaut ko aizmirsis.

Un tagad viņa ausīs bija nokļuvušas šīs baumas, baumas par viņa dēla sievu, pavisam nenoteiktas, līdzīgas ēnai starp reālām, skaidrām dzīves parādībām, netveramas, neizprotamas kā spoki, bet, tāpat kā spokiem, tām līdzi nāca neizskaidrojamas šausmas.

Viņš pūlējās aptvert tās ar prātu, taču tas bija tikpat veltīgi kā mēģinājums piemērot sev kādu no tām traģēdijām, par kurām viņš ik dienas lasīja vakara laikrakstā. Viņš nespēja saprast. Droši vien tas viss ir tikai nieki. Viņu pašu izdomātas muļķības. Irēna nesatika ar Soumsu tik labi, kā vajadzētu, tomēr viņa bija jauka sieviete … jauka sieviete!

Tāpat kā lielajam vairumam cilvēku, Džeimsam patika sīki, ne pārāk skaļi skandāli, un viņš lietišķā tonī mēdza sacīt, aplaizīdams lūpas: «Jā, jā — viņa ar jauno Daisonu … Stāsta, ka viņi aizbraukuši uz Montekarlo!»

Bet viņš nekad nebija padomājis par šādu gadījuma īsto nozīmi, par to, kā izceļas šādas traģēdijas un kā tās var beigties, kāds tām iemesls, no kādām mokām un jūsmām tās radušās, kāds lēns, bet nepārvarams liktenis slēpjas aiz šiem kailajiem, reizēm netīrajiem, bet parasti pikantajiem faktiem, kas atklājušies viņa skatienam. Viņš nemēdza nosodīt vai cildināt tādus notikumus, kaut ko secināt no tiem vai tos vispārināt, viņš tikai noklausījās, pat ar zināmu kāri, un atkārtoja to, kas viņam stāstīts, gūdams lielu iepriecinājumu, līdzīgu tam baudījumam, ko dod glāze heresa vai alus pirms pusdienām.

Taču tagad, kad tāds notikums, labāk sakot, baumas par to, viegls mājiens, skāra viņu pašu, viņš jutās kā miglā, kas pildīja viņa muti ar stipru, pretīgu garšu un neļāva elpot.

Skandāls! Skandāla draudi!

Tikai atkārtojot pie sevis šo vārdu, viņš spēja koncentrēties un aptvert tā būtību. Viņš bija aizmirsis tās jūtas, bez kurām nav iespējams izprast šādu notikumu norisi, likteni un nozīmi. Viņam vairs pat prātā nenāca, ka cilvēki varētu riskēt kaislību dēļ.

Viņam būtu licies smieklīgi iedomāties, ka starp viņa daudzajiem paziņām, kas diendienā devās uz Sitiju un kārtoja tur savas darīšanas, bet vaļas brīžos pirka akcijas un mājas, ēda pusdienas un pat nodevās dažādām spēlēm, kā viņš bija dzirdējis, — ka starp šiem ļaudīm būtu kaut viens, kas riskētu tik neizprotama, netverama iemesla dēļ — kaislību dēļ.

Kaislība! Šķita, it kā viņš būtu kādreiz par to dzirdējis un tādi noteikumi kā «jaunu vīrieti un jaunu sievieti nekad nevajag atstāt divatā» bija nostiprinājušies viņa apziņā kā platuma grādi uz ģeogrāfijas kartes (kad rodas nepieciešamība noskaidrot pašu notikuma būtību, visi Forsaiti var lepoties ar patiešām lielisku reālistisku dzīves izpratni); bet visu, kas pāri par to, viņš spēja novērtēt vienīgi ar bieži lietoto vārdu «skandāls».

Ak! Bet tas taču nebija tiesa, nevarēja būt tiesa. Džeimss nebaidījās. Irēna patiešām bija jauka sieviete. Taču viņš nespēja atvairīt šo domu, kas bija pārņēmusi viņa prātu. Turklāt Džeimsam bija nemierīgs raksturs, viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri netiek vaļā no savām iedomām, kurus moka nojautas un viņu pašu nespēja izšķirties. Baidīdamies, ka viņam nezūd kaut kas, ko ar citādu rīcību viņš varētu paturēt, Džeimss nespēja neko noteiktu izlemt, kamēr vien neradās pārliecība, ka tieši bez šāda lēmuma viņš cietīs zaudējumu.

Dzīvē tomēr daudzreiz gadījās, ka nebija viņa varā kaut ko izlemt, un šis bija viens no tādiem gadījumiem.

Ko viņš varēja darīt? Aprunāties ar Soumsu? Tas stāvokli padarītu tikai vēl Jaunāku. Un galu galā tas taču nebija tiesa, to viņš skaidri zināja.

Pie visa vainīga šī jaunā māja. Šis nodoms viņā jau pašā sākumā bija radījis neuzticību. Kāpēc Soumsam vajadzēja pāriet uz laukiem? Un, ja jau gribēja izdot milzumu naudas, būvēdams sev māju, kāpēc tad neņēma pirmšķirīgu arhitektu, nevis šo jauno Boziniju, par kuru neviens nekā nezināja? Viņš jau tika teicis, ka tā notiks. Un nu viņš bija dzirdējis, ka māja Soumsam izmaksājot krietni vien pāri par to, cik tas sākumā nolēmis izdot.

Šis apstāklis vairāk nekā viss pārējais lika Džeimsam apzināties, cik bīstams stāvoklis radies. Tā jau vienmēr iznāca ar šiem «māksliniekiem», prātīgam cilvēkam nevajadzētu ar tādiem nemaz ielaisties. Viņš arī bija brīdinājis Irēnu. Un, lūk, kas noticis!

Un piepeši Džeimsam iešāvās prātā, ka vajadzētu aizbraukt un redzēt pašam ar savām acīm. Doma, ka viņš var aizbraukt un apskatīt māju, sagādāja neizprotamu mierinājumu, it kā izklīdināja satraukuma miglu, kas māca viņa prātu. Varbūt šo atvieglojumu viņam deva pati apņemšanās kaut ko darīt, bet vairāk gan, jādomā, tieši izdevība redzēt šo māju.

Viņam likās, ka, apskatot šo ķieģeļu un kaļķu, koka un akmens būvi, ko cēlis pats aizdomās turētais cilvēks, viņš spēs noskaidrot, cik patiesības ir baumās par Irēnu.

Tādēļ, neteicis nevienam ne vārda, viņš devās uz staciju un aizbrauca ar vilcienu līdz Robinhilai. Tā kā zirgu nevarēja dabūt, jo tajā apvidū ormaņu nebija, viņam vajadzēja tālāk iet kājām.

Viņš lēnām kāpa pakalnā, augstos plecus uzrāvis, ar pūlēm locīdams kājas ceļos, galvu nodūris, tomēr izskatījās glīts un kārtīgs — ar cilindru galvā, ģērbies vizītsvārkos, kas laistījās nevainojamā spodrībā. Par to rūpējās Emīlija, tas ir, viņa pati, protams, nerūpējās par to — cilvēki ar nodrošinātu stāvokli nerūpējas par savu piederīgo pogām, un Emīlija bija sieviete ar nodrošinātu stāvokli, — bet viņa rūpējās par to, lai sulainis par to rūpētos.

Džeimsam trīs reizes vajadzēja prasīt ceļu. Visos trīs gadījumos viņš atkārtoja dabūtos norādījumus, lika stāstītājam atkārtot un tad pats atkārtoja otrreiz: viņš bija runīgs pēc dabas, pie tam svešā vietā uzmanības nekad nav par daudz.

Prasīdams ceļu, Džeimss visiem stāstīja, ka viņš meklējot jaunu māju, un tikai tad, kad viņam parādīja jumtu, kas spīdēja caur kokiem, viņš beidzot pārliecinājās, ka nav aizsūtīts nepareizā virzienā.

Likās, ka debesis smagi nolaidušās pār zemi, pelēcīgi baltas kā tikko izbalsināti griesti. Gaisā nejuta ne svaiguma, ne smaržu. Tādā dienā pat angļu strādnieki darīja tikai to, ko no viņiem prasīja, un neskanēja arī sarunas, kas arvien palīdz ātrāk aizvadīt grūto darba dienu.

Pa negatavo māju lēnām kustējās kreklos izmetušies strādnieki, bija dzirdami trokšņi — veseru klaudzieni, metāla šķindēšana, zāģa dziesma, ķerru rīboņa. Pie ozola baļķa piesietais darbu vadītāja suns šad tad klusi iesmilkstējās, un izklausījās, it kā tējas katliņš būtu sācis vārīties.

Nule ieliktās logu rūtis, katra ar baltu plankumu vidū, vērās Džeimsā kā akla suņa acis.

Būves trokšņi kā griezīga un drūma dziesma cēlās augšup, pelēcīgajās debesīs. Bet strazdi, kas meklēja tārpus nule uzraktajā zemē, bija pavisam klusi.

Džeimss uzmanīgi virzījās uz priekšu starp grants čupām uz pašlaik ierīkojamā ceļa, līdz nonāca iepretī galvenajai ieejai. Tur viņš apstājās un pacēla acis. No tās vietas neko daudz nevarēja redzēt, un to mazumiņu viņš uzreiz pārskatīja, tomēr ilgi palika stāvam un domāja — kas zina, par ko.

Viņa gaišzilās acis zem sirmajām, spurainajām uzacīm nepakustējās, kuplās, sirmās vaigubārdas ieskautā mute ar izvirzīto virslūpu dažas reizes noraustījās. Redzot šo bažīgo, koncentrētas uzmanības pilno izteiksmi, viegli varēja uzminēt, no kā Soumss mantojis drūmo skatienu, kas dažreiz iezagās viņa sejā. Šķita, ka Džeimss runā pie sevis: «Ko var zināt — dzīve tomēr ir grūta.»

Tādā stāvoklī viņu pārsteidza Bozinijs.

Džeimss nolaida acis no debesu augstumiem un pievērsās Bozinijam, kas uzlūkoja viņu ar zobgalīgu skatienu.

— Sveicināti, mister Forsait! Atbraucāt apskatīt pats savām acīm?

Tieši ar tādu nodomu, kā zināms, Džeimss bija braucis šurp, tāpēc jutās neērti. Tomēr viņš sniedza roku un sacīja:

— Sveicināti! — Bet neskatījās uz Boziniju. Pēdējais ar ironisku smaidu palaida viņu pa priekšu. Džeimss nojauta kaut ko aizdomīgu šinī pieklājībā.

— Es gribētu vispirms apiet apkārt, — viņš sacīja, — un paskatīties, ko jūs tur esat izdarījuši.

Dienvidaustrumu un dienvidrietumu pusē māju apņēma ar kaltiem akmeņiem izlikta, ieslīpa terase, kurai apkārt stiepās svaigi uzraktas zemes strēmele maura ierīkošanai. Džeimss gāja pa šo terasi.

Cik tad tas izmaksāja? — viņš jautāja, ieraudzījis, ka terase turpinās vēl aiz mājas stūra.

Cik jūs domājat? — Bozinijs atjautāja.

Kā lai es zinu? — atteica Džeimss, mazliet samulsis. — Droši vien divus trīs simtus!

Tieši tik daudz!

Džeimss vērīgi paskatījās uz viņu, bet, kad arhitekts nelikās ne zinis, nodomāja, ka pārklausījies.

Nonācis pie dārza ieejas, Džeimss apstājās, lai aplūkotu apkārtni.

To vajadzētu cirst nost, — viņš sacīja, rādīdams uz ozolu.

Jūs tā domājat? Jums liekas, ka šis koks jums aizsedz skatu, par ko samaksāta nauda?

Atkal Džeimss neuzticīgi paraudzījās uz Boziniju: cik dīvaini šis jaunais cilvēks runā!

— Nu, es nesaprotu, kāpēc jums tas koks te vajadzīgs, — viņš apjucis nervozi sacīja.

— Rīt tas tiks nolaists, — teica Bozinijs. Džeimss izbijās.

— Tikai nedomājiet sacīt, — viņš brīdināja, — ka es liku to nocirst! Es par to nekā nezinu.

— Nē?

Džeimss uztraukts turpināja:

— Ko es varu zināt? Man tur nav nekādas daļas! Jums pašam jāatbild par savu rīcību.

— Vai jūs atļausiet man atsaukties uz jums? Džeimss uztraucās arvien vairāk.

— Es nesaprotu, kāpēc jums jāatsaucas uz mani, — viņš nomurmināja, — lai labāk tas koks paliek. Tas taču nav jūsu koks!

Viņš izvilka zīda mutautu un noslaucīja pieri. Viņi iegāja mājā. Tāpat kā Svizinu, Džeimsu pārsteidza iekšējais pagalms.

Jūs droši vien te iztērējāt milzu naudu, — viņš sacīja, kad ilgi bija pētījis kolonas un balkonu. — Sakiet, — cik izmaksāja šīs kolonas?

Es to jums nevaru uzreiz pateikt, — domīgi atbildēja Bozinijs, — bet milzu nauda bija gan.

Tā jau man likās, — turpināja Džeimss. — Man… — Viņš nejauši uztvēra arhitekta skatienu un aprāvās. Un pēc tam, kad vien viņam radās vēlēšanās uzzināt, cik viena vai otra būves daļa izmaksājusi, viņš ik reizes apspieda savu ziņkāri.

Bozinijs, kā likās, bija nolēmis parādīt viņam itin visu, un, nebijusi Džeimsam tik «vērīga acs», arhitekts droši vien būtu viņu vēl otrreiz vedis apkārt mājai. Turklāt Bozinijs šķita gaidīt gaidām jautājumus, tā, ka Džeimsam visu laiku vajadzēja uzmanīties. Bez tam ilgā staigāšana sāka viņu nogurdināt: kaut arī viņš bija ļoti izturīgs, tomēr septiņdesmit piecus gadus vecs.

Viņš sāka zaudēt drosmi. Nekur tālāk viņš nebija ticis, mājas apskatīšana nebija devusi viņam cerēto skaidrību, tikai vēl palielinājusies viņa nepatika un neuzticība pret šo jauno cilvēku, kas nomocīja viņu ar savu pieklājību, aiz kuras viņš juta slēptu izsmieklu.

Šis cilvēks bija gudrāks, nekā viņš bija domājis, un glītāks, nekā viņš vēlētos. No Bozinija it kā strāvoja bezrūpība, ko Džeimss nespēja cienīt, jo par visu vairāk pasaulē necieta risku. Viņam bija arī dīvains smaids, kas parādījās, kad to vismazāk gaidīja, un pavisam savādas acis. Kā Džeimss vēlāk izteicās, Bozinijs viņam atgādinājis izbadējušos kaķi. Tā viņš sarunā ar Emīliju aptuveni varēja raksturot Bozinija izturēšanos, kurā apvienojās izsmiekls, apvaldīts niknums un samtaina laipnība.

Beidzot, apskatījis visu līdz pēdējam sīkumam, Džeimss atkal iznāca ārā pa tām pašām durvīm, pa kurām bija iegājis; un, juzdams, ka gluži veltīgi izšķiedis laiku, enerģiju un naudu, viņš saņēma visu savu Forsaita drosmi un, cieši lūkodamies uz Boziniju, jautāja:

— Man šķiet, jūs bieži satiekat manu vedeklu. Ko tad viņa sāka par šo māju? Bet varbūt viņa to nav redzējusi?

Viņš to jautāja, ļoti labi zinādams par Irēnas braucienu — protams, nedomādams, ka tas būtu kaut kas ļauns. Savādi likās vienīgi Irēnas vārdi, ka viņai «vienalga, vai tiek mājās vai ne», un tas, kā Džūna uzņēmusi ziņu par šo braucienu.

Džeimss bija nolēmis, kā viņš pie sevis nodomāja, ar šādu jautājumu dot Bozinijam izdevību izteikties.

Bozinijs ilgi neatbildēja, tikai nenovērsdamies raudzījās Džeimsā, tā, ka tam kļuva neomulīgi.

— Viņa ir redzējusi māju, bet es nevaru jums pateikt, ko viņa par to domā.

Uztraukts un samulsis Džeimss, gluži dabiski, vairs nespēja pamest šo tematu.

— O, viņa to ir redzējusi? — viņš sacīja. — Laikam Soumss viņu atveda uz šejieni?

Bozinijs smaidīdams atbildēja:

O nē!

Kā? Viņa atbrauca viena pati?

O nē!

Kas tad viņu atveda?

— Patiešām nezinu, vai man vajadzētu jums sacīt, kas viņu atveda.

Džeimsam, kurš zināja, ka tas bija Svizins, šī atbilde likās neizprotama.

Kā! — viņš stostījās. — Jūs taču zināt, ka… — Un apklusa, pēkšņi nojauzdams briesmas.

Nu, ja jau negribat teikt, tad nesakiet arī, — viņš norūca. — Neviens man nekā nestāsta.

Viņam par lielu pārsteigumu, Bozinijs jautāja:

Starp citu, varbūt jūs varētu pateikt, vai vēl kāds no jūsējiem netaisās braukt uz šejieni? Es tad gribētu būt šeit un sagaidīt.

Vēl kāds? — Džeimss galīgi apjuka. — Kas tad vēl varētu braukt? Es nekā par to nezinu. Sveiki!

Lūkodamies zemē, viņš pastiepa roku, gļēvi ielika to Bozinija plaukstā un, satvēris savu lietussargu tā, lai neskartu zīdu, lēnām devās projām pa terasi.

Griezdamies ap stūri, viņš atskatījās un redzēja, ka Bozinijs lēni seko viņam. «Lien gar sienu kā liels kaķis,» viņš nodomāja. Viņš nelikās ne zinis, kad jaunais cilvēks pacēla cepuri.

Gabaliņu pagājis, kur viņu vairs nevarēja redzēt, viņš vēl pagausināja soļus. Ļoti lēni, vēl vairāk salīcis, nekā šurp nākot, kalsns, izsalcis un noskumis viņš gāja atpakaļ uz staciju.

«Jūras laupītājs», redzot viņu tik bēdīgu aizejam, varbūt nožēloja savu izturēšanos pret veco vīru.

V

SOUMSS UN BOZINIJS SARAKSTĀS

Džeimss dēlam nekā neteica par savu braucienu uz jauno māju, bet, kādu rītu aizgājis pie Timotija aprunāties par kanalizācijas ierīkošanu, ko pieprasīja sanitārās iestādes, viņš tur šo to pastāstīja,

Māja neesot slikta, tā viņš izteicās. Varot redzēt, tur kaut kas iznākšot. Arhitekts savā ziņā esot gluži prātīgs, taču, cik Soumsam māja izmaksāšot, kamēr tikšot gatava, to grūti pateikt.

Sarunā iejaucās Jūfimija Forsaita, kas tajā brīdī gadījās istabā, — viņa bija atnākusi palūgt krustmātēm mācītāja Skoulza jaunāko romānu «Kaislība un mierinājums», kas pašlaik bija ārkārtīgi populārs.

— Es vakar redzēju Irēnu universālveikalā. Viņai bija patīkama saruna ar misteru Boziniju pārtikas preču nodaļā.

Ar tādiem vienkāršiem vārdiem Jūfimija attēloja skatu, kas patiesībā bija viņu dziji ietekmējis un samulsinājis. Viņa steigusies uz Baznīcu pārvaldes universālveikala zīdu nodalu (šī iestāde savas lieliskās sistēmas dēļ bija pieejama vienīgi solīdiem klientiem, kas samaksāja par pirkumu pirms piegādes, tāpēc sevišķi piemērota un ieteicama Forsaitiem), lai nopirktu zīda drānu savai mātei, kas gaidījusi ārā, karietē.

Ejot cauri pārtikas preču nodaļai, viņa (ar zināmu nepatiku) pamanījusi no mugurpuses kādu ļoti skaistu sievieti. Tai bijis tik pievilcīgi proporcionāls augums un tik elegants apģērbs, ka Jūfimija instinktīvi jutusi tajā kaut ko ne visai atbilstošu pieklājības normām. Viņa drīzāk nojauta nekā zināja no piedzīvojumiem, ka šādi augumi bieži vien, pēc viņas ieskatiem, vienmēr saistīti ar netikumu. Jūfimijas pašas augumam diezgan grūti nācās atrast piemērotu tērpu.

Viņas aizdomas šoreiz patiešām apstiprinājušās. Kāds jauns vīrietis, kas iznācis no aptiekas preču nodaļas, steigšus pacēlis cepuri un uzrunājis nepazīstamo sievieti.

Tad viņa ieraudzījusi, kas tie par cilvēkiem: sieviete, neapšaubāmi, bijusi Soumsa sieva, bet jaunais vīrietis — Bozinijs. Jūfimija tūdaļ apstājusies nopirkt kārbu Tunisijas dateļu — neērti taču satikties ar paziņām šādos agra rīta gājienos pa veikaliem, kad rokas pilnas sainīšu, — un tā gluži neviļus kļuvusi par ieinteresētu šīs īsās sarunas liecinieci.

Soumsa sievas parasti bālā seja bijusi liegi sārta. Misters Bozinijs izturējies diezgan dīvaini, tomēr bijis pievilcīgs (Jūfimijai viņš likās gluži patīkams cilvēks un Džordža dotā iesauka «Jūras laupītājs» tieši burvīga — tai bija romantiska pieskaņa). Viņš it kā lūdzis kaut ko. Viņi sarunājušies tik dedzīgi, ka aizsprostojuši ceļu, — patiesībā runājis viņš, jo Soumsa sieva neko daudz neatbildējusi. Kāds glīts, vecs ģenerālis, kas gājis uz cigāru nodaļu, bijis spiests mest līkumu, un, kad nejauši paskatījies un ieraudzījis Soumsa sievas seju, pacēlis cepuri, šis vecais nerrs! Tādi ir tie vīrieši!

Bet visvairāk Jūfimiju uztrauca Soumsa sievas acis. Sarunas laikā viņa ne reizi nepalūkojusies uz misteru Boziniju, tikai tad, kad tas gājis projām, noraudzījusies tam pakaļ. Un, ak, dievs, ar kādu skatienu!

Šis skatiens bija modinājis Jūfimijā ilgas un satrauktas pārdomas. Nebūtu nekāds pārspīlējums sacīt, ka viņu bija sāpīgi aizskārusi neizprotamā liegā kvēle šīs sievietes acīs, it kā viņa aicinātu aizejošo atpakaļ, lai atsauktu, ko tam teikusi.

Ak, toreiz viņai arī nebijis laika daudz par to prātot, vajadzējis taču izvēlēties zīdu, tomēr viņa bijusi «ļoti ieintriģēta — ļoti!». Viņa tikai pamājusi Soumsa sievai ar galvu, lai parādītu, ka redzējusi to, un, kā viņa vēlāk izteicās, pārrunādama šo gadījumu ar savu draudzeni Frensiju (Rodžera meitu), «Irēna tā samulsa, gluži kā pieķerta…».

Džeimss, negribēdams uzreiz noticēt ziņai, kas apstiprināja viņa paša mokošās aizdomas, pārtrauca Jūfimiju:

— Viņi droši vien pirka tapetes. Jūfimija pasmīnēja.

— Pārtikas preču nodaļā? — viņa mīksti noteica un, ņemdama no galda «Kaislības un mierinājumu», piebilda: — Tātad tu dosi man to izlasīt, krustmāt? Uz redzēšanos! — Un devās projām.

Džeimss aizgāja drīz pēc Jūfimijas. Viņš jau tā bija pārāk ilgi aizkavējies.

Kad viņš iegāja uzņēmuma «Forsaits, Basteds un Forsaits» kantorī, Soumss sēdēja savā grozāmajā krēslā un rakstīja kādu aizstāvību. Dēls sveicināja tēvu ar strupu «labrīt!» un, izvilcis no kabatas aploksni, sacīja:

—  Paskaties, tas droši vien tevi interesēs! Džeimss lasīja:

Slounstrītā 309 d, 15. maijā

Cienījamais Forsait!

Tā kā Jūsu mājas būve ir pabeigta, savus arhitekta pienākumus esmu veicis. Ja man jāturpina iekšējā apdare, ko pēc Jūsu lūguma esmu uzņēmies, tad es gribētu Jūs brīdināt, ka man nepieciešama pilnīga rīcības brīvība.

Katrreiz, kad Jūs ierodaties būvē, Jūs iesakāt man kaut ko pavisam pretēju maniem plāniem. Man ir trīs Jūsu vēstules, un katrā no tām Jūs esat ieteicis kādu detaļu, ko man ne prātā nenāk izlietot. Vakar pēcpusdienā bija atbraucis Jūsu tēvs un deva man vēl dažus vērtīgus aizrādījumus.

Tāpēc es Jūs lūdzu pārdomāt, vai Jūs vēlaties, lai es uzņemos iekšējo apdari, vai ne. Man pašam katrā ziņā labāk patiktu pēdējais.

Bet Jums jāsaprot, ka tādā gadījumā es rīkošos viens un nepieļaušu nekādas iejaukšanās.

Ja es to uzņemšos, tad izpildīšu, kā nākas, bet man nepieciešama rīcības brīvība.

Ar cieņu

Jūsu Filips Bozinijs.

Grūti, protams, pateikt, kas īsti pamudināja Boziniju rakstīt šo vēstuli, — iespējams, ka pēkšņi izraisījies protesta vilnis pret viņa un Soumsa savstarpējām attieksmēm, Mākslas un Īpašuma mūžsenajām attieksmēm, kas tik apbrīnojami īsi raksturotas šādā vislabākajām Tacita rindām līdzvērtīgā teikumā uz pašas nepieciešamākās no modernajām labierīcībām:

Tos. T. Sorrous Izgudrotājs

Bert. M. Pedlends Īpašnieks

— Ko tu viņam atbildēsi? — Džeimss jautāja. Soumss pat nepagrieza galvu.

— Es vēl neesmu izšķīries, — viņš sacīja un rakstīja tālāk savu aizstāvību.

Kāds viņa klients bija uzbūvējis dažas ēkas uz gruntsgabala, kas tam nepiederēja, un pēkšņi dabūjis visai nepatīkamu brīdinājumu novākt šīs ēkas. Rūpīgi iedziļinājies apstākļos, Soumss tomēr bija atradis iespēju apgalvot, ka klientam ir tā saucamās īpašuma pretenzijas un, kaut arī gruntsgabals viņam, bez šaubām, nepieder, viņam ir tiesības to paturēt un ieteicams šīs tiesības izmantot. Sekodams šim padomam, klients tagad rīkojās, lai — kā jūrnieki mēdz sacīt — «tā notiktu».

Soumss bija pazīstams ar saviem pārdomātajiem padomiem. Ļaudis par viņu runāja: «Ejiet pie jaunā Forsaita — tas ir prātīgs vīrs!» Un viņš augsti vērtēja šo savu reputāciju.

Soumsam raksturīgā mazrunība nāca viņam tikai par labu. Nekas cits nespētu iedvest cilvēkiem, it īpaši turīgiem (citādu klientu Soumsam nebija), lielāku uzticību pret viņu. Un viņam varēja uzticēties. Tradīcijas, paradumi, audzināšana, mantotās spējas, dabiskā piesardzība — tas viss kopā apvienojās profesionālā godīgumā, kas nepadevās nekādiem kārdinājumiem jau tāpēc vien, ka tam pamatā bija iedzimta vairīšanās no riska. Kā viņš varēja krist, ja viņa dvēsele nīda visu, kas krišanu darīja iespējamu? Nevar taču krist cilvēks, kas droši stāv uz grīdas!

Un neskaitāmie Forsaiti, kam radās vajadzība pēc uzticama cilvēka pakalpojumiem bezgaldaudzos ar visdažādākā veida īpašumu (sākot ar sievām un beidzot ar ūdeņu izmantošanas tiesībām) saistītos darījumos, atzina, ka ir ērti un izdevīgi nodot šos darījumus Soumsa rokās. Arī mērenā augstprātība un prasme sameklēt precedentus runāja viņam par labu — bez kāda pamata taču neviens nebūs augstprātīgs!

Īstenībā Soumss bija arī uzņēmuma vadītājs, jo Džeimss, kaut gan ieradās gandrīz katru dienu, tomēr neko nedarīja, tikai sēdēja krēslā, sakrustojis kājas, mazliet sajauca jau izlemtus jautājumus un drīz vien atkal gāja projām, bet otrs kompanjons — Basteds bija neievērojams cilvēks, kuram uzvēla milzumu darba, taču ar viņa domām nekad nerēķinājās.

Tā nu Soumss cītīgi darbojās ap savu aizstāvības rakstu. Tomēr būtu gluži nepareizi apgalvot, ka viņš jutās mierīgs. Viņu mocīja draudošu briesmu nojauta, kas viņu vajāja jau labu laiku. Viņš mēģināja uzvelt vainu savam veselības stāvoklim — aknu kaitei, taču zināja, ka tas nav tiesa.

Viņš palūkojās pulkstenī. Pēc piecpadsmit minūtēm viņam vajadzēja ierasties «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» akcionāru pilnsapulcē. Soumss zināja, ka satiks tur tēvoci Džolionu, kas bija šī koncerna priekšsēdētājs, un gribēja parunāt ar viņu par Boziniju. Ko īsti sacīt, to Soumss vēl skaidri nezināja, taču bija nolēmis nekādā ziņā neatbildēt Bozinijam, iekams nebūs saticis tēvoci Džolionu. Viņš piecēlās un rūpīgi nolika aizstāvības uzmetumu. Iegājis mazajā, tumšajā tualetes istabiņā, uzgrieza gaismu, ar brūnām Vindzoras. ziepēm nomazgāja rokas un noslaucīja dvielī. Tad sasukāja matus, kārtīgi ievilkdams celiņu, nodzēsa uguni, paņēma cepuri un, pateicis, ka būs atpakaļ pustrijos, izgāja uz ielas.

Līdz «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» kantorim nebija tālu, tas atradās Aironmongerleinā, un parasti pilnsapulces notika tur, nevis Kenonstrītas hotelī, ko bija iecienījušas citas sabiedrības, vairāk tīkodamas pēc ārējā spožuma. Vecais Džolions arvien bija naidīgi noskaņots pret presi. Kas sabiedrībai daļas gar maniem koncerniem! — viņš mēdza sacīt.

Soumss ieradās akurāti noteiktajā laikā un apsēdās savā vietā starp valdes locekļiem, kas rindā sēdēja pretī akcionāriem, katrs aiz savas tintes pudeles.

Pašā rindas vidū uzmanību pievērsa vecais Džolions ar savām baltajām ūsām, ģērbies melnos, cieši aizpogātos vizītsvārkos. Viņš bija atlaidies krēslā un nolicis pirkstgalus uz valdes ziņojumu un pārskatu eksemplāra.

Viņam labajā pusē sēdēja sekretārs — masīvais, nekustīgais Hemingss, kurš arvien likās it kā no citas pasaules. Dziļdziļas skumjas gailēja viņa skaistajās acīs, aiz tēraudsirmās bārdas, kas šķita sērojam līdz ar visu pārējo viņa būtnē, varēja jaust spoži melnu kaklasaiti.

Gadījums patiešām bija bēdīgs — pagājušas tikai sešas nedēļas, kopš saņemta telegramma no eksperta Skorjera, kurš ar speciālu uzdevumu bija aizsūtīts uz raktuvēm; tā ziņoja, ka pārvaldnieks Pipins izdarījis pašnāvību, pēc neizprotamās divu gadu ilgās klusēšanas rakstīdams vēstuli sabiedrības valdei. Šī vēstule tagad atradās uz galda. Tā tiks nolasīta akcionāriem, kuriem, bez šaubām, jāiepazīstas ar visiem notikumiem raktuvēs.

Hemingss bieži mēdza sacīt Soumsam, ar vaļā atsistiem svārku stūriem stāvot pie kamīna:

— Ko mūsu akcionāri nezina par mūsu pasākumiem, to arī nav vērts zināt. Jūs varat man ticēt, mister Soums.

Reiz, kad vecais Džolions bija klāt tādā sarunā, notika ne visai patīkams starpgadījums. Tēvocis asi uzlūkoja sekretāru un teica:

— Nerunājiet niekus, Hemings! Jūs droši vien gribējāt sacīt, ka nav vērts zināt to, ko viņi zina!

Vecais Džolions necieta krāpšanu. Dusmās zibošām acīm, ar iedīdītu smaidu uz lūpām Hemingss steidzās izteikt mākslotu atzinību:

— Nu, tas ir lieliski, ser, patiešām lieliski! Jūsu tēvocim patīk pajokot!

Nākamā reizē saticis Soumsu, Hemingss pirmajā izdevīgajā brīdī pateica viņam:

— Priekšsēdētājs kļūst vecs, grūti viņam kaut ko ieskaidrot. Un vēl tik stūrgalvīgs! Bet ko citu var gaidīt no cilvēka ar tādu zodu!

Soumss pamāja ar galvu.

Visi zināja, ka tēvocim Džolionam ir neparasts zods. Todien tēvocis Džolions likās uztraukts, par spīti pilnsapulcei atbilstošai svinīgai sejas izteiksmei. Soumss gribēja katrā ziņā parunāt ar viņu par Boziniju.

Pa labi no vecā Džoliona sēdēja mazais misters Bukers, arī svinīgs par godu pilnsapulcei, it kā meklēdams akcionāru vidū kādu sevišķi atsaucīgu. Aiz viņa pakurlais direktors ar sarauktu pieri; blakus pakurlajam direktoram vecais misters Blīdhems, ļoti laipns un ar tāda cilvēka izskatu, kas apzinās savu vērtību — uz ko viņam bija pilnīgas tiesības, zinot, ka brūnā papīrā iesaiņotais vīstoklis, ko viņš mēdza ņemt līdzi valdes sēdēs, paslēpts aiz viņa cilindra (viena no tiem vecmodīgajiem cilindriem ar platām malām, kas saderas kopā ar ļoti kuplām tauriņ veida kaklasaitēm, gludi skūtām sejām, sārtiem vaigiem un glītām, nelielām, baltām vaigubārdām).

Soumss vienmēr ieradās pilnsapulcēs. Viņa klātbūtni uzskatīja par nepieciešamu tādā gadījumā, ja «kaut kas notiktu». Ar ciešu, augstprātīgu skatienu viņš aplūkoja sienas, pie kurām karājās raktuvju un ostas plāni un liela fotogrāfija, kas attēloja ieeju kādā sevišķi nerentablā šahtā. Šī fotogrāfija — stāsts par mūžīgo ironiju, kas ir katra komerciāla pasākuma pamatā, — bija palikusi savā agrākajā vietā pie sienas kā direktoru dārgā, bet mirušā lolojuma attēls.

Vecais Džolions piecēlās, lai nolasītu ziņojumu un pārskatu.

Zem olimpiska miera maskas slēpdams naidu, kas dziļi iesakņojies krūtīs ikvienam direktoram pret saviem akcionāriem, tas raudzījās viņos ar rāmu skatienu. Arī Soumss raudzījās viņos. Daudzus viņš pazina pēc izskata. Tur bija vecais Skrabsouls, darvas piegādātājs, kurš arvien ieradās, kā Hemingss mēdza sacīt, «lai sadusmotos», — kašķīgs vecis ar sarkanu seju, masīvu žokli. Milzīgo cilindru ar zemu virsu viņš bija novietojis uz ceļiem. Tad — mācītājs Bomzs, kas allaž ierosināja izsacīt priekšsēdētājam pateicību, kurā nemainīgi izpaudās cerība, ka valde neaizmirsīs rūpēties par savu kalpotāju paaugstināšanu. Viņam bija ļoti noderīgs paradums — pēc sapulces notvert kādu direktoru aiz pogas un pajautāt tā domas par nākamā gada izredzēm. Tad saskaņā ar atbildi viņš tuvāko divu nedēļu laikā nopirka vai pārdeva trīs akcijas.

Tur bija arī majors O'Bellijs, kurš nevarēja nociesties nerunājis un katrreiz kaut ko pateica, kaut vai tikai atbalstot priekšlikumu par norēķinu kontroliera pārvēlēšanu, un reizēm sacēla lielu apjukumu, ar tostiem, labāk sakot, ar ierosinājumiem, aizsteigdamies priekšā tiem, kuriem bija uzticēts goda pilnais uzdevums nolasīt šos ierosinājumus no mazām, jau iepriekš izdalītām papīra strēmelītēm.

Bez šiem trim vēl bija četri pieci solīdi, klusi akcionāri, pret kuriem Soumss juta simpātijas, — tie bija komersanti, kam patika pašiem pārlūkot savas darīšanas, bet bez liekas nervozēšanas — labi, kārtīgi vīri, kas katru dienu gāja uz Sitiju un vakarā atgriezās mājās pie labām, kārtīgām sievām.

Labas, kārtīgas sievas! Šī doma no jauna pamodināja Soumsā neskaidro, neaprakstāmo nemieru.

Ko lai viņš saka tēvocim? Ko lai atbild uz Bozinija vēstuli?

… — Ja akcionāriem ir kādi jautājumi, es labprāt atbildēšu.

Mīksti noplakšķēja — vecais Džolions bija nometis uz galda ziņojumu un pārskatus un stāvēja, grozīdams starp īkšķi un rādītāja pirkstu brilles raga ietvaros.

Tikko samanāms smaids pārlaidās pār Soumsa seju. Lai viņi pasteidzas ar saviem jautājumiem! Viņš zināja, ka tēvocis tūdaļ sacīs (ideāla metode): «Tādā gadījumā es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un pārskatus!» Tikai neļaut viņiem tikt pie vārda — taču labi zināms, kā akcionāri mīl nosist laiku!

Piecēlās gara auguma vīrs ar baltu bārdu un izdēdējušu, īgnu seju:

— Priekšsēdētāja kungs, es domāju, ka man ir tiesības uzdot jautājumu sakarā ar pārskatā minēto summu — pieciem tūkstošiem mārciņu. «Mūsu nelaiķa pārvaldnieka atraitnei un bērniem» (viņš sapīcis palūkojās visapkārt), šī paša pārvaldnieka, kurš tik … ē … tik pārsteidzīgi (jā, tieši pārsteidzīgi) izdarījis pašnāvību tādā brīdī, kad viņa pakalpojumi sabiedrībai ārkārtīgi nepieciešami. Jūs sacījāt, ka līgums, ko viņš tik nelaimīgā kārtā pats lauzis, bijis noslēgts uz pieciem gadiem, no kuriem pagājis tikai viens … es …

Vecais Džolions nepacietīgi sakustējās.

Priekšsēdētāja kungs, es domāju, ka man ir tiesības jautāt, vai šī summa, ko valde izmaksājusi vai ierosinājusi izmaksāt… ē … mirušajam, domāta kā atlīdzība par darbu, ko viņš būtu veicis, ja nebūtu izdarījis pašnāvību?

Par agrākiem pakalpojumiem, kuri, kā mums visiem un arī jums labi zināms, bija sevišķi nozīmīgi.

Tādā gadījumā, ser, es varu teikt tikai to, ka par agrākajiem pakalpojumiem šī summa ir pārāk liela.

Akcionārs apsēdās.

Vecais Džolions mirkli nogaidīja, tad sacīja:

— Tātad es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un … Akcionārs atkal piecēlās.

— Atļaujiet man jautāt, vai valdes locekļi apzinās, ka tā nav viņu nauda … es uzdrošinos apgalvot, ka tādā gadījumā, ja tā būtu viņu nauda …

Cits akcionārs ar apaļu seju, ietiepīgs pēc izskata — Soumss to pazina, tas bija nelaiķa pārvaldnieka svainis — piecēlās un dedzīgi apgalvoja:

Pēc manām domām, ser, summa ir par mazu! Tad piecēlās mācītājs Bomzs.

Ja drīkstu izteikt savas domas, — viņš sacīja,

— tad man gribētos aizrādīt, lai mūsu cienījamais priekšsēdētājs sevišķi ievērotu — sevišķi ievērotu to apstākli, ka … ē … nelaiķis izdarījis pašnāvību. Es nešaubos, ka šis apstāklis ir ietekmējis viņa lēmumu, jo — es saku to savā un domāju, ka arī visu klātesošo vārdā (protams, protams!) — viņš bauda mūsu nedalītu uzticību. Es domāju, ka ikviens no mums vēlas būt līdzjūtīgs. Bet es esmu pārliecināts (viņš bargi paskatījās uz mirušā pārvaldnieka svaini), ka viņš kaut kādā veidā — ar ierakstu protokolā vai varbūt, vēl labāk, samazinot izmaksājamo summu, — atzīmēs mūsu dziļo sašutumu par to, ka tik daudzsološa un vērtīga dzīvība tik necienīgā kārtā aizrauta no sfēras, kur viņas tālāka darbība bija nepieciešama viņas pašas un — ja atļauts tā izteikties — mūsu interesēs. Mums nevajadzētu — nē, mēs nedrīkstam izrādīt atzinību cilvēkam, kas pilnīgi aizmirsis savu pienākumu, pienākumu pret cilvēkiem un pret dievu.

Cienījamais mācītājs apsēdās. Bet nelaiķa pārvaldnieka svainis vēlreiz piecēlās.

— Es palieku pie saviem vārdiem, — viņš sacīja,

— summa ir par mazu!

Tad iejaucās pirmais akcionārs:

— Es apstrīdu šā maksājuma likumību. Pēc manām domām, šis maksājums nav likumīgs. Šeit ir sabiedrības advokāts. Es domāju, ka man ir tiesības uzdot viņam šo jautājumu.

Visas acis pievērsās Soumsam. «Kaut kas» bija noticis!

Soumss piecēlās, sakniebtām lūpām, mierīgs. Viņa

nervi bija sasprindzināti, viņa uzmanība beidzot novirzīta no tā draudīgā mākoņa, kas melnēja pie viņa domu apvāršņiem.

— Jautājums nepavisam nav skaidrs, — viņš sacīja neskanīgā balsī. — Tā kā nav iespējama tālāka tā noskaidrošana, tad jāšaubās, vai maksājums ir stingri likumīgs. Vajadzības gadījumā var pieprasīt tiesas lēmumu.

Pārvaldnieka svainis sarauca pieri un nozīmīgā tonī sacīja:

— Mēs nešaubāmies par to, ka var pieprasīt tiesas lēmumu. Vai drīkstu zināt, kā sauc džentlmeni, kas mums deva tik noderīgu aizrādījumu? Misters Soumss Forsaits? Tā gan!

Viņš izteiksmīgi paraudzījās uz Soumsu, tad uz veco Džolionu.

Sārtums sakāpa Soumsa bālajos vaigos, taču viņa augstprātība palika nemainīga. Vecais Džolions cieši pavērās runātājā.

— Ja nelaiķa pārvaldnieka svainim nekas vairāk nav sakāms, — viņš teica, — tad es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un …

Tomēr šajā mirklī piecēlās viens no pieciem klusajiem, solīdajiem akcionāriem, kas bija modinājuši Soumsā simpātijas, un sacīja:

—  Es kategoriski protestēju pret šo ierosinājumu. No mums sagaida, lai mēs būtu žēlsirdīgi pret šī cilvēka sievu un bērniem, kuri, kā jūs apgalvojāt, atradušies viņa apgādībā. Iespējams, ka tā bija; man tas ir pilnīgi vienaldzīgi. Es principā iebilstu pret visu šo pasākumu. Ir pats pēdējais laiks izbeigt šo sentimentālo filantropiju. Tā izposta mūsu zemi. Es protestēju pret to, ka manu naudu izmaksā cilvēkiem, par kuriem es nekā nezinu, kuri nekā nav darījuši, lai to nopelnītu. Es protestēju in toto[2] Tas nav lietišķi. Es ierosinu, lai ziņojuma un pārskatu apstiprināšana tiktu atlikta un izdarīts labojums, pilnīgi svītrojot minēto novēlējumu.

Vecais Džolions bija palicis stāvam, kamēr šis solīdais, klusais akcionārs runāja. Teiktais rada atbalsi visu

sirdīs, tajā izskanēja godinājums solīdiem cilvēkiem, protests pret augstsirdīgu devīgumu, protests, kas tolaik jau sāka mosties sabiedrības gaišākajos prātos.

Vārdi «tas nav lietišķi» bija saviļņojuši pat valdes locekļus. Klusībā ikviens juta, ka tas taisnība. Tomēr visi arī pazina priekšsēdētāja valdonīgo raksturu un stūrgalvību. Droši vien vecais Džolions sirds dziļumos tāpat juta, ka tas nav lietišķi, taču viņu saistīja viņa paša ierosinājums. Vai viņš atteiksies no tā? Maz ticams.

Visi gaidīja ar interesi. Vecais Džolions pacēla roku. Starp rādītāja pirkstu un īkšķi iespiestās brilles tumšos ietvaros viegli trīcēja, it kā ļaunu vēstīdamas.

Viņš jautāja klusajam, solīdajam akcionāram:

— Vai jūs, zinot mūsu nelaiķa pārvaldnieka nopelnus raktuvēs eksplozijas laikā, tomēr vēlaties, lai es izdaru šo labojumu, ser?

— Jā.

Vecais Džolions pierakstīja labojumu.

— Vai kāds to atbalsta? — viņš jautāja, mierīgi raudzīdamies apkārt.

Un tajā brīdī Soumss, lūkodamies uz tēvoci, juta, cik liels gribasspēks ir šim vecajam vīram. Neviens nepakustējās. Vērdamies solīdajam, klusajam akcionāram tieši acīs, vecais Džolions sacīja:

— Tātad es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un pārskatus par tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sesto gadu. Vai jūs atbalstāt šo ierosinājumu? Kas ir par to, parakstieties kā parasti. Kas ir pret — lai neparakstās. Pieņemts. Nākamais jautājums, džentlmeņi…

Soumss smaidīja. Tēvocis Džolions prata rīkoties!

Bet tad viņa uzmanība no jauna pievērsās Bozinijam. Cik dīvaini, ka domas par šo cilvēku vajāja viņu pat darba laikā!

Irēnas brauciens uz Robinhilu… tas taču nav nekas ļauns, tomēr viņai vajadzēja pastāstīt. Bet viņa jau parasti nekā nestāsta. Ar katru dienu kļūst arvien mazrunīgāka, vieglāk aizvainojama. Kaut jel drīzāk varētu pabeigt māju un pāriet uz turieni, projām no Londonas! Dzīve pilsētā viņai nav piemērota, viņai pārāk vāji nervi. Atkal sākusies muļķīgā dziesma par atsevišķu istabu!

Sapulce beidzās. Zem nerentablās šahtas fotogrāfijas stāvēja Hemingss, aizkavējies sarunā ar mācītāju Bomzu. Mazais misters Bukers, smaidīdams, bet dusmās saraucis spurainās uzacis, šķiroties vēl strīdējās ar veco Skrabsoulu. Viņi abi neieredzēja viens otru. Par iemeslu tam bija darvas piegāde, ko valde pēc mistera Bukera ieteikuma bija uzdevusi viņa brāļadēlam, tā apejot veco Skrabsoulu. Soumsam par to bija pastāstījis Hemingss, kam patika patenkot, it īpaši par sabiedrības direktoriem, izņemot, protams, veco Džolionu, no kura viņš baidījās.

Soumss nogaidīja izdevīgu brīdi. Kad pēdējais akcionārs bija nozudis aiz durvīm, viņš piegāja pie tēvoča, kas pašlaik lika galvā cepuri.

— Vai es varētu ar tevi parunāt, tēvoci Džolion?

Grūti pateikt, ko Soumss gaidīja no šīs sarunas.

Kaut arī Forsaiti pret veco Džolionu juta neizprotamu godbijību viņa filozofisko tieksmju vai varbūt — kā Hemingss katrā ziņā apgalvotu — viņa zoda dēļ, vecā vīra un brāļadēla attieksmēs vienmēr bija zināms naidīgums. To pauda viņu vēsā apsveicināšanās, izvairīgie izteicieni vienam par otru, un radīja šo naidīgumu droši vien tas, kā vecais Džolions uztvēra Soumsa rāmo neatlaidību (viņš to, gluži dabiski, sauca par stūrgalvību) un slepenas šaubas, vai viņš spēs tam uzspiest savu gribu.

Abiem šiem Forsaitiem, kas daudzējādā ziņā līdzinājās pilnīgi pretējiem poliem, piemita katram savā veidā un daudz lielākā mērā nekā pārējiem ģimenes locekļiem viņu dižās šķiras vērtīgākā īpašība — spēja neatlaidīgi un saprātīgi spriest par «darīšanām». Kā viens, tā otrs izdevīgos apstākļos būtu spējis sasniegt augstu stāvokli; kā viens, tā otrs būtu varējis kļūt par labu finansistu, lielu uzņēmēju, valstsvīru; taču vecais Džolions zināma noskaņojuma brīžos — cigāra vai skaistas dabas ainavas ietekmē — spētu apšaubīt, varbūt pat nicināt savu augsto stāvokli, kamēr Soumsam, kas cigārus nekad nesmēķēja, šādas pārdomas būtu aiztaupītas.

Turklāt veco Džolionu pastāvīgi mocīja slepena smeldze, domājot par to, ka Džeimsa, šī nenozīmīgā cilvēka dēls iet panākumu ceļu, bet viņa paša dēls…

Un, tā kā ģimenes tenkas tikpat ātri sasniedza viņu kā ikvienu citu Forsaitu, liela loma piekrita arī tam apstāklim, ka viņš bija dzirdējis neskaidrās, nenoteiktās, tomēr satraucošās baumas par Boziniju un jutās sāpīgi aizskarts.

Raksturīgi, ka viņa dusmas vērsās nevis pret Irēnu, bet pret Soumsu. Doma, ka brāļadēla sieva (Kāpēc tas nav uzmanīgāks pret viņu? — Kāda netaisnība! It kā Soumss spētu būt vēl uzmanīgāks!) atņem Džūnai līgavaini, bija neciešami pazemojoša. Un, redzēdams draudošās briesmas, viņš neslēpās no tām aiz veltīga uztraukuma kā Džeimss, bet mierīgās pārdomās atzina, ka tas iespējams: Irēnai piemita kaut kāda sevišķa pievilcība!

Vecais Džolions nojauta, ko Soumss grib viņam sacīt, kad viņi kopā izgāja no sapulču zāles un ienira Čīpsaidas troksnī un steigā. Labu laiku viņi, ne vārda nepārmīdami, gāja blakus, Soumss, kā parasti, klusiem, sīkiem soļiem, vecais Džolions taisni izslējies, spieķa vietā atbalstam izmantodams lietussargu.

Drīz viņi iegriezās klusākā ielā, jo vecais Džolions devās Mūrgeitstrītas virzienā — uz kādas citas sabiedrības kantori.

Tad Soumss, nepaceldams acis, sāka runāt.

— Es saņēmu no Bozinija šo vēstuli. Izlasi, ko viņš raksta. Es gribēju tev to parādīt. Par šo māju esmu izdevis jau vairāk, nekā biju nodomājis, un tagad man jātiek skaidrībā.

Vecais Džolions negribīgi pārlaida acis vēstulei:

Te viss skaidri pateikts, — viņš sacīja.

Viņš runā par «rīcības brīvību», — aizrādīja Soumss.

Vecais Džolions pavērās viņā. Ilgi apspiestās dusmas un naids pret šo jauno cilvēku, kurš ar savām likstām sāka iejaukties viņa dzīvē, lauzās uz āru.

— Nu, ja tu viņam neuzticies, kāpēc tad tu viņu pieņēmi?

Soumss iesānis zagšus palūkojās uz veco Džolionu.

— Tagad jau par vēlu runāt par to, — viņš sacīja. — Man tikai vajadzīga pilnīga pārliecība, ka viņš mani nepiekrāps, ja ļaušu viņam pilnīgu brīvību. Es domāju, ja tu ar viņu parunātu, tas būtu iespaidīgāk.

— Nē! — vecais Džolions strupi atteica. — Es tur neiejaukšos!

Kā tēvoča, tā brāļadēla vārdos jautās kāda neizteikta, daudz svarīgāka nozīme. Un skatieni, ar kādiem viņi apmainījās, apliecināja, ka viņi paši to zina.

— Nu, es gribēju tev to pateikt Džūnas dēļ, — sacīja Soumss. — Es domāju, tev derētu zināt, ka es necietīšu nekādas muļķības.

— Kas man par to? — vecais Džolions viņu pārtrauca.

O, es nezinu, — teica Soumss un, tēvoča ciešā skatiena samulsināts, nespēja runāt tālāk. — Nesaki, ka es tev visu neesmu izstāstījis, — viņš īgni piebilda, atguvis savaldību.

Izstāstījis? — vecais Džolions brīnījās. — Es nesaprotu, ko tu ar to gribi sacīt. Tu mani uztrauc ar tādām muļķībām. Es negribu dzirdēt par tavām darīšanām, tiec pats ar tām galā!

— Labi, — Soumss cieti atbildēja, — es to darīšu!

— Nu, tad ar labu rītu! — teica vecais Džolions, un viņi šķīrās.

Soumss griezās atpakaļ un, iegājis kādā izdaudzinātā restorānā, pasūtīja žāvētu lasi un glāzi šablī. Dienā viņš parasti ēda maz un lielākoties kājās stāvot, apgalvodams, ka tas nākot par labu viņa aknām, kas bija pilnīgi veselas, bet ko viņš labprāt uzskatīja par visu savu kaišu cēloni.

Paēdis viņš lēnām devās atpakaļ uz savu kantori, ar noliektu galvu, nemanīdams ļaužu tūkstošus, kas plūda viņam garām pa ielu, tāpat kā tie nemanīja viņu.

Ar vakara pastu viņš nosūtīja Bozinijam šādu vēstuli:

Forsaits, Basteds un Forsaits Tiesu notāri

Poultrijā, Brančleinā 2001 1887. g. 17. maijā

Cienījamais Bozinij! Saņēmu Jūsu vēstuli, un mani ļoti pārsteidza Jūsu noteikumi. Man likās, ka Jums ir un vienmēr ir bijusi «rīcības brīvība», jo es neatceros, ka Jūs būtu atzinis jel vienu no tiem aizrādījumiem, ko es nelaimīgā kārtā esmu Jums izteicis. Dodot Jums saskaņā ar Jūsu lūgumu šo «rīcības brīvību», es gribu, lai Jums būtu skaidrs, ka mājas galīgā izmaksa ar visu iekšējo apdari, ieskaitot Jūsu atalgojumu (pēc mūsu norunas), nedrīkst pārsniegt divpadsmit tūkstošus mārciņu (Ј 12000). Tas dod Jums plašas iespējas un, kā Jums zināms, ir daudz vairāk, nekā es sākumā biju paredzējis.

Jūs cienīdams,

Soumss Forsaits.

Otrā dienā viņš saņēma Bozinija atbildi.

Filips Beinzs Bozinijs Arhitekts

Slounstrītā 309 d 18. maijā

Cienījamais Forsait!

Ja Jūs domājat, ka tik delikātā jautājumā kā mājas iekšējā apdare es varu saistīt sev rokas ar noteiktu summu, tad Jūs diemžēl maldāties. Es redzu, ka Jums apnicis mūsu līgums un es pats, un tāpēc būs labāk, ja es atteikšos.

Ar cieņu Jūsu Filips Beinzs Bozinijs.

Soumss ilgi un rūpīgi apdomāja atbildi un uzrakstīja to vēlu vakarā ēdamistabā, kad Irēna jau bija aizgājusi gulēt.

Monpeljē skvērā 62 1887. g. 19. maijā

Cienījamais Bozinij! Es domāju, ka mūsu abu interesēs būtu ārkārtīgi nevēlami pamest pasākto šinī stadijā. Es negribēju sacīt, ka mūsu starpā rastos kāda nesaprašanās, ja Jūs manā vēstulē minēto summu pārsniegtu par desmit vai divdesmit, vai pat piecdesmit mārciņām. Tāpēc es lūdzu Jūs pārdomāt galīgo atbildi. Jums ir «rīcības brīvība» šajā korespondencē noteiktajās robežās, un es ceru, ka Jūs atradīsiet iespēju pabeigt mājas iekšējo apdari, kuras izmaksu, kā man zināms, nevar iepriekš pilnīgi noteikti aprēķināt.

Jūs cienīdams,

Soumss Forsaits.

Bozinija atbilde, kas pienāca otrā dienā, skanēja tā:

20. maijā

Cienījamais Forsait!

Piekrītu.

F. Bozinijs.

VI

VECAIS DŽOLIONS ZOOLOĢISKAJĀ DĀRZĀ

No otras sapulces, kurā piedalījās tikai valdes locekļi, vecais Džolions atbrīvojās ātri. Viņš izturējās kā īsts diktators, tā, ka pārējie direktori pēc viņa aiziešanas vienprātīgi izteicās, ka ilgāk vairs necietīšot vecā Džoliona arvien pieaugošās valdonīgās tieksmes.

Vecais Džolions aizbrauca ar apakšzemes dzelzceļu līdz Portlendroudas stacijai un no turienes ar ormani uz Zooloģisko dārzu.

Viņam tur bija norunāta satikšanās. Tas pēdējā laikā gadījās arvien biežāk un biežāk, un uz to viņu pamudināja pieaugošais nemiers par Džūnu un «pārmaiņa viņā», kā viņš to apzīmēja.

Džūna vairījās no cilvēkiem, novājēja. Ja vecais Džolions ko jautāja, viņa vai nu neatbildēja nekā, vai strupi atcirta, vai arī izskatījās, it kā kuru katru mirkli varētu izplūst asarās. Viņa bija ārkārtīgi pārvērtusies, un tikai šī Bozinija dēļ! Bet vectēvam nestāstīja nekā, itin nekā!

Un vecais Džolions mēdza stundām sēdēt, dziļās pārdomās iegrimis, ar nelasītu laikrakstu priekšā un apdzisušu cigāru zobos. Cik labs sarunu biedrs Džūna viņam bija jau kopš triju gadu vecuma! Un kā viņš to mīlēja!

Spēki, kas nerēķinājās ne ar ģimeni, ne šķiru, ne ieražām, bija ielauzušies viņa dzīvē, draudēja notikumi, pār kuriem viņam nebija varas. Viņā modās dusmas diezin pret ko, tāda cilvēka dusmas, kurš paradis rīkoties pēc savas gribas.

Pukodamies par gauso braucienu, viņš beidzot nonāca pie Zooloģiskā dārza vārtiem, taču veselīgais instinkts, kas mudināja tvert to labo, ko var atrast ikvienā mirklī, lika viņam, ejot uz satikšanās vietu, aizmirst savu īgnumu.

Ieraudzījuši veco Džolionu nākam, no akmens terases virs lāču sprosta steidzās lejā viņa dēls un abi mazbērni un veda viņu pie lauvām. Bērni gāja viņam abās pusēs, turēdamies katrs pie savas rokas, un Džolijs, kas bija tiepīgs tāpat kā viņa tēvs, nesa vectēva lietussargu tā, lai rokturis ķertos garāmgājējiem aiz kājām.

Jaunais Džolions sekoja viņiem.

Jauki bija redzēt savu tēvu kopā ar bērniem, tomēr šis bija viens no tiem jaukajiem skatiem, kas izraisa smaidu caur asarām. Vecu vīru, kas pastaigājas ar diviem maziem bērniem, var sastapt vienmēr un visur, taču, vērojot veco Džolionu ar Džoliju un Holiju, jaunajam Džolionam likās, ka viņam piešķirtas spējas redzēt to, kas slēpjas cilvēku sirds dziļumos. Bija tik aizkustinoši redzēt vecā, staltā vīra pilnīgo padevību abiem mazuļiem, kas turējās tam pie katras rokas, ka jaunais Džolions, kas parasti strauji reaģēja uz visām dzīves parādībām, klusi lādējās savā nodabā. Šis skats ietekmēja viņu tā, kā tam nevajadzētu ietekmēt Forsaitu, kas var būt tāds vai citāds, tikai ne ekspansīvs.

Tā viņi nonāca pie lauvu mājas.

No rīta Botāniskajā dārzā bija rīkoti svētki un ļoti daudz Forsai… — tas ir, labi ģērbušos cilvēku, kam pieder savas karietes, — bija ieradušies arī Zooloģiskajā dārzā, lai par savu naudu gūtu pēc iespējas vairāk izpriecu pirms atgriešanās Ratlendgeitā vai Braienstona skvērā.

— Iesim uz Zooloģisko dārzu, — viņi bija mudinājuši cits citu, — tur būs ļoti interesanti.

Todien ieejas biļete maksāja šiliņu — tātad nepatīkamie vienkāršie ļaudis tur nevarēja būt.

Viņi bija sastājušies garās sprostu rindas priekšā un vēroja, kā dzeltenbrūnie, rijīgie zvēri aiz restēm sagaida savu vienīgo iepriecinājumu visu divdesmit četru stundu laikā. Jo vairāk zvērs izsalcis, jo pievilcīgāks. Bet vai tāpēc, ka skatītāji apskauž tā ēstgribu, vai arī aiz mazliet cilvēcīgākām jūtām — tāpēc, ka šī ēstgriba drīz tiks apmierināta, to jaunais Džolions nezināja. Pastāvīgi līdz viņam atskanēja piezīmes: «Cik nejauks zvērs šis tīģeris!», «Ak, cik burvīgs! Paskaties, kāda maza mutīte!», «Jā, diezgan glīts! Neej tik tuvu, māmiņ!».

Un bieži vien kāds no viņiem aptaustīja kabatas un paskatījās apkārt, it kā baidīdamies, ka jaunais Džolions vai kāds cits, izlikdamies par vienaldzīgu skatītāju, neatbrīvo viņu no kabatu satura.

Kāds nobarojies vīrs baltā vestē lēnām izspieda caur zobiem:

— Tā ir tikai rijība, izbadējušies viņi nevar būt. Viņi taču nemaz nekustas.

Tajā mirklī tīģeris pakampa asiņainu aknu gabalu, un resnais vīrs iesmējās. Viņa sieva, ģērbusies pēc Parīzes modes šūtā kleitā, ar zelta pensneju uz deguna, apsauca viņu:

— Kā tu vari smieties, Harij? Pretīgs skats! Jaunais Džolions sarauca pieri.

Viņa dzīves apstākļi, kaut arī tagad viņš tos uzņēma jau daudz mierīgāk, bija padarījuši viņu sarkastiski noskaņotu, it īpaši pret šķiru, no kuras viņš pats nāca, — pret kariešu īpašnieku šķiru.

Ieslodzīt lauvu vai tīģeri krātiņā katrā ziņā ir briesmīga necilvēcība. Taču neviens civilizēts cilvēks to negrib atzīt.

Viņa tēvam, piemēram, droši vien nekad nav ienācis prātā, ka ir nežēlīgi turēt plēsīgus zvērus iesprostotus. Tēvs piederēja pie tiem ļaudīm, kas uzskatīja, ka ir reizē humāni un pamācoši ieslodzīt paviānus un panterus, cerēdami, bez šaubām, ka ar laiku viņiem izdosies šos zvērus padarīt prātīgākus, lai tie nenobeigtos no bēdām un grūtsirdības aiz savu krātiņu režģiem un sabiedrībai nebūtu jācieš zaudējumi, to vietā pērkot citus. Viņam, tāpat kā visiem Forsaitiem, baudījums redzēt šos skaistos radījumus gūstā bija daudz nozīmīgāks nekā cietuma grūtības zvēriem, kam dievs tik neapdomīgi ļāvis dzīvot brīvībā. Tas taču dzīvnieku pašu labā — tie pasargāti no piepūles un bezgalīgām briesmām, kas tiem var uzbrukt brīvā dabā, un aplaimoti ar iespēju mierīgi un netraucēti dzīvot katram savā atsevišķā būrī. Patiešām, vai tad plēsīgi zvēri nav tikai tāpēc radīti, lai tos ieslodzītu krātiņos?

Bet, tā kā jaunā Džoliona uzskatiem piemita zināma objektivitāte, viņš nosprieda, ka būtu nepareizi nozākāt par necilvēcību to, kas patiesībā ir tikai iztēles spēju trūkums. Neviens no šiem ļaudīm taču nebija atradies būrī, ieslodzīto dzīvnieku vietā, tāpēc nevarēja gaidīt, lai viņi saprastu, kā zvērs jūtas nebrīvē.

Tikai tad, kad viņi ar sajūsmas pārņemtajiem bērniem jau gāja ārā no dārza, vecajam Džolionam izdevās parunāt ar dēlu par to, kas spieda viņa sirdi.

— Es nekā vairs nesaprotu, — viņš sacīja. — Ja viss tāpat turpināsies, es nezinu, kas ar viņu notiks. Es teicu, lai viņa aiziet pie ārsta, bet viņa negrib. Viņa nemaz nav līdzīga man. Tieši kā tava māte. Stūrgalvīga kā ēzelis! Ja viņa ko negribēs, tad arī nedarīs — un beigas!

Jaunais Džolions pasmaidīja. Viņa skatiens bija pārslīdējis tēva zodam. «Abi jūs esat vienādi,» viņš nodomāja, bet neteica nekā.

— Un tad šis Bozinijs, — turpināja vecais Džolions.

— Es labprāt kārtīgi sadotu šim zellim, taču, man liekas, es to nedrīkstu. Bet kāpēc gan tu to nevarētu? — viņš domīgi piebilda.

— Ko tad viņš izdarījis? Lai viņi labāk šķiras, ja jau nevar saprasties.

Vecais Džolions pavērās dēlā. Sākot runāt par tematu, kas saistīts ar attieksmēm starp pretējiem dzimumiem, viņā pēkšņi modās aizdomas. Dēlam, protams, šajā ziņā būs daudz brīvāki uzskati.

— Es nezinu, ko tu par to domā, — viņš sacīja.

— Droši vien nostāsies viņa pusē. Es par to nemaz nebrīnītos. Bet man liekas, ka viņš rīkojas ļoti negodīgi, un, ja man gadīsies ar viņu sastapties, es tieši tā arī pateikšu.

Viņš atmeta šo tematu.

Bija gluži neiespējami runāt ar dēlu par Bozinija neuzticību. Vai tad Džo pirms piecpadsmit gadiem nebija tāpat (varbūt vēl ļaunāk) rīkojies? Likās, šīs muļķības sekām nebūs gala.

Arī jaunais Džolions klusēja. Viņš uzreiz bija sapratis, ko tēvs domā, jo, nolaidies no augstumiem, kur viss liekas skaidrs un vienkāršs, viņš bija ieguvis uztveres spējas un asu prātu.

Taču viņa viedoklis seksuālos jautājumos jau kopš piecpadsmit gadiem krasi atšķīrās no tēva viedokļa. Plaisa bija nepārejama.

Viņš mierīgi sacīja.

— Bozinijs varbūt iemīlējies kādā citā sievietē? Vecais Džolions uzlūkoja viņu ar šaubu pilnu skatienu.

— Es nezinu, — viņš teica. — Tā runā.

— Tad jau laikam tā būs, — jaunais Džolions piezīmēja pavisam negaidīti. — Tu droši vien esi dzirdējis, kas viņa ir?

— Jā, — atbildēja vecais Džolions. — Soumsa sievai Jaunais Džolions neiesvilpās. Viņa paša dzīves apstākļi bija atradinājuši viņu svilpot tādos gadījumos, tomēr viņš paraudzījās uz tēvu ar tikko manāmu smaidu sejā.

Varbūt vecais Džolions to redzēja, tomēr neizrādīja.

— Viņas bija sirdsdraudzenes! — viņš nomurmināja.

— Nabaga mazā Džūna! — klusi sacīja jaunais Džolions. Viņš vēl arvien iedomājās savu meitu kā trīs gadus vecu mazuli.

Vecais Džolions pēkšņi apstājās.

— Es neticu ne vārda, — viņš sacīja. — Vecu sieva tenkas, nekas vairāk. Pameklē ormani, Džo, es esmu noguris līdz nāvei!

Viņi stāvēja ielas stūrī, gaidīdami kādu brīvu ormani, bet garām brauca kariete pēc karietes, vedot daždažādākos Forsaitus projām no Zooloģiskā dārza. Iejūgi, kučieru livrejas, zirgu spīdīgās muguras mirdzēja un laistījās maija saulē, un šķita, ka it visas ekipāžas un karietes, slēgtas un vaļējas, divvietīgas un četrvietīgas, lepni klabina ar riteņiem:

Gan mēs, gan zirgi, gan kučieri.

Jā, viss šis brauciens gan maksāja daudz.

Bet veltīgi nav ne penijs šķiests.

Lūk, cik cienīgi kungs un kundze sēž —

Ērti un droši — par paraugu visiem!

Un šādi vārdi, kā visiem zināms, ir piemērots pavadījums ikviena Forsaita izbraukumam.

Starp šiem pajūgiem kādi četrvietīgi slēgtie rati ar diviem gaišbēriem zirgiem priekšā traucās pa ielu ātrāk nekā pārējie. Rati šūpojās uz augstajām atsperēm, un četri cilvēki sēdēja tajos kā līganā šūpulī.

Šie rati piesaistīja jaunā Džoliona uzmanību, un piepeši viņš tajos ieraudzīja tēvoci Džeimsu. Kaut gan viņa vaigu bārda bija kļuvusi pavisam balta, jaunais Džolions viņu tūdaļ pazina. Viņam pretī, slēpdamās zem saulsargiem, sēdēja Reičela Forsaita un viņas vecākā, precētā māsa Vinifreda Dārtija, tērpušās nevainojamās tualetēs, augstprātīgi izslējušas galvas kā putni, ko viņi nule bija redzējuši Zooloģiskajā dārzā, bet Džeimsam blakus sēdeklī atlaidies zvilnēja Dārtijs gluži jaunos, cieši apspīlētos vizītsvārkos ar rūpīgi uz āru pavilktu paplatu manšetu maliņu.

Šim pajūgam piemita kaut kāds sevišķs, netverams mirdzums, īpaša spožuma piedeva, kas izcēla to visu pārējo vidū, it kā ar veiksmīgu ekstravagances vilcienu — līdzīgu tam, kas atšķir īstu «mākslas darbu» no parastas «gleznas», — tas būtu padarīts par raksturīgu Forsaitu pajūgu, par viņu valstības troni.

Vecais Džolions to neredzēja, viņš mierināja mazo Holiju, kas bija ļoti nogurusi, bet karietē sēdošie bija pamanījuši mazo grupiņu. Dāmu galvas pēkšņi noliecās un strauji paslēpās aiz saulsargiem, Džeimss vientiesīgi izstiepa kaklu kā putns, un viņa mute lēnām vērās vaļā. Saulsargu apaļie vairogi kļuva arvien mazāki un mazāki un beidzot izzuda tālumā.

Jaunais Džolions saprata, ka viņu pazinuši visi, pat Vinifreda, kurai nevarēja būt vairāk par piecpadsmit gadiem toreiz, kad viņš zaudēja tiesības piederēt pie Forsaitu ģimenes.

Viņinebija daudz mainījušies! Jaunais Džolions skaidri atcerējās, kāds tajā laikā izskatījās viņu pajūgs.

Zirgi, kučieris, rati — tagad viss, bez šaubām, bija citāds, taču kopējais iespaids tieši tāds pats kā pirms piecpadsmit gadiem: tas pats ārišķīgais glītums, tā pati it kā rūpīgi apdomātā augstprātība — ērti un droši!Tāpat rati šūpojās, tāpat tika turēti saulsargi, no visa vēdīja tas pats noskaņojums.

Un, saules apmirdzētas, lepniem saulsargu vairogiem aizsargātas, karietes traucās garām cita pēc citas.

— Tēvocis Džeimss ar savām dāmām nupat pabrauca garām, — sacīja jaunais Džolions.

Tēvs sadrūma.

— Vai tavs tēvocis mūs redzēja? Jā? Hm! Ko tad viņš te meklēja?

Tajā mirklī tuvojās kāds brīvs ormanis, un vecais Džolions to apturēja.

— Es tevi drīz atkal apciemošu, manu zēn! — viņš sacīja. — Nedomā vairs par to, ko es tev teicu par Boziniju, es neticu ne vārdam no visa tā.

Noskūpstījis bērnus, kas negribēja vēl šķirties no viņa, vecais Džolions iekāpa ratos un aizbrauca.

Turēdams uz rokas Holiju, jaunais Džolions nekustīgi stāvēja ielas stūrī, noraudzīdamies pakaļ ratiem.

VII

PĒCPUSDIENA TIMOTIJA NAMĀ

Ja vecais Džolions, kāpdams ratos, būtu sacījis: «Es negribu ticēt ne vārdam no visa tā!» — tad viņš būtu patiesāk izteicis savas jūtas.

Doma, ka Džeimss ar savām dāmām redzējis viņu kopā ar dēlu, pamodināja vecajā Džolionā ne vien īgnumu, kā arvien, sastopoties ar kavēkļiem, bet arī brāļu starpā tik parasto slepeno naidu, kura saknes — bērnības sāncensība — dažreiz kļūst spēcīgākas un dziļākas vēlākā dzīvē un nemanot audzē koku, kas savā laikā var nest visrūgtākos augļus.

Līdz šim sešu brāļu starpā nedraudzīgas jūtas radīja vienīgi klusās un gluži dabiskās bažas, vai tikai kādsnavbagātāks par citiem.Šīsbažas pārvērtās par ziņkārībulīdz ar visu sacensību gala — nāves stundas tuvošanos,un tās palielināja arī viņu pilnvarotais ar savu «noslēgtību», Niklasam apgalvodams, ka nezinot, ciklieliDžeimsa ienākumi, Džeimsam apgalvodams to pašuparveco Džolionu, Džolionam to pašu par Rodžeru, Rodžerampar Svizinu, bet Svizinu kaitināja, sacīdams, kaNiklassdroši vien esot ļoti bagāts. Tikai Timotijs palikanomaļus ar saviem drošajiem vērtspapīriem.

Bettagad vismaz divu brāļu starpā bija radusies aizvainojuma sajūta. Kopš tā brīža, kad Džeimss tik nekaunīgi bija mēģinājis bāzt degunu viņa darīšanās — kā vecais Džolions to apzīmēja, — viņš vairs negribēja ticēt runām par Boziniju. Kāds no «šī cilvēka» ģimenes iedrošinājies tik necienīgi izturēties pret viņa mazmeitu! Viņš nosprieda, ka Bozinijs apmelots. Tā neuzticībai droši vien ir kāds cits cēlonis.

Varbūt Džūna tam bez iemesla uzbrukusi, zināmstaču,cik ātri viņa apvainojas!

Tomēr jāpasaka Timotijam skaidri un gaiši savas domas,tad jau redzēs, vai viņš vēl mētāsies ar tādiem vārdiem.Nav arī ko vilkt garumā, jābrauc tūdaļ uz turieniunjārīkojas noteikti, lai tas būtu nokārtots reizi par visām reizēm.

Timotija mājas priekšā ceļu aizsprostoja Džeimsa rati. Tātad viņi atbraukuši pirmie — katrā ziņā jau tērgā, ka redzējuši veco Džolionu! Un tālāk Svizina sirmji pagriezuši galvas pret Džeimsa bērajiem, it kā pārrunādami jaunumus Forsaitu ģimenē, tāpat kā abi kučieri.

Vecais Džolions, nolicis cepuriuzkrēsla tai pašā ma zajā priekšnamā, kur kādreiz Bozinija platmale bija noturēta par kaķi, apņēmīgi pārlaida kalsnu roku sejai ar kuplajām, nokarenajām, sirmajām ūsām, it kā gribēdams aizdzīt nemiera ēnu, un devās augšā. Lielā viesistaba bija ļaužu pilna. Tā bija pilna vienmēr, arī bez viesiem, bez neviena cilvēka, jo Timotijs un viņa māsas, sekodami savas paaudzes tradīcijām, uzskatīja, ka telpa nav «skaista», ja nav «pienācīgi» apmēbelēta. Tāpēc tajā atradās vienpadsmit krēsli, dīvāns, trīs galdi, divas etažeres, milzīgs daudzums dažādu nieciņu un daļa no liela flīģeļa. Pašlaik tur bija misis Smola, krustmāte Hestere, Svizins, Džeimss, Reičela, Vinifreda, Jūfimija, kura bija atnesusi atpakaļ pie brokastgalda: izlasīto romānu «Kaislības un mierinājums», un viņas draudzene Fransisa, Rodžera meita (muzikālā Forsaitu atvase — viņa komponēja dziesmas). Tukšs stāvēja tikai viens krēsls, neskaitot, protams, tos divus, uz kuriem neviens nekad nesēdēja, un vienīgo brīvo grīdas laukumiņu aizņēma kaķis, kuram vecais Džolions uzkāpa tieši virsū. Tajā laikā daudz viesu Timotija namā nebija nekas neparasts. Visi ģimenes locekļi vienmēr bija jutuši patiesu cieņu pret krustmāti Annu un tagad, pēc viņas nāves, ieradās biežāk un palika ilgāk. Svizins bija atbraucis pirmais un, nekustīgi atlaidies sarkana atlasa krēslā ar zeltītu atzveltni, ar visu savu izskatu it kā apliecināja, ka nolēmis iet projām pēdējais. Ar savu lielo, masīvo augumu, biezajiem, baltajiem matiem un tuklo, gludi skūto, sastingušo seju simbolizēdams Bozinija doto apzīmējumu «Resnais», viņš šajā ar mēbelēm pieblīvētajā istabā likās senlaicīgāks nekā jebkad. Kā parasti pēdējā laikā, viņš tūdaļ sāka runāt par Irēnu un nekavējās pavēstīt krustmātēm Džūlijai un Hesterei savas domas par baumām, ko dzirdējis. Nē, viņš sacīja, varbūt viņai iegribējies mazliet paflirtēt — skaistai sievietei vajadzīga izklaidēšanās, bet viņš nedomājot, ka tur būtu kas nopietnāks. Viss pieklājības robežās. Viņa esot ļoti gudra, protot pienācīgi novērtēt savu un savas ģimenes stāvokli! Nekāda sk … — viņš gandrīz izteica «skandāla», taču šī doma likās tik bezjēdzīga, ka viņš tikai atmeta ar roku, it kā sacīdams: «Nav vērts par to runāt!»

Varētu pieņemt, ka Svizins raudzījās uz šo situāciju no vecpuiša viedokļa, tomēr — vai tad nevajadzēja augstu vērtēt ģimeni, no kuras piederīgiem tik daudziem dzīvē sevišķi veicies, tik daudzi sasnieguši augstu stāvokli? Ja arī viņam bija gadījies drūmos, pesimistiskos brīžos dzirdēt vārdus «brīvzemnieki» un «pavisam neievērojami ļaudis» attiecībā uz savu izcelšanos — vai tad viņš tiem ticēja?

Nē! Pašos sirds dziļumos viņš aizkustinoši loloja slepenu teoriju, pēc kuras viņa senčiem bijušas kaut kādas izcilas īpašības.

— Tam tā jābūt, —viņš reiz sacīja jaunajam Džolionam, kad tas vēl nebija nogājis no ceļa. — Redzi, cik mums lieliski veicies! Katrā ziņā mūsos rit dižciltīgas asinis.

Svizinam patika jaunais Džolions: koledžā zēns bija labā sabiedrībā, pazina vecā kašķa sera Čarlza Fista dēlus. Jā, arī viens no tiem galu galā izrādījās tīrais nelietis. Zēnam piemita zināma izsmalcinātība. Cik žēl, ka viņš aizlaidās ar to ārzemnieci, pie tam vēl guvernanti. Ja jau citādāk nevarēja, tad vismaz būtu izvēlējies tādu sievieti, kas viņus visus neapkauno! Un kas viņš tagad? Aģents Loida apdrošināšanas sabiedrībā. Runā, ka viņš pat gleznojot. Gleznojot! Sasodīts! Viņš būtu varējis kļūt par seru Džolionu Forsaitu, baronetu, par parlamenta locekli, lauku mājas īpašnieku!

Pakļaudamies impulsam, kas agri vai vēlu sāk urdīt kādu ikvienas lielas ģimenes locekli, Svizins reiz bija aizgājis uz Heraldikas pārvaldi, kur viņam apgalvoja, ka viņš noteikti piederot pie pazīstamās Forsaitu ģimenes, kuras ģerbonī esot «trīs sarkanas sprādzes kreisajā pusē uz melna fona». Pārvaldē, protams, cerēja, ka viņš pieņems šo ģerboni.

Taču Svizins to nedarīja, bet, pārliecinājies, ka ģimenes zīme ir «fazāns dabiskā izskatā» un devīze «Par Forsaitu», viņš lika «fazānu» uzzīmēt uz saviem, ratiem un iegravēt uz kučiera pogām, kā arī līdz ar devīzi iespiest uz vēstuļu papīriem. Par ģerboni viņš tikai klusībā tīksminājās, pa daļai tāpēc, ka nebija par to maksājis un domāja, ka būtu ārišķīgi likt to uz karietes, bet ārišķību viņš necieta, pa daļai tāpēc, ka viņš, kā ikviens praktiski noskaņots cilvēks, klusībā nicināja visu, ko nespēja saprast, bet aptvert, ko nozīmē «trīs sarkanas sprādzes kreisajā pusē uz melna fona» viņam, kā ikkuram katram citam, nācās visai grūti.

Tomēr viņš neaizmirsa, ko bija uzzinājis: ka viņam būtu tiesības lietot ģerboni, tiklīdz viņš par to samaksātu, un tas nostiprināja viņa pārliecību, ka viņš ir džentlmenis. Pamazām arī pārējie ģimenes locekļi piesavinājās fazānu, un daži nopietnākie pieņēma devīzi. Vecais Džolions devīzi noraidīja, izteikdamies, ka, pēc viņa domām, tie esot nieki bez kādas nozīmes.

Vecākās paaudzes Forsaiti varbūt uzzināja, kādam lielam vēsturiskam notikumam viņi var pateikties par savu ģimenes zīmi, un, ja viņiem kādreiz vajadzēja atbildēt uz jautājumiem, viņi steidzīgi atzinās, ka Svizins to kaut kā izpētījis, melot nebija viņu dabā, viņiem likās, ka melo tikai franči un krievi.

Jaunā paaudze šinī gadījumā rīkojās visai apdomīgi. Viņi negribēja aizvainot vecākos, ne arī paši likties smieklīgi un, neko nedomādami, tikai lietoja šo ģimenes zīmi…

Nē, sacīja Svizins, viņam bijusi izdevība pašam visu redzēt, un viņš varot apgalvot, ka Irēna neesot izturējusies pret šo jauno «Jūras laupītāju» Boziniju vai kā nu to sauc kaut kā citādi nekā pret viņu — Svizinu. Patiesību sakot, viņš gandrīz varētu … Bet šinī mirklī, kā par nelaimi, ienāca Fransisa un Jūfimija un saruna pārtrūka, jo tāds temats nebija piemērots jauniem ļaudīm.

Kaut gan Svizinu mazliet kaitināja tas, ka vajadzēja apklust tieši tajā brīdī, kad viņš gribēja pateikt kaut ko svarīgu, viņš tomēr drīz vien atguva savu labo noskaņojumu. Viņam patika Fransisa jeb Frensija, kā to sauca ģimenē. Meitene bija ļoti atjautīga, un runāja, ka viņa nopelnot sev krietnu kabatas naudu ar savām dziesmām. Svizins turēja viņu par prātīgu meiteni.

Svizins allaž lepojās ar saviem brīvajiem uzskatiem attiecībā uz sievietēm: viņam nelikās nekas ļauns, ka sievietes gleznoja, komponēja vai pat rakstīja grāmatas, it īpaši, ja ar to varēja nopelnīt labu summiņu; kāpēc viņām to liegt — tas tikai pasargāja viņas no citiem ļaunumiem. Viņas taču nebija vīrieši!

«Mazā Frensija», kā viņu mēdza saukt labsirdīgā nevērībā, bija nozīmīga persona, kaut vai tikai tāpēc, ka viņā izpaudās Forsaitu nostāja pret mākslu. īstenībā viņa nepavisam nebija maza, bet diezgan gara auguma, ar Forsaitiem neparasti tumšiem matiem, kas kopā ar pelēkajām acīm piešķīra viņai tā saucamo «ķeltisko izskatu». Viņa komponēja dziesmas ar šādiem un līdzīgiem nosaukumiem: «Liegās nopūtas», «Skūpsti mani, māmiņ, tu» ar refrēnu, kas atgādināja himnu:

Skūpsti mani, māmiņ, tu:

Drīz, ak, drīz es aiziešu!

Skūpsti, pirms es nomirstu —

Skūpsti mani, māmiņ, tu!

Viņa pati rakstīja vārdus šīm dziesmām un arī citus dzejoļus. Jautrāka noskaņojuma brīžos komponēja valšus, no kuriem viens — «Kensingtonas virpulis» bija tik neatvairāmi pievilcīgs, ka kļuva gandrīz vai par Kensingtonas nacionālo melodiju. Šis valsis sākās tā:

Ļoti oriģināli. Bez tam bija «Dziesmas mazajiem» — audzinošas un reizē arī asprātīgas, it īpaši «Vecmāmuļas Džordžijs» un kāda dziesmiņa, kas gandrīz pravietiski vēstīja impērijas pieaugošo varu: «Dod tikai viņam pa aci».

Tās labprāt pieņēma ikviens izdevējs, un tādi žurnāli kā «Lielā dzīve» un «Elegantas dāmas padomnieks» jūsmoja par katru «jaunu mis Frensijas Forsaitas dziesmiņu — tik asprātīgu un aizkustinošu. Mēs nespējam valdīt smieklus un asaras. Mis Forsaitai ir spožas izredzes.»

Ar savai ciltij raksturīgo nekļūdīgo instinktu Frensija bija nodibinājusi pazīšanos ar īstajiem cilvēkiem — cilvēkiem, kas varēja par viņu rakstīt un runāt, un arī ar cilvēkiem no augstākās sabiedrības, — domās apsvērdama, kur laist darbā savu burvību, un paturēdama acīs nemitīgi augošos honorārus, kuros viņa redzēja savu nākotni. Tā viņai izdevās iekarot vispārēju cieņu.

Rodžera dzīves gaita, ko noteica vēlēšanās pēc iespējas izdevīgāk ieguldīt naudu namos, bija ietekmējusi viņa vienīgo meitu, modinot tajā tieksmes viegli iekvēloties, un reiz, kad viņas emocijas urdīja mīlestība, viņa pievērsās lielam un nopietnam darbam — vijoles sonātei Tā bija vienīgā no viņas kompozīcijām, kas radīja Forsaitos nemieru… Viņi tūdaļ juta, ka to nevarēs pārdot.

Rodžeru, kas bija visai apmierināts ar savu spējīgo meitu un bieži pieminēja lielo kabatas naudu, ko viņa pati nopelnīja, uztrauca šī vijoles sonāte.

— Nieki! — tā viņš to nosauca. — Frensija lūgusi, lai Jūfimijas Flažoleti to nospēlē Prinsesgārdenas viesistabā.

Patiesību sakot, Rodžeram bija taisnība. Tie bija nieki, bet — cik nepatīkami! — tāda veida nieki, ko nepērk. Kā ikvienam Forsaitam zināms, nieki, ko pērk, nemaz nav nieki — nepavisam arī ne.

Un tomēr, par spīti veselajam saprātam, kas liek vērtēt mākslas darbu atbilstoši ienākumiem, ko tas dod, daži no Forsaitiem — piemēram, krustmāte Hestere, kas vienmēr bija mīlējusi mūziku, — nožēloja, ka Frensijas mūzika neesot «klasiska», tāpat arī viņas dzejoji. Bet, kā krustmāte Hestere izteicās, tagad taču īstas dzejas nemaz neesot, tikai «nenozīmīgi sīkumi». Neesot vairs neviena, kas spētu uzrakstīt tādas poēmas kā «Zaudētā paradīze» vai «Čailds Harolds», kuras patiešām vērts lasīt. Tomēr jauki tas, ka Frensijai ir kaut kas ko darīt. Citas meitenes tērē naudu iepirkdamās, bet viņa pati pelnī! Krustmāte Hestere un krustmāte Džūlija vienmēr ar prieku noklausījās stāstu par to, kā Frensijai izdevies panākt honorāra paaugstinājumu.

Viņas klausījās arī pašlaik, līdz ar Svizinu, kurš izlikās, ka neklausās, jo jaunie runāja tik ātri un neskaidri, ka viņš nespēja izsekot to runām.

— Es nesaprotu, — sacīja misis Smola, — kā tu to vari. Es nekad to neiedrošinātos.

Frensija bezrūpīgi smaidīja.

Man labāk patīk kārtot darīšanas ar vīrieti nekā ar sievieti. Sievietes ir tik viltīgas!

Nē, nē, mīļā! — iesaucās misis Smola. — Mēs tādas neesam.

Jūfimijai uznāca kluso smieklu lēkme, un, spiegdama, it kā viņu kāds žņaugtu, viņa beidzot izspieda:

— O, es būšu pagalam, krustmāt!

Svizins neredzēja nekāda iemesla smiekliem. Viņš nevarēja ciest, ja cilvēki smējās par to, kas viņam nemaz nelikās jocīgs. Turklāt viņš vispār neieredzēja Jūfimiju un parasti izteicās par viņu tā: «Nika meita, nu, kā viņu sauc — tā bālā!» Viņš gandrīz bija kļuvis par Jūfimijas krusttēvu, patiesību sakot, būtu kļuvis, ja nebūtu tik krasi uzstājies pret viņas neparasto vārdu. Viņam ļoti nepatika būt par krusttēvu. Pašlaik viņš cienīgi sacīja Frensijai:

— Jauka diena … ē … šajā gadalaikā.

Bet Jūfimija, kura ļoti labi zināja, ka Svizins atteicies būt par viņas krusttēvu, pievērsās krustmātei Hesterei un sāka stāstīt, ka redzējusi Irēnu — Soumsa sievu veikalā.

Vai abus ar Soumsu? — jautāja krustmāte Hestere, kurai misis Smola vēl nebija paguvusi pastāstīt par šo gadījumu.

Ar Soumsu? Protams, ne.

— Bet vai tad viņa viena pati brauca uz pilsētu?

— O nē, viņa bija kopā ar misteru Boziniju. Un brīnišķīgi ģērbusies.

Bet Svizins, izdzirdējis Irēnas vārdu, bargi paraudzījās uz Jūfimiju, kura, patiesību sakot, nekad neizskatījās labi, vismaz apģērbā ne, un teica:

— Ģērbusies, kā pieklājas dāmai. Bez šaubām. Patīkami viņu redzēt.

Šajā mirklī pieteica Džeimsu ar meitām. Dārtijs, kārodams kādu stiprāku malku, bija izkāpis pie Marmora arkas, aizbildinādamies, ka jāejot pie zobārsta, paņēmis ormani un nu jau sēdēja loga nišā savā klubā Pikadilijā.

Sieva, tā viņš stāstīja saviem draugiem, gribējusi vest viņu līdzi ciemos. Tas neesot viņa gaumē — nepavisam ari ne. Ha!

Pasaucis sulaini, viņš izsūtīja to ārā vestibilā uzzināt, kas uzvarējis zirgu skriešanās sacīkstēs pulksten 4.30 Viņš sacīja, ka esot noguris līdz nāvei, un tas bija tiesa; visu dienu viņš bija vadājis sievu no vienas vietas uz otru. Beidzot nu viņam esot diezgan. Cilvēkam taču jādzīvo arī pašam sava dzīve.

Tajā mirklī, pametis skatienu pa logu, — viņam patika šī vieta, no kurienes varēja redzēt visus, kas gāja garām, — viņš, kā par nelaimi vai varbūt par laimi, ieraudzīja Soumsu, kas uzmanīgi nāca pāri ielai no Grīnparka puses, acīm redzot ar nodomu iegriezties klubā, jo arī viņš bija «Iseeum» kluba biedrs.

Dārtijs pietrūkās kājās, paķēris savu glāzi, nomurmināja kaut ko par «sacīkstēm 4.30» un steidzīgi nozuda kāršu spēļu istabā, kur Soumss nekad negāja. Tur pilnīgā vientulībā un vājā apgaismojumā viņš «dzīvoja pats savu dzīvi» līdz pusastoņiem, zinādams, ka ap to laiku Soumss droši vien aizies no kluba.

Nebūtu labi, viņš apgalvoja pats sev, juzdams nepārvaramu vēlēšanos piedalīties sarunās loga nišā, — nekādā ziņā nebūtu labi tagad, kad viņa finanses tik bēdīgas un «vecais» (Džeimss) sabozies vēl kopš tās pašas likstas ar naftas akcijām, riskēt sastrīdēties ar Vinifredu.

Ja Soumss ieraudzītu viņu klubā, sieva noteikti uzzinātu, ka viņš nemaz nav bijis pie zobārsta. Viņš nepazina otras tādas ģimenes, kur visu tik drīz «uzzināja». Neērtā pozā, saraucis olīvkrāsas seju, rūtainās biksēs tērptos stilbus sakrustojis, viņš sēdēja starp zaļi klātajiem kāršu galdiņiem, lakādas zābakiem spīdot puskrēslā, košļāja rādītāja pirkstu un prātoja, kur ņemt naudu, ja Eross neiegūs Lankaširas kausu.

Viņa drūmās domas pievērsās Forsaitiem. Kas tie par ļaudīm! Nekā no viņiem nevarēja izdabūt, vismaz tas nācās ārkārtīgi grūti. Tik sasodīti sīkumaini naudas lietās. Neviena paša augstsirdīga viņu vidū, ja nu varbūt vienīgi Džordžs. Šis pats Soumss, piemēram, kristu ģībonī, ja kāds mēģinātu aizņemties no viņa desmit mārciņas, vai arī, ja tieši nekristu ģībonī, tad katrā ziņā uzlūkotu prasītāju ar savu augstprātīgo smaidu, it kā cilvēks jau būtu galīgi pazudis, ja tam nav naudas.

Bet Soumsa sieva! (Dārtijam neviļus saskrēja siekalas mutē.) Viņš bija mēģinājis iedraudzēties ar to, kā ikviens cits būtu mēģinājis iedraudzēties ar skaistu svaini, taču, velns parāvis, šai … (viņš domās pielietoja parupju apzīmējumu) nebija ne vārda, ko viņam pateikt, tā lūkojās uz viņu kā uz kādu atkritumu, un tomēr viņš būtu ar mieru derēt, ka tā nemaz nav tik svēta. Viņš pazina sievietes. Ne jau par velti tās apbalvotas ar tādām maigām acīm un tādu augumu, un Soumss par to drīz vien pārliecināsies, ja ir kaut mazliet taisnības runās par šo «Jūras laupītāju».

Piecēlies no krēsla, Dārtijs pārgāja pāri istabai, apstājās pie spoguļa, kas atradās uz marmora kamīna dzegas, un ilgi stāvēja, vērodams savu atspulgu. Viņa seja ar tumšajām ūsām un nelielo, īpatnējo vaigu bārdu likās — tāpat kā dažiem citiem vīriešiem — it kā pernicā izmērcēta. Un viņš nobažījies juta, ka uz viegli izliektā, paresnā deguna laikam izsitīsies pūtīte.

Vecais Džolions pa tam bija atradis vienīgo brīvo krēslu Timotija plašajā viesistabā. Līdz ar viņa ierašanos acīm redzot bija pārtrūkusi saruna un iestājies nepatīkams klusums. Labsirdīgā krustmāte Džūlija tūdaļ steidzās glābt situāciju.

Jā, Džolion, — viņa sacīja, — mēs nupat runājām, ka tu neesi ilgi bijis šeit. Bet par to nav ko brīnīties. Tu, protams, esi ļoti aizņemts, vai ne? Džeimss tikko sacīja, ka tik daudz darīšanu . . .

Tā viņš sacīja? — jautāja vecais Džolions, cieši uzlūkodams Džeimsu. — Nebūtu nemaz tik daudz, ja viens otrs nejauktos, kur nevajag.

Džeimss, kurš sēdēja tik zemā krēslā, ka viņa ceļi slējās uz augšu, nemierīgi sakustējās un pastiepa kājas uz priekšu, uzmīdams kaķim, kas neapdomīgi bija patvēries pie viņa, bēgdams no vecā Džoliona.

Ei, te ir kaķis! — viņš aizvainojies iesaucās, nervozi atvilkdams atpakaļ kāju, kad juta, ka tā atduras pret kaut ko mīkstu, pūkainu.

Vairāki, — izlaboja vecais Džolions, vērdamies klātesošo sejās citā pēc citas. — Es nupat vienam uzkāpu virsū.

Sekoja klusums.

Tad misis Smola, rokas saņēmusi, svinīgā mierā pavērās apkārt un jautāja.

— Un kā klājas mūsu Džūnai?

Zobgalības dzirksts pazibēja vecā Džoliona bargajās acīs. Dīvaina sieviete šī Džūlija! Kurš cits vēl tā pateiktu tieši to, ko nevajag?

— Slikti! — viņš atbildēja. — Londona viņai nav piemērota — vienmēr par daudz cilvēku apkārt, par daudz pļāpu un tenku.

Viņš zīmīgi uzsvēra vārdus un atkal palūkojās uz Džeimsu.

Pārējie klusēja.

Visus bija pārņēmusi sajūta, ka pārāk bīstami spert kaut soli, vienalga, kādā virzienā, vai izteikt kādu piezīmi. Draudošo briesmu nojauta, kāda mostas, grieķu traģēdiju skatoties, bija iezagusies šajā mēbelēm pārpilnajā istabā, kur pulcējās sirmie, vizītsvārkos ģērbušies vecie vīri un sievietes elegantos tērpos — ļaudis, kuros ritēja vienas asinis, kurus vienoja kāda netverama līdzība.

Viņi, protams, paši to neapzinājās — šādu liktenīgu, rūgtu noskaņu var tikai just.

Tad Svizins piecēlās. Viņš negribēja sēdēt šeit ar tādu sajūtu — viņu lai neviens nedomā iebiedēti Un, pārspīlēti svinīgi staigādams pa istabu, viņš visiem pēc kārtas paspieda roku.

— Pasakiet Timotijam, — viņš teica, — ka viņš sevi pārāk lutina! — Tad, pievērsdamies Frensijai, kuru uzskatīja par «elegantu», piebilda; — Kādu dienu mēs abi varētu kaut kur izbraukt. — Taču šī piezīme atsauca viņa atmiņā to notikumiem bagāto izbraukumu, par kuru tik daudz bija runāts, un viņš mirkli stāvēja kā sastindzis, ar stiklainu skatienu, it kā pūlēdamies aptvert pats savu vārdu jēgu. Tad, pēkšņi atcerējies, ka viņam viss vienalga, pateica vecajam Džolionam: Uz redzēšanos, Džolion! Tev nevajadzētu staigāt bez mēteļa, dabūsi vēl išiasu vai kādu citu kaiti! — Un, vieglītēm paspēris kaķi ar sava lakādas zābaka smailo purnu, viņš izlīgoja no istabas.

Kad viņš bija aizgājis, ikviens no palicējiem paslepus palūkojās uz pārējiem, lai redzētu, kā viņus ietekmējis vārds «izbraukt» — vārds, kas bija kļuvis slavens un ieguvis ārkārtīgi svarīgu nozīmi kā vienīgais, tā sakot, oficiālais pieturas punkts neskaidrajās, draudīgajās baumās, kas gāja no mutes mutē.

Jūfimija, paļaudamās kādam pēkšņam impulsam, iesaucās, īsi iesmiedamās:

— Es esmu priecīga, ka tēvocis Svizins neaicina mani izbraukt.

Misis Smola, gribēdama pati nomierināties un izklīdināt radušos neveiklības sajūtu, piebilda:

— Manu mīlulīt, viņam patīk izbraukt ar eleganti ģērbušos dāmu, ar ko viņš varētu lepoties. Es nekad neaizmirsīšu, kā viņš mani reiz vizināja. Tas tikai bija pārdzīvojums! — Un viņas vecā, tuklā seja uz mirkli atplauka dīvainā apmierinājumā, tad saviebās, un asaras saskrēja viņai acīs. Viņa atcerējās kādu citu izbraukumu, pirms ilgiem gadiem, kopā ar Septimu Smolu.

Džeimss, kas, savā mazajā krēslā sēžot, atkal bija iegrimis nemiera pilnās pārdomās, pēkšņi attapās.

— Jocīgs cilvēks šis Svizins, — viņš vienaldzīgi noteica.

Vecā Džoliona klusēšana un bargās acis it kā paralizēja visus. Viņa vārdu iespaids mulsināja arī viņu pašu — tas it kā darīja vēl nozīmīgākas baumas, kuras atspēkot viņš bija nācis. Un viņš vēl arvien dusmojās.

Tas vēl nebija viss. Nē, nē . . . viņš vēl tiem parādīs!

Savām brāļu meitām viņš negribēja «parādīt», ar tām viņš neķildojās, jaunas, skaistas sievietes vienmēr modināja viņā maigas jūtas, bet Džeimss un — varbūt mazākā mērā — pārējie dabūs, ko pelnījuši. Un arī viņš apjautājās par Timotiju.

It kā nojauzdama briesmas, kas draudēja jaunākajam brālim, krustmāte Džūlija pēkšņi aicināja veco Džolionu ēdamistabā tēju dzert.

— Būs gan pavisam atdzisusi, tevi gaidot, — viņa sacīja. — Bet Smizere uzvārīs citu.

Vecais Džolions piecēlās.

— Paldies! — viņš atteicās, lūkodamies tieši uz Džeimsu. — Man nav laika tējai un . .. skandāliem un tamlīdzīgām lietām! Jābrauc mājās. Uz redzēšanos, Džūlij! Uz redzēšanos, Hester! Uz redzēšanos, Vinifred!

No pārējiem neatvadījies, viņš izgāja no istabas.

Ratos viņa dusmas pamazām izgaisa. Tā bija vienmēr — tiklīdz viņš ļāva vaļu savam niknumam, tas pazuda. Veco Džolionu pārņēma skumjas. Varbūt viņš tiem bija aizbāzis mutes, bet par kādu cenu! Viņš tagad skaidri zināja, ka baumas, kurām viņš bija apņēmies neticēt, tomēr ir patiesas. Džūna pamesta — un šī cilvēka vedeklas dēļ! Viņš juta, ka tas tiesa, bet stūrgalvīgi nolēma neticēt tam, taču sāpes, kas slēpās aiz šī lēmuma, lēni un droši sāka pārvērsties par aklu naidu pret Džeimsu un viņa dēlu.

Sešas sievietes un Viens vīrietis, kas palika mazajā viesistabā, sāka risināt sarunas, cik mierīgi vien iespējams pēc tāda starpgadījuma, jo katrs no viņiem skaidri apzinājās, ka nekad netenko, tāpat katrs no viņiem bija pārliecināts, ka pārējie seši tenko, tāpēc visi bija noskaitušies un nezināja, ko darīt. Vienīgi Džeimss klusēja, uztraukts līdz sirds dziļumiem. Tad Frensija teica:

— Man šķiet, tēvocis Džolions pēdējā gada laikā ir briesmīgi pārvērties. Kā tev liekas, krustmāt Hester?

Krustmāte Hestere mēģināja izvairīties no atbildes.

— Ak, pajautā krustmātei Džūlijai, — viņa sacīja.

— Es tur nekā nezinu.

Pārējie nebaidījās pievienoties Frensijas domām, un Džeimss, grīdā raudzīdamies, īgni norūca:

Nav vairs nekā no agrākā Džoliona.

Es jau sen to ievēroju, — turpināja Frensija.

— Viņš ir stipri novecojis.

Krustmāte Džūlija papurināja galvu. Šķita, ka viņas seja pēkšņi kļuvusi par milzīgu līdzjūtības apliecinājumu.

— Nabaga Džolions! — viņa sacīja. — Kādam vajadzētu par viņu parūpēties!

Atkal iestājās klusums. Tad visi pieci viesi piecēlās reizē, it kā katrs no viņiem baidītos, ka to neatstāj pēdējo, un aizgāja.

Misis Smola, krustmāte Hestere un viņu kaķis atkal palika vieni. Kaut kur tālumā noklaudzēja durvis, vēstījot Timotija drīzu ierašanos.

Tajā vakarā, kad krustmāte Hestere tikko bija iesnaudusies mazajā guļamistabā, kas agrāk, pirms tam kad krustmāte Džūlija vēl nebija iekārtojusies krustmātes Annas guļamistabā, piederēja krustmātei Džūlijai, durvis atvērās un ienāca misis Smola sārtu aubi galvā, ar sveci rokā.

— Hester! — viņa sauca. — Hester!

Krustmāte Hestere tikko manāmi sakustējās savos palagos.

— Hester! — atkārtoja krustmāte Džūlija, gribēdama pārliecināties, ka māsa pamodusies. — Es tā raizējos par nabaga Džolionu. Kā tev liekas — ko (viņa uzsvēra šo vārdu) mēs varētu viņa labā darīt?

Krustmāte Hestere atkal sakustējās, viņas balss skanēja lūdzoši: — Darīt? Kā lai es to zinu?

Krustmāte Džūlija apmierināta devās projām un, lai netraucētu Hesteri, ļoti uzmanīgi vēra ciet durvis, taču tās izslīdēja viņai no pirkstiem un aizkrita ar blīkšķi.

Atgriezusies savā istabā, viņa stāvēja pie loga un pa spraugu starp muslīna aizkariem, kas bija aizvilkti ciet, lai nevarētu ieskatīties no āra, vērās mēnesī virs parka koku galotnēm. Un, stāvēdama tur ar sārtu aubīti galvā, žēlumā saviebtu apaļo seju un asarām acīs, viņa domāja par «nabaga Džolionu», vecu un vientuļu, un par to, kā viņa tam varētu palīdzēt un kā brālis tad viņu mīlētu, tā mīlētu, kā neviens viņu nav mīlējis, kopš nabaga Septims šķīries no šīs pasaules.

VIII

BALLE PIE RODŽERA

Rodžera nams Prinsesgārdenā bija spoži apgaismots. Milzīgs daudzums vaska sveču dega kristala lustrās un atmirdzēja lielās viesistabas parketa grīdā kā neskaitāmu zvaigžņu pulks. Plašuma iespaids bija radīts, iznesot visas mēbeles kāpņu telpā un gar istabas sienām novietojot tos dīvainos civilizācijas atribūtus, ko dēvē par «rautu» krēsliem.

Pašā attālākajā stūrī aiz palmām paslēpts stāvēja neliels pianīno ar atšķirtu «Kensingtonas virpuli» uz nošu pults.

Rodžers nebija ļāvis uzaicināt orķestri. Viņš nesaprata, kāpēc vajadzīgs orķestris, tādus izdevumus viņš negribēja uzņemties — un beigas. Frensijai (viņas māte, kas Rodžera dēļ jau sen cieta no hroniskas dispepsijas, tādos gadījumos likās gulēt) vajadzēja samierināties ar to, ka pianīno papildināja vienīgi kornete, ko spēlēja kāds jauneklis, un tāpēc viņa novietoja palmas tā, lai viesi, ja tie sevišķi nepētītu, varētu iedomāties, ka tur paslēpti vairāki muziķi. Viņa nolēma sacīt, lai spēlē skaļi — kornete jau ir spēcīgs instruments, ja tikai to spēlē no visas sirds.

Beidzot viņa bija «cauri» — cauri tam mokošajam dažādu paņēmienu labirintam, kas jāiziet, ja eleganci grib apvienot ar Forsaitu prātīgo taupību. Kalsna, bet skaista, kukurūzas krāsas kleitā ar kuplu tilla rotājumu ap pleciem, viņa staigāja no vienas vietas uz otru, vilkdama rokās cimdus, un pēdējo reizi vēl apskatīja visu.

Ar speciāli šim vakaram pieņemto virssulaini (Rodžers turēja vienīgi kalpones) viņa aprunājās par vīnu. Vai viņam esot skaidrs, ka misters Forsaits licis pasniegt divpadsmit pudeles pie Vaitlija iegādātā šampanieša? Bet, ja ar to nepietiktu (Frensija gan tā nedomāja, vairums dāmu, bez šaubām, dzers ūdeni), — bet, ja tomēr pietrūktu, tad lai izlīdzoties ar augļu vīnu.

Viņai derdzās runāt ar sulaini par tādiem jautājumiem, tas bija tik pazemojoši, bet, ko lai dara, ja tāds tēvs? Rodžers patiešām vispirms līdz apnikumam pukojās par dejām, bet tad pats ieradās viesistabā — sārts, ar stāvu pieri — un izturējās tā, it kā šis vakars būtu tieši viņa ierosināts, smaidīja un veda visskaistāko sievieti pie vakariņu galda, bet pulksten divos, kad īstā jautrība tikai sākās, nemanīts piegāja pie mūziķiem, lika nospēlēt «Dievs, sargi karalieni» un aizgāja.

Frensija no sirds cerēja, ka viņš drīz nogurs un ies gulēt.

Kopā ar dažām labākajām draudzenēm, kuras palīdzēja Frensijai sagatavoties deju vakaram, viņa bija iebaudījusi steigā pasniegtu azaidu — tēju un aukstu vistas cepeti kādā mazā, tukšā istabiņā augšējā stāvā. Vīriešus aizsūtīja pusdienās uz Jūstesa klubu — tiem vajadzēja kārtīgi paēst.

Tieši pulksten deviņos atbrauca misis Smola. Rūpīgi izvēlētos izteicienos viņa atvainojās, ka Timotijs nav ieradies, nemaz nepieminot krustmāti Hesteri, kura pēdējā brīdī bija pateikusi, ka negrib pūlēties un braukt uz viesībām. Frensija viņu saņēma ar pāri plūstošu laipnību un apsēdināja kādā no rautu krēsliem, un viņa palika tur sabozusies un vientuļa, pirmo reizi kopš krustmātes Annas nāves uzvilkusi gaiši violetu zīda kleitu melnās vietā.

Tad no savām istabām nonāca uzticīgās draudzenes, it kā pēc kādas maģiskas formulas katra ģērbusies citādas krāsas kleitā, bet visas ar bagātīgu tilla rotājumu ap pleciem un krūtīm, jo sagadījās, ka visas bija ļoti vājas. Frensija pieveda viņas pie misis Smolas. Neviena nepakavējās pie tās ilgāk par dažām sekundēm, pēc tam visas saspiedās bariņā, tērzēja un grozīja rokās programmas, slepus raudzīdamās uz durvīm, vai neparādīsies kāds no vīriešu kārtas viesiem.

Atbrauca vairāki Niklasa ģimenes locekļi, akurāti kā arvien — Ledbrokgrovā bija tāds paradums; tūdaļ pēc viņiem Jūstess ar saviem brāļiem — visi drūmi un visi oda pēc tabakas dūmiem.

Ieradās trīs četri Frensijas pielūdzēji, cits pēc cita. Viņa tos visus bija piespiedusi apsolīt, ka ieradīsies agri. Viņi bija gludi skūtām sejām un moži — tāds možums pēdējā laikā piemita visiem Kensingtonas jaunajiem vīriešiem. Likās, ka viņu starpā valda vislabākā saskaņa. Viņiem bija kuplas kaklasaites, baltas vestes un zeķes ar bultiņām. Visiem kabatas lakatiņi bija paslēpti aiz piedurkņu atlokiem. Viņi kustējās mundri, bruņojušies ar pierastu jautrību, it kā būtu ieradušies šeit, lai veiktu lielus darbus. Dejojot viņu sejas nebija svinīgi nopietnas kā parasti angļiem, kad tie dejo, bet bezrūpīgas, pievilcīgas, maigas, viņi lēkāja un strauji grieza savas partneres, pedantisku mūzikas ritma ievērošanu uzskatīdami par lieku.

Citus dejotājus viņi uzlūkoja ar vieglu nicību — viņi taču bija jautrā brigāde, simtiem Kensingtonas «ballīšu» varoņi un vienīgie varēja rādīt pareizas izturēšanās, smaidu un deju paraugu.

Pēc tam sāka plūst pārējo viesu straume. Jauno dāmu pavadones kā smagākie nogulumi novietojās gar sienu pretī ieejai, gaisīgākais elements mutuļoja lielajā zālē.

Vīriešu bija maz, un dāmas, kam nebija kavalieru, raudzījās apkārt ar viņām īpatnējo patētisko skatienu, ar pacietīgu, skāņu smaidu, kas it kā sacīja: «O nē! Nemaldiniet mani, es zinu, ka jūs nenākat pie manis. Es to nemaz neceru!» Un Frensija bieži vien aizrādīja kādam no saviem pielūdzējiem vai citam jauneklim:

— Esiet tik laipns, ļaujiet man iepazīstināt jūs ar mis Pinku, viņa patiešām ir jauka meitene! — Tad viņa to pieveda pie meitenes un sacīja: — Esiet pazīstami. Mis

Pinka, misters Gezerkouls. Varbūt jums ir vēl kāda brīva deja? — Un mis Pinka, viegli pietvīkdama, atbildēja ar piespiestu smaidu: — Jā, šķiet, ka ir! — Un, aizlikusi roku priekšā savai tukšajai kartei, drudžaini ierakstīja tajā Gezerkoula vārdu pretī dejai, ko tas piedāvāja — kaut kur pašās beigās.

Bet, kad jauneklis aizbildinājās ar karstumu un aizgāja, viņa atkal iegrima savās bezcerīgajās gaidās, smaidīdama pacietīgo, skāņo smaidu.

Mātes, lēnām apvēdinādamas sejas, vēroja savas meitas, un viņu acīs varēja lasīt stāstu par šo meitu labklājību. Sēdēt šeit stundām ilgi, nogurt līdz nāvei, klusēt vai aizrautīgi sarunāties — tas viņām nebija nekas, ja tikai meitenes varēja izpriecāties! Bet redzēt, ka neviens tās neievēro, iet tām garām! Ak! Mātes smaidīja, bet viņu acis bija dzēlīgas kā aizkaitinātam gulbim; viņām gribējās satvert jauno Gezerkoulu aiz moderno svārku stūriem un aizvilkt pie savām meitām — šo švaukstu!

Viss dzīves nežēlīgums un grūtums, kaislīgā jūsma un mainīgā laime, iedomība, sevis aizmiršana un pacietība, viss bija šinī kaujas laukā — Kensingtonas balles zālē.

Šur tur divi iemīlējušies — ne jau līdzīgi Frensijas pielūdzējiem, kas piederēja pie īpašas kastas, bet gluži parasti iemīlējušies trīcot, sarkstot, klusu ciešot meklēja viens otru ar skatieniem, meklēja sastapšanos un tuvību dejotāju drūzmā, un reizēm dejodami ar savu acu mirdzumu pievērsa kāda skatītāja uzmanību.

Tieši pulksten desmitos ieradās Džeimsa ģimene — Emīlija, Reičela, Vinifreda (Dārtijs bija atstāts mājās, jo iepriekšējā reizē pie Rodžera bija izdzēris pārāk daudz šampanieša) un Sisilija, pati jaunākā, kurai šī bija pirmā balle. Pēc viņām no pusdienām tēva mājās atbrauca Soumss un Irēna.

Visām šīm dāmām bija tērpi ar šaurām plecu lentītēm, bez tilla, un ar šo drošāk atsegto kailumu tās tūdaļ parādīja, ka nāk no modernākā pieparka rajona.

Vairīdamies no dejotājiem, Soumss atvirzījās atpakaļ un nostājās pie sienas. Apbruņojies ar bālu smaidu, viņš stāvēja un raudzījās apkārt. Valsis pēc valša sākās un beidzās, pāris pēc pāra slīdēja garām ar smaidu uz lūpām, smiekliem, aprautām sarunām vai cieši sakniebtām lūpām, ar skatienu meklējot kaut ko drūzmā, vai arī klusējot, viegli pavērtām lūpām, raudzīdamies viens otram acīs. Svinību aromāts, puķu un matu smarža, parfīmi, ko sievietes tā mīl, kā tvanīgs vilnis cēlās vasaras nakts siltajā gaisā.

Klusu ciešot, nicīgi smaidot, Soumss, kā likās, nekā neredzēja, taču reiz reizēm viņa acis, atradušas dejotāju pūlī to, ko meklēja, pievērsās šim vienam punktam un smaids nozuda no viņa lūpām.

Viņš nedejoja. Daži vīri dejoja ar savām sievām. Soumsa «labā toņa» apziņa nebija ļāvusi viņam ne reizes dejot ar Irēnu pēc apprecēšanās, un vienīgi Forsaitu dievs zināja, vai tas viņam sagādāja atvieglojumu vai ne.

Irēna aizslīdēja garām, dejojot ar citiem vīriešiem, un īrisu krāsas tērps viļņojot atsedza viņas kājas. Viņa dejoja labi. Soumsam jau bija apnicis klausīties sievietes sakām ar skābu smaidu: «Cik skaisti jūsu sieva dejo, mister Forsait — patiešām prieks redzēt!» Apnicis atbildēt, iesānis uzlūkojot šīs glaimotājas: «Jums tā liekas?»

Kāds jauns pāris netālu no Soumsa pārmaiņus apvēdinājās ar vēdekli, saceļot nepatīkamu gaisa plūsmu. Turpat stāvēja arī Frensija ar vienu no saviem pielūdzējiem. Viņi runāja par mīlestību.

Soumss izdzirdēja, ka kaut kur aiz muguras ierunājās Rodžers, dodot kalponei norādījumus par vakariņām. Nekas šeit nebija pirmšķirīgs! Soumss vēlējās, kaut nebūtu nācis. Viņš bija vaicājis Irēnai, vai viņam jābrauc, un tā bija atbildējusi ar smaidu, kas viņu kaitināja: «O nē!»

Kāpēc viņam vajadzēja braukt šurp? Pēdējo piecpadsmit minūšu laikā viņš Irēnu pat redzējis nebija. Bet tur jau nāca Džordžs ar savu ļauni zobgalīgo sejas izteiksmi, izvairīties no tā vairs nebija iespējams.

— Vai tu esi redzējis «Jūras laupītāju»? — jautāja šis atzītais zobgalis. — Viņš ir kaujas gatavībā — apgriezis matus un tamlīdzīgi!

Soumss atbildēja, ka neesot redzējis, izgāja cauri zālei, kas deju pārtraukumā bija pustukša, un, apstājies uz balkona, raudzījās lejā uz ielu.

Piebrauca kāda kariete ar vēliem viesiem, un pie durvīm slaistījās bariņš to pacietīgo Londonas ielu iemītnieku, kas pulcējās visur, kur vien mirdz gaisma logos un skan mūzika. Viņu sejas, kas ar savu bālumu atdalījās no tumšajiem stāviem, lūkojās uz augšu, un šī flegmatiskā ziņkāre kaitināja Soumsu. Kāpēc viņiem atļauj te slaistīties? Kāpēc policists nedzen viņus projām?

Bet policists viņiem nepievērsa ne mazākās uzmanības. Plaši ieplestām kājām viņš stāvēja uz sarkanā celiņa, kas bija noklāts uz trotuāra, un viņa seja zem bruņu cepures pauda tādu pašu flegmatisku ziņkāri kā šo slaistu sejas.

Viņpus ceļa, aiz žoga režģa Soumss varēja redzēt ielas laternu apspīdētos koku zarus tik tikko šūpojamies vieglajā vējā. Tālāk, otrā pusē ielai, namu apgaismotie logi kā neskaitāmas acis raudzījās klusajā, tumšajā dārzā. Bet visam pāri debesis, brīnišķīgās Londonas debesis, blāvas no bezgaldaudzo uguņu atspulgiem, zvaigžņots jumols, kam cauri aužas cilvēku vajadzību un cilvēku iztēles atstarojums — milzīgs greznības un posta spogulis, kas nakti pēc nakts stiepjas pāri tūkstošiem namu un dārzu, pārticībai un nabadzībai, Forsaitiem, policistiem un pacietīgai ielu publikai.

Soumss apgriezās un, nišā stāvēdams, vērās apgaismotajā istabā. Šeit ārā bija vēsāk. Viņš redzēja nule atbraukušos viesus — Džūnu ar vectēvu ieejam zālē. Kāpēc viņi tā aizkavējušies? Viņi stāvēja pie durvīm. Abi likās noguruši. Kas to varēja iedomāties, ka tēvocis Džolions tik vēlu vakarā ies ārā no mājas! Kāpēc Džūna nenāca pie Irēnas kā parasti? Te Soumsam piepeši pazibēja doma, ka viņš jau ilgu laiku nav Džūnu redzējis.

Ar neizskaidrojamu ļaunumu vērodams Džūnu, viņš pamanīja, ka tā pārvērtās, kļuva tik bāla, ka šķita, tūdaļ kritīs nesamaņā, tad atkal tumši pietvīka. Pagriezies uz to pusi, kur skatījās Džūna, viņš ieraudzīja savu sievu Bozinijam zem rokas iznākam no oranžērijas zāles galā. Viņa lūkojās Bozinijam acīs, it kā atbildot uz tā jautājumu, un Bozinijs cieši raudzījās viņā. Soumss atkal palūkojās uz Džūnu. Viņa turējās vecajam Džolionam pie rokas un, likās, kaut ko lūdza. Soumss redzēja pārsteiguma izteiksmi tēvoča sejā. Tad abi apgriezās un izgāja pa durvīm, nozūdot viņa skatienam. Atkal atskanēja mūzika — valsis, un, vēl arvien nekustīgi kā statuja stāvēdams loga nišā, ar sastingušu seju, bez smaida uz lūpām, Soumss gaidīja, kas notiks. Drīz vien tumšajam balkonam dažu soļu atstatumā garām aizslīdēja viņa sieva un Bozinijs. Soumss uztvēra Irēnas gardēniju smaržu, redzēja, kā cilājas viņas krūtis, redzēja viņas ilgu pilno skatienu, pavērtās lūpas, līdz šim nepazītu izteiksmi viņas sejā. Lēnā, līganā solī viņi aizdejoja garām, un Soumsam likās, ka viņi cieši piekļāvušies viens otram. Viņš redzēja, ka Irēna paceļ maigās, tumšās acis, lai sastaptu Bozinija acis, un atkal nolaiž tās.

Bāls kā nāve Soumss novērsās un, atbalstījies pret balkona margām, raudzījās lejā, skvērā. Ziņkārīgie vēl arvien stāvēja turpat, trulā neatlaidībā lūkodamies uz apgaismotajiem logiem, tiem bija pievērsta arī policista seja, bet Soumss viņus nemaz nemanīja. Piebrauca kariete, divi iekāpa tajā un aizbrauca…

Tovakar Džūna ar veco Džolionu parastā laikā sēdās pie pusdienu galda. Meitene savā ikdienas mājas kleitā, arī vecais Džolions nebija pārģērbies.

Brokastis ēdot, viņa bija ieminējusies, ka gribot iet uz deju vakaru pie tēvoča Rodžera, bet — cik muļķīgi! — viņai neesot ienācis prātā sarunāt ar kādu. Tagad jau esot par vēlu.

Vecais Džolions paraudzījās ar savu vērīgo skatienu. Parasti taču Džūna uz dejām gāja ar Irēnu! Un, cieši lūkodamies uz Džūnu, viņš jautāja, kāpēc tā nebraucot kopā ar Irēnu.

Nē! Džūna negribot lūgt Irēnu, viņa iešot tikai tad, ja… ja vectēvs būtu ar mieru braukt līdzi… tikai šoreiz … uz īsu brītiņu!

Vecais Džolions padevās viņas lūdzošajam, izmocītajam skatienam un rūkdams piekrita. Kāpēc gan viņai jābraucot uz šīm dejām, viņš sacīja, tas būšot nožēlojams sarīkojums, viņš varot kaut vai derēt. Viņai tas nemaz nenākšot par labu! Viņai vajadzīgs jūras gaiss, un pēc Globular Gold Concessions akcionāru pilnsapulces viņš aizvedīšot viņu uz jūru. Viņa negribot braukt? Ak, tā viņa galīgi pārguršot! Un, slepus uzmetis meitenei skumju skatienu, vecais Džolions atkal ķērās pie brokastīm.

Džūna agri izgāja no mājas un visu tveicīgo priekšpusdienu nemierīgi staigāja apkārt. Viņas mazais, trauslais stāvs, kas pēdējā laikā kustējās tik rāmi un apātiski, likās it kā uguns pilns. Viņa nopirka puķes. Vēlējās … katrā ziņā gribēja izskatīties, cik vien iespējams, skaista. Viņš taču būs tur! Džūna zināja, ka viņš ielūgts. Parādīs viņam, ka viņai viss vienalga. Taču sirds dzijumos Džūna apņēmās tajā vakarā iekarot Boziniju no jauna. Viņa atgriezās mājās pacilātā garastāvoklī, un vecais Džolions noticēja šai priecīgajai pārmaiņai.

Pēcpusdienā viņai uznāca nevaldāma raudu lēkme. Viņa ierakās spilvenos, lai apslāpētu elsas, un, kad, beidzot nomierinājusies, paskatījās spogulī, ieraudzīja pietūkušu seju ar apsarkušām acīm un tumši zilganiem lokiem zem tām. Viņa palika tumšajā istabā līdz pusdienas laikam.

Pa azaida laiku abi klusēja, un Džūna cīnījās pati ar sevi. Viņa izskatījās tik nevarīga un nomocījusies, ka vecais Džolions lika pateikt, lai karieti negatavo, viņš nejaušot Džūnai braukt. Lai viņa ejot gulēt! Džūna nepretojās. Uzgāja augšā, savā istabā un sēdēja tumsā. Desmitos pazvanīja un izsauca savu istabeni.

— Atnesiet man karstu ūdeni, pēc tam noejiet lejā un pasakiet misteram Forsaitam, ka es esmu atpūtusies. Ja viņš ir pārāk noguris, es varu braukt uz dejām viena.

Kalpone palūkojās uz viņu šaubīdamās, un Džūna pavēlošā tonī atkārtoja:

— Ejiet taču un tūdaļ atnesiet karstu ūdeni!

Viņas balles tērps vēl bijā turpat uz dīvāna, ar kaislu rūpīgumu viņa saposās, paņēma puķes un nogāja lejā, augsti pacēlusi savu mazo galviņu zem smagā matu vainaga. Garām ejot, viņa dzirdēja, ka vecais Džolions rosās savā istabā.

Apmulsis un saniknots viņš ģērbās. Jau bija pāri desmitiem, agrāk par vienpadsmitiem viņi tur netiks.

Meitene galīgi jukusi. Taču viņš neuzdrošinājās atteikt — nespēja aizmirst, kāda sejas izteiksme Džūnai bija pie pusdienu galda.

Ar lielu melnkoka suku viņš glauda matus, līdz tie lampas gaismā spīdēja kā sudrabs. Tad arī viņš devās ārā, drūmajā kāpņu telpā.

Džūna gaidīja viņu lejā, un, neteikuši ne vārda, viņi iesēdās karietē.

Kad Džūna pēc brauciena, kas likās ilgs kā pati mūžība, iegāja Rodžera viesistabā, viņa slēpa aiz apņēmības maskas neizsakāmas sāpes un dziļu satraukumu. Stūrgalvīgā apņēmība atgūt savu līgavaini — kā, to viņa vēl nezināja — un bailes, ka Bozinijs varbūt nebūs ieradies, ka viņa to nemaz neredzēs, apslāpēja kauna jūtas, ko modināja doma, ka šo viņas rīcību varētu apzīmēt par «skriešanu viņam pakaļ».

Ieraugot balles zāli ar spožo grīdu, Džūnu pārņēma prieks un laimes nojausmas. Viņai patika dejot, un dejojot viņa lidoja, tik viegla kā sprigans, jautrs meža gariņš. Bozinijs katrā ziņā uzlūgs viņu, un, ja viņi dejos, viss būs atkal kā agrāk. Viņa nepacietīgi lūkojās apkārt.

Taču redzēt Boziniju kopā ar Irēnu iznākam no oranžērijas ar dīvainu aizmirstības izteiksmi sejā Džūnai bija pārāk negaidīts trieciens. Neviens, pat vectēvs nebija ievērojis viņas izmisumu, nevienam arī nevajadzēja to ievērot.

Viņa pieskārās vecā Džoliona rokai un čukstēja:

— Man jābrauc mājās, vectētiņ, es nejūtos labi. Vecais Džolions steidzīgi veda viņu projām, pukodamies pie sevis, ka to jau paredzējis.

Džūnai viņš neteica nekā; tikai tad, kad viņi jau sēdēja karietē, kura, kā par laimi, bija aizkavējusies turpat pie durvīm, viņš jautāja:

— Kas tev notika, mīļā?

Juzdams, ka meitenes trauslais augumiņš raustās elsās, viņš izbijās. Rīt jāizsauc Blenks, Katrā ziņā. Nevar ļaut ilgāk tā turpināties … Kas tikai nenotiek!

Džūna apvaldīja raudas un, drudžaini paspiedusi viņa roku, ierāvās karietes stūrītī, aizklādama ar šalli seju.

Vecais Džolions redzēja vienīgi viņas acis, kas nekustīgi vērās tumsā, un viņa kalsnie pirksti bez mitas glāstīja Džūnas roku.

IX

VAKARS RIČMONDĀ

Ne tikai Džūnas un Soumsa, bet arī citas acis bija redzējušas «tos divus» (kā Jūfimija jau sauca viņus) iznākam no oranžērijas, arī citas acis bija pamanījušas Bozinija sejas izteiksmi.

Ir mirkļi, kad Daba atklāj kaislības, kas slēptas zem ikdienības bezrūpīgā miera: brāzmains pavasaris caur purpursārtiem mākoņiem met baltu spožumu mandeļkoka ziedos; sniegota, mēness apmirdzēta kalnu virsotne ar vienu vienīgu zvaigzni virs tās sniedzas augšup kvēlajā zilgmē; vai arī pret saulrieta liesmainajām debesīm paceļas veca īve, it kā sargājot kādu baismīgu noslēpumu …

Ir arī mirkļi, kad gleznu galerijā kāda glezna, par kuru parastais apmeklētājs izlasītu katalogā: «Ticiāna *** — lielisks mākslas darbs», paņem savā varā kādu Forsaitu, kas varbūt paēdis spēcīgākas brokastis nekā citi, un savaldzina viņu līdz ekstāzei. Ir kaut kas — viņš jūt — ir kaut kas, kas, ar vārdu sakot, kas ir kaut kas. Šis neizprotamais, neizskaidrojamais ir pārņēmis viņu, bet, tiklīdz viņš mēģina definēt to ar praktiskam cilvēkam raksturīgu precizitāti, tas pazūd, izgaist, tāpat kā izgaist izdzertā vīna skurbums, atstājot tikai īgnumu un bažas par aknām. Viņš jūt, ka ir bijis neprātīgs, kaut ko izšķērdējis, viņš ir zaudējis pretošanās spējas. Viņš nav gribējis saskatīt to, kas slēpjas aiz šīm trim zvaigznītēm katalogā. Pasarg dievs! — viņš nekā nevēlas zināt par Dabas spēkiem! Pasarg dievs! — viņš ne uz mirkli nevēlas pieļaut domu, ka ir kaut kas tāds! Ja viņš to pieļautu, kas notiktu? Maksā taču šiliņu par ieejas biļeti un otru par programmu.

Skatiens, ko ievēroja Džūna, ko ievēroja citi Forsaiti, bija kā piepešs sveces gaismas atspīdums caur spraugu kādā iedomātā aizsegā, aiz kura kāds nesa šo sveci piepešs netveramas malduguns uzliesmojums, mīklains un vilinošs. Visiem, kas to redzēja, kļuva skaidrs, ka darbojas draudīgi spēki. Uz brīdi viņi vēroja to ar patiku, ar interesi, tad sāka domāt, ka nemaz nedrīkst to ievērot.

Tomēr tas noskaidroja, kāpēc Džūna ieradās tik vēlu un atkal nozuda, neizdejojusi nevienu deju, pat nesasveicinājusies ar savu līgavaini. Runāja, ka viņa nevesela, un vai tas kāds brīnums?

Taču viņi uzlūkoja cits citu it kā ar vainas apziņu. Viņi negribēja izplatīt tenkas, negribēja ļauni izturēties. Kas gan to būtu vēlējies? Un nepiederīgiem netika bilsts ne vārds, nerakstīts likums viņiem lika klusēt.

Tad kļuva zināms, ka Džūna ar veco Džolionu aizbraukuši uz jūrmalu.

Vecais Džolions bija aizvedis mazmeitu uz Broudstēzu, kas pašlaik nāca modē, jo Jarmuta bija zaudējusi savu slavu, kaut arī Niklass to vēl cildināja. Neviens Forsaits nebrauca uz jūrmalu ar nodomu par savu naudu elpot tādu gaisu, kas viņu nedēļas laikā padarītu īgnu. Pirmā Forsaita liktenīgā aristokrātiskā tieksme dzert madeiru neapšaubāmi bija ietekmējusi viņa pēcnācējus.

Un tā Džūna aizbrauca uz jūrmalu. Ģimene gaidīja turpmākos notikumus, nekas cits neatlika.

Bet cik tālu … cik tālu aizgājuši «tie divi»? Cik tālu viņi ies? Vai tiešām viņu starpā kaut kas ir? Protams, nekas tur nevarēja iznākt, jo nevienam no viņiem nebija naudas. Varbūt vienīgi flirts, kas savā laikā beidzas, kā visas tādas aizraušanās.

Soumsa māsa Vinifreda Dārtija, kas, dzīvodama Grīnstrītā, līdz ar Meifēras gaisu bija uzņēmusi sevī daudz modernākus uzskatus par laulības attiecībām nekā, piemēram, Ledbrokgrovā valdošie uzskati, smējās par domu, ka tur kaut kas varētu būt. «Mazā» (Irēna bija garāka par Vinifredu, un tas, ka Irēnu sauca par «mazo», bija neapšaubāms Forsaitu vērtīguma apliecinājums) — «mazā» garlaikojās. Kāpēc lai viņa neuzjautrinātos? Soumss visai apnicīgs. Bet misteru Boziniju tikai šis āksts Džordžs varēja nosaukt par «Jūras laupītāju» — Vinifreda uzskatīja, ka Bozinijs ir elegants.

Šis apgalvojums, ka Bozinijs esot elegants, radīja veselu sensāciju. Tomēr nespēja pārliecināt. Forsaiti bija gatavi atzīt, ka viņš ir «zināmā mērā izskatīgs», taču nosaukt vīrieti ar izspiestiem vaigu kauliem, savādām acīm un mīkstām filca platmalēm par elegantu varēja vienīgi Vinifreda, tā no jauna apliecinot savu ekstravaganto dzīšanos pēc visa jaunā.

Bija tā neatkārtojamā vasara, kad ekstravagance bija modē, kad pati zeme bija ekstravaganta, kad kastaņi tērpās tik bagātīgā ziedu rotā un puķes smaržoja tik saldi kā nekad agrāk, kad rozes plauka ikvienā dārzā un naktīs zvaigžņu pulkiem gandrīz nepietika vietas debesīs, kad ik dienas no rīta līdz vakaram saules spožais zelta vairogs slīdēja pāri parkam un ļaudīm radās dīvainas iedomas — ēst brokastis un pusdienas ārā. Nebija piedzīvota tāda pajūgu straume, kas plūda pa tiltiem pāri mirdzošajai upei, aizvizinādami tūkstošiem vidusšķiras labāko ģimeņu piederīgo Bušija, Ričmondas, Kjū un Hemtenkortas zaļajā krāšņumā. Gandrīz katra ģimene, kas pretendēja uz piederību pie kariešu īpašnieku šķiras, tanī gadā vismaz reizi apskatīja kastaņus Bušijā vai pavizinājās pa Kastaņu aleju Ričmondas parkā. Viņi brauca lēnām, tīdamies pašu saceltā putekļu mākonī, un lepni noraudzījās lielajos, rāmajos briežos, kuri, ragainās galvas izslējuši, staigāja pa paparžu audzi, kas rudenī mīlētājiem solīja vēl nekad agrāk neredzētu slēptuvi. Reizumis, kad uzplūda kastaņziedu un paparžu aromāts, viņi sacīja cits citam: «Ak, cik savāda smarža!»

Arī liepziedi togad bija neparasti zeltaini, gandrīz medus krāsā. Kad saule slīdēja pret rietu, Londonas skvēru stūros no liepām cēlās smarža, saldāka nekā medum, ko bites no tām sūca, — smarža, kas modināja neizteicamas ilgas Forsaitu un viņiem līdzīgo sirdīs, kad viņi pēc pusdienām atvēsinājās šajos viņiem vienīgajiem pieejamos dārzos.

Un šīs ilgas lika viņiem kavēties starp krēslā grimstošajām puķu dobēm, kad diena dzisa, lika viņiem kā mīlētājiem atkal un atkal raudzīties apkārt, gaidot to mirkli, kad pēdējā gaisma zudīs zaru ēnā.

Kaut kāda netverama līdzjūtība, ko izraisīja liepu smarža, nodoms pašai kā māsai pārliecināties, pierādīt sava apgalvojuma, ka «tur nekā nav», pareizību vai varbūt tikai vēlēšanās aizbraukt uz Ričmondu, kas tajā vasarā neatvairāmi vilināja, pamudināja mazo Dārtiju (Pablija, Imodžinas, Modas un Benedikta) māti rakstīt svainei šādu vēstuli:

30. jūnijā

Mīļā Irēna!

Dzirdēju, ka Soumss rīt braukšot uz Henliju un palikšot tur pa nakti. Man ienāca prātā, ka būtu ļoti jauki nelielā kompānijā aizbraukt uz Ričmondu. Uzaicini misteru Boziniju, bet es sarunāšu jauno Flipardu.

Emīlija (viņi sauca māti par Emīliju — tas bija tik šiki) dos mums savus ratus. Es ieradīšos pēc Tevis un Tava pavadoņa pulksten septiņos.

Ar sirsnīgiem sveicieniem Tava māsa

Vinifreda Dārtija.

Montegjū apgalvo, ka «Kronī un scepterī» esot gluži labas pusdienas.

Montegjū bija Dārtija otrs un vairāk pazīstamais vārds (pirmais bija Mouziss), jo viņš bija «labāko aprindu cilvēks» no galvas līdz kājām. Liktenis Vinifredas plānam lika vairāk šķēršļu ceļā, nekā tāds labi domāts pasākums būtu pelnījis. Vispirms — atbilde no jaunā Fliparda:

Cienījamā misis Dārtija! Briesmīgi žēl. Esmu ļoti aizņemts.

Jūsu Ogastess Flipards.

Bija par vēlu cīnīties pret šo neveiksmi, meklējot citu pavadoni. Ar īstu sievietes mātes attapību un taktiku Vinifreda iedomājās savu vīru. Viņai bija tas apņēmīgais, bet iecietīgais raksturs, kas saderas ar izteiktu profilu, gaišiem matiem un zaļganām acīm. Nekādi apstākļi nespēja viņu apmulsināt vai arī, ja tas retu reizi gadījās, viņa prata šos apstākļus iegrozīt sev par labu.

Arī Dārtijs bija ļoti labā garastāvoklī. Eross gan nebija ieguvis Lankaširas kausu. Šis slavenais rikšotājs, kura īpašnieks — kāds no zirgu skriešanās sacīkšu pilāriem — bija paklusām licis pret to daudzus tūkstošus, pat nestartēja. Tās četrdesmit astoņas stundas, kas sekoja šai neveiksmei, var uzskatīt par pašām tumšākajām Dārtija dzīvē.

Džeimsa rēgs vajāja viņu dienu un nakti. Drūmas domas par Soumsu mainījās ar vājām cerībām. Piektdienas vakarā Dārtijs piedzērās — tik nomākts viņš jutās. Bet sestdienas rītā visu pārvarēja īstais biržas vīra instinkts. Aizņēmies dažus simtus mārciņu, ko nemaz necerēja atdot, viņš devās uz pilsētu un lika visu šo summu uz Koncertīnu, kas piedalījās Seltounas handikapā.

Kā viņš stāstīja majoram Skrotonam, brokastojot «Iseeum» klubā, mazais ebreju zēns Nātans devis viņam kaut kādus norādījumus. Lai notiekot kas notikdams. Viņš esot sprukās. Ja šoreiz nelaimēšoties — nu, sasodīts, tad vecajam vajadzēšot maksāt!

Izdzēris viens pats veselu pudeli Pola Rodžera, viņš juta no jauna mostamies nicinājumu pret Džeimsu.

Viņam laimējās. Koncertīna pienāca par purna tiesu ātrāk nekā pārējie — šī uzvara patiešām karājās mata galā! Taču, kā Dārtijs sacīja, — drošam pieder pasaule!

Viņš neko neiebilda pret ekskursiju uz Ričmondu. Pat solījās «izmaksāt». Dārtijs klusībā jūsmoja par Irēnu un labprāt vēlējās nodibināt ar viņu sirsnīgākas attiecības.

Pussešos no Pārkleinas atnāca sulainis ar ziņu: misis Forsaita ļoti nožēlojot, bet viens zirgs klepojot.

Arī šis jaunais trieciens nespēja iebiedēt Vinifredu — viņa tūdaļ aizsūtīja mazo (septiņus gadus veco) Pabliju ar aukli uz Monpeljē skvēru.

Braukšot ar ormani un satikšoties «Kronī un scepterī» bez ceturkšņa astoņos.

Dārtijs priecājās par šo izmaiņu. Daudz labāk nekā sēdēt ar muguru pret zirgiem! Viņam neesot nekas pretī braukt kopā ar Irēnu. Tad laikam vajadzēšot aizbraukt uz Monpeljē skvēru pēc pārējiem, un tur varēšot apmainīties?

Uzzinājis, ka sastapšanās paredzēta «Kronī un scepteri» un viņam jābrauc kopā ar paša sievu, Dārtijs saīga un teica, ka būšot sasodīti garlaicīgi.

Septiņos viņi devās ceļā. Dārtijs bija gatavs saderēt ar ormani uz puskronu, ka tas neaizvedīs viņus četrdesmit piecās minūtēs.

Pa ceļam vīrs un sieva tikai divas reizes pārmija dažus vārdus.

Dārtijs sacīja:

— Soumsa kungam izmežģīsies ausis, dzirdot, ka viņa sieva aizbraukusi ormanī ar Bozinija kungu!

Vinifreda atbildēja:

— Nerunā niekus, Montij!

— Niekus! — atkārtoja Dārtijs. — Tu nepazīsti sievietes, mana labā!

Otrreiz viņš tikai apvaicājās:

— Kā es izskatos? Laikam raibas acis? Šampanietis, ko Džordžs tā iecienījis, ir varen stiprs.

Viņš bija brokastojis kopā ar Džordžu Forsaitu Heiversneikā.

Bozinijs un Irēna viņus jau gaidīja. Abi stāvēja pie balkona loga upes pusē.

Tovasar logi stāvēja vaļā augu dienu un augu nakti, un dienu un nakti istabās plūda puķu un koku smaržas, saulē izdegušās zāles karstā smarža un bagātīgās rasas vēsā smarža.

Vērīgajam Dārtijam nelikās, ka viņa viesi sevišķi labi saprastos — tie stāvēja cieši blakus, nerunādami ne vārda. Bozinijs izskatījās it kā izsalcis — gatavais lempis!

Viņš atstāja tos Vinifredas ziņā, bet pats ņēmās izvēlēties pusdienas.

Katrs Forsaits gribēs labi, ja arī ne pārāk izsmalcināti paēst, bet Dārtijam līdzīgi ļaudis katrā ziņā izpētīs visus «Kroņa un sceptera» krājumus. Dzīvodams no rokas mutē, Dārtijs domāja, ka nekas nav tik labs, lai viņš to sev nevarētu atļauties, un noteikti atļāvās visu ko. Arī dzērieni jāizvēlas ļoti rūpīgi. Šai zemē ir daudz dzērienu, kas «nav piemēroti» tādiem kā Dārtijs, viņam vajadzīgi paši labākie. Ja var samaksāt ar cita naudu, tad nav iemesla skopoties. Skopošanās ir muļķu, nevis Dārtijam līdzīgu cilvēku pazīme.

Pašu labāko no visa! Vai var būt vēl veselīgāks princips, pēc kā iekārtot savu dzīvi cilvēkam, kura sievastēvam ir prāvi ienākumi un silta sirds pret saviem mazbērniem?

Ar savu visai aso skatienu Dārtijs bija atklājis šo Džeimsa vājību jau pašā pirmajā gadā pēc mazā Pablija ierašanās pasaulē (tā nebija paredzēta). Šis vērīgums viņam bija devis labumu. Četri mazie Dārtiji tagad noderēja it kā par pastāvīgu nodrošinājumu.

Mielasta «nagla», bez šaubām, bija ālata. Šo brīnum garšīgo zivi, ko priekšzīmīgi iekonservētu atveda no tālienes, vispirms izcepa, tad atbrīvoja no asakām un pasniedza ledū, pārlietu mērces vietā ar madeiras punšu pēc receptes, ko zināja tikai nedaudzi ievērojami cilvēki.

Visā pusdienu norisē vēl ievērības cienīgs bija vienīgi tas, ka rēķinu samaksāja Dārtijs.

Pie galda viņš visu laiku pūlējās būt sevišķi laipns. Viņa nekautrais, jūsmīgais skatiens gandrīz ne mirkli neatrāvās no Irēnas sejas un auguma. Taču viņam vajadzēja klusībā atzīties, ka pūlējies bez panākumiem: Irēna bija salta, tikpat salta kā viņas pleci zem krēmkrāsas mežģinēm. Dārtijam likās, ka pieķēris viņu flirtā ar Boziniju, tomēr tā nebija, viņa izturējās pilnīgi nevainojami. Arhitekts bija drūms kā bišu sadzelts lācis — Vinifredai tikai ar grūtībām izdevās izvilkt no viņa pa vārdam. Viņš nekā neēda, bet no dzērieniem neatteicās, un viņa seja kļuva arvien bālāka un bālāka un acīs dega savāda uguns.

Tas viss šķita ļoti interesanti.

Jo Dārtijs pats bija lieliskā noskaņojumā un runāja bez mitas, ar zināmu ironiju, kā jau prātīgs cilvēks. Viņš pastāstīja dažas anekdotes, tik tikko noturēdamies pieklājības robežās — aiz piekāpības pret klātesošajiem, jo parasti viņa anekdotes nekādu pieklājības robežu nepazina. Pa jokam uzsauca tostu uz Irēnas veselību. Neviens nepievienojās, tikai Vinifreda sacīja:

— Nemuļķojies, Montij!

Piecēlušies no pusdienu galda, viņi pēc Vinifredas ierosinājuma izgāja uz terases, no kurienes pavērās skats uz upi.

— Es gribētu paskatīties, kā vienkārši ļaudis mīlinās, — viņa sacīja. — Tas ir tik jocīgi!

Daudzi pastaigājās ārā, baudīdami vēsumu pēc tveicīgās dienas un gaisā skanēja balsis, gan parupjas un skaļas, gan klusas, it kā noslēpumus paužot.

Drīz vien prātīgā Vinifreda, kura šeit bija vienīgā Forsaitu ģimenes piederīgā, sameklēja brīvu solu. Visi apsēdās rindā. Kupls koks pleta biezu lapotni kā baldahīnu virs viņu galvām, un pār upi pamazām biezēja migla.

Dārtijs sēdēja sola galā, viņam blakus Irēna, tad Bozinijs un beidzot Vinifreda. Četriem tikko pietika vietas, un «labāko aprindu cilvēks» varēja just Irēnas roku, kas spiedās pret viņa roku, zināja, ka viņa nerausies projām, negribēdama likties nepieklājīga, un priecājās par to. Viņš šad tad pagrozījās, lai rastos iespēja vēl vairāk tuvināties viņai. Un domāja: «Lai netiek tam «Jūras laupītājam» vienam pašam! Bet esam gan mēs te saspiedušies!»

Kaut kur no tālienes, no tumsā iegrimušās upes puses skanēja mandolīnas strinkšķi un balsis, kas dziedāja senu dziesmiņu:

Šurp laivu, mūs pāri pārceliet, Mēs gribam līksmot un diet, Un smieties, un vīnu glāzēs liet!

Tad piepeši parādījās mēness, jauns un maigs tas pacēlās pāri kokam. Un it kā no mēness elpas gaiss tapa vēsāks, tomēr cauri šim vēsumam vēl arvien plūda liepu siltais aromāts.

Sūkdams cigāru, Dārtijs lūkojās uz Boziniju, kurš sēdēja sakrustotām rokām, ar mocekļa sejas izteiksmi vērdamies taisni uz priekšu.

Un Dārtijs pameta skatienu uz seju starp viņiem abiem. Koka ēnā tā likās kā pati visdziļākā tumsa, kas ieguvusi apveidus un elpu — maiga, noslēpumaina, vilinoša.

Uz trokšņainās terases pēkšņi bija iestājies klusums, it kā visi staigātāji būtu iegrimuši slepenās domās, kas pārāk dārgas, lai tās izpaustu.

Un Dārtijs nodomāja: «Sievietes!»

Rieta kvēle virs upes apdzisa, dziesma apklusa. Mēness noslēpās aiz koka, un visu apņēma tumsa. Dārtijs piespiedās ciešāk pie Irēnas.

Viņu nesamulsināja ne trīsas, kas pārskrēja Irēnas augumam, kad viņš tai pieskārās, ne arī kliedētais, nicīgais skatiens tās acīs. Viņš juta, ka Irēna pūlas atvirzīties nost no viņa, un smaidīja.

Jāteic, ka «labāko aprindu cilvēks» bija iedzēris mazliet pāri par mēru.

Ar savām biezajām, Jaunā smaidā pavērtajām lūpām zem rūpīgi sagrieztajām ūsām un nekautrajām acīm, kas iesānis vērās Irēnā, viņš atgādināja satīru.

Debesu ceļos, kas vīdēja starp koku galotnēm, mirgoja zvaigžņu spieti. Šķita, ka, līdzīgi ļaudīm šeit lejā, tās virzās no vienas vietas uz citu, pulcējas baros, sačukstas. Tad uz terases no jauna atskanēja balsu dūkoņa, un Dārtijs nodomāja: «Cik nožēlojams un izsalcis izskatās šis Bozinijs!» Un atkal piespiedās pie Irēnas.

Šoreiz rezultāts bija citāds. Irēna piecēlās, un viņas paraugam sekoja visi pārējie.

«Labāko aprindu cilvēks» bija cieši jo cieši nolēmis tuvāk iepazīties ar Irēnu. Ejot pa terasi, viņš turējās tai blakus. Viņu reibināja izdzertais vīns. Tagad nāks ilgais brauciens mājup, ilgais brauciens un liegais siltums, un tīkamais tuvums divvietīgajā ekipāžā — atšķirtība no visas pasaules, atšķirtība, kuru izgudrojis kāds liels un labs cilvēks. Izsalkušais arhitekts var braukt kopā ar viņa sievu — lai viņa to iepriecina! Zinādams, ka mēle viņam neklausīs, Dārtijs sargājās runāt, bet smaids nenozuda no viņa biezajām lūpām.

Viņi lēnām devās uz ekipāžām, kas gaidīja pie terases otra gala. Dārtija plāns, kā visi ģeniālie plāni, bija gandrīz rupjš savā vienkāršībā: viņš gribēja turēties blakus Irēnai, kamēr tā iesēdīsies ratos, un tad aši iekāpt tai līdzi.

Taču, kad Irēna nonāca pie ekipāžas, viņa nekāpa iekšā, bet piegāja pie zirgiem. Tai brīdī Dārtijs nejutās tik drošs uz kājām, lai varētu viņai sekot. Viņa stāvēja, glaudīdama zirgam purnu, un, Dārtijam par lielu nepatiku, Bozinijs pirmais piesteidzās pie viņas. Viņa pievērsās tam un klusinātā balsī ātri kaut ko pateica. Līdz Dārtija ausīm nonāca vārdi — «šis cilvēks». Viņš tiepīgi stāvēja pie ekipāžas kāpšļa, gaidīdams, kad Irēna nāks atpakaļ. Viņu vis tik viegli neapvedīs ap stūri!

Šeit, lampas apgaismots, baltā svinību vestē, kas cieši apņēma viņa augumu (gan tikai vidēju), gaišu mēteli uz rokas, ar sārtu ziedu pogcaurumā un pašapzinīgu, labsirdīgi nekautru izteiksmi tumšajā sejā viņš izskatījās tieši lielisks — īsts labāko aprindu cilvēks.

Vinifreda jau sēdēja savā ekipāžā. Dārtijs nodomāja, ka Bozinijs dabūs krietni pagarlaikoties, ja laikā neattapsies. Piepeši negaidīts grūdiens gandrīz notrieca viņu zemē. Bozinijs nikni šņāca viņam ausī:

— Es braukšu atpakaļ kopā ar Irēnu! Sapratāt? Dārtijs redzēja dusmās nobālušu seju un acis, kas

kvēloja kā satracinātam kaķim.

K-kā? — viņš stostījās. — Ko? Nekā tamlīdzīga! Brauciet kopā ar manu sievu!

Taisieties, ka tiekat! — šņāca Bozinijs. — Citādi es jums parādīšu ceļu!

Dārtijs atkāpās; viņš skaidri saprata, ka Bozinijs nejoko. Tikmēr Irēna aizslīdēja garām, tās tērpa mala nošalca viņam gar kājām. Bozinijs iekāpa ratos reizē ar Irēnu.

Dārtijs dzirdēja, ka tas iesaucās: — Brauciet! — Kučieris papliukšķināja ar pātagu. Zirgs sāka skriet.

Dārtijs brīdi stāvēja galīgi apjucis, tad metās pie ratiem, kuros sēdēja viņa sieva, un ietrausās tajos.

— Uz priekšu! — viņš uzkliedza ormanim. — Un neizlaidiet no acīm tos ratus!

Apsēdies blakus sievai, viņš sāka lādēties. Beidzot, ar milzīgām pūlēm nomierinājies, piebilda:

— Nu tu gan esi ievārījusi jauku putru! Kāpēc ļāvi «Jūras laupītājam» braukt kopā ar Irēnu? Kāpēc tu viņu neaizturēji? Viņš ir traks aiz mīlestības, to, kurš katrs muļķis var redzēt!

Vinifredas iebildumus viņš apslāpēja, no jauna piesaukdams visuvareno, un tikai tad, kad viņi nonāca pie Barnsa, mitējās šī Jeremijas raudu dziesma, kurā viņš bija paspējis nozākāt sievu, tās tēvu un brāli, Irēnu, Boziniju, Forsaitu vārdu, sava paša bērnus un nolādējis dienu, kad apprecējies.

Vinifreda, sieviete ar stingru raksturu, ļāva viņam izrunāties, un Dārtijs, pateicis visu sakāmo, īgni apklusa. Ar niknu skatienu viņš neatlaidīgi sekoja ekipāžai, kas brauca pa priekšu, pazibēdama tumsā, it kā pastāvīgi atgādinot garām palaisto izdevību.

Par laimi, viņš nevarēja dzirdēt Bozinija kaislos vārdus — tos vārdus, kuriem «labāko aprindu cilvēka» izturēšanās bija devusi brīvu vaļu. Viņš neredzēja Irēnu drebam, it kā tai būtu norauts kāds apģērba gabals, neredzēja Irēnas acis, tumšas un skumjas kā bērnam, kam dara pāri. Viņš nedzirdēja, ka Bozinijs lūdzas un lūdzas, lūdzas bez gala, un neredzēja, kā šis nabaga izsalkušais velns, godbijībā trīcēdams, kautri pieskaras Irēnas rokai.

Monpeljē skvērā ormanis, uzticīgi izpildīdams norādījumu, piebrauca klāt priekšējai ekipāžai. Dārtijs redzēja, ka Bozinijs izlec ārā, tam seko Irēna un ar nodurtu galvu steidzas augšup pa pakāpieniem. Laikam atslēga bija viņai rokā, jo viņa tūdaļ nozuda aiz durvīm. Grūti pateikt, vai viņa Bozinijam šķiroties kaut ko sacīja vai ne.

Bozinijs gāja garām Dārtiju ratiem. Vīrs un sieva ielu laternas gaismā labi varēja redzēt viņa seju. Tā pauda dziļu saviļņojumu.

— Ar labu nakti, mister Bozinij! — Vinifreda uzsauca.

Bozinijs satrūkās, norāva cepuri no galvas un aizsteidzās. Acīm redzot tas bija pilnīgi aizmirsis viņu klātbūtni.

— Nu! — teica Dārtijs. — Vai tu redzēji viņa seju? Ko es tev sacīju? Notiek gan jaukas lietiņas! — Dārtijs lasīja morāli.

Bija skaidrs, ka ekipāžā norisinājies kaut kas nopietns, tāpēc Vinifreda nespēja aizstāvēt savu viedokli. Viņa sacīja:

— Es par to nevienam nestāstīšu. Nav vērts sacelt veltīgu uztraukumu.

Dārtijs tūdaļ pievienojās tādai nostājai. Uzskatīdams, ka viņa pienākums saudzēt Džeimsu, viņš nevēlējās, ka to traucē citu cilvēku nepatikšanas.

— Pareizi, — viņš sacīja. — Lai Soumss pats bēdā par sevi. To viņš ļoti labi prot.

Tā sarunādamies, Dārtiji iegāja savā mājoklī Grīnstrītā, kura īri maksāja Džeimss, un baudīja pelnīto atpūtu. Bija pusnakts stunda, un neviens Forsaits nekavējās uz ielas, lai izsekotu Bozinija gaitas; lai vērotu, kā viņš atgriežas un stāv pie dārza žoga, slēpdamies no ielu laternas gaismas; lai vērotu, kā viņš tur stāv koku ēnā, raudzīdamies uz namu, kur tumsā nozudusi tā, kuras dēļ viņš atdotu visu pasauli, lai tikai vienu vienīgu mirkli to redzētu — tā, kas viņam tagad bija kā liepziedu smarža, kā tumsa un gaisma, kā viņa paša sirds puksti.

X

FORSAITISMA IEZĪMES

Neviens Forsaits parasti neapzinās, ka viņš ir Forsaits, taču jaunajam Džolionam šīs raksturīgās iezīmes trūka. Viņš neapjauta savu forsaitiskumu līdz izšķirīgajam solim, kas darīja viņu par izstumto; pēc tam viņu ne mirkli neatstāja šī apziņa. Viņš juta to arī savā laulības dzīvē, attiecībās ar savu otro sievu, kam nepiemita itin nekas forsaitisks.

Viņš zināja — ja viņš nebūtu pratis novērtēt to, ko gribēja, ja viņam trūktu izturības, trūktu apziņas, ka neprāts zaudēt to, par ko samaksājis tik augstu cenu, — citiem vārdiem sakot, ja viņam nebūtu «īpašuma instinkta», viņš nebūtu spējis noturēt šo sievieti pie sevis (varbūt nemaz nevēlētos to noturēt) visus šos piecpadsmit gadus, šajā materiālo grūtību, apvainojumu un pārpratumu laikā; nebūtu spējis pārliecināt to apprecēties ar viņu pēc pirmās sievas nāves; nebūtu spējis pārciest visu šo dzīvi ar smaidu uz lūpām.

Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas, līdzīgi miniatūriem ķīniešu elku dieviem, ar sakrustotām kājām sēž paši savās sirdīs un smaida, šaubīdamies paši par sevi. Taču šis smaids, pastāvīgais intīmais smaids netraucēja viņa izturēšanos, kurā, tāpat kā viņa zodā un raksturā, savdabīgi apvienojās maigums un apņēmība.

Apziņa, ka viņš ir Forsaits, neatstāja viņu arī darbā, akvareļu gleznošanā, kam viņš veltīja tik daudz enerģijas, vienmēr domādams par sevi, it kā nespētu nopietni raudzīties uz šādu nepraktisku nodarbošanos, un juzdams dīvainu nemieru, tāpēc, ka visai maz nopelna.

Un šī apziņa, ko nozīmē būt Forsaitam, lika viņam lasīt ar jauktām līdzcietības un pretīguma jūtām šādu vecā Džoliona vēstuli:

Šeldreikhauzā, Broudstēzā 1. jūlijā

Mīļais Džo!

(Tēva rokraksts pa šiem trīsdesmit gadiem bija ļoti maz mainījies.)

Mēs esam šeit jau divas nedēļas, laiks visā visumā ir labs. Gaiss ļoti atspirdzina, bet manas aknas nav kārtībā, un es labprāt atkal atgriezīšos pilsētā. Par Džūnu neko labu nevaru pateikt, viņas veselība un garastāvoklis ir visai nelāgs, un es nezinu, kā tas viss beigsies. Viņa nekā nesaka, bet ir skaidrs, ka viņai vienmēr prātā tikai šī saderināšanās, kas patiesībā nav nekāda saderināšanās — dievs zina, kas tas ir. Es šaubos, vai viņai vajadzētu ļaut atgriezties Londonā šādā stāvoklī, bet viņa ir tik ietiepīga, ka kuru katru brīdi var sadomāt un aizbraukt. Man liekas, kādam vajadzētu parunāt ar Boziniju un noskaidrot, ko viņš domā. Pats es to baidos uzņemties, jo es viņam droši vien krietni sadotu, bet Tu taču pazīsti Boziniju kā sava kluba biedru, Tu gan varētu to izdarīt un uzzināt, ko viņš nolēmis. Protams, Tu nedrīksti kompromitēt Džūnu. Būšu ļoti priecīgs, ja pēc dažām dienām Tu man paziņosi, vai Tev izdevies kaut ko noskaidrot. Šis stāvoklis mani tā uztrauc, ka es naktīs nevaru gulēt. Sveicini no manis Džoliju un Holiju!

Tavs tēvs Džolions Forsaits.

Jaunais Džolions tik ilgi un nopietni apsvēra šo vēstuli, ka sieva ievēroja viņa izklaidību un jautāja, kas noticis. Viņš atbildēja:

— Nekas.

Viņš bija stingri apņēmies nekad mājās nepieminēt Džūnu. Sieva varbūt uztrauktos, diezin ko sāktu domāt. Tāpēc viņš steigšus mēģināja mainīt savu sejas izteiksmi, taču tas neizdevās, tāpat kā viņa tēvam nebūtu izdevies — viņš bija mantojis no vecā Džoliona neveiklību ģimenes sarežģījumu kārtošanā. Un viņa sieva darīja mājas darbus, lūpas sakniebusi, šad tad slepus uzmezdama vīram neizdibināmu skatienu.

Pēcpusdienā viņš devās uz klubu — ar vēstuli kabatā, vēl neko neizlēmis.

Izpētīt kāda cilvēka «nodomus» viņam likās ļoti nepatīkami, turklāt viņa paša neparastais stāvoklis šo nepatiku vēl padziļināja. Tas bija tik raksturīgi Forsaitiem, tāpat visiem tiem cilvēkiem, ko viņi pazina un ar ko sagājās, — uzspiest citiem savu taisnību, labot citu rīcību; tik raksturīgi viņiem — piemērot darījumu principus savām personiskajām attiecībām.

Un šī frāze vēstulē — «Protams, tu nedrīksti kompromitēt Džūnu» — tā taču tik skaidri atklāja visu.

Tomēr šī vēstule — aizvainojums, rūpes par Džūnu, draudi «krietni sadot» Bozinijam — tas viss likās tik dabiski. Nav nekāds brīnums, ka tēvs grib zināt, ko Bozinijs domā, nav nekāds brīnums, ka viņš dusmojas.

Atteikties grūti. Bet kāpēc tieši viņam tas jādara? Viņam tas noteikti nepiederējās, taču, ja vien Forsaits iegūst to, pēc kā tiecas, viņš nav visai izvēlīgs līdzekļu ziņā, protams, ievērojot ārējo pieklājību.

Kā to nokārtot, vai kā atteikties? Kā viens, tā otrs likās neiespējams. Tā gan, jaunais Džolion!

Viņš ieradās klubā pulksten trijos, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Bozinijs, kurš sēdēja stūrī pie loga un skatījās ārā.

Jaunais Džolions apsēdās netālu no tā un nemiera pilns sāka no jauna apsvērt savu stāvokli, slepus lūkodamies uz Boziniju, kurš nekā nenojauta. Viņš to lāgā nepazina un laikam gan pirmo reizi tik uzmanīgi novēroja. Neparasta izskata cilvēks, pēc apģērba, sejas un izturēšanās atšķirīgs no lielā vairuma, kluba biedru. Arī jaunais Džolions, par spīti lielajām iekšējām pārmaiņām, tomēr bija saglabājis Forsaita atturīgi glīto ārieni. Viņš vienīgais no visiem Forsaitiem nezināja Bozinija palamu. Šis cilvēks bija neparasts, nevis ekscentrisks, tikai neparasts — noguris, vājš, ar iekritušiem vaigiem, tomēr nelikās slimīgs: viņam bija spēcīgs augums, un cirtainie mati it kā liecināja par veselīga organisma lielu dzīvotspēju.

Kaut kas Bozinija sejā un rīcībā aizkustināja jauno Džolionu. Viņš zināja, kas ir ciešanas, un šis cilvēks, kā likās, cieta.

Viņš piecēlās un pieskārās tā rokai.

Bozinijs satrūkās, taču neizrādīja ne mazākās apmulsuma pazīmes, ieraugot jauno Džolionu.

Jaunais Džolions apsēdās.

— Ilgi neesmu jūs redzējis, — viņš sacīja. — Kā jums veicas ar mana brālēna māju?

Pēc nedēļas būs gatava.

Apsveicu!

Paldies! Bet, man šķiet, nav par ko apsveikt.

— Tā? — jaunais Džolions brīnījās. — Manuprāt, jūs varētu priecāties, ka esat pabeidzis lielu darbu, bet laikam jūs jūtaties tāpat kā es, kad man jāšķiras no gleznas — kā no bērna.

Viņš laipni uzlūkoja Boziniju.

Jā, — tas atbildēja jau krietni sirsnīgāk, — it kā jāatdod kaut kas no sevis — un beigas. Es nezināju, ka jūs gleznojat.

Tikai akvareļus. Un es neuzskatu savu darbu par sevišķi nozīmīgu.

Neuzskatāt par nozīmīgu! Bet kā tad jūs varat strādāt? Darbs nav nekā vērts, ja jūs neesat pārliecināts, ka tas nozīmīgs.

Pareizi, — piekrita jaunais Džolions, — es to vienmēr esmu teicis. Starp citu, vai jūs esat ievērojis, ka cilvēks, pasacījis «pareizi», arvien piebilst: «Es to vienmēr esmu teicis.» Bet, ja jūs man jautājat, kā es varu strādāt, es atbildēšu: tāpēc, ka esmu Forsaits.

Forsaits! Es nekad neesmu domājis par jums kā par Forsaitu!

Forsaits, — turpināja jaunais Džolions, — nav nekāds neparasts radījums. Simtiem tādu ir starp šī kluba biedriem. Simtiem ārā, uz ielām. Tos var sastapt it visur.

Bet kā jūs tos pazīstat — ja drīkstu jautāt? — sacīja Bozinijs.

Pēc to īpašuma instinkta. Forsaitam ir praktisks — dažs varbūt sacītu veselīgs viedoklis, bet praktisks viedoklis balstās galvenokārt uz īpašuma instinktu. Forsaits, kā jūs pats ievērosiet, nekad sevi neatklāj.

Jūs jokojat?

Jaunā Džoliona acis iezibējās.

Mazliet. Kā Forsaitam man nemaz nevajadzētu par to runāt. Taču es esmu jauktenis, bet par jums nav ne mazāko šaubu. Starp jums un mani ir tikpat liela atšķirība kā starp mani un tēvoci Džeimsu, kurš ir īsts Forsaita paraugs. Viņam ir sevišķi attīstīts īpašuma instinkts, bet jums tā pilnīgi trūkst. Ja nebūtu vidū manis, jūs abi liktos kā divu dažādu sugu pārstāvji. Es esmu starpposms. Mēs visi, protams, esam īpašuma vergi, un es atzīstu, ka jautājums ir tikai par pakāpi, bet tas, ko es saucu par «Forsaitu», ir neapšaubāmi īpašuma vergs augstākā pakāpē. Viņš zina, kas labs un kas drošs, un viņa raksturīgākā iezīme ir pieķeršanās īpašumam, vienalga, vai tā būtu sieva, māja, nauda vai reputācija.

Hm!— norūca Bozinijs. — Jums vajadzētu izņemt patentu uz šo vārdu.

Es gribētu nolasīt lekciju par šādu tematu, — sacīja jaunais Džolions. — «Forsaita raksturīgās īpašības un savdabība. Šo sīko radījumu, kas baidās no viņam līdzīgo izsmiekla, neietekmē svešu būtņu (jūsu vai manis) smiekli. Ar savu iedzimto tuvredzību viņš pazīst tikai savas sugas cilvēkus un apkārtni, kur viņš dzīvo konkurences cīņā iegūtā mierā.»

Jūs runājat par viņiem tā, — piezīmēja Bozinijs, — it kā viņu būtu puse Anglijas.

Viņu ir puse Anglijas, — atkārtoja jaunais Džolions, — turklāt labākā puse, drošā puse, tā puse, kam ir trīsprocentīgie ienākumi, — nozīmīgā puse. Tikai viņu bagātība un labklājība dara visu iespējamu — dara iespējamu mākslu, literatūru, zinātni, pat reliģiju. Kas notiktu ar mums, ja nebūtu Forsaitu, kuri gan paši nevienu no šīm nozarēm nevērtē augstu, bet gūst no tām labumu. Godājamais ser, Forsaiti ir starpnieki, veikalnieki, sabiedrības pīlāri, paradumu stūrakmeņi — viss, kas ir apbrīna vērts!

Nezinu, vai pareizi uztvēru jūsu domu, — sacīja Bozinijs, — bet man šķiet, ka manā profesijā ir daudz šādu — kā jūs tos apzīmējāt — Forsaitu.

Protams, — apstiprināja jaunais Džolions. — Lielais vairums arhitektu, gleznotāju un rakstnieku ir cilvēki bez jebkādiem principiem, tāpat kā Forsaiti. Māksla, literatūra un reliģija pastāv vienīgi tāpēc, ka ir daži īpatņi, kas zina to vērtību, un daudzie Forsaiti, kuri izmanto tās peļņas nolūkos. Pavirši rēķinot, trīs ceturtdaļas mūsu akadēmiķu, septiņas astotdaļas mūsu rakstnieku un lielākā daļa žurnālistu ir Forsaiti. Par zinātni es nevaru spriest, bet reliģijā viņi ir lieliski reprezentēti. Apakšnamā viņu varbūt ir vairāk nekā jebkur citur; par aristokrātiju nav nemaz ko runāt. Bet es par to nezobojos. Ir bīstami iet pret vairākumu — un kādu vairākumu! — Viņš cieši uzlūkoja Boziniju. — Ir bīstami aizrauties ar kaut ko — ar māju, gleznu, ar … sievieti!

Viņi saskatījās. Un, it kā juzdams, ka izdarījis kaut ko tādu, ko neviens Forsaits nedara — atklājis sevi, jaunais Džolions ievilkās kā gliemezis atpakaļ savā čaulā. Klusumu pārtrauca Bozinijs.

Kāpēc jūs uzskatāt savu dzimtu par tipisku? — viņš jautāja.

Manas dzimtas piederīgie nav nekas ārkārtīgs, — atbildēja jaunais Džolions, — un viņiem ir savas īpatnības kā ikvienai citai ģimenei, taču viņiem piemīt sevišķi spilgti izteiktas divas īpašības, kas raksturo īstu Forsaitu, — spēja nekad neatdot sevi visu, ar sirdi un dvēseli, un «īpašumā instinkts».

Bozinijs smaidīja.

Nu, bet resnais, piemēram?

Vai jūs domājat Svizinu? — jautāja jaunais Džolions. — A! Svizinā ir kaut kas pirmatnējs. Pilsēta un vidusšķiras dzīve vēl nav viņu pārveidojusi. Gadsimtiem ilgais fermera darbs un brutālais spēks ir iegūlies un palicis viņā, kaut arī viņš ir īsts džentlmenis.

Šķita, ka Bozinijs kaut ko pārdomā.

— Jā, jūs ļoti pareizi attēlojāt savu brālēnu Soumsu, — viņš pēkšņi sacīja. — Tas jau nu gan nelaidīs sev lodi pierē.

Jaunais Džolions uzmeta Bozinijam vērīgu skatienu.

— Jā, — viņš sacīja. — Tāpēc ar viņu jārēķinās. Sargieties no viņa! Smieties ir viegli, taču nepārprotiet mani. Forsaitus nedrīkst nicināt, nedrīkst viņus ignorēt.

— Bet jūs taču pats to darījāt!

Sitiens trāpīja mērķi: jaunais Džolions vairs nesmaidīja.

— Jūs aizmirstat, — viņš sacīja ar dīvainu lepnumu, — ka es varu palikt pie sava — es pats esmu Forsaits. Mūs visus apdraud vareni spēki. Cilvēks, kas pamet drošu patvērumu… nu, jūs saprotat, ko es domāju. Nevienam neiesaku, — viņš nobeidza ļoti klusu, it kā piedraudēdams, — nevienam … iet… manu … ceļu. Visādi var gadīties.

Sārtums sakāpa Bozinijam sejā, bet drīz atkal nozuda, un tā kļuva bāli brūngana kā arvien. Viņš īsi iesmējās, un viņa lūpas savilkās dīvainā, niknuma pilnā smaidā, bet acis zobgalīgi vērās jaunajā Džoliona.

— Paldies, — viņš sacīja. — Tas ir velnišķīgi laipni no jums. Bet jūs neesat vienīgais, kas var palikt pie sava. — Viņš piecēlās.

Jaunais Džolions noraudzījās, kā viņš lēnām gāja projām, un, galvu rokā atbalstījis, nopūtās.

Gandrīz tukšās istabas miegainajā klusumā varēja dzirdēt vienīgi laikrakstu čaukstoņu un šad tad nošvirkstēja sērkociņš. Jaunais Džolions ilgi sēdēja nekustēdamies, vēlreiz pārdzīvodams to laiku, kad arī viņš ilgas stundas gaidīja, lūkodamies pulkstenī un skaitīdams minūtes, — ilgas stundas, pilnas mokošas neziņas un kaislu, saldu sāpju. Un viņā ar seno spilgtumu modās tā laika ilgā, tīkamā kvēle. Bozinijs ar savu kalsno seju un nemierīgajām acīm, kuras pastāvīgi meklēja pulksteni, bija izraisījis viņā žēlumu, kas jaucās ar dīvainu, neatvairāmu skaudību.

Viņš tik labi zināja visas šīs pazīmes. Kurp iet Bozinijs — kāds liktenis viņu gaida? Kas tā par sievieti, kura velk viņu pie sevis ar tādu magnētisku spēku, kam nevar stāties pretī ne domas par godu, ne principi, nekādas citas intereses, no kuras vienīgais glābiņš ir bēgšana.

Bēgšana! Taču kāpēc Bozinijam jābēg? Vīrietis bēg tikai tad, kad baidās izpostīt ģimenes pavardu, kad ir bērni, kad viņš jūt, ka min kājām ideālus, kaut ko sadragā. Bet tur, kā viņš bija dzirdējis, viss jau sadragāts.

Viņš pats nebija bēdzis un arī nebēgtu, ja viss atkārtotos vēlreiz. Taču viņš bija gājis tālāk nekā Bozinijs, sagrāvis pats savu, nevis kāda cita nelaimīgo ģimenes pavardu. Un viņam ienāca prātā sena paruna: «Cilvēka liktenis ir viņa paša sirdī.»

Viņa paša sirdī! Lai uzzinātu, kāds ir pudiņš, tas jānogaršo. Bozinijs savu pudiņu vēl nebija nobaudījis.

Jaunā Džoliona domas pievērsās šai sievietei, kuru viņš nepazina, bet kuras dzīves stāstu galvenos vilcienos bija dzirdējis.

Nelaimīgas laulības! Nekādas ļaunas izturēšanās — tikai tā nenosakāmā nepatika, briesmīgā vilšanās sajūta, kas iznīcina ikkatru sirsnīguma izpausmi; un tā diendienā, nakti pēc nakts, nedēļu pēc nedēļas, gadu pēc gada, kamēr nāve izbeidz visu!

Bet jaunais Džolions, kura sarūgtinājumu bija mazinājis laiks, spēja spriest arī no Soumsa viedokļa. Kur gan lai tāds cilvēks kā viņa brālēns, piesātināts ar savas šķiras aizspriedumiem un pārliecībām, rastu tik daudz izpratnes un iedvesmas, ka varētu pārtraukt šādu dzīvi? Tur vajadzīga iztēles spēja, spēja pārcelties nākotnē, pāri nepatīkamajām runām, izsmieklam, tenkām, kas seko laulību iziršanai, pāri īslaicīgām šķiršanās sāpēm, pāri smagajam nosodījumam, ko met acīs cienījamie cilvēki. Tikai nedaudzi, un it īpaši maz starp tiem, pie kuriem piederēja Soumss, spēja to iedomāties. Tik daudz mirstīgo šinī pasaulē, iedomas spēju visiem nepietiek! Un — ak augstās debesis! — cik liela atšķirība starp teoriju un praksi! Daudzi, varbūt pat Soumss, lepojās ar bruņnieciskiem uzskatiem, bet, kad pašiem kurpe spieda, sameklēja kādu sevišķu apstākli, lai varētu sevi uzskatīt par izņēmumu.

Jaunais Džolions arī neuzticējās savam spriedumam. Viņš bija pats visu to pārdzīvojis, izdzēris tukšu nelaimīgas laulības rūgto kausu — vai tad viņam varēja būt tik mierīgi, nosvērti uzskati kā cilvēkiem, kas par to nav pat dzirdējuši? Viņa pierādījumi nāca no pirmavota — tā militāros jautājumos kareivis, kas gājis cauri kauju ugunīm, var dot nesalīdzināmi drošāku liecību nekā civiliedzīvotājs, kam nav gadījies pārāk tuvu vērot kara gaitu. Daudzi varbūt uzskatīja tādu laulību kā Soumsa un Irēnas par gluži izdevušos: viņam nauda, viņai skaistums, tātad iespējams kompromiss. Nebija nekāda iemesla, kāpēc viņi nevarētu dzīvot kopā, pat ja neieredzēja viens otru. Tas nekas, ja viņi ietu katrs savu ceļu, — lai tikai ievēro pieklājības likumus, lai tur godā laulības saišu un ģimenes pavarda svētumu. Augstākajās šķirās puse laulību balstījās uz šādiem principiem. Neaizvainojiet sabiedrības labākās jūtas, neaizvainojiet baznīcas labākās jūtas! Tā dēļ ir vērts upurēt savas paša jūtas. Nesatricināma ģimenes pavarda priekšrocības ir acīm redzamas, reālas, kā daļa no īpašuma; status quo ir pilnīgi bez riska. Izpostīt ģimenes pavardu ir labākā gadījumā bīstams, turklāt egoistisks eksperiments.

Ar tādiem argumentiem varēja aizstāvēties. Jaunais Džolions nopūtās.

«Tam visam pamatā ir īpašums,» viņš domāja, «taču daudziem nepatiktu tāda jautājuma nostādne. Viņi to nosauktu par «laulības saišu svētumu», bet laulības saišu svētums ir atkarīgs no ģimenes svētuma, un ģimenes svētums atkarīgs no īpašuma svētuma. Un tomēr, man šķiet, visi šie ļaudis uzskata sevi par Tā piekritējiem, kuram nekad nekas nav piederējis. Cik savādi!»

Un jaunais Džolions atkal nopūtās.

«Vai es, mājās iedams, uzaicināšu kādu ceļā sastaptu nabagu dalīties ar mani pusdienās, kuru tad man nepietiks, vismaz nepietiks manai sievai, kas nepieciešama manai veselībai un laimei? Varbūt Soumss galu galā labi dara, izlietodams savas tiesības un ar savu rīcību atbalstīdams svēto īpašuma principu, kas nāk par labu mums visiem, izņemot tos, kas šajā norisē ir … cietēji.»

Jaunais Džolions piecēlās, izlauzās cauri krēslu labirintam, paņēma cepuri un pa karstajām, putekļainajām, braucēju pārpildītajām ielām lēni devās mājup.

Vēl nenonācis līdz Glicīniju avēnijai, viņš izvilka no kabatas vecā Džoliona vēstuli un, rūpīgi saplēsis to sīkās driskās, izkaisīja ceļa putekļos.

Viņš pats atslēdza durvis un sauca sievu. Bet viņa bija izgājusi un paņēmusi līdzi Džoliju un Holiju, un māja bija tukša, tikai Baltazars viens pats gulēja dārzā ēnā, gaiņādams mušas.

Arī jaunais Džolions apsēdās dārzā zem bumbieres, kas sen vairs nenesa augļus.

XI

BOZINIJAM UZTICAS

Nākamajā dienā pēc izbraukuma uz Ričmondu Soumss atgriezās no Henlijas ar rīta vilcienu. Udenssports viņu neinteresēja, un uz turieni viņš bija braucis nevis izklaidēties, bet kārtot darīšanas, sekodams kāda ievērojama klienta aicinājumam.

Vispirms viņš devās uz Sitiju, bet, tā kā tur nekā sevišķa nebija ko darīt, jau trijos gāja projām, priecādamies par izdevību tikt agrāk mājās. Irēna viņu negaidīja. Soumss nepavisam negribēja izsekot sievas gaitas, tomēr nav nekas ļauns kādreiz redzēt, kā izskatās mājās, kad vīrs ierodas negaidīts.

Pārģērbies pastaigai, viņš iegāja viesistabā. Irēna dīki sēdēja dīvāna stūrī, savā iemīļotajā vietā; zem acīm viņai bija tumši loki, it kā pēc bezmiega nakts.

Soumss jautāja:

Kā tad tu mājās? Vai gaidi kādu?

Jā … tas ir, ne sevišķi.

Ko tad?

Misters Bozinijs solījās atnākt.

Bozinijs. Viņam vajadzētu būt darbā. Irēna neteica nekā.

— Es gribēju, lai tu nāc man līdzi uz veikalu, — Soumss turpināja, — un pēc tam aiziesim uz parku.

— Es negribu iet ārā, man sāp galva. Soumss saīga:

— Ja es kādreiz tev ko lūdzu, tev vienmēr sāp galva. Pasēdēt zem kokiem tev nāks tikai par labu.

Irēna neatbildēja.

Soumss brīdi klusēja, tad sacīja:

— Es nezinu, kādi ir tavi uzskati par sievas pienākumiem. Es to nekad neesmu zinājis.

Soumss nemaz negaidīja atbildi, taču Irēna atbildēja.

Es esmu pūlējusies darīt visu, ko tu gribi. Nav mana vaina, ja es nespēju darīt to no sirds.

Kā vaina tad tā ir? — Soumss iesānis vēroja sievu.

Kad mēs precējāmies, tu apsolīji, ka ļausi man iet, ja mūsu laulība nebūs laimīga. Vai tā ir laimīga?

Soumss sarauca pieri.

Laimīga… — viņš stostījās. — Tā būtu laimīga, ja tu izturētos, kā nākas.

Es mēģināju, — atteica Irēna. — Vai tu ļausi man iet?

Soumss novērsās. Sirds dziļumos juzdams nemieru, viņš slēpa to aiz bramanīgām dusmām.

Ļaut tev iet? Tu pati nezini, ko runā. Ļaut tev iet? Kā es varu ļaut tev iet? Mēs taču esam precējušies, vai ne? Nu, ko tad tu runā? Dieva dēļ, nepieminēsim vairs tādas muļķības! Liec cepuri galvā un iesim pasēdēsim parkā!

Tātad tu neļausi man iet?

Soumss juta, ka Irēna raugās viņā ar dīvainu, aizkustinošu skatienu.

Ļaut tev iet! — viņš sacīja. — Bet ko tad tu galu galā iesāktu, ja es ļautu tev iet? Tev taču nav naudas!

Gan es kaut kā iztiktu.

Viņš strauji pagājās šurp turp pa istabu, tad nostājās Irēnai priekšā.

— Saproti reizi par visām reizēm, — viņš sacīja, — ka es negribu vairs dzirdēt tādas runas. Ej uzliec cepuri!

Irēna nekustējās.

— Tev laikam žēl, ka nesatiksi Boziniju, ja viņš atnāks, — Soumss iedzēla.

Irēna lēnām piecēlās un izgāja no istabas. Un atgriezās ar cepuri galvā. Viņi devās ārā.

Jau bija pagājusi pēcpusdienas stunda, kad ārzemnieki un citi patētiski noskaņoti ļaudis raibā drūzmā pastaigājās parkā, uzskatīdami sevi par visai moderniem. Īstā, solīdai publikai piemērotā stunda bija pienākusi un gandrīz jau beidzās, kad Soumss un Irēna apsēdās zem Ahileja statujas.

Soumss sen nebija pastaigājies ar Irēnu parkā. Šāda izklaidēšanās viņam sagādāja daudz prieka pirmajos divos gados pēc kāzām, kad viņa lielākais — kaut arī slepenais — lepnums bija apzināties, ka visa Londona raugās uz viņu, šīs jaukās būtnes īpašnieku. Cik daudzas pēcpusdienas viņš tā sēdēja blakus Irēnai, glīti saposies, gaišpelēkiem cimdiem rokās, ar vieglu, augstprātīgu smaidu uz lūpām, šad tad pamādams paziņām un paceldams cepuri!

Gaišpelēki cimdi viņam ir arī pašlaik un zobgalīgs smaids uz lūpām, bet kur palicis viss, ko viņš toreiz juta savā sirdī?

Soli ātri tukšojās, bet Soumss vēl negāja projām, it kā slepus likdams Irēnai izciest sodu. Dažas reizes viņš kaut ko ievaicājās un Irēna pamāja ar galvu vai ar gurdu smaidu noteica «jā».

Gar žogu gāja kāds vīrietis, tik ātri, ka ļaudis pārsteigti noskatījās uz viņu.

— Vai redzi to ēzeli? — Soumss sacīja. — Skrien kā traks tādā karstumā.

Viņš pievērsās Irēnai, kura bija strauji sakustējusies.

— A! — viņš iesaucās. — Tas jau ir mūsu draugs «Jūras laupītājs»!

Viņš palika mierīgi sēžam un nicīgi smīnēja, juzdams, ka arī Irēna sēž nekustēdamās un smaida. «Vai viņa tam pamās?» viņš domāja. Bet Irēna nedarīja nekā.

Bozinijs aizgāja līdz žoga galam un griezās atpakaļ cauri krēslu rindām, kā medību suns, kas dzen pēdas. Ieraudzījis Soumsu un Irēnu, viņš spēji apstājās un pacēla cepuri.

Smaids nenozuda no Soumsa sejas. Arī viņš pacēla cepuri.

Bozinijs pienāca tuvāk. Viņš likās nomocījies, kā cilvēks pēc ilgas fiziskas piepūles, sviedri lāsoja viņam no pieres, un Soumsa smaids it kā sacīja: «Tev ir grūti klājies, mans draugs…»

— Ko tad jūs darāt parkā? — viņš jautāja. — Mēs domājam, ka jūs nicināt tādu vieglprātību!

Bozinijs laikam nedzirdēja. Viņa atbilde bija domāta Irēnai.

— Es biju pie jums, cerēju sastapt jūs mājās.

Kāds uzsita Soumsam uz pleca un sāka ar viņu runāt, un, apmainīdamies ar šo pienācēju nenozīmīgām frāzēm, viņš nedzirdēja Irēnas atbildi, taču kaut ko nolēma.

— Mēs tūdaļ iesim mājās, — viņš sacīja Bozinijam. — Nāciet mums līdzi pusdienās! — Šo uzaicinājumu viņš izteica ar dīvainu bravūru un patosu. «Tu mani nepievilsi,» it kā runāja viņa skatiens un balss noskaņa, «redzi — es tev uzticos, es nebaidos no tevis!»

Viņi kopā devās atpakaļ uz Monpeljē skvēru. Irēna gāja vidū starp abiem vīriešiem, bet drūzmainākajās ielās Soumss pa priekšu. Viņš neklausījās sievas un Bozinija sarunā. Šķita, ka savādā apņemšanās uzticēties ietekmējusi pat viņa slepenās domas. Līdzīgi kāršu spēlmanim viņš sacīja pats sev: «Es nedrīkstu nomest šo kārti — man jāizspēlē tā, lai tā būtu kāda būdama. Sevišķi lielu izredžu man nav.

Viņš ģērbās lēnām, dzirdēja, ka Irēna iziet no savas istabas un nokāpj lejā, un pēc tam vēl bez kādas vajadzības kavējas veselas piecas minūtes. Tad gāja lejā, tīšām ar troksni aizcirzdams durvis, lai tie dzirdētu, ka viņš nāk. Irēna ar Boziniju stāvēja pie kamīna, varbūt sarunājās, varbūt ne, Soumss to nezināja.

Visu garo vakaru viņš spēlēja savu lomu šajā farsā — izturējās pret savu viesi laipnāk nekā jebkad agrāk un beidzot, kad Bozinijs gāja projām, sacīja:

— Jums drīz atkal jāatnāk, Irēnai patīk parunāt ar jums par māju!

Atkal viņa balsī skanēja dīvainā bravūra un patoss, bet viņa roka bija auksta kā ledus.

Uzticīgs savam lēmumam viņš novērsās, kad Bozinijs atvadījās no Irēnas, kad viņa sieva, griestu lampas gaismas lokā stāvēdama, sacīja tam ar labu nakti, novērsa skatienu no viņas zeltainajiem, mirdzošajiem matiem un skumji smaidošajām lūpām, no Bozinija, kas lūkojās Irēnā ar tādu skatienu kā suns uz savu saimnieku.

Un aizgāja gulēt, pilnīgi pārliecināts, ka Bozinijs iemīlējies viņa sievā.

Šī vasaras nakts bija tveicīga, tik tveicīga un rāma, ka pa atvērtajiem logiem plūda iekšā vienīgi tveice. Soumss ilgi gulēja, klausīdamies, kā Irēna elpo.

Tā aizmigusi, bet viņam nenāk miegs. Un, gulēdams vaļējām acīm, viņš rūdīja sevi mierīga, uzticīga vīra lomai.

Agrā rīta stundā viņš klusām izkāpa no gultas, iegāja blakus istabā un nostājās pie vaļējā loga. Viņam trūka elpas.

Atmiņā uzpeldēja kāda nakts pirms četriem gadiem — priekšpēdējā nakts pirms viņu kāzām, tikpat karsta un sutīga kā šī.

Soumss atcerējās, kā viņš toreiz gulēja garā, pītā krēslā savā dzīvojamā istabā pie loga ielas pusē. Lejā sānielā kāds skaļi dauzījās pie durvīm, kāda sieviete iekliedzās. Viņš atcerējās — it kā tas nule būtu noticis — ķīviņa troksni, durvju blīkšķi, dziļo klusumu, kas iestājās pēc tam. Tad laternu blāvajā, jau liekajā gaismā tuvojās agrīna ielu laistītāja rati, atsvaidzinot smacīgo gaisu. Soumsam šķita, ka viņš atkal dzird riteņu rīboņu, tuvāk un tuvāk, kamēr rati aizbrauc garām un skaņas izdziest tālumā.

Viņš izliecās ārā pa logu mazā pagalma pusē un ieraudzīja, ka aust jau gaisma. Tumšo sienu un jumtu kontūras sākumā bija izplūdušas, tad kļuva arvien skaidrākas.

Soumss atcerējās — tajā naktī viņš vēroja, kā laternu gaisma Viktorijas ielā kļuva arvien bālāka, tad steigšus apģērbās un izgāja ārā uz ielas, devās garām namiem un laukumiem, līdz tai ielai, kur dzīvoja Irēna, stāvēja tur un raudzījās nelielās mājas fasādē, kas bija mierīga un pelēka kā miroņa seja.

Un piepeši Soumsam iešāvās prātā kāda iedoma, it kā slimnieka murgi. Ko viņš pašlaik dara? Tas cilvēks, par kuru man visu laiku jādomā, kurš šovakar bija šeit, kurš iemīlējies manā sievā? Varbūt klaiņo tur ārā, uz ielas, meklēdams viņu tāpat kā pēcpusdienā parkā. Kas zina, varbūt šajā brīdī skatās manos logos!

Viņš klusām aizzagās pāri kāpņu laukumam nama ielas pusē, uzmanīgi atvilka štoru un atvēra logu.

Skvēra koki tinās palsā gaismā, it kā Nakts, līdzīgi lielam, pūkainam tauriņam, būtu noglāstījusi tos ar saviem spārniem. Laternas vēl bāli mirgoja, taču neviena nemanīja, nevienas dzīvas dvēseles.

Bet piepeši dziļajā klusumā kaut kur no tālienes tikko dzirdami atskanēja sāpju kliedziens, it kā tur kāds klīstošs mirušā gars, kam liegta paradīze, gaustos pēc laimes. Un atkal… atkal! Soumss nodrebēdams aizvēra logu.

Tad nodomāja:

«Ak! Tie ir tikai pāvi aiz upes!»

XII

DŽŪNA IET VIESOS

Vecais Džolions stāvēja Broudstēzas mazajā vestibilā, ieelpodams vaskadrānas un siļķu smaržu, ar, ko piesūkušās visas solīdās jūrmalas kūrortu mēbelētās istabas. Uz krēsla — līdz spīdumam nobružāta ādas krēsla ar caurumu atzveltnes kreisajā stūrī, pa kuru varēja redzēt saru drānu, — atradās neliela, melna soma. Tajā viņš ielika dokumentus, laikraksta «The Times» numuru un odekolona pudeli. Todien notika sabiedrību Globulai Gold Concessions un «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» sapulces, un viņš rīkojās braukt uz pilsētu, jo vienmēr piedalījās valdes sēdēs. «Valdes sēžu kavēšana» būtu pierādījums, ka viņš kļūst vecs, un to viņa dedzīgais Forsaita gars nespēja paciest.

Kārtojot melno dokumentu somu, viņa acis kuru katru mirkli draudēja uzliesmot dusmās. Tā spīd acis skolas zēnam, kuru aplenkuši viņa biedri, bet kurš valdās, redzēdams, ka pārspēks viņu pusē. Arī vecais Džolions valdījās, ar savu lielisko gribasspēku, kas jau pamazām sāka zust, apspiezdams dzīves apstākļu saceltās dusmas.

Viņš bija saņēmis no dēla ne visai saturīgu vēstuli, kurā tas ar nesakarīgām vispārējām frāzēm centās izvairīties no skaidras atbildes. «Es satiku Boziniju,» dēls rakstīja, «viņš nav ļauns. Jo vairāk es redzu cilvēkus, jo vairāk pārliecinos, ka tie nekad nav labi vai slikti — tikai smieklīgi vai aizkustinoši. Bet Tu droši vien man nepiekritīsi!»

Vecais Džolions, protams, nepiekrita, tādi apgalvojumi viņam likās ciniski. Viņš vēl nebija sasniedzis to vecumu, kad pat Forsaiti, zaudējuši ilūzijas un principus, ko visu laiku izmantojuši praktiskiem nolūkiem, paši nekad tos augstu nevērtējot, zaudējuši visus dzīves priekus, līdz sirds dziļumiem satriekti par to, ka nav vairs nekādu cerību, — salauž atturības bruņas un runā tā, kā agrāk nekad nebūtu iedomājušies runāt.

Varbūt vecais Džolions, tāpat kā viņa dēls, neticēja, ka ir «Labais» un «Sliktais», bet, kā viņš mēdza sacīt: To nevar zināt — grūti pateikt, iespējams, ka tur ir kaut kas. Kāpēc gan ar nevajadzīgu neticības apliecināšanu laupīt sev varbūtējas priekšrocības?

Pieradis brīvdienas pavadīt kalnos, lai gan (kā īsts Forsaits) nekad neuzsāka neko sevišķi dēkainu vai sevišķi pārdrošu, viņš kaislīgi mīlēja kalnus. Un, kad pēc ilgas piepūles viņam atklājās brīnišķīgais skats (par kuru Bedekera ceļvedī sacīts, ka tas «kompensē kāpiena grūtības»), viņš nešaubīgi juta, ka ir kāds liels, cēls princips, kas paceļas pāri visām juceklīgajām tieksmēm, dzīves niecīgajām kraujām un sīkajiem, tumšajiem bezdibeņiem. Varbūt toreizējā noskaņa bija tik tuva reliģiskam pārdzīvojumam, cik vien to pieļāva vecā Džoliona praktiskais gars.

Bet nu jau daudzus gadus viņš nebija kāpis kalnos. Pēc sievas nāves viņš divas vasaras pēc kārtas bija devies uz turieni kopā ar Džūnu un ar rūgtumu pārliecinājies, ka šādu pastaigu laiks viņam jau pāri.

Viņš sen vairs nepazina kalnu iedvestās ticības kādai augstākai varai pār visu pasauli.

Viņš zināja, ka ir vecs, taču jutās jauns, un tas viņu darīja nemierīgu. Viņu uztrauca un mulsināja arī tas, ka viņš, vienmēr būdams tik piesardzīgs, bija tēvs un vectēvs cilvēkiem, kas likās dzimuši nelaimei. Par Džo neko sliktu nevarēja sacīt — kas gan spētu sacīt kaut ko sliktu par šo mīļo zēnu? — taču viņa stāvoklis bija nožēlojams un ar Džūnu gandrīz tikpat ļauni. Tas šķita liktenīgi, bet liktenis bija viena no tām parādībām, ko cilvēks ar viņa raksturu nespēja izprast, ne arī samierināties ar to.

Rakstīdams dēlam, viņš īstenībā nemaz necerēja, ka no tā kaut kas iznāks. Kopš deju vakara pie Rodžera viņš pārāk skaidri saprata visu, jo daudz ātrāk par citiem spēja novērtēt apstākļus, un, paturēdams prātā sava dēla piemēru, labāk nekā jebkurš cits Forsaits zināja, ka kaisles bālā liesma apdedzina cilvēkiem spārnus, vai nu viņi to vēlas, vai ne.

Pirms Džūnas saderināšanās, kad viņa arvien bija kopā ar Soumsa sievu, vecais Džolions bieži redzēja Irēnu un juta viņas burvību. Viņai nepiederējās apzīmējums gaisīga sieviete, pat koķete ne — šie vārdi, kas tik dārgi vecā Džoliona paaudzei, kurai patika saukt visu labos, plašos, ne visai atbilstošos vārdos, — taču viņa bija bīstama. Kāpēc — to viņš nezināja. Lai pamēģina kāds viņam iestāstīt, ka dažām sievietēm piemīt tāda īpatnība — pievilcības spēks, par ko tām pašām nav varas! Viņš tikai atbildētu: «Nieki!» Irēna bija bīstama, tas viss. Viņš labprāt būtu skatījies uz visu to caur pirkstiem. Ja jau tā ir, lai tad arī ir. Viņš vairs nekā negribēja par to dzirdēt, viņš tikai gribēja glābt Džūnas stāvokli un viņas dvēseles mieru. Viņš vēl arvien cerēja, ka Džūna viņam kādreiz būs atbalsts un mierinājums.

Un tā viņš aizrakstīja dēlam. Atbilde nekā daudz nedeva. Par jaunā Džoliona sarunu ar Boziniju tur bija patiesībā tikai viens dīvains teikums: «Man šķiet, ka viņš ierauts straumē.» Straumē! Kādā straumē? Kas tas par jaunmodīgu runāšanas veidu?

Vecais Džolions nopūtās un novietoja somā pēdējos dokumentus. Viņš labi zināja, ko nozīmē «straume».

Džūna iznāca no ēdamzāles un palīdzēja viņam uzvilkt mēteli. Ieraudzījis viņas apģērbu un apņēmības pilno sejas izteiksmi, vecais Džolions tūdaļ saprata, kas notiks.

— Es braukšu tev līdzi, — Džūna sacīja.

— Kas par iedomām, mīļā! Es došos tieši uz Sitiju. Tev nav ko klaiņot apkārt pa pilsētu.

— Man jāapciemo vecā misis Smīča.

— A, atkal tavi «nelaimes putni! — vecais Džolions norūca. Viņš neticēja Džūnas izrunām, taču neko vairs neiebilda. Ar viņas ietiepību jau galā nevarēja tikt.

Viktorijas stacijā viņš Džūnai atvēlēja karieti, ko bija pasūtījis sev, — raksturīgs žests, jo viņš nebija sīks egoists.

— Tikai nenogursti, mīlulīt, — viņš sacīja un ormanī aizbrauca uz Sitiju.

Džūna vispirms devās uz kādu sānieliņu Pedingtonā, kur dzīvoja misis Smīča, viņas «nelaimes putns» — paveca sieviete, pēc nodarbošanās apkopēja. Pusstundu noklausījusies parasto žēlošanos un piedabūjusi nabaga sievieti pagaidām samierināties ar savu stāvokli, viņa aizbrauca uz Stenhoupgeitu. Lielais nams bija noslēgts un tumšs.

Džūna bija nolēmusi par katru cenu kaut ko noskaidrot. Vislabākais būtu zināt pašu ļaunāko, lai tad visam beigas. Viņas plāns bija tāds: vispirms aiziet pie Fila krustmātes misis Beinzas un, ja tur neko neuzzinātu, tad pie Irēnas. Skaidra priekšstata par to, ko viņa varētu iegūt no šiem apciemojumiem, viņai trūka.

Trijos viņa ieradās Loundza skvērā. Gluži instinktīvi, kā parasti sieviete brīžos, kad draud kaut kas nepatīkams, viņa bija uzvilkusi savu labāko kleitu un devās kaujā tik drosmīgi kā pats vecais Džolions. Viņa vairs nejuta satraukumu, vienīgi kaislu nepacietību.

Tajā brīdī, kad pieteica Džūnu, misis Beinza, Bozinija krustmāte (vārdā Luīze) virtuvē deva rīkojumus virējai, jo bija lieliska namamāte un, kā Beinzs mēdza sacīt, «labas pusdienas daudz ko nozīmē». Viņam sevišķi veicās darbs pēc pusdienām. Šis pats Beinzs bija uzcēlis Kensingtonā veselu rindu augstu, sarkanu namu, kas sacentās ar daudziem citiem par nosaukumu «neglītākā māja Londonā».

Izdzirdējusi Džūnas vārdu, misis Beinza iesteidzās savā guļamistabā, izņēma no sarkana safjāna futrāļa, kas glabājās aizslēgtā atvilktnē, divas masīvas rokassprādzes un aplika tās ap savām baltajām rokām — jo viņai ievērojamā mērā piemita tas «īpašuma instinkts», kas ir, kā mums zināms, forsaitisma kritērijs un augstas morāles pamats.

Drēbju skapja spogulī atainojās viņas augums — neliels, plecīgs; ar tieksmi uz pilnīgumu — viņas pašas uzraudzībā darinātā tērpā vienā no tām nenosakāmajām nokrāsām, kas atgādina sienu krāsu lielu viesnīcu gaiteņos. Viņa pacēla rokas pie matiem, kas bija sakārtoti б la Princesse de Galles , un šur tur palaboja sasukājumu, pieglauzdama ciešāk, un viņas acis pauda neapzinātu prāta skaidrību, it kā viņa būtu sastapusies ar kādu nejauku dzīves parādību un censtos ar to samierināties. Gadi bija izbalinājuši viņas vaigus, kas jaunībā ziedēja kā rozes. Un mirklī, kad viņa pūderēja pieri, cietā, nepatīkamā atklātības izteiksme atkal parādījās viņas acīs. Nolikusi pūderslotiņu, viņa mierīgi stāvēja spoguļa priekšā, pielāgodama smaidu savam prāvajam, spēcīgajam degunam, zodam (kas nebija liels un, kaklam kļūstot apaļākam, izskatījās vēl mazāks) un mutei ar plānām lūpām un nokareniem lūpu kaktiņiem. Tad strauji, lai saglabātu iegūto efektu, ar abām rokām cieši satvēra svārkus un devās lejā.

Šo apciemojumu viņa bija gaidījusi jau labu laiku. Līdz viņai bija nonākušas baumas, ka viņas vīra brāļadēla un tā līgavas attiecībās kaut kas neesot kārtībā. Ne viens, ne otrs jau nedēļām ilgi nebija rādījies. Viņa vairākkārt ielūdza Filu pusdienās. Sekoja vienmēr viena un tā pati atbilde: «Nav laika.»

Viņa instinktīvi juta nemieru, un šīs lieliskās sievietes instinkts tādos gadījumos bija sevišķi ass. Viņai būtu vajadzējis piedzimt par vienu no Forsaitiem. Tādā nozīmē, kādu šim vārdam piešķīra jaunais Džolions, viņai noteikti bija tiesības uz to, tāpēc viņu pienākas īpaši raksturot.

Misis Beinza bija ļoti izdevīgi izprecinājusi savas trīs meitas; ļaudis runāja, ka viņas to nemaz neesot pelnījušas, jo bija visai neizskatīgas, tik neizskatīgas, kā parasti mēdz būt tikai sievietes no ģimenēm, kas saistītas ar solīdām profesijām. Viņas vārds figurēja neskaitāmās komitejās, kas vadīja dažādus baznīcas rīkotus labdarības pasākumus — deju vakarus, teātra izrādes, bazārus, un viņa nekad neļāva minēt savu vārdu, ja iepriekš nebija pārliecināta, ka viss būs kārtīgi noorganizēts.

Viņa domāja, kā pati bieži apgalvoja, ka visam jābalstās uz komerciāliem pamatiem. Baznīcas, labdarības komiteju, jebkura pasākuma īstais uzdevums esot stiprināt sabiedrisko iekārtu. Tāpēc individuālu rīcību viņa uzskatīja par amorālu. Organizācija bija vienīgais pareizais ceļš, jo tikai organizācija ļāva just drošību, ka nauda nav izdota veltīgi. Organizācija — un vēlreiz organizācija! Un nav šaubu, ka tādā ziņā viņa bija — kā vecais Džolions sacīja — «meistars». Vecais Džolions gan gāja vēl tālāk un nosauca viņu par «blēdi».

Pasākumi, kuros figurēja misis Beinzas vārds, bija tik apbrīnojami noorganizēti, ka tad, kad vajadzēja norēķināties par ieņēmumiem, tie atgādināja vājpienu, kam nosmelts viss cilvēcīgas labsirdības krējums. Taču, kā viņa bieži vien gluži pamatoti aizrādīja, sentimentalitāte ir nosodāma parādība. Patiesību sakot, viņa bija mazliet formāla.

Šī diženā sieviete, kuru tik augstu vērtēja baznīcas aprindās, bija viena no galvenajām priesterienēm forsaitisma templī un dienu un nakti rūpējās, lai nenodzistu svētā uguns, kas dega par godu īpašuma dievam, kura altārī rakstīti šādi iedvesmojoši vārdi: «Neko par velti, un, cik vien iespējams, maz par sešiem pensiem.»

Kad misis Beinza iegāja istabā, varēja just, ka ieradies kaut kas patiešām reāls, un droši vien aiz tā iemesla viņa bija tik populāra kā patronese. Ļaudis gribēja kaut ko reālu, ja jau bija par to maksājuši naudu. Un labdarības sarīkojumos, kad misis Beinza, solīda, plecīga, ar paprāvu degunu, ģērbusies vizuļiem bagātīgi izgreznotā kleitā, stāvēja savu palīgu vidū, ļaudis noraudzījās viņā, it kā viņa būtu kāds ģenerālis.

Viņas vienīgais trūkums — viņai nebija otra vārda. Viņai piederēja ievērojama loma vidusšķiras labāko ģimeņu sabiedrībā ar simtiem tās pulciņu un nogrupējumu, kuri satikās vienā kopīgā kaujas laukā — labdarības pasākumos, — un šajā kaujas laukā nonāca ciešā un patīkamā kontaktā ar augstākās Sabiedrības (ar lielo «S») pārstāvjiem. Viņai piederēja ievērojama loma sabiedrībā, ko raksta ar mazo «s» — šai plašākajā, nozīmīgākajā un spēcīgākajā ļaužu kopā, kur komerciālie pasākumi kristietības vārdā, morāles likumi un tas «princips», ko sevī iemiesoja misis Beinza, pulsēja brīvi un lietišķi kā īsta dzīvības sula, nevis kā tas sterilizētais surogāts, kas riņķoja mazākās Sabiedrības (ar lielo «S») dzīslās Cilvēki, kas viņu pazina, jauta viņā saprātu — saprātīgu sievieti, kas nekad neatdeva sevi visu, neatdeva neko, ja vien spēja noturēt savās rokās.

Viņa nepavisam nebija varējusi satikt ar Bozinija tēvu, kurš bieži vien viņu gluži nepiedodamā kārtā izzobojis. Tagad, pieminot nelaiķi, viņa sauca to par savu «nabaga mīļo, negodbijīgo brāli».

Viņa apsveica Džūnu ar rūpīgi apdomātu vārdu birumu, kas viņai labi padevās, mazliet nobijusies no savas viešņas, cik nu var baidīties sieviete, kas tik ievērojama komerciālas un baznīcas aprindās, jo Džūna, kaut arī bija tikai trausla meitene, iedvesa lielu cieņu, ko pauda arī viņas bezbailīgais skatiens. Turklāt misis Beinza labi saprata, ka aiz Džūnas nelokāmās atklātības slēpās daudz forsaitisku rakstura vilcienu. Ja meitene būtu tikai vaļsirdīga un droša, misis Beinza uzskatītu viņu par kaprīzu un nicinātu; ja viņa būtu tikai Forsaitu ģimenes piederīgā, kā, piemēram, Frensija, viņa respektētu to aiz tīras godbijības; bet Džūna, kaut arī bija tik sīciņa — misis Beinza parasti jūsmoja par lieliem izmēriem, — darīja viņu nemierīgu. Viņa apsēdināja to krēslā, kas atradās pret gaismu.

Viņas godbijībai pret Džūnu bija vēl arī cits iemesls, kaut arī misis Beinza kā īsta ticīgā, kas nepadodas pasaulīgiem kārdinājumiem, to nekad nebūtu atzinusi: viņa bieži bija dzirdējusi no sava vīra, ka vecais Džolions esot ļoti bagāts, un bija labvēlīgi noskaņota pret tā mazmeitu tieši aiz šī visai pamatotā iemesla. Todien viņa jutās tā, kā ikviens no mums jūtas, lasot romānu, kura varonim paredzams mantojums, — baidīdamies, ka tikai autora neuzmanības dēļ jaunais cilvēks gala galā nepaliek tukšā.

Viņas izturēšanās bija ļoti sirsnīga. Skaidrāk nekā jebkad agrāk viņa saprata, cik lieliska un pievilcīga meitene ir Džūna. Viņa apjautājās par vecā Džoliona veselību. Cik apbrīnojami labi viņš izskatoties savā vecumā! Stalts kā jauneklis. Bet cik tad viņam īsti gadu? Astoņdesmit viens! To gan nevarot sacīt! Ak, viņi dzīvojot jūrmalā! Ļoti jauki! Džūna droši vien katru dienu saņemot no Fila pa vēstulei? Viņas gaišpelēkās acis plaši iepletās, kad viņa to jautāja, taču meitene izturēja viņas skatienu.

— Nē, — sacīja Džūna, — viņš nemaz neraksta! Misis Beinza nodūra acis. Tas notika gluži neviļus,

tomēr tā tas nu bija. Taču tūdaļ viņa atguvās.

— Nu, protams! Tas izskatās pēc Fila — tāds viņš vienmēr ir bijis!

— Tā? — Džūna noteica.

Šī īsā replika gandrīz aizdzina misis Beinzas jautro smaidu. Viņa strauji sakustējās, lai slēptu samulsumu, nolīdzināja tērpa krokas un sacīja:

— Ak mīļā, viņš ir visnevērīgākais cilvēks pasaulē. Nevajag pievērst uzmanību tam, ko viņš dara!

Džūnai pēkšņi radās pārliecība, ka viņa velti kavē laiku. Pat ja viņa jautātu bez aplinkiem, no šīs sievietes viņa nekā neizvilktu.

— Vai jūs viņu satiekat? — viņa vaicāja, tumši pietvīkdama.

Misis Beinzai uz pūderētās pieres izspiedās sviedru lāses.

O jā! Es gan neatceros, kad viņš pēdējo reizi bija šeit — patiešām, pēdējā laikā mēs reti redzamies. Viņš ir ļoti aizņemts ar jūsu brālēna māju. Es dzirdēju, ka tā drīz būšot gatava. Mums vajadzētu sarīkot pusdienas par godu šim gadījumam. Atbrauciet un palieciet pie mums pa nakti!

Paldies! — sacīja Džūna. Un atkal nodomāja: «Es veltīgi kavēju laiku. Šī sieviete man nekā nestāstīs.»

Viņa piecēlās. Misis Beinza pēkšņi pārvērtās. Arī viņa piecēlās, lūpas viņai raustījās, pirksti nervozi knibinājās. Acīm redzot kaut kas bija noticis, bet viņa neiedrošinājās izjautāt šo meiteni, kas stāvēja viņas priekšā — slaida, sīciņa, ar apņēmīgu sejas izteiksmi, sakniebtām lūpām un dusmās zibošām acīm. Parasti viņa nebaidījās izjautāt — uz jautājumiem un atbildēm taču balstījās visa organizatoriskā darbība! Taču stāvoklis bija tik nopietns, ka viņas parasti stiprie nervi neizturēja. Vēl no rīta viņas vīrs bija sacījis:

— Vecajam Forsaitam droši vien ir pāri par simttūkstoš mārciņām!

Un tagad šī meitene stāv šeit un sniedz viņai roku — sniedz viņai roku!

Varbūt izdevība tiek palaista garām, kas zina, izdevība paturēt to savā ģimenē, tomēr misis Beinza neuzdrīkstējās runāt.

Viņas skatiens pavadīja Džūnu līdz durvīm.

Tās aizdarījās.

Tad misis Beinza iesaukdamās metās uz priekšu, šūpodamās visā savā masīvajā augumā, un atvēra durvis.

Par vēlu! Viņa dzirdēja, ka aizcērtas parādes durvis, un palika stāvam kā sastingusi, un viņas seja pauda neviltotas dusmas un aizvainojumu;

Džūna traucās pa ielu kā putns. Tagad viņa neieredzēja šo sievieti, ko savās laimes dienās bija uzskatījusi par tik labu. Vai vienmēr viņa tiks tā atraidīta un būs spiesta paciest mokošo neziņu?

Viņa ies tieši pie Fila un jautās, ko viņš nodomājis. Viņai ir tiesības zināt. Viņa steidzīgi gāja pa Slounstrītu, kamēr nonāca pie nama, kur dzīvoja Bozinijs. Iegājusi pa parādes durvīm, viņa skrēja augšā pa kāpnēm, un viņas sirds sāpīgi dauzījās.

Trešajā stāvā viņa apstājās atvilkt elpu un, atbalstījusies pret margām, klausījās. Augšā nedzirdēja ne skaņas.

Bāla kā krīts viņa uzkāpa pēdējā stāvā. Redzēja durvis ar Bozinija vārdu uz plāksnītes. Un apņēmība, kas viņu bija atvedusi šurp, pēkšņi izgaisa.

Viņa sāka pilnīgi apzināties savas rīcības nozīmi. Viņai kļuva karsti, delnas zem plānajiem zīda cimdiem bija miklas.

Viņa atvirzījās līdz kāpnēm, tomēr lejā negāja. Atbalstījusies pret margām, pūlējās atbrīvoties no žņaudzošās sajūtas un ar izmisīgu drosmi vērās durvīs! Nē! Viņa neies projām! Kāda nozīme tam, ko ļaudis par viņu domās? Neviens to nezinās! Neviens viņai nepalīdzēs, ja viņa pati neko nedarīs! Viņai pašai jātiek ar visu galā.

Viņa ar piespiešanos atrāvās no margām, pret kurām bija atbalstījusies, un piezvanīja. Durvis neatvērās, un viņas kauns un bailes pēkšņi pazuda, viņa piezvanīja vēlreiz, tad atkal, it kā gaidīdama atbildi no aizslēgtās istabas, kaut arī tur neviena nebija, atmaksu par kaunu un bailēm, ko šis nāciens šurp viņai sagādājis. Durvis neatvērās. Džūna mitējās zvanīt un, apsēdusies kāpņu galā, paslēpa seju rokās.

Tad klusi nogāja lejā un devās ārā uz ielas. Viņa jutās tā, it kā būtu pārcietusi smagu slimību, un vēlējās vienīgi pēc iespējas ātrāk tikt mājās. Viņai likās, ka visi, kas nāk pretī pa ielu, zina, kur viņa bijusi, ko darījusi. Un tad piepeši viņa ielas pretējā pusē ieraudzīja Boziniju ejam mājās no Monpeljē skvēra puses.

Viņa grasījās skriet pāri ielai. Viņu acis sastapās, un Bozinijs pacēla cepuri. Garām brauca omnibuss, un Džūna uz mirkli izlaida no acīm Boziniju, tad, trotuāra malā stāvēdama, cauri ratu drūzmai ieraudzīja, ka viņš iet projām.

Džūna stāvēja kā sastingusi, raudzīdamās viņam pakaļ.

XIII

MĀJA GATAVA

— Vienu teļa buljonu, vienu vēršastes zupu, divas glāzes portvīna!

Frenča restorānā, kur Forsaits vēl varēja dabūt treknos angļu ēdienus, Džeimss ar dēlu augšējā zālē sēdās pie brokastgalda.

Šis restorāns Džeimsam patika labāk par visiem citiem. Šeit viss bija vienkāršs, garšīgs, sātīgs, un, kaut gan Džeimsu jau zināmā mērā bija sabojājusi nepieciešamība būt modernam un viņa paradumi veidojās atbilstoši ienākumiem, kas pastāvīgi auga, viņš tomēr brīžos, kad pierima darba steiga, ilgojās pēc jaunības dienu «gaļas podiem». Šinī restorānā apkalpoja īsti angļu viesmīļi — ar gariem matiem, priekšautos. Grīda bija izkaisīta ar zāģu skaidām, un trīs apaļi spoguļi zeltītos ietvaros karājās pie sienas tieši acu augstumā. Vēl pavisam nesen šeit bija kabīnes, kur varēja apēst krietnu cepeša gabalu ar miltainu kartupeļu piedevu, neredzot savus kaimiņus, — īsti džentlmeniski.

Džeimss aizsprauda salvetes stūri aiz vestes trešās pogas — no šī paraduma viņam Vestendā jau sen vajadzēja atteikties. Viņš juta, ka ar baudu ēdīs zupu — viss rīta cēliens, bija pagājis, kārtojot kāda veca drauga īpašuma pārdošanu.

Nokodis prāvu kumosu vienkāršas nocietējušas maizes, viņš tūdaļ sāka sarunu.

— Kā tu brauksi uz Robinhilu? Kopā ar Irēnu? Ņem viņu līdzi! Tur droši vien daudz kas vēl kārtojams.

Soumss atbildēja, neskatīdamies uz tēvu:

Viņa negrib braukt.

Negrib braukt? Ko tad tas nozīmē? Viņa taču tai mājā dzīvos, vai ne?

Soumss neteica nekā.

— Es nesaprotu, kas sievietēm tagad noticis, — Džeimss murmināja. — Man savā laikā ar viņām nekādu raižu nebija. Viņai tiek dota pārāk liela brīvība. Viņa ir izlutināta …

Soumss pacēla acis.

— Es negribu dzirdēt nekā slikta par savu sievu, — viņš gluži negaidīti pateica.

Iestājās klusums. Varēja vienīgi dzirdēt, kā Džeimss strebj zupu.

Viesmīlis atnesa divas glāzes portvīna, bet Soumss viņam aizrādīja:

— Tā nepasniedz portvīnu. Ņemiet glāzes atpakaļ un atnesiet pudeli!

Nokratījis domīgumu, kurā bija iegrimis, ēdot zupu, Džeimss spēji ņēmās izklāstīt savas domas.

— Māte ir slima, — viņš sacīja. — Tu vari izmantot karieti. Man liekas, ka Irēna labprāt brauks. Laikam Bozinijs būs tur un visu jums izrādīs?

Soumss pamāja ar galvu.

Man gribētos pašam redzēt, kā viņam veicies ar pēdējiem darbiem, — turpināja Džeimss. — Es pa ceļam iegriezīšos pie jums un jūs abus aizvedīšu.

Es braukšu ar vilcienu, — Soumss atteica. — Bet, ja tu gribi apskatīt māju, varbūt Irēna brauks tev līdzi. Apgalvot es nevaru. Viņš pamāja viesmīlim, lai atnes rēķinu, un Džeimss to samaksāja.

Viņi šķīrās pie Sv. Pāvila katedrāles — Soumss devās uz staciju, Džeimss brauca ar omnibusu uz pilsētas rietumu rajonu.

Viņš bija apsēdies stūrī blakus konduktoram, kur viņa garās kājas traucēja ikvienu, kas kāpa iekšā omnibusā, un visus, kas spraucās garām, viņš uzlūkoja tik nikni, it kā tiem nebūtu tiesību elpot viņa gaisu.

Viņš gribēja šajā pēcpusdienā izmantot gadījumu, lai parunātu ar Irēnu. īstā laikā pateikts labs vārds dažreiz dara brīnumus, un tagad, kad viņa rīkojās pāriet uz dzīvi laukos, viņai bija izdevība sākt jaunu dzīvi. Džeimss labi saprata, ka Soumss vairs ilgi necietīs tādu sievas rīcību.

Viņam pat prātā neienāca padomāt, ko īsti viņš gribēja apzīmēt ar «tādu rīcību». Šī izteiciena nozīme bija visai plaša un nenoteikta un piemērota Forsaitam. Bet drosmes Džeimsam pēc azaida bija vairāk nekā parasti.

Mājās pārradies, viņš lika sakārtot karieti un grūmam būt gatavībā, lai varētu braukt līdzi. Viņš gribēja būt laipns pret Irēnu, sagādāt tai visas iespējamās ērtības.

Kad Soumsa namā viņam atvēra durvis, viņš skaidri dzirdēja Irēnu dziedam un to arī tūdaļ pateica, lai nebūtu iespējams viņu noraidīt.

Jā, Soumsa kundze esot mājās, bet kalpone nezināja, vai viņa kādu pieņemšot.

Ar neparastu, savam garajam augumam un domīgajai sejas izteiksmei nepavisam neatbilstošu straujumu Džeimss devās viesistabā, negaidīdams, kamēr kalpone atgriezīsies — varbūt ar noraidījumu. Irēna sēdēja pie klavierēm, rokas nolikusi uz taustiņiem, acīm redzot klausīdamās balsīs, kas skanēja priekšnamā. Viņa apsveica Džeimsu bez smaida.

— Jūsu vīramāte ir slima, — Džeimss iesāka, cerībā tūdaļ iekarot Irēnas līdzjūtību. — Es atbraucu karietē. Esiet tik laba, uzlieciet cepuri un ļaujiet man jūs pavizināt. Tas jums nāks par labu!

Irēna uzlūkoja viņu, it kā gribēdama atteikties, taču galu galā laikam pārdomāja, uzgāja augšā un atgriezās ar cepuri galvā.

Uz kurieni jūs mani vedīsiet? — viņa jautāja.

Aizbrauksim uz Robinhilu! — Džeimss teica, aši bērdams vārdus. — Zirgiem vajag izkustēties, un es gribētu redzēt, kā tur izskatās.

Irēna sastomījās, taču atkal pārdomāja un devās ārā, pie karietes, bet Džeimss sekoja viņai cieši pa pēdām — drošs paliek drošs.

Tikai pēc laba laika, kad bija nobraukts jau vairāk nekā pusceļš, Džeimss iesāka:

— Soumss jūs ļoti mīl… neļauj neviena slikta vārda par jums sacīt… Kāpēc jūs neesat pret viņu sirsnīgāka?

Irēna nosarka un klusi atbildēja.

— Es nespēju izrādīt to, ko nejūtu.

Džeimss asi viņu uzlūkoja. Šajā brīdī, kad Irēna sēdēja viņa karietē, izmantoja viņa zirgus un kalpotājus, viņš juta, ka ir noteicējs par situāciju. Irēna nevarēja aizbēgt no viņa un, ļaudīm redzot, traci necels.

— Nesaprotu, ko jūs vēl gribat, — viņš sacīja. — Soumss ir ļoti labs vīrs.

Irēnas atbilde bija tik klusa, ka gandrīz pagaisa ratu troksnī. Džeimss sadzirdēja vārdus:

Jūs taču neesat precējies ar viņu!

Kāda tam nozīme? Viņš nekad jums neko neliedz. Vienmēr gatavs aizvest jūs, kur vien jūs vēlaties, un tagad viņš jums ir uzcēlis māju uz laukiem. Jums taču pašai nekā nav.

Nē.

Džeimss atkal paraudzījās uz Irēnu. Viņš nespēja izprast tās sejas izteiksmi. Likās, tā tūdaļ sāks raudāt, un tomēr…

— Es domāju, — viņš steidzīgi nomurmināja, — ka mēs visi esam pūlējušies būt labi pret jums.

Irēnai raustījās lūpas. Džeimss apmulsis ieraudzīja, ka asara norit viņai pār vaigu. Arī viņam pašam aizžņaudzās rīkle.

— Mēs visi jūs mīlam, — viņš sacīja, — ja tikai jūs… — Viņš gandrīz pateica «… pienācīgi izturētos», taču pārdomāja: — Ja tikai jūs viņam būtu laba sieva.

Irēna neatbildēja, un arī Džeimss apklusa. Irēnas klusēšana viņu mulsināja, tajā nejuta stūrgalvības, drīzāk gan likās, ka Irēna atzīst par pareizu visu, ko viņš teicis. Tomēr viņš jutās tā, it kā pēdējais vārds nepiederētu viņam. To viņš nespēja izskaidrot.

Taču nespēja arī ilgi klusēt.

— Droši vien Bozinijs tagad precēsies ar Džūnu, —. viņš sacīja.

Irēnas sejas izteiksme izmainījās.

Es nezinu, — viņa atteica, — jautājiet viņai.

Vai viņa jums raksta?

Nē.

— Kāpēc tā? — Džeimss brīnījās. — Man likās, ka jūs esat labas draudzenes.

Irēna pavērsās pret viņu.

— To arī jūs pajautājiet viņai.

— Tas ir savādi, — Džeimss izgrūda, viņas skatiena samulsināts, — ka es uz skaidru jautājumu nevaru dabūt skaidru atbildi, bet tā tas ir.

Viņš brīdi klusēja, pārdomādams savu neveiksmi, līdz beidzot sāka rāties:

— Nu, brīdinājis es jūs ēsmu. Jūs nemaz nedomājat par to, kas var notikt. Soumss daudz nerunā, bet es zinu, ka tādu izturēšanos viņš vairs ilgi necietīs. Tad jūs varēsiet vainot tikai pati sevi, vēl vairāk — neviens jūs nežēlos.

Irēna pasmaidīja un viegli palocījās:

— Es jums ļoti pateicos. Džeimss nezināja, ko atbildēt.

Skaidrais, karstais rīts pamazām bija izvērties par pelēku, spiedīgu dienu. Dienvidos lēnām cēlās smagi mākoņu vāli, kuru dzeltenīgā nokrāsa vēstīja pērkonu. Koku zari nekustīgi slīga pāri ceļam, netrīcēja ne lapiņa. Tvanīgajā gaisā bija jūtama viegla saulē sakarsušo zirgu smaka. Kučieris un grūms uz bukas šad tad paklusām pārmija pa vārdam, galvas nepagriezdami.

Džeimsam par lielu atvieglojumu, viņi beidzot piebrauca pie mājas. Viņu uztrauca tas, ka šī sieviete, ko viņš arvien bija turējis par maigu un patīkamu, tik klusa un neizprotama sēdēja viņam blakus.

Kariete apstājās pie durvīm, un viņi iegāja mājā.

Vestibilā bija vēsi un tāds klusums, it kā viņi būtu iegājuši kapenēs. Džeimsam pārskrēja trīsas. Viņš strauji pacēla smagās ādas portjeras, kas šķīra vestibilu no iekšējā pagalma.

Un nespēja apspiest atzinības saucienu.

Apdare patiešām bija ļoti gaumīga. Blāvās, sarkanās flīzes, kas klāja pagalmu, sākot no mājas sienām līdz pat apaļajai augstu īrisu dobei, kura savukārt ieslēdza zemē ieraktu baltu marmora baseinu ar ūdeni, katrā ziņā bija augstākā labuma. Džeimsam ārkārtīgi patika purpurkrāsas ādas portjeras, kuras stiepās gar vienu pagalma malu un uz kuru fona izcēlās milzīga baltu podiņu krāsns. Stikla griestu vidējā daļa bija atvērta, un siltais gaiss no ārienes plūda iekšā tieši mājas sirdī.

Džeimss stāvēja, rokas uz muguras salicis, galvu atpakaļ atgāzis uz stāvajiem, šaurajiem pleciem, pētīdams kolonu rotājumu un ornamentēto joslu, kas stiepās visapkārt ziloņkrāsas sienām zem balkona. Acīm redzot pielikts daudz pūļu. Tā bija īsta džentlmeņa māja. Džeimss piegāja pie portjerām un, izpētījis, kā tās iekārtotas, atvilka tās vaļā: kļuva redzama gleznu galerija ar lielu logu, kas aizņēma visu telpas sienu. Grīda bija melna ozola, sienas, tāpat kā pagalmam, ziloņkaula krāsā. Džeimss staigāja, vērdams vaļā durvis pēc durvīm un ielūkodamies citās istabās. Viss bija priekšzīmīgā kārtībā, gatavs kaut vai tūdaļ uzņemt iemītniekus.

Beidzot, apgriezies, lai parunātu ar Irēnu, viņš ieraudzīja to stāvam pie ieejas dārzā kopā ar vīru un Boziniju.

Kaut gan Džeimss nevarēja lepoties ar smalku nojautu, viņš uzreiz noprata, ka nav kaut kas kārtībā. Viņš piegāja pie pārējiem un, juzdams neizskaidrojamu satraukumu, bet nezinādams, kas noticis, mēģināja izkliedēt saspīlēto situāciju.

— Sveicināti, mister Bozinij! — viņš sacīja, sniegdams roku. — Redzams, ka ar naudu jūs šeit neesat skopojies!

Soumss apgriezās un aizgāja. Džeimss pavērās Bozinija sadrūmušajā sejā, tad Irēnā un uztraukumā skaļi izteica savas domas:

— Nesaprotu, kas noticis. Neviens man nekā nestāsta!

Un, sekodams savam dēlam, vēl dzirdēja Bozinija aprautos smieklus un vārdus: «Nu, paldies dievam! Jūs izskatāties tik…

Nelaimīgā kārtā viņš nevarēja saklausīt beigas.

Kas noticis? Viņš paraudzījās atpakaļ. Irēna stāvēja ļoti tuvu arhitektam un ar tādu sejas izteiksmi, kādu Džeimss viņai nekad nebija redzējis. Viņš steidzās pie dēla.

Soumss staigāja šurp turp pa gleznu galeriju.

— Kas noticis? — vaicāja Džeimss. — Ko tas viss nozīmē?

Soumss uzlūkoja tēvu savā parastajā augstprātīgajā mierā, taču Džeimss labi zināja, ka viņš briesmīgi noskaities.

— Mūsu draugs atkal pārkāpis norādījumus, tas ir viss, — viņš sacīja. — Šoreiz gan pats sev par ļaunu.

Viņš apgriezās un devās uz durvīm. Džeimss strauji sekoja, pūlēdamies tikt ārā pirmais. Viņš ieraudzīja, ka Irēna atņem pirkstu no lūpām, dzirdēja, ka viņa kaut ko saka savā parastajā balsī, un sāka runāt, vēl nemaz nepiegājis pie viņiem.

Būs negaiss. Mums jābrauc mājās. Jūs laikam vēl paliksiet šeit, mister Bozinij? Tā jau es domāju. Nu tad sveiki! — Viņš sniedza roku. Bozinijs to nesatvēra, bet apgriezās smiedamies un sacīja:

Sveiki, mister Forsait! Papūlieties, lai negaiss jūs nepanāk! — Un aizgāja.

— Nu, — iesāka Džeimss, — es nezinu …

Bet, ieraudzījis Irēnas sejas izteiksmi, apklusa. Paņēmis vedeklu zem rokas, viņš veda to uz karieti. Viņš bija pārliecināts, pilnīgi pārliecināts, ka Irēna un Bozinijs norunājuši satikšanos…

Nekas uz pasaules tā nespēj uztraukt Forsaitu kā atklājums, ka manta, par ko viņš nodomājis izdot zināmu summu, maksājusi vairāk. Un tas ir saprotams, jo uz viņa aprēķinu precizitāti dibinās visa viņa dzīve. Ja viņš nevar paļauties uz noteiktu īpašuma vērtību, tad viņa kompass nedarbojas pareizi, viņš ir bangainu ūdeņu varā kā laiva bez stūres.

Pēc sarakstīšanās ar Boziniju, kas mums jau zināma, Soumss vairs nedomāja par mājas izmaksu. Viņš bija pārliecināts, ka galīgā summa noteikta ļoti nepārprotami, un viņam ne prātā nenāca, ka to atkal varētu pārsniegt. Uzzinājis no Bozinija, ka atvēlētie divpadsmit tūkstoši pārsniegti par apmēram četriem simtiem, viņš nobālēja aiz dusmām. Sākumā viņš bija rēķinājies ar desmit tūkstošiem mājas pilnīgai pabeigšanai, un bieži pārmeta pats sev, ka vairākkārt pieļāvis paaugstināt šo summu. Par šiem pēdējiem izdevumiem tomēr Bozinijam pašam vajadzēs atbildēt. Soumss nesaprata, kā arhitekts tik muļķīgi varējis rīkoties, taču tas bija noticis, un naids un slepenā greizsirdība, kas tik ilgi jau kvēloja Soumsā, tagad izlauzās uz āru niknumā par šo pēdējo Bozinija neprātīgo rīcību. Uzticīga, labvēlīga laulāta drauga nostāja izgaisa. Viņš to bija uzņēmis, lai saglabātu īpašumu — savu sievu; lai saglabātu citāda veida īpašumu, viņš tagad to atmeta.

— Ak tā! — viņš teica Bozinijam, kad bija atguvis runas spējas. — Un jūs laikam esat ļoti apmierināts ar sevi. Bet es jums varu teikt tikai to, ka jūs mani vēl nepazīstat.

Ko viņš ar šiem vārdiem gribēja sacīt, tas viņam tajā brīdī arī pašam nebija skaidrs, bet pēc pusdienām viņš izskatīja Bozinija vēstules un atbildes uz tām, lai būtu pilnīgi drošs. Nevarēja būt divu domu — šim cilvēkam jāatbild par pārtērētajām četrsimt mārciņām vai vismaz par trīssimt piecdesmit, izgrozīties neizdosies.

Tajā brīdī, kad Soumsā brieda šis lēmums, viņš vēroja sievas seju. Sēdēdama savā parastajā vietā uz dīvāna, Irēna pāršuva mežģiņu apkaklīti. Pa visu vakaru viņa nebija runājusi ar Soumsu ne vārda.

Soumss piegāja pie kamīna un, pētīdams spogulī savu seju, sacīja:

— Tavs draugs «Jūras laupītājs» izdarījis lielu muļķību. Viņam būs par to jāsamaksā!

Irēna nicīgi viņu uzlūkoja un atteica:

— Es nesaprotu, par ko tu runā!

Tūlīt sapratīsi. Par tīro nieku, kas nav tavas uzmanības cienīgs, — par četrsimt mārciņām!

Vai tu patiešām gribi piespiest viņu maksāt izdevumus par šo pretīgo māju?

— Tieši tā.

Un tu zini, ka viņam nekā nav?

Jā.

— Tad tu esi nekrietnāks, nekā es tevi biju iedomājusies.

Soumss aizgriezās no spoguļa, paņēma no kamīna dzegas porcelāna tasīti, pats neapzinādamies, ko dara, un aptvēra to abām rokām, it kā dievu lūgdams. Viņš redzēja, kā elpojot cilājas Irēnas krūtis, kā viņas acis satumst aiz dusmām, un, nepievērsdams uzmanības viņas dzēlīgajai piezīmei, mierīgi jautāja:

Vai tu flirtē ar Boziniju?

Nē!

Viņu acis sastapās, un Soumss novērsās. Viņš negribēja turēt sievu aizdomās un nespēja arī ticēt tai, taču apzinājās, ka tā jautāt nevajadzēja. Viņš nekad nebija zinājis un nekad nezinās, ko Irēna domā. Viņas mīklainā sejas izteiksme, atmiņas par tiem neskaitāmajiem vakariem, kad viņa bija sēdējusi tāpat kā tagad, maiga un vienaldzīga, bet neizprotama, nepazīta, saniknoja Soumsu līdz neprātam.

Tu esi kā no akmens, — viņš sacīja, tik cieši sažņaugdams pirkstus, ka saspieda trauslo tasīti. Lauskas sabira kamīnā. Bet Irēna smaidīja.

Tu laikam aizmirsi, — viņa teica, — ka tasīte nav no akmens.

Soumss satvēra viņas roku.

— Tevi vajadzētu krietni nopērt, tad tu nāktu pie prāta, — viņš sacīja, tad apgriezās un izgāja no istabas.

XIV

SOUMSS SEZ UZ KĀPNĒM

Tajā vakarā Soumss devās augšā guļamistabā ar tādu sajūtu, ka aizgājis pārāk tālu. Viņš bija gatavs atvainoties par saviem vārdiem.

Viņš nodzēsa gāzi, kas vēl dega koridorā. Tad brīdi pastāvēja, satvēris durvju rokturi, apdomādams, ko sacīt, jo negribēja atklāt sievai savu satraukumu.

Bet durvis neatvērās, pat tad ne, kad viņš tās parāva ar spēku un stipri spieda rokturi. Droši vien Irēna kaut kāda iemesla pēc aizslēgusi durvis un vēlāk aizmirsusi,

Iegājis sava ģērbistabā, kur arī vēl dega maza gāzes liesmiņa, viņš strauji devās pie otrām guļamistabas durvīm. Arī tās bija aizslēgtas. Tad viņš pamanīja, ka uzklāta saliekamā gulta, kur viņš reizēm gulēja, un uz tās nolikta viņa pidžama. Viņš piespieda roku pie pieres — roka kļuva mitra. Soumss sāka saprast, ka izraidīts.

Viņš vēlreiz piegāja pie durvīm, klusām pagrabināja rokturi un sauca:

Slēdz vaļā durvis, vai dzirdi! Slēdz vaļā durvis! Iekšā kaut kas nočabēja, bet atbildes nebija.

Vai tu dzirdi? Tūlīt laid mani iekšā, es tev pavēlu! Viņš dzirdēja Irēnas elpu tuvu pie durvīm, tā šķita kā baiļu pārņemta dzīvnieka elpa.

Soumsu biedēja šis nepielūdzamais klusums un tas, ka viņš nespēja iekļūt pie Irēnas. Viņš aizgāja atpakaļ pie otrām durvīm un, mezdamies pret tām ar visu auguma svaru, mēģināja atgrūst vaļā. Durvis bija jaunas, viņš pats bija parūpējies, lai tiktu ieliktas jaunas durvis, lai viss būtu kārtībā, kad viņš atgriezīsies no kāzu ceļojuma. Dusmās viņš pacēla kāju, grasīdamies spert durvīs, taču, apdomājies, ka izdzirdēs kalpotāji, savaldījās. Un pēkšņi apzinājās, ka pārspēts.

Nometies uz saliekamās gultas, viņš pūlējās lasīt.

Bet burtu vietā redzēja savu sievu — zeltainos matus, klaidā atrisušus pār kailajiem pleciem, lielās, tumšās acis. Tā likās kā vajāts dzīvnieks, kas aizstāvas ar pēdējiem spēkiem. Un Soumss sāka nojaust, ko nozīmē šī viņas pretestība. Tā nu laikam būs vienmēr!

Soumss nespēja mierīgi sēdēt un atkal piegāja pie durvīm. Viņš dzirdēja, ka Irēna vēl stāv turpat, un sauca:

— Irēna! Irēna!

Viņa balss, pašam negribot, skanēja aizkustinoši. Par atbildi aiz durvīm iestājās pilnīgs klusums. Soumss stāvēja, rokas sažņaudzis, un domāja.

Tad uz pirkstgaliem aizzagās pie otrām durvīm un, strauji mezdamies tajās ar visu spēku, mēģināja atlauzt. durvis nobrīkšķēja, bet nepadevās. Soumss apsēdās uz kāpnēm un paslēpa seju rokās.

Ilgi viņš tur sēdēja tumsā. Caur stikla jumtu mēness meta kāpņu telpā gaismas plankumu, kas pamazām stiepās uz Soumsa pusi. Viņš centās aplūkot notikušo filozofiski.

Noslēgdama durvis, Irēna atteikusies no savām sievas tiesībām, un viņš tagad meklēs mierinājumu pie citām sievietēm!

Taču viņa domas tikai īsu mirkli pakavējās pie šādām izpriecām — tās viņu nevilināja. Tādu gadījumu viņa dzīvē bija maz, pēdējā laikā viņš no tiem pavisam bija atradinājies un juta, ka nekad vairs nepieradīs. Viņa alkas varēja remdēt vienīgi viņa sieva, kas atradās aiz šīm slēgtajām durvīm, nepielūdzama un izbijusies. Neviena cita viņam nebija vajadzīga.

Tumšajā kāpņu telpā šī pārliecība uzbruka viņam kā briesmīgs slogs.

Filozofiskās pārdomas pazuda, to vietā stājās īgnums un dusmas. Irēna izturējās netikumīgi, nepiedodami, tā pelnījusi visbargāko sodu, kādu vien viņš varēja iedomāties. Viņš alka vienīgi pēc savas sievas, bet tā viņu atraidīja!

Tātad Irēna viņu ienīst! Līdz šim laikam viņš tam nebija ticējis. Un neticēja arī tagad. Tas viņam šķita neiedomājami. Viņš jutās tā, it kā būtu zaudējis spēju spriest. Ja Irēna, kas viņam arvien bija likusies maiga un padevīga, iedrošinājās tik krasi rīkoties — kas tad vēl nevarēja notikt?

Tad viņš jautāja pats sev, vai Irēnai ir mīlas dēka ar Boziniju. Viņš domāja, ka nav. Viņš nespēja ticēt, ka tas būtu viņas izturēšanās iemesls, pūlējās atvairīt tādas domas.

Nepanesami smagi domāt par to, ka viņa laulības attiecības būtu jānodod atklātības spriedumam. Kamēr nebūs pilnīgi drošu pierādījumu, viņš neticēs — viņš negribēja sodīt pats sevi. Bet sirds dziļumos tomēr ticēja.

Mēness lēja palsu gaismu pār Soumsa stāvu, kas bija sakņupis kāpņu telpā pie sienas.

Bozinijs mīl Irēnu! Soumss ienīda šo cilvēku, un tagad to nežēlos. Viņš ar pilnīgām tiesībām atteiksies maksāt kaut vai peniju vairāk par divpadsmit tūkstošiem piecdesmit mārciņām — galīgo summu, ko bija noteicis savā vēstulē, vai arī samaksās, samaksās un tiesas ceļā piedzīs no Bozinija zaudējumus. Aizies uz advokātu firmu «Džoblings un Boulters» un uzdos viņiem to nokārtot. Izpostīs šo lupatlasi! Un piepeši, it kā būtu kāds sakars starp šīm domām, — viņam ienāca prātā, ka arī Irēnai nav naudas. Viņi abi nabagi. Tas sagādāja Soumsam dīvainu gandarījumu.

Klusumu iztraucēja tikko dzirdams troksnis aiz sienas. Irēna beidzot likās gulēt. A-ā! Jaukus sapņus! Ja viņa tagad plaši atvērtu durvis, viņš tomēr neietu iekšā!

Bet viņa skarbā smaidā savilktās lūpas raustījās. Viņš aizspieda ar rokām acis …

Otrā dienā, jau pievakarē, Soumss stāvēja ēdamistabā pie loga un drūmi lūkojās skvērā.

Saule vēl apspīdēja platānus, un vieglajā vējā to spilgti zaļās, platās lapas vizēdamas šūpojās mūzikas ritmā. Turpat uz stūra leijerkaste spēlēja valsi, vecu, jau sen no modes izgājušu valsi ar it kā liktenīgu ritmu, tas skanēja un skanēja bez mitas, lai gan tikai lapas dejoja tā taktī.

Sieviete, kas grieza leijerkasti, nelikās visai jautra, viņa bija nogurusi. Un no augstajiem namiem neviens viņai nemeta lejā sīknaudu. Viņa novietoja leijerkasti trīs mājas tālāk un sāka griezt no jauna.

Tas bija tas pats valsis, ko spēlēja toreiz pie Rodžera, kad Irēna dejoja ar Boziniju, un līdz ar mūzikas skaņām Soumsam uzplūda Irēnas gardēniju smarža, tāpat kā toreiz, kad viņa dejoja garām, mirdzošiem matiem, maigām acīm, aizslīdot kopā ar Boziniju tālāk un arvien tālāk bezgalīgi garajā balles zālē.

Leijerkastniece lēnām grieza rokturi. Visu dienu viņa bija spēlējusi šo melodiju — spēlējusi Slounstrītā, tepat netālu, varbūt arī Bozinijam.

Soumss paņēma cigareti no gravējumiem rotātās lādītes un aizgāja atpakaļ pie loga. Melodija viņu it kā hipnotizēja. Un piepeši viņš ieraudzīja Irēnu vieglā, sārtā blūzītē ar platām, vaļējām piedurknēm, ko viņš nekad, nebija redzējis, ar aizvērtu saulsargu rokā steidzamies mājup pāri skvēram. Viņa apstājās pie leijerkastes, sameklēja maciņu un iedeva sievietei naudas gabalu.

Soumss parāvās atpakaļ un nostājās tā, lai varētu redzēt priekšnamu.

Irēna atslēdza durvis, nolika saulsargu un sāka aplūkot savu attēlu spogulī. Viņas vaigi kvēloja it kā saulē nodeguši, uz lūpām rotājās smaids. Viņa izstiepa rokas, it kā gribēdama apskaut pati sevi, un iesmējās, bet šie smiekli izskanēja kā elsas.

Soumss pagājās uz priekšu.

— Ļoti.. . jauki! — viņš sacīja.

Irēna apsviedās apkārt kā dzelta un gribēja iet viņam garām augšup pa kāpnēm. Soumss aizstājās viņai ceļā.

— Kāpēc tāda steiga? — viņš vaicāja, un viņa skatiens kā piekalts apstājās pie matu cirtas, kas atrisuši krita Irēnai pār ausi.

Viņš gandrīz nepazina savu sievu. Tā likās degam kā ugunī, tik spilgta un sulīga bija viņas vaigu, acu, lūpu un šīs neparastās blūzes krāsa.

Irēna pacēla roku un pieglauda nepaklausīgo cirtu. Viņa elpoja ātri un dziļi, it kā pēc skrējiena, un ar katru elpas vilcienu, šķita, aromāts plūda no viņas matiem, no visas viņas būtnes kā no plaukstoša zieda.

— Man nepatīk šī blūze, — Soumss lēni sacīja. — Tā ir tik viegla, bezveidīga.

Soumss pacēla pirkstu pret Irēnas krūtīm, bet Irēna atgrūda vīra roku.

Neaiztiec mani! — viņa iesaucās. Soumss satvēra viņas roku. Viņa izrāvās.

Un kur tad tu biji? — Soumss jautāja.

— Debesīs… projām no šīs mājas! — Ar šiem vārdiem viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm.

Uz ielas pie pašām durvīm leijerkastniece pateicībā par pasniegto naudu spēlēja valsi.

Bet Soumss stāvēja kā sastindzis. Kas viņam liedza sekot Irēnai?

Varbūt Soumss domās redzēja, ka Bozinijs raugās lejup no augšstāva loga Slounstrītas namā, pūlēdamies vēlreiz ieraudzīt Irēnu, kas nozudusi viņa skatienam, atvēsinādams pietvīkušo seju, atcerēdamies mirkli, kad Irēna piekļāvusies pie viņa krūtīm, bet istabā vēl vēdī viņas aromāts un nav noklusuši viņas smiekli, kas izskan kā elsas.

TREŠĀ DAĻA

I

KO REDZĒJA MISIS MAKENDERA

Daudzi cilvēki, to vidū arī «Ultra Vivisectionist» (kas toreiz pārdzīvoja savus ziedu laikus) izdevējs, bez šaubām, sacītu, ka Soumss nav nekāds vīrs, ja nenoņem atslēgas no savas sievas istabas durvīm, krietni nepārmāca sievu un neatjauno laulības laimi.

Brutalitāte gan vairs nav tik nožēlojami atšķaidīta ar humanitāti, kā tas kādreiz bija, tomēr zināmas sentimentāli noskaņotas aprindas atviegloti nopūtīsies, uzzinot, ka Soumss neko tādu nedarīja. Agresīva brutalitāte Forsaitu vidū nav cieņā, viņi ir pārāk apdomīgi un visā visumā pārāk žēlsirdīgi. Bez tam Soumsam piemita lepnums — ne tik lielā mērā, lai pamudinātu viņu uz sevišķi augstsirdīgu rīcību, taču pietiekami, lai atturētu no pārāk lielas nekrietnības, ko viņš varbūt varētu izdarīt vienīgi ārkārtīga uztraukuma brīdī. Bet vairāk par visu citu šis īstais Forsaits baidījās kļūt smieklīgs. Neuzdrošinādamies sievu fiziski pārmācīt, viņš cita nekā nezināja iesākt, tāpēc bez vārda runas samierinājās ar savu stāvokli.

Visu vasaru un rudeni viņš, kā parasti, gāja uz savu kantori, kārtoja gleznas, ielūdza draugus pusdienās.

Viņš, kā agrāk, dzīvoja pilsētā, Irēna atteicās braukt projām. Māja Robinhilā, kaut gan bija pilnīgi gatava, stāvēja tukša un bez saimnieka. Soumss bija ierosinājis prāvu pret «Jūras laupītāju», pieprasot samaksāt trīssimt piecdesmit mārciņas.

Advokātu firma «Frīks un Eibls» bija uzņēmusies Bozinija aizstāvību. Nemēģinādami apstrīdēt dotos apstākļus, advokāti ierosināja jautājumu par kādu punktu Soumsa un Bozinija korespondencē. Atmetot juridisko terminoloģiju, šo atzinumu varētu izsacīt tā: runāt par «rīcības brīvību šajā korespondencē noteiktajās robežās» ir pilnīgs absurds.

Šaurajās juristu aprindās nav neiespējamas nejaušības: gadījās, ka ziņas par aizstāvju uzņemto kursu nonāca Soumsam ausīs, jo viņa kompanjonam Bastedam reiz pusdienās pie tiesu taksatora Volmislija iznāca sēdēt blakus jaunajam advokātam Čenkerijam.

Nepieciešamība parunāt par «amata darīšanām», kas pārņem visus juristus, kad sabiedrībā nav klāt dāmu, pamudināja jauno un daudzsološo advokātu Čenkeriju uzdot profesionālu mīklu savam kaimiņam, kuru viņš nepazina, jo Basteds bija visai neievērojams cilvēks un viņa vārds sabiedrībā maz dzirdēts.

Čenkerijs pastāstīja, ka viņa firma uzņēmusies prāvu, kurā esot kāds «ļoti āķīgs punkts». Tad izskaidroja, protams, ievērojot profesionālo piesardzību, pretrunīgo vietu Soumsa prasībā. Visi, ar ko vien viņš runājis, atzīstot, ka tas esot «āķīgs» punkts. Žēl tikai, ka summa niecīga, «kaut gan viņa klientam droši vien sasodīti nopietna». — Pie Volmislija deva ne visai labu šampanieti, toties daudz. — Čenkerijs baidoties, ka tiesnesis varbūt negribēšot iedziļināties izspriežamajā lietā. Taču viņš nodomājis papūlēties — tas esot tik «āķīgs» punkts. Ko kaimiņš par to sakot?

Basteds, īsts noslēgtības paraugs, nesacīja nekā. Tomēr pastāstīja par šo sarunu Soumsam — ar zināmu Jaunumu, jo cilvēcīgas jūtas šim klusajam vīram nebija svešas, beigās pateikdams arī savas domas — ka tas patiešām esot «ļoti āķīgs punkts».

Kā jau sākumā nolēmis, mūsu Forsaits savu interešu aizstāvēšanu bija uzdevis firmai «Džoblings un Boulters». Taču tūdaļ nožēloja, ka pats nav to uzņēmies. Dabūjis Bozinija aizstāvības raksta kopiju, viņš devās pie saviem advokātiem.

Boulters, kurš nodarbojās ar šo prāvu, — Džoblings bija miris jau kopš dažiem gadiem — sacīja, ka, pēc viņa domām, tas esot visai «āķīgs» punkts, viņš vēl gribētu apspriesties ar kādu piedzīvojušu advokātu.

Soumss ieteica izvēlēties sevišķi spējīgu cilvēku, un viņi devās pie karalienes advokāta Voterbaka, kurš noturēja dokumentus sešas nedēļas un tad uzrakstīja šādu atzinumu:

«Manuprāt, šīs korespondences pareiza interpretācija lielā mērā atkarīga no abu pušu nodomiem un no liecībām, kas tiks nodotas tiesā. Pēc manām domām, vajadzētu panākt no arhitekta atzīšanos, ka viņš sapratis, ka drīkst izdot labākā gadījumā ne vairāk par divpadsmit tūkstoši piecdesmit mārciņām. Runājot par izteikumu «rīcības brīvība šajā korespondencē noteiktajās robežās», kam tika pievērsta mana uzmanība, jāatzīst, ka tas ir «āķīgs» punkts; taču, manuprāt, šinī gadījumā var piemērot lēmumu, kāds tika pieņemts Bualo prāvā pret The Blasted Cement Co., Ltd.

Viņi rīkojās saskaņā ar šo padomu un sastādīja attiecīgus iepriekšējās nopratināšanas jautājumus, tomēr, viņiem par lielu nepatiku, Frīks un Eibls deva tādas atbildes, no kurām izlobīt kaut kādus apgalvojumus Bozinijam par ļaunu bija pilnīgi neiespējami.

Šo Voterbaka atzinumu Soumss lasīja pirmajā oktobrī, ēdamistabā gaidīdams pusdienas. Tas viņu darīja nemierīgu; nevis tāpēc, ka tur bija pieminēts lēmums Bualo prāvā pret The Blasted Cement Co., Ltd., bet vairāk gan aiz tā iemesla, ka šis punkts par rīcības brīvību arī viņam pašam pēdējā laikā sāka likties «āķīgs», tam piemita tieši tāda patīkama intrigas nokrāsa, kas spēj saistīt vislabāko juristu uzmanību. Dabūt karalienes advokāta Voterbaka apstiprinājumu sava paša secinājumam — tas uztrauktu kuru katru.

Soumss sēdēja un domāja, raudzīdamies tukšā kamīnā. Kaut gan bija pienācis rudens, laiks togad pieturējās tik brīnum jauks, it kā būtu vēl tikai augusta vidus. Traucējumi nebija patīkami; viņš pārāk stipri vēlējās satriekt Boziniju.

Lai gan viņš arhitektu nebija redzējis kopš tās pēcpusdienas Robinhilā, tomēr pastāvīgi juta tā klātbūtni — nespēja izdzīt no atmiņas tā kalsno seju ar izspiestajiem vaigu kauliem un jūsmīgajām acīm. Nebūtu pārspīlējums sacīt, ka viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, kas bija radusies tajā naktī, kad viņš, gaismai austot, dzirdēja pāvu kliedzienus, — no sajūtas, ka Bozinijs klīst ap viņa māju. Un ikviens vīrieša stāvs, kas vakara krēslā gāja garām, viņam šķita tas, ko Džordžs tik trāpīgi bija nosaucis par «Jūras laupītāju».

Soumss bija pārliecināts, ka Irēna vēl arvien satiekas ar Boziniju. Kur un kā, to viņš nezināja un arī nejautāja, sirds dziļumos juzdams neskaidras bailes no pārāk lielas skaidrības. Pašlaik viss tinās noslēpumā.

Dažreiz, kad viņš, tāpat kā ikviens cits Forsaits viņa vietā, uzskatīdams tādu rīcību par savu pienākumu, apvaicājās, kur sieva bijusi, Irēna likās ļoti savāda. Viņa lieliski prata savaldīties, taču gadījās brīži, kad cauri maskai, ko viņa uzlika savai sejai un kas Soumsam bija un palika neizdibināma mīkla, lauzās cauri izteiksme, kādu Soumss nekad agrāk nebija novērojis.

Pēdējā laikā viņa ieturēja otrās brokastis ārpus mājas. Kad Soumss jautāja Bilsonai, vai saimniece ēdusi mājās, gandrīz vienmēr saņēma atbildi: «Nē, ser!»

Soumss bija ļoti neapmierināts, ka Irēna viena pati staigā pa pilsētu, un viņai tā arī pateica. Taču viņa tam nepievērsa ne mazākās uzmanības. Soumsu kaitināja, pārsteidza un tomēr gandrīz vai uzjautrināja miers, ar kādu Irēna noraidīja visas viņa vēlēšanās. Patiešām šķita, ka viņa klusībā priecājas par to, ka cīņā ar vīru palikusi uzvarētāja.

Soumss nolika pie malas karalienes advokāta Voterbaka atzinumu un devās augšstāvā, sievas istabā, jo Irēna ieslēdzās tikai pirms gulētiešanas — Soumss saprata, ka viņa tā rīkojas, negribēdama mulsināt kalpotājus. Irēna pašlaik sukāja matus un uzlūkoja Soumsu ar dīvaina niknuma pilnu skatienu.

— Ko tev vajag? — viņa jautāja. — Lūdzu, ej ārā no manas istabas!

Soumss atteica:

— Es gribu zināt, cik ilgi turpināsies šāds stāvoklis. Es jau diezgan ilgi esmu to piecietis.

—Esi tik labs, ej ārā no manas istabas!

—Vai tu izturēsies pret mani kā pret savu vīru?

—Nē.

—Tad es tevi piespiedīšu.

—Lūdzu!

Soumss ar stīvu skatienu vērās sievā, viņas mierīgā atbilde to pārsteidza. Irēnas lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka veidoja šauru svītru, kuplie mati atrisuši krita pār kailajiem pleciem, un to zeltainums savādi kontrastēja ar tumšajām acīm — acīm, kurās kvēloja bailes, naids, nicinājums un dīvaina uzvaras apziņa.

— Vai tu beidzot būsi tik laipns un iesi ārā no manas istabas?

Soumss apgriezās un saīdzis izgāja no istabas.

Viņš labi zināja, ka nemēģinās pielietot spaidus, un saprata, ka arī Irēna to zina — zina, ka viņš baidās.

Viņam bija paradums izstāstīt Irēnai visu, kas dienā noticis: ka viņu apmeklējuši vieni vai otri klienti, kā viņš nokārtojis Parksa hipotēku, kā noris Fraiera prāva, ko vecais tēvocis Niklass ar savu pārmērīgo piesardzību testamenta sastādīšanā tā samudžinājis, ka neviens to nespējot atšķetināt, un tā šī prāva noderēšot par ienākumu avotu daudziem advokātiem līdz pašai pastardienai.

Un par to, ka viņš iegriezies pie Džobsona un redzējis, ka tur pārdota kāda Bušē glezna, ko viņš jau palaidis garām pie «Telirenda un dēliem» Pelmelā.

Soumss jūsmoja par Bušē, Vato un novirzienu, pie kura šie mākslinieki piederēja. Viņam bija paradums stāstīt sievai par visiem šiem atgadījumiem, un to viņš neatmeta arī tagad, gari un plaši izrunādamies pie pusdienu galda, it kā ar vārdu birumu varētu piespiest pats sevi aizmirst savas sirdssāpes.

Kad viņi bija vieni, Soumss bieži vien mēģināja noskūpstīt Irēnu, kad tā, gulēt ejot, atvadījās. Laikam viņš klusībā cerēja, ka Irēna viņam kādreiz to atļaus, vai varbūt tikai domāja, ka vīram jānoskūpsta sava sieva. Pat ja Irēna viņu ienīst, viņš vismaz neuzņemsies uz sevis vainu par šīs senās ceremonijas neievērošanu.

Bet kāpēc Irēna viņu ienīst? Pat tagad viņš vēl nespēja tam ticēt. Cik dīvaini būt ienīstam! Pārāk pārspīlētas jūtas. Tomēr viņš pats ienīda Boziniju, šo «Jūras laupītāju», kas dienām un naktīm te klaiņoja apkārt. Domās Soumss arvien redzēja Boziniju kaut kur slapstāmies vai klīstam. A, bet tagad tam droši vien plāni klājas! Jaunais arhitekts Barkits reiz redzējis to galīgi nošļukušu iznākam no kāda trešās šķiras restorāna.

Pa visām garajām stundām, kamēr Soumss gulēja vaļējām acīm, apsvērdams stāvokli, kas likās bezcerīgs, ja vien Irēna piepeši nekļūtu prātīgāka, viņš ne reizi neiedomājās pat šķiršanos no sievas …

Bet Forsaiti? Kāda loma tiem bija Soumsa pagaidām vēl atklātībai noslēptajā traģēdijā?

Taisnību sakot, nenozīmīga vai nekāda, jo visi Forsaiti bija jūrmalā.

Dzīvoja viesnīcās, ūdens dziedniecības iestādēs vai pansijās un katru dienu gāja peldēties; uzkrāja ozona rezerves, lai pietiktu visai ziemai.

Katrs ģimenes nozarojums savā izraudzītajā vīnadārzā audzēja un vāca vīnogas, spieda sulu, pildīja pudelēs ilgotā jūras gaisa vīnu …

Septembra beigās viņi sāka atgriezties pilsētā.

Ik dienas neliels omnibuss atveda kādu ģimeni, katru no citas puses — ziedošus un veselus, ar saulē iedegušām sejām. Nākamajā rītā ikviens atsāka savu darbu.

Pirmajā svētdienā pēc viņu atgriešanās Timotija viesistaba no otrajām brokastīm līdz pusdienu laikam bija ļaužu pilna.

Starp citiem interesantiem jaunumiem, kuru bija pārāk daudz, lai tos visus šeit varētu atstāstīt, misis Smola ieminējās, ka Soumss un Irēna visu vasaru palikuši pilsētā.

Citu svarīgu ziņu piegādāja kāda Forsaitu ģimenei nepiederīga persona.

Kādā pēcpusdienā septembra beigās misis Makendera, Vinifredas Dārtijas labākā draudzene, kopā ar Ogastesu Flipardu braukājot ar velosipēdu pa Ričmondas parku, bijā redzējusi Irēnu un Boziniju, kuri gājuši no paparžu audzes Šīngeifas virzienā.

Varbūt nabaga sievieti mocīja slāpes, jo viņa bija ilgi braukumi pa nelīdzenu, putekļainu ceļu, un visa Londona zina, ka sēdēt uz velosipēda un sarunāties ar jauno Flipardu ir grūts pārbaudījums pat visizturīgākajam organismam; vai varbūt viņā modās skaudība, redzot vēso paparžu audzi, no kuras iznāca «tie divi», vēso paparžu audzi kalna virsotnē, kur ozolu zari stiepjas pār galvu jumta vietā, kur baloži dūdo nebeidzamas kāzu dziesmas un rudens kaut ko čukst ausīs mīlētājiem, kas paslēpušies papardēs, bet garām nedzirdami slīd brieži. Paparžu audzi, kas sola neatgūstamu laimi, zelta mirkļus ilgajā debesu un zemes vienotībā. Paparžu audzi, briežu mājokli, kur vasaras vakara krēslā dīvaini koku celmi kā fauni dejo ap sudrabaini baltajiem bērziņiem — nimfām.

Šī dāma pazina visus Forsaitus un, tā kā bija viesojusies pie Džūnas, tūdaļ redzēja, ar ko viņai darīšana. Viņa pati, nabadzīte, bija nelaimīgi apprecējusies, taču viņai pietika prāta un izveicības, lai piespiestu savu vīru izdarīt visai nopietnu pārkāpumu un pati izietu cauri nepieciešamajam laulības šķiršanas procesam, neiemantodama sabiedrības nosodījumu.

Tāpēc viņa uzskatīja sevi par lietpratēju tamlīdzīgos jautājumos. Viņa dzīvoja kādā no tām lielajām ēkām, kur pašauros dzīvokļos mīt neticams daudzums Forsaitu, kuru galvenā izprieca vaļas brīžos ir citu cilvēku rīcības apspriešana.

Nabaga sievieti varbūt mocīja slāpes, bet garlaicība jau nu katrā ziņā, jo jaunais Flipards bija asprātīgs cilvēks. Ieraudzīt «tos divus» tik necerētā vietā bija patiešām kā spirdzinošs malks izslāpušam.

Laiks, tāpat kā visa Londona, ir labvēlīgs misis Makenderai.

Šī sīkā, bet visai ievērojamā sieviete ir uzmanības cienīga. Viņas visuredzošā acs un veiklā mēle kaut kādā noslēpumainā veidā veicināja Likteņa lemto notikumu norisi.

Izlikdamās par pieredzējušu sievieti, viņa tomēr pati izturējās ārkārtīgi piesardzīgi. Viņa bija darījusi varbūt vairāk nekā jebkura cita sabiedrības dāma, lai iznīcinātu bruņnieciskuma garu, kas vēl ķeras civilizācijas riteņos. Cik atjautīga šī sieviete, un visi viņu tik mīļi sauc par «mazo Makenderu»!

Viņa labi ģērbās un bija Sieviešu kluba locekle, taču pilnīgi sveša tam nervozajam, drūmajam šī kluba locekļu tipam, kas pastāvīgi domā par savām tiesībām. Viņa izmantoja savas tiesības neapzināti, it kā citādi nemaz nevarētu rīkoties, un ļoti labi zināja, kā panākt savu, neizraisot neko citu kā vienīgi apbrīnu ļaudīs no tās lielās šķiras, pie kuras pati piederēja, varbūt ne pēc savas dabas, bet pēc izcelšanās, audzināšanas un pēc īstā, slepenā kritērija — īpašuma instinkta.

Viņas tēvs bija Bedfordširas advokāts, māte — garīdznieka meita, un viņa bija saglabājusi sabiedrības sievietes prasības, pārliecību un jūtas pat cauri visai ciešanu pilnajai laulības dzīvei ar ļoti maiga rakstura gleznotāju, kurš ārkārtīgi mīlēja Dabu un pameta savu sievu kādas aktrises dēļ. Atguvusi brīvību, misis Makendera bez kādām pūlēm uzreiz nokļuva pašā forsaitisma biezoknī.

Arvien viņa bija labā omā un «dažādu jaunumu pilna» un visur tika laipni uzņemta. Neviens nebrīnījās un nesašuta, ja satika viņu pie Reinas vai Cermatā vienu vai lēdijas un divu džentlmeņu sabiedrībā. Valdīja uzskats, ka viņa ir visai prātīga un apdomīga sieviete, un visu Forsaitu sirdis vērās pretī tam brīnišķīgajam instinktam, kas deva viņai iespēju baudīt itin visu bez mazākā upura no savas puses. Pastāvēja uzskats, ka no tādām sievietēm kā misis Makendera vajadzētu gaidīt labākā sievietes tipa saglabāšanu un turpināšanu. Bērnu viņai nebija.

Ja bija kaut kas, ko viņa nevarēja ciest, tad tā bija sievišķība — tas, ko vīrieši sauca par «šarmu», un pret Soumsa sievu viņa vienmēr juta sevišķu nepatiku.

Bez šaubām, viņa noskārta, ka atjautībai un spējām vajadzētu atkāpties otrā vietā, ja vien šarmu pieņemtu par kritēriju. Un to netveramo pievilcību, ko viņai gribot negribot vajadzēja saskatīt Irēnā, viņa ienīda jo vairāk tāpēc, ka šis tā sauktais šarms reizēm jauca visus viņas apsvērumus.

Tomēr viņa apgalvoja, ka neredzot šajā sievietē nekā sevišķa — tai trūkstot «enerģijas», tā nekad nespēšot sevi aizstāvēt, ikviens to Varēšot izmantot. Viņa patiešām nesaprotot, ko vīrieši Irēnā apbrīnojot!

īstenībā viņa nebija ļauna, bet, iekārtojot savu dzīvi pēc nelaimīgās laulības iziršanas, bija pārliecinājusies, ka nepieciešami būt «dažādu jaunumu pilnai», un viņai pat prātā neienāca klusēt par «tiem diviem» parkā sastaptajiem.

Un gadījās, ka tai pašā vakarā viņa pusdienoja pie Timotija, kur dažreiz gāja «iepriecināt vecītes», kā pati izteicās. Tādos gadījumos vienmēr ielūdza vienus un tos pašus cilvēkus: Vinifredu Dārtiju ar vīru, Frensiju, tāpēc, ka tā piederēja pie mākslinieku aprindām, jo bija zināms, ka misis Makendera raksta modes apskatus «Dāmu valstībai»; un — lai meitenei būtu ar ko amizēties — abus Heimenu jaunekļus (ja vien tas bija iespējams), kuri gan parasti nerunāja ne vārda, taču valdīja uzskats, ka viņiem labi zināms viss, kas pēdējā laikā noticis labākajā sabiedrībā.A

Divdesmit piecas minūtes pēc septiņiem misis Makendera nodzēsa elektrisko gaismu savā mazajā priekšnamā un, tērpusies vakara apmetnī ar šinšilas apkakli, izgāja ārā koridorā, mirkli apstādamās, lai pārliecinātos, vai paņēmusi durvju atslēgu. Šie mazie, atsevišķie dzīvoklīši bija ļoti ērti. Protams, gaismas un gaisa maz, toties varēja noslēgt dzīvokli un aiziet, kad vien iepatikās. Nekādu rūpju ar kalpotājiem, nekas viņu nesaistīja, kā toreiz, kad Freds, šis nabaga sapņotājs, vienmēr bija mājās. Misis Makendera vairs nejuta naidu pret nabaga Fredu, tas bija tāds auša, taču atmiņas par aktrisi pat tagad vēl lika viņas lūpām savilkties rūgtā, zobgalīgā smaidā.

Cieši aizcirtusi durvis, viņa izgāja cauri koridoram ar drūmām okera krāsas sienām un bezgaldaudzām brūnām, numurētām durvīm. Lifts nāca lejā. Līdz ausīm ietinusies platajā apmetnī, ar rūpīgi sakārtotiem kastaņbrūnajiem matiem, viņa nekustīgi stāvēja, gaidīdama, kamēr tas apstāsies. Metāla durvis žvarkstēdamas atvērās, un viņa iegāja kabīnē. Tur jau bija trīs pasažieri: vīrietis ar tuklu, gludu, bērnišķīgu seju, ģērbies baltā viesību vestē, un divas vecas dāmas melnos tērpos, ar cimdiem rokās.

Misis Makendera uzsmaidīja šiem cilvēkiem. Viņa visus pazina, un šie trīs, kas iepriekš bija klusējuši, tūdaļ sāka runāt. Tā bija misis Makenderas panākumu atslēga. Viņa prata ierosināt sarunas.

Saruna turpinājās visu laiku, kamēr lifts nolaidās lejā no piektā stāva. Lifta zēns stāvēja, uzgriezis viņiem muguru, cinisko seju iebāzis durvju režģī.

Lejā viņi šķīrās — vīrietis baltajā vestē, sentimentāli atvadījies, devās uz biljarda istabu, vecās dāmas pusdienot, sacīdamas viena otrai: «Jauka sieviete!», «Kas par pļāpu!». Bet misis Makendera iesēdās ratos.

Kad misis Makendera pusdienoja Timotija namā, sarunas (kaut gan Timotijs pats nekad nebija piedabūjams piedalīties) risinājās vispārīgā, augstākai sabiedrībai piedienīgā tonī, kāds Forsaitiem raksturīgs svinīgākos gadījumos, un tāpēc viņa šeit baudīja jo lielāku cieņu.

Misis Smolai un krustmātei Hesterei tā likās uzjautrinoša pārmaiņa. «Kaut tikai,» viņas mēdza sacīt, «Timotijs gribētu ar viņu iepazīties!» Domāja, ka Timotijs no šīs iepazīšanās daudz iegūtu. Misis Makendera, piemēram, varēja pastāstīt jaunāko notikumu Montekarlo ar sera Čarlza Fista dēlu vai arī par to, kas esot īstā varone Tainmuta Edija modernajā romānā, par kuru visi rokas vien ieplētuši, un par to, kā parīzieši uzņemot pēdējo modes jaunumu — sieviešu sporta bikses. Viņa pat visos sīkumos zināja strīdīgo jautājumu par to, vai jaunā Niklasa vecākajam dēlam iestāties jūras kara flotes dienestā, kā vēlējās māte, vai kļūt par grāmatvedi, kas tēvam likās drošāk. Misis Makendera kategoriski iebilda pret floti. Ja cilvēkam nav ārkārtīgi izcilu spēju vai ārkārtīgi labu sakaru, to gluži nekaunīgā kārtā nobīdīs pie malas, un ko tad galu galā varēja cerēt, pat ja tiktu līdz admirāļa pakāpei? Nožēlojama alga! Grāmatvedim daudz lielākas izredzes, jāraugās tikai, lai tiktu solīdā firmā un nebūtu riska jau pašā sākumā.

Dažreiz viņa deva padomus biržas darījumos. Protams, misis Smola un krustmāte Hestere pēc tiem nekad nerīkojās. Viņām nebija naudas, ko ieguldīt, taču šādas sarunas radīja ilūziju, it kā viņām būtu cieša un satraucoša saskare ar dzīves īstenību. Tas bija vesels notikums. Viņas solījās aprunāties ar Timotiju. Bet nekad to nedarīja, jau iepriekš zinādamas, ka viņš uztrauksies. Tomēr slepus nedēļām ilgi pēc tam izskatīja laikrakstu, kas bija izpelnījies viņu cieņu ar savām patiešām modernajām nosliecēm, lai redzētu, kāds ir Bright's Rubies vai The Woolen Mackintosh Company akciju kurss. Reizēm viņas nemaz neatrada vajadzīgās sabiedrības nosaukumu un gaidīja, kamēr atnāks Džeimss, Rodžers vai pat Svizins, un aiz ziņkāres drebošās balsīs apjautājās, kas zināms par Bolivia Lime and Speltrate — avīzē par to nekā neesot. Un Rodžers tādos gadījumos atbildēja:

— Kāpēc jums tas vajadzīgs? Kaut kādi nevērtīgi papīri! Apdedzināsiet tikai pirkstus, ieguldīdamas naudu kaļķos un citās lietās, par kurām nekā nezināt! Kas jums to ieteica? — Un, noklausījies, kas krustmātēm stāstīts, viņš ievāca ziņas Sitijā un varbūt pat iegādājās šī uzņēmuma akcijas.

Pusdienu vidū, tieši tajā brīdī, kad Smizere pasniedza jēra cepeti, misis Makendera, pametusi jautru skatienu visapkārt, sacīja:

— O! Kā jūs domājat, ko es šodien redzēju Ričmondas parkā? To jūs nekad neuzminēsiet… Soumsa sievu un… misteru Boziniju. Viņi droši vien bija braukuši apskatīt māju.

Vinifreda Dārtija ieklepojās, bet neviens neteica ne vārda. Tieši tādu vēsti visi gluži neapzināti bija gaidījuši.

Misis Makenderas labā jāteic, ka viņa vasaru bija pavadījusi trīs draugu sabiedrībā Šveicē un pie Itālijas ezeriem un nekā nezināja par Soumsa strīdu ar arhitektu. Tāpēc viņa nevarēja paredzēt, cik lielu iespaidu atstās viņas vārdi.

Taisni izslējusies, mazliet piesarkusi, viņa pārlaida visiem pēc kārtas savu mazo, viltīgo acu skatienu, mēģinādama novērtēt efektu, ko panākusi ar savu jauno ziņu. Brāļi Heimeni, kas sēdēja pa labi un kreisi no viņas, mierīgi ēda jēra cepeti, noliekuši savas vājās, it kā izsalkušās sejas pār šķīvjiem.

Šie jaunekļi — Džailzs un Džesijs bija tik līdzīgi un tik grūti atšķirami, ka viņus sauca par dvīņiem Dromio[3]. viņi pastāvīgi klusēja un likās, it kā pilnīgi iegrimuši paši savā bezdarbībā. Domāja, ka viņi gatavojas kādam svarīgam pārbaudījumam. Viņi ilgi staigāja pa parku, kas atradās blakus viņu mājai, ar grāmatu rokās, nerunādami ne vārda, nemitīgi smēķēdami, un viņiem pa pēdām sekoja foksterjers. Katru rītu, turēdamies ap piecdesmit jardu atstatumā viens no otra, viņi aizjāja pa Kempdenhilu divos vājos kleperos, tikpat garkājainos kā viņi paši, un katru rītu, kādu stundu vēlāk, tāpat piecdesmit jardu viens no otra, vieglos rikšos laidās atpakaļ. Vienalga, kur viņi bija pusdienojuši, katru vakaru ap pusvienpadsmitiem viņus varēja redzēt pārliekušos pār balustrādi Alhambras koncertzālē.

Nekad un nekur viņi negāja atsevišķi. Tā viņi dzīvoja, acīm redzot pilnīgi apmierināti ar savu likteni.

Dvēseles dziļumos pamodušos džentlmenisku jūtu skubināti, viņi šajā mokošajā mirklī pievērsās misis Makenderai un gluži kā vienā balsī vaicāja:

— Vai jūs jau redzējāt? …

Misis Makenderu šis jautājums tā pārsteidza, ka viņa nolika dakšiņu; un Smizere, kam tieši tajā brīdī gadījās iet garām, daudz nedomādama, noņēma viņas šķīvi. Taču misis Makendera neapmulsa un tūdaļ pateica:

— Lūdzu, man vēl mazu gabaliņu šī garšīgā cepeša. Bet vēlāk, viesistabā, viņa apsēdās blakus misis Smolai, cieši apņēmusies visu noskaidrot. Un iesāka:

— Apburoša sieviete šī Soumsa sieva! Piemīlīgs raksturs! Soumss patiešām ir laimīgs cilvēks!

Ziņkāres urdīta, viņa nebija pietiekami novērtējusi to apstākli, ka Forsaitu dabā nav dalīties savās bēdās ar svešiem. Misis Smola saslējās visā savā iespaidīgajā augumā un, drebēdama pati sava cienīguma apziņā, sacīja:

— Mīļā, par to mēs nerunājam!

II

nakts parkĀ

.

Kaut gan, sava nemaldīgā instinkta pamudināta, misis Smola bija pateikusi tieši to, kas viņas viešņu «vēl vairāk ieintriģēja», tomēr grūti iedomāties citu patiesāku atbildi.

Tādus jautājumus Forsaiti nevarēja apspriest pat savā starpā. Lietojot vārdu, ko Soumss bija izgudrojis, lai pats sev raksturotu radušos stāvokli, — tas bija īsts «apakšzemes» notikums.

Tomēr nepagāja ne nedēļa kopš misis Makenderas sastapšanās Ričmondas parkā, kad viņiem visiem, izņemot Timotiju, kam to rūpīgi slēpa, — Džeimsam, kas staigāja no Poultrijas uz Pārkleinu trakulīgajam Džordžam, kurš ik dienas devās no parastās vietas pie loga Heiversneikā uz «Sarkanā biķera» biljarda istabu — visiem bija zināms, ka «tie divi» jau «esot tik tālu».

Džordžs (viņš bija daudzu neparastu, modernās aprindās vēl arvien izplatītu izteicienu autors) skaidrāk par visiem pārējiem raksturoja vispārējo noskaņojumu, sacīdams savam brālim Jūstesam, ka «Jūras laupītājam» «esot ķēriens». Soumsam droši vien tas viss būšot «līdz kaklam».

Viegli iedomāties, kā jutās Soumss, bet ko varēja darīt? Varbūt viņam vajadzētu noteiktāk rīkoties, taču arī tāda rīcība būtu nožēlojama.

Viņi nekādā ziņā negribēja ieteikt Soumsam rīkot atklātu skandālu, bet citu izeju bija grūti iedomāties. Vienīgais, ko varēja darīt šajā sarežģītajā situācijā — nekā nesacīt Soumsam un pašiem par to nerunāt, ar vārdu sakot, nepievērst tam uzmanības.

Varbūt Irēnu varētu ietekmēt ar vēsu atturību, taču viņa tagad reti rādījās sabiedrībā un nebūtu visai ērti īpaši viņu uzmeklēt, lai parādītu šādu atturību. Dažreiz guļamistabas klusumā Džeimss uzticēja Emīlijai savas sāpes, ko viņam sagādāja dēla nelaime.

— Patiešām nesaprotu, ko darīt, — viņš mēdza sacīt, — man nav ne minūtes miera. Būs skandāls, un Soumsam par labu tas nenāks. Es viņam nekā neteikšu. Varbūt tur nav nekas nopietns. Kā tu domā? Stāsta, ka viņai esot īstas mākslinieces tieksmes. Ko? Ak, tu jau esi «īsta Džūlija»! Nezinu, patiešām nezinu. Iespējams pats ļaunākais. Tā notiek, kad nav bērnu. Es jau pašā sākumā zināju, ka tā būs. Viņi man nekad nav teikuši, ka negrib bērnus, — neviens man nekā nesaka.

Nometies ceļos pie gultas, vaļējām, it kā sastingušām, raižu pilnām acīm viņš spieda seju segā. Naktskrekls, izstieptais kakls un kūkumā saliektā mugura vērta viņu līdzīgu lielam, baltam putnam.

—       Mūsu tēvs debesīs… — viņš skaitīja, atkal un atkal no jauna iedomādamies par iespējamo skandālu.

—Tāpat kā vecais Džolions, arī Džeimss sirds dziļumos par šīs traģēdijas vaininieku uzskatīja pašu ģimeni. Kā šī kompānija — viņš domās sāka saukt par «kompāniju» Stenhoupgeitas Forsaitus, ieskaitot jauno Džolionu un tā meitu, — kā šī kompānija drīkstēja ievest ģimenē tādu cilvēku kā šis Bozinijs? (Viņš bija dzirdējis, ka Džordžs to saukā par «Jūras laupītāju», bet nesaprata, kāpēc. Šis jaunais cilvēks taču bija arhitekts.)

Džeimsam sāka likties, ka brālis Džolions, kuru viņš arvien bija uzlūkojis ar godbijību un paļāvies uz tā spriedumu, nav gluži tāds, kā viņš iedomājies.

Viņam trūka tās rakstura stingrības, kas piemita viņa vecākajam brālim, tāpēc viņš vairāk skuma nekā dusmojās. Viņa lielākais mierinājums bija aizbraukt pie Vinifredas un aizvest mazos Dārtijus uz Kensingtonas parku, un tur viņu bieži varēja redzēt staigājam ap Apaļo dīķi un rūpīgi uzmanām mazā Pablija Dārtija buru laivu, ko bija par vienu peniju nolīdzis braucienam, it kā pārliecināts, ka tā nesasniegs krastu, bet mazais Pablijs, kurš, Džeimsam par lielu prieku, itin nemaz nelīdzinājās savam tēvam, lēkāja viņam apkārt un mēģināja pierunāt viņu derēt vēl uz vienu peniju, ka laiva nogrims, pēc piedzīvojumiem zinādams, ka tas nekad nenotiek. Un Džeimss saderēja. Viņš vienmēr samaksāja — reizēm trīs un pat četrus penijus vienā dienā, jo mazajam Pablijam šī spēle nekad neapnika, — un maksādams vienmēr sacīja: «Nu, liec to savā krājkasītē! Tu jau drīz būsi bagāts vīrs!» Doma par mazdēla pieaugošo kapitālu sagādāja viņam patiesu prieku. Bet mazais Pablijs zināja kādu saldumu veikalu — izdevīgāku vietu, kur ieguldīt savu naudu.

Un tad viņi devās mājup cauri parkam. Džeimss gāja, domās nogrimis, uzrautiem pleciem un rūpju pilnu sejas izteiksmi, ar savu garo, kalsno stāvu it kā aizsargādams veselīgos mazuļus — Imodžinu un Pabliju, kuri par šādu aizstāvību nenieka nebēdāja.

Taču šis parks nebija iemīļots patvērums vienīgi Džeimsam. Forsaiti un klaidoņi, bērni un mīlas pāri šeit atpūtās un klejoja dienu pēc dienas, nakti pēc nakts, visi kā viens cerēdami rast atbrīvojumu no grūtā darba, no ielu smakas un kņadas.

Lapas dzeltēja lēni, saule un vasarīgi siltās naktis saudzēja to zaļumu.

Sestdien, piektajā oktobrī, debesis, kas visu dienu bija zilgmojušas skaidri zilas, pēc saulrieta kvēloja sārtas kā vīnogas. Mēness nespīdēja, un dzidra tumsa kā samta ģērbs apņēma kokus, kuru zari, jau zaudējuši daļu sava lapu kupluma, vakara krēslā, līdzīgi spalvu pušķiem, nekustīgi slējās rāmajā, siltajā gaisā. Visa Londona bija saplūdusi parkā, līdz pēdējai lāsei izbaudot vasaras kausu.

Pa visiem vārtiem gāja iekšā pāris pēc pāra un aizklīda pa celiņiem, pa saulē izdegušo zālāju un cits pēc cita klusi nozuda no apgaismotajām vietām lapotņu patvērumā, kur tos varēja redzēt vienīgi kā tumšus plankumus pret kāda koka stumbru vai krūmu ēnā, un aizmirsa visu pasauli, liegās tumsas aizsegā juzdami tikai paši sevi.

Citiem, kas staigāja pa celiņiem, šie pāri bija tikai daļa no kaisles piesātinātās krēslas, no kurienes varēja dzirdēt vienīgi neskaidrus čukstus, kas atgādināja nevienādus sirds pukstienus. Bet, kad šos čukstus izdzirdēja tie pāri, kas staigāja laternu gaismā, viņu balsis iedrebējās un apklusa, viņu rokas saskāvās, acis nemierīgi vērās tumsā. Piepeši, it kā neredzamu roku vadīti, arī viņi pārkāpa pāri zemajam režģa žogam un klusi kā ēnas aizslīdēja no gaismas loka.

Klusumā, ko no visām pusēm apņēma tāla, nepielūdzama pilsētas dunoņa, virmoja tūkstošiem nemierīgu cilvēku kaislību, cerību un mīlestību miriādi. Kaut gan to nosodīja dižā Forsaitu organizācija — Pilsētas padome, kas Mīlestību līdz ar Kanalizācijas problēmu uzskatīja par nopietnām briesmām sabiedrībai, tajā naktī šajā un simtiem citos parkos notika tas, bez kā tūkstošiem fabriku, baznīcu un veikalu, nodokļi un kanalizācija, kas atradās Forsaitu uzraudzībā, būtu kā artērijas bez asinīm, kā cilvēks bez sirds.

Pašaizmirstība, kaisle, mīla, slēpdamās zem kokiem no sava nežēlīgā ienaidnieka — «īpašuma instinkta» pilnvarotajiem, svinēja svētkus, un Soumsam, kurš pēc pusdienām Timotija namā Beisvoterroudā gāja mājup cauri parkam gar ūdens malu, pārdomādams gaidāmo prāvu, sirds gandrīz apstājās, kad viņš izdzirdēja klusus smieklus un skūpstus. Viņš nolēma tūdaļ otrā dienā rakstīt «The Times» redakcijai un pievērst tās uzmanību stāvoklim pilsētas parkos. Tomēr neizdarīja to, jo viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka viņa vārds parādīsies presē. Bet čuksti, kas bija dzirdami apkārtējā klusumā, un neskaidrie cilvēku stāvu silueti tumsā iedarbojās uz alku nomocīto Soumsu kā uzbudinošs medikaments. Viņš nogriezās no celiņa, kas stiepās gar dīķi, un ienira koku ēnā zem kastaņām ar zemu nolīkušiem, platlapainiem zariem un šajā tumsas aizsegā zagās no viena sola pie cita, raudzīdamies mīlas pāros, kas tur sēdēja apskāvušies un atrāvās, kad viņš tuvojās.

Viņš apstājās pakalnā pie Serpentīna dīķa, kur laternas gaismā kā tumšs siluets pret sudrabaino ūdeni nekustīgi sēdēja kāds pāris. Sieviete bija noliekusi galvu vīrietim pie krūtīm, viņi sēdēja klusēdami, nekautrēdamies, tik cieši viens pie otra, ka atgādināja no viena akmens izcirstu kaisles simbolu.

Kā dzelts Soumss iesteidzās dziļāk koku ēnā.

Kas zina, ko viņš domāja, ko meklēja šajā gājienā? Maizi, lai remdētu izsalkumu, gaismu, lai izklīdinātu tumsu? Kas zina, ko viņš cerēja atrast: cilvēka sirds izpratnes atslēgu .. sava paša traģēdijas atrisinājumu . .. jo varbūt viens no šiem svešajiem bezvārda pāriem, kas vīdēja tumsā, bija viņš un viņa.

Taču neiespējami, ka viņš tādēļ būtu nācis šurp — Soumsa Forsaita sieva lai sēdētu parkā gluži kā vienkārša skuķe! Tāda doma likās neaptverama. Un Soumss nedzirdamiem soļiem devās tālāk, no viena koka pie cita.

Reiz viņu izlamāja, reiz viņam sirds sarāvās, dzirdot čukstu: «Kaut vienmēr tā būtu!» Un viņš stāvēja, pacietīgi un neatlaidīgi gaidīdams, kamēr pāris ies projām. Bet viņam garām pagāja, piekļāvusies savam mīļajam, tikai nožēlojama sīka skuķe apvalkātā blūzītē, droši vien kāda pārdevēja.

Simtiem citu mīlētāju čukstēja to pašu vēlēšanos parka klusumā, simtiem citu mīlētāju kļāvās viens pie otra.

Bet Soumsu piepeši pārņēma riebums, viņš atgriezās uz celiņa un beidza savus meklējumus, kuru mērķi pats nezināja.

III

SATIKŠANĀS BOTĀNISKAJĀ DĀRZĀ

Jaunajam Džolionam, kura apstākļi nepavisam nebija tādi, kā Forsaitam pieklātos, bieži vien nācās grūti ietaupīt naudu, kas nepieciešama izbraukumiem ārpus pilsētas un dabas studijām, bez kurām neviens akvarelists neķeras pie otas.

Patiesībā viņš bieži bija spiests doties ar savu krāsu kasti uz Botānisko dārzu, un tur, sēžot uz soliņa araukārijas vai kaučuka koka ēnā, viņš pavadīja ilgas stundas pie saviem uzmetumiem.

Kāds mākslas kritiķis, nesen apskatījis viņa darbus, bija izteicies tā:

— Jūsu gleznas savā ziņā ir ļoti labas. Svaigas krāsas, sulīgi toņi. Dažās vērojama neapšaubāma dabas izjūta. Taču, redziet, tematika jums pārāk saraustīta, publika jūsu gleznām nepievērš uzmanības. Bet, ja jūs izvēlētos kādu noteiktu sižetu, piemēram, «Londona naktī» vai «Kristāla pils pavasarī», un uzgleznotu veselu sēriju, ikviens tūdaļ zinātu, ar ko viņam darīšana. Jūs varbūt nemaz nevarat iedomāties, cik tas svarīgi. Visi, kas ieguvuši sev vārdu mākslā, kā, piemēram, Kramstouns vai Blīders, panākuši to tikai tāpēc, ka izvairījušies no visa negaidītā, izvēlējušies vienu noteiktu tematiku un tai veltījuši visus savus darbus, lai publika uzreiz zinātu, kur kas meklējams. Un tas ir saprotams, jo neviens gleznu kolekcionārs negribēs, ka viņa viesiem jābada ar degunu gleznas, lai uzzinātu autoru, viņš grib, lai visi varētu acumirklī pateikt: «Lielisks «Forsaits»!» Un jums vēl jo svarīgāk rūpīgi izvēlēties sižetu, kas skatītājiem viegli uztverams, tāpēc, ka jūsu stilam nepiemīt sevišķi izteikta oriģinalitāte.

Jaunais Džolions, stāvēdams pie nelielā pianīno, kur uz izbalējuša damasta paklājiņa atradās vāze ar sakaltušām rožu lapiņām, vienīgo dārza devumu, klausījās ar tikko jaušamu smaidu.

Pievērsies savai sievai, kas ar dusmīgu skatienu raudzījās runātājā, viņš sacīja:

— Redzi nu, mīļā!

— Nē, — viņa atteica savā aprautajā balsī, kurā vēl arvien varēja sadzirdēt ārzemniecisku akcentu. — Tavs stils ir oriģināls.

Kritiķis palūkojās viņā, godbijīgi pasmaidīja un vairāk nekā neteica. Tāpat kā visi, arī viņš zināja šīs ģimenes dzīves stāstu.

Kritiķa vārdiem bija labi rezultāti. Tie runāja pretī visiem jaunā Džoliona uzskatiem, visam, ko viņš teorētiski atzina par labu savā mākslā, taču kāds dīvains, dziļi viņa būtnē paslēpts instinkts mudināja viņu pret paša gribu izmantot šo padomu savā labā.

Un tā kādā jaukā rītā jaunais Džolions atklāja, ka viņam radusies doma uzgleznot veselu sēriju Londonas skatu. Viņš pats nezināja, kā šī doma cēlusies, un tikai pēc gada, kad iecerētā sērija bija pabeigta un pārdota par visai pieklājīgu summu, viņš reiz, objektīvu pārdomu brīdī atcerējās mākslas kritiķi un konstatēja, ka šis viņa sasniegums ir vēl viens pierādījums viņa piederībai pie Forsaitiem.

Viņš nolēma sākt ar Botānisko dārzu, no kura viņam jau glabājās ļoti daudz studiju, un izvēlējās nelielo mākslīgo dīķīti, kas tagad bija piebiris ar rudenīgi sarkanām un dzeltenām lapām, kuras dārznieki gan labprāt būtu aizvākuši projām, taču netika tām klāt ar savām slotām. Visu dārzu viņi bija izslaucījuši tīru, katru rītu novākdami lapu lietu, ko Daba bija izlējusi dārzā. Viņi krāva lapas kaudzēs, un, kad tās lēni gruzdēja, gaisā cēlās sīvsaldi dūmi, kas īsti apliecina rudeni, tāpat kā dzeguzes zvani pavasari un liepziedu smarža vasaru. Kārtību mīlošās dārznieku dvēseles nespēja samierināties ar zeltainajiem, zaļajiem un rūsganajiem plankumiem zālē. Grantētajiem celiņiem vajadzēja būt nevainojami tīriem, kārtīgiem, rūpīgi koptiem, tie nedrīkstēja nekā zināt par dzīves īstenību, ne ari par lēno, skaisto iznīcību, kas met lejup vainagus, lai rotātu ar irstošu krāšņumu zemi, no kuras atkal celsies brāzmains pavasaris, kad būs apgriezies laika rats.

Tāpēc katra krītoša lapa bija iznīcībai nolemta jau kopš mirkļa, ka tā pēc atvadu sveiciena atrāvās no zariņa un lēni riņķodama, laidās lejup.

Taču pa mazo dīķīti lapas peldēja netraucētas un, saules apspīdētas, ar savām nokrāsām cildināja debesis.

Un tādas tās atrada jaunais Džolions.

Kādu rītu oktobra vidū atnācis dārzā, viņš, sev par lielu nepatiku, ieraudzīja, ka sols, kas atradās soļus divdesmit no viņa parastās vietas, ir aizņemts. Viņš nespēja paciest, ka citi skatās, kā viņš strādā.

Uz sola, nodūrusi galvu, sēdēja sieviete samta jaciņā. Tomēr starp viņiem atradās ziedošs lauru koks, un, paslēpies aiz tā, jaunais Džolions sāka kārtot molbertu.

Viņš rīkojās gausi, kā daždien mākslinieks, izmantodams katru ieganstu, lai vēl kaut mirkli atrautos no sasprindzinātā darba, un zagšus raudzījās nepazīstamajā dāmā.

Tāpat kā viņa tēvs, jaunais Džolions prata novērtēt skaistu seju. Šī seja bija patiešām pievilcīga!

Viņš redzēja apaļu zodu, ko apņēma krēmkrāsas apkaklītes kruzuļi, smalku seju ar lielām, tumšām acīm un maigu muti. Melna «fantāzijas» cepure sedza viņas matus. Viņa sēdēja, viegli atbalstījusies pret sola atzveltni un sakrustojusi kājas, zem svārku malas varēja redzēt lakādas kurpes purngalu. Šai sievietei piemita kaut kāds neizteicams daiļums, taču jaunā Džoliona uzmanību visvairāk saistīja sejas izteiksme, kas viņam atgādināja viņa sievas seju. Likās, ka šīs sejas īpašniece sastapusies ar kaut ko tādu, ko nespēj pārvarēt. Tas satrauca jauno Džolionu, modināja viņā simpātijas un bruņnieciskuma jūtas. Kas bija šī sieviete? Un ko viņa darīja šeit viena?

Divi jauni Rīdžentparka tipa vīrieši, reizē uzbāzīgi un kautrīgi, gāja garām pa ceļam uz tenisa laukumu, un jaunais Džolions ar nepatiku vēroja viņu slepenos, apbrīna pilnos skatienus. Kāds dārznieks, kas apstaigāja dārzu, apstājās un sāka rosīties ap pampu zāles puduri, kuram nekādas kopšanas pašlaik nevajadzēja — arī viņš meklēja kādu ieganstu, lai varētu uzmest skatienu svešajai sievietei. Kāds pavecs džentlmenis, pēc cepures spriežot, dārzkopības profesors, trīs reizes gāja garām, paslepšus ilgi lūkodamies sēdētājā, un viņa lūpas savilkās dīvainā izteiksmē.

Redzot šos vīriešus, jauno Džolionu pārņēma dusmas. Nepazīstamā neskatījās uz tiem, taču jaunais Džolions bija pārliecināts, ka ikviens vīrietis, kam gadītos iet garām, raudzītos viņā ar tieši tādiem pašiem skatieniem.

Viņai nebija tāda seja kā pavedējai, kas ar katru savu skatienu sola vīriešiem baudu; viņai nepiemita «dēmoniskais skaistums», ko tik augstu vērtēja pirmie šīs zemes Forsaiti; viņa nepiederēja arī pie tā tikpat burvīgā tipa, kas skatītāja apziņā saistās ar šokolādes kārbu; viņai trūka tās apgarotās kaisles vai kaislās apgarotības, kas raksturīga dzīvokļu iekārtojumam un modernajai dzejai; nelikās arī, ka viņa varētu noderēt dramaturgam par paraugu interesantam neirastēniskam personāžam, kas pēdējā cēlienā mirst pašnāvībā.

Ar saviem vaibstiem, krāsu, liego, pārliecinošo pasivitāti un jūtu skaidrību šīs sievietes seja Džolionam atgādināja Ticiāna «Debesu mīlestību», kuras reprodukcija karājās viņa ēdamistabā virs bufetes. Šķita, viņas pievilcība slēpās tieši šai liegajā pasivitātē, šai pakļāvībā spēcīgākam raksturam, ko pauda visa viņas būtne.

Ko viņa gaidīja šeit, dārza klusumā, kur šad tad no kokiem nokrita pa lapai un turpat gar solu pa rudens salnas skarto zāli cienīgi soļoja strazdi?

Viņas daiļā seja saspringa, un, gandrīz vai mīlētāja greizsirdībā palūkojies apkārt, jaunais Džolions ieraudzīja Boziniju nākam pāri zālājam.

Ziņkārīgi viņš vēroja sastapšanos, skatienus, ilgo rokasspiedienu. Viņi apsēdās cieši blakus, un viņu tuvība jautās cauri ārējai atturībai. Jaunais Džolions dzirdēja sarunas straujo plūdumu, bet vārdus saprast nevarēja.

Viņš pats to visu bija pārdzīvojis! Iepazinies ar ilgajām gaidīšanas stundām un skopajiem satikšanās mirkļiem, kas aizritēja, svešu acu vēroti, ar neziņas mokām, kas vajā mīlētāju, kuram baznīca nav devusi savu svētību.

Taču vajadzēja tikai uzmest skatienu viņu abu sejām un kļuva skaidrs, ka šeit nav parastā īslaicīgā mīlas dēka, ar ko aizraujas augstākas sabiedrības vīrieši un sievietes, ka tā nav pēkšņi uzliesmojusi iekāre, kas, radusi apmierinājumu, norimst sešu nedēļu laikā. Tās bija īstas jūtas! Tieši tāpat kādreiz bija noticis ar viņu pašu! Tādos gadījumos nekas nav neiespējams!

Bozinijs kaut ko lūdza, bet viņa sēdēja un raudzījās zālē — tik mierīga, tik maiga, tomēr nesatricināma savā pasivitātē.

Vai Bozinijs spēs aizraut šo trauslo, mierīgo būtni, kam pašai nekad nepietiktu drosmes izšķirīgai rīcībai, kas bija pilnīgi viņa varā un būtu ar mieru mirt viņa labad, tomēr laikam gan neuzdrīkstētos bēgt kopā ar viņu?

Jaunajam Džolionam likās, ka dzird viņas vārdus: «Bet tā būtu tava bojā eja, mīļais!» Jo viņš pats labi pazina mokošās bailes, kas slēpjas katras sievietes sirdī, — bailes, ka viņa varbūt ir mīļotajam vīrietim par nastu. Un viņš vairs neskatījās uz sēdētājiem, taču viņu straujā, klusinātā saruna skanēja viņam ausīs līdz ar saraustītu dziesmu, ko skandināja kāds putns, it kā pūlēdamies atcerēties pavasara melodiju: Prieks — nelaime? Kas būs? Kas būs?

Pamazām saruna mitējās. Iestājās ilgs klusums.

«Un kāda Soumsam tur daļa?» jaunais Džolions domāja. «Ļaudīm liekas, ka Irēnu moka viņas neuzticība vīram. Cik maz viņi pazīst sievietes! Viņa remdē izsalkumu — atriebjas! Un debesis lai viņai palīdz, jo arī Soumss atriebsies!»

Jaunais Džolions dzirdēja zīda drānu čaukstoņu un, palūkojies gar lauru koku, redzēja, ka viņi aiziet, slepus turēdami viens otra roku …

Jūlija beigās vecais Džolions bija aizvedis savu mazmeitu kalnos, un šajā izbraukumā (viņu pēdējā izbraukumā) Džūna gandrīz pilnīgi atguva veselību un labo garastāvokli. Viesnīcās, kur pulcējās angļu Forsaiti (vecais Džolions necieta «vāciešus», kā viņš dēvēja visus ārzemniekus), Džūnai parādīja lielu cieņu — viņa taču bija izskatīgā un acīm redzot bagātā vecā mistera Forsaita vienīgā mazmeita. Viņa nespēja ātri iedraudzēties, tas nebija viņas dabā, tomēr dažas draudzenes viņai radās, un sevišķi stipra draudzība viņu saistīja ar kādu jaunu francūzieti no Ronas ielejas — meiteni, kas bija neglābjami slima ar diloni.

Tūdaļ nolēmusi, ka viņas draudzene nedrīkst mirt, Džūna metās cīņā pret Nāvi un aizmirsa labu tiesu savas pašas raižu.

Vecais Džolions vēroja šo jauno draudzību ar atvieglojumu un reizē ar nepatiku. Tas bija vēl viens pierādījums, ka Džūnas dzīve paies starp «nelaimes putniem», un veco Džolionu tas uztrauca. Vai tiešām viņai nekad nebūs tādu draugu un tādu interešu dzīvē, kas nāks viņai pašai par labu?

«Noņemšanās ar ārzemnieku baru» — tā vecais Džolions sauca šo draudzību. Tomēr bieži vien nesa mājās vīnogas vai puķes un ar glaimīgu smaidu pasniedza tās Mam'zelle.

Septembra beigās, par spīti Džūnas pūlēm, mademoiselle Vigora šķirās no šīs pasaules mazajā St. Lukas viesnīciņā, kur viņi to bija ievietojuši, un Džūnai šī neveiksme tik stipri ķērās pie sirds, ka vecais Džolions aizveda viņu uz Parīzi. Tur, raugoties Milosas Venērā un Sv. Magdalēnas katedrālē, viņa nokratīja savu grūtsirdību, un, kad viņi ap oktobra vidu atgriezās Londonā, vecais Džolions bija pārliecināts, ka viņam izdevies mazmeitu izārstēt.

Taču viņi vēl nebija paspējuši iedzīvoties Stenhoupgeitas namā, kad vecais Džolions, sev par lielām izbailēm, pamanīja, ka Džūna atkal kļūst domīga un skumja. Viņa mēdza sēdēt, raudzīdamās ar stingu skatienu, zodu rokā atbalstījusi, kā mazs gariņš, drūma un apņēmīga, bet visapkārt nule ierīkoto elektrisko spuldžu gaismā mirdzēja lielā viesistaba — ar brokātu gandrīz līdz griestiem klātām sienām, pilna ar Beipla un Pulbreda mēbelēm. Milzīgs spogulis zeltītā ietvarā atainoja Drēzdenes porcelāna statujas, ko vecais Džolions bija iegādājies jau pirms kāzām un augsti vērtēja vēl tagad, kad valdīja samaitāta gaume. Tur jaunekļi, ģērbušies cieši pieguļošās golfa biksēs, bija nometušies pie kājām pilnīgām jaunām dāmām, kuras turēja klēpī jēriņus. Vecais Džolions bija cilvēks bez aizspriedumiem un vairāk par visiem pārējiem Forsaitiem sekoja laika garam, tomēr nespēja aizmirst, ka pircis šīs statujas pie Džobsona un samaksājis par tām bargu naudu. Viņš bieži sacīja Džūnai, mazliet nicīgi un it kā vīlies:

— Tev jau tās vienaldzīgas! Nav vis tie nieciņi, kas tev un taviem draugiem patīk, — man tās maksāja septiņdesmit mārciņu! — Vecais Džolions nebija tas vīrs, kas ļautu izkropļot savu gaumi, it īpaši tad, ja pārliecinoši argumenti apstiprināja, ka viņam ir laba gaume.

Atgriezusies Londonā, Džūna vispirms aizgāja pie Timotija. Viņa iegalvoja pati sev, ka viņas pienākums apciemot tēvoci un iepriecināt to ar stāstu par savu ceļojumu, taču īstenībā devās turp tāpēc, ka vienīgi tur varēja nejaušā sarunā vai ar kādu aplinku jautājumu uzzināt kaut ko par Boziniju.

Viņu uzņēma ļoti sirsnīgi. Un kā klājoties vectētiņam? Neesot viņas apciemojis kopš maija. Tēvocis Timotijs ļoti slikti jūtoties, viņam bijušas lielas nepatikšanas ar skursteņslauķi, tas lempis piegāzis ar sodrējiem pilnu kamīnu viņa guļamistabā. Tēvocis briesmīgi uztraucies.

Džūna ilgi sēdēja Timotija viesistabā, baidīdamās, tomēr kaisli vēlēdamās, kaut krustmātes sāktu runāt par Boziniju.

Taču, neizskaidrojamas piesardzības saistīta, misis Smola neteica ne vārda par Boziniju un arī Džūnai nekā par viņu nevaicāja. Izmisumā meitene beidzot jautāja, vai Soumss un Irēna esot pilsētā — viņa vēl nevienu neesot apciemojusi.

Atbildēja krustmāte Hestere. O jā, viņi esot pilsētā, nekur neesot bijuši. Laikam iznākušas kādas nepatikšanas ar māju. Džūna, bez šaubām, esot dzirdējusi par to! Bet labāk lai pajautājot krustmātei Džūlijai!

Džūna pavērās misis Smolā, kura sēdēja savā krēslā, taisni saslējusies, saliktām rokām, īgni saviebusies. Uz meitenes skatienu viņa atbildēja ar dīvainu klusēšanu un beidzot tikai apjautājās, vai Džūna kalnu viesnīcās valkājusi nakts zeķes, tur droši vien naktīs esot auksti.

Džūna atteica, ka neesot, viņa neciešot tādu tīstīšanos, un piecēlās, rīkodamās iet projām.

Misis Smolas nekļūdīgi izvēlētā atbilde — klusēšana viņai bija pavēstījusi daudz vairāk ļaunu ziņu nekā jebkuri vārdi.

Nepagāja ne pusstunda, kad Džūna jau bija izvilkusi visu patiesību no misis Beinzas Loundza skvērā: Soumss iesūdzējis Boziniju sakarā ar mājas iekšējo apdari.

Šī ziņa Džūnu neuztrauca, tieši otrādi — sagādāja neizprotamu mierinājumu, it kā šī cīņa dotu viņai jaunas cerības. Viņa uzzināja, ka prāva notikšot apmēram pēc mēneša un Bozinijam neesot tikpat kā nekādu izredžu.

— Es nezinu, ko viņš iesāks, — sacīja misis Beinza. — Viņam tas būs briesmīgs trieciens… naudas viņam nav… vispār ļoti grūti klājas. Un mēs viņam nekā nevaram palīdzēt. Esmu dzirdējusi, ka augļotāji neaizdodot naudu, ja neesot galvotāju, un viņam neviena nav — neviena paša.

Misis Beinza pēdējā laikā bija kļuvusi vēl pilnīgāka. Pašlaik viņa aizrautīgi gatavojās rudens sezonai, viņas rakstāmgalds bija vārda tiešā nozīmē piekrauts ar dažādu labdarības sarīkojumu pusdienu kartēm. Viņa nozīmīgi pavērās Džūnā ar savām apaļajām, pelēkajām acīm.

Vēl ilgi, ilgi lēdija Beinza (Beinzu iecēla bruņinieku kārtā pēc tam, kad viņš pabeidza būvēt Nacionālo mākslas muzeju, kas deva darbu ļoti lielam kalpotāju skaitam, bet visai maz prieka darbaļaužu šķirai, kurai tas bija domāts) atcerējās pēkšņo sārtumu, kas ielija meitenes svaigajā, nopietnajā sejiņā, it kā viņai būtu radusies kāda pārdroša cerība, un viņas pēkšņo maigo smaidu.

Atmiņas par šo pārmaiņu, tik strauju un aizkustinošu — it kā zieds būtu uzplaucis, acīm redzot, vai pēc garas ziemas atspīdējis pirmais saules stars — un atmiņas par Visu, kas notika vēlāk, bieži vien uzmācās lēdijai Beinzai gluži neizprotamā kārtā tieši tādā nepiemērotā brīdī, kad viņas prātus nodarbināja visai nopietnas domas.

Šis Džūnas apciemojums iekrita tai pašā dienā, kad jaunais Džolions pieredzēja sastapšanos Botāniskajā dārzā, un tai pašā dienā vecais Džolions devās uz Poultriju pie saviem advokātiem firmā «Forsaits, Basteds un Forsaits». Soumss bija izgājis, Basteds līdz ausīm ieracies papīros tajā nepieejamā telpā, kur viņš ar gudru ziņu bija novietots, lai pēc iespējas vairāk padarītu, bet Džeimss sēdēja pieņemamā istabā, košļādams nagus, un drūmi šķirstīja Forsaita un Bozinija prāvas materiālus.

Šis gudrais advokāts tikai izskatā pēc mazliet baidījās no «āķīgā punkta», tikai tik daudz, ka juta vienīgi patīkamu satraukumu, jo ar savu veselīgo saprātu viņš apzinājās, ka pats, ja būtu tiesnesis, nepievērstu tam visai daudz uzmanības. Bet viņš baidījās, ka Bozinijs būs maksāt nespējīgs un Soumsam galu galā vajadzēs segt pārsniegto summu un piedevām vēl tiesas izdevumus. Taču aiz gluži labi izskaidrojamām bailēm vienmēr bija kaut kādas neizprotamas bažas — neskaidras, juceklīgas, kā ļauns sapnis, tās slēpās kaut kur dziļumā, draudēja ar skandālu, un šī prāva bija to ārējā, redzamā izpausme.

Kad vecais Džolions iegāja, Džeimss pacēla galvu un norūca:

— Sveicināts, Džolion! Veselu mūžību neesmu tevi redzējis. Dzirdēju, tu esot bijis Šveicē. Bozinijs iekūlies lielās nepatikšanās. Es jau zināju, ka tā notiks! — Viņš sniedza Džolionam papīrus, ar nemierīgu, drūmu skatienu uzlūkodams vecāko brāli.

Vecais Džolions klusēdams lasīja, bet Džeimss pa tam raudzījās grīdā, košļādams nagus.

Beidzot vecais Džolions nometa papīrus uz galda, un tie ar mīkstu plīkšķi nokrita uz veselas kaudzes liecību «mirušā Bankoma lietā», kas bija viens no daudzajiem ienesīgās Fraiera un Forsaita prāvas nozarojumiem.

— Nesaprotu, kāpēc Soumsam jāceļ tāda brēka dažu simtu mārciņu dēļ, — viņš sacīja. — Es domāju, ka viņš ir bagāts cilvēks.

Džeimsa izstieptā virslūpa nikni noraustījās. Viņš necieta, ka viņa dēlu aizskāra šādā vārīgā vietā.

— Ne jau naudas dēļ… — viņš iesāka, bet aprāvās, sastapies ar brāļa atklāto, vērīgo un kritisko skatienu.

Iestājās klusums.

— Es atnācu sakarā ar savu testamentu, — beidzot ierunājās vecais Džolions, plūkādams ūsas.

Džeimsa ziņkāre pamodās acumirklī. Laikam gan nekas pasaulē nespēja viņu tā iekustināt kā testamenta kārtošana. Testaments ir pats svarīgākais darījums attiecībā uz īpašumu, galīgā kāda cilvēka mantas uzskaite, pēdējais vārds par to, cik viņš vērts. Džeimss pazvanīja.

—Atnesiet mistera Džoliona Forsaita testamentu, — viņš sacīja iztapīgajam, tumšmatainajam kantoristam.

—Tu gribi kaut ko grozīt? — Un Džeimsam pazibēja doma: «Diezin vai es esmu tikpat bagāts kā viņš?»

Vecais Džolions ielika testamentu krūšu kabatā, un Džeimss vīlies sakrustoja savas garās kājas.

—Es dzirdēju, ka tev nesen bijuši daži izdevīgi pirkumi, — viņš sacīja.

—Nezinu, no kurienes tev nāk tādas ziņas, — asi atteica vecais Džolions. — Kad notiks šīs prāvas izspriešana? Nākošajā mēnesī? Es nezinu, ko jūs esat nodomājuši. Tā ir jūsu pašu darīšana, tomēr, ja jūs uzklausītu manu padomu, es ieteiktu jums to nokārtot bez tiesas. Paliec sveiks! — Atturīgi paspiedis Džeimsam roku, vecais Džolions aizgāja.

Džeimss sēdēja, skatīdamies vienā punktā, ar savām zilganpelēkajām acīm it kā urbdamies kādā satraucošā iedomu tēlā, un atkal sāka grauzt nagus.

Vecais Džolions devās uz «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» kantori un apsēdās tukšajā apspriežu zālē, lai izlasītu savu testamentu. Viņš tik asi atbildēja «resnajam un gausajam» Hemingsam, kas, redzēdams priekšsēdētāju sēžam vienu, bija ienācis parādīt jaunā pārvaldnieka pirmo ziņojumu, ka sekretārs aizgāja ar nožēlas pilnu cieņu, un, licis pasaukt kantoristu, savukārt sadeva tam tādu sutu, ka nabaga jauneklis nezināja, kur acis likt.

Viņš («resnais un gausais») — velns parāvis! — nepieļaušot, ka tāds pienapuika šajā iestādē iedomāšoties sevi par pašu visuvareno. Viņš («resnais un gausais») esot šinī kantorī jau vairāk gadu, nekā tāds puišelis spējot saskaitīt, un, ja tas domājot, ka, pabeidzis savu darbu, varot sēdēt un nekā nedarīt, tad tas nepazīstot viņu — Hemingsu («resno un gauso»). Un turpināja vēl labu brīdi tādā pašā garā.

Otrā pusē ar zaļu vadmalu apsistajām durvīm vecais Džolions sēdēja pie garā sarkankoka apspriežu galda, uzspraudis uz deguna brilles masīvā bruņurupuča kaul3 ietvarā, un lasīdams ar zelta zīmuli vilka līdzi pa sava testamenta pantiem.

Tas bija ļoti vienkāršs, jo tur nebija dāvinājumu labdarīgiem mērķiem, nekādu sīku novēlējuma summu, kuras sadrupina īpašumu un sabojā lielisko efektu, ko rada īsais ziņojums rīta laikrakstos, ka miris kāds Forsaits, atstādams mantojumā simttūkstoš mārciņas.

Pavisam vienkāršs. Dēlam novēlēti divdesmit tūkstoši, bet «viss mans pārējais īpašums, gan kustams, gan nekustams, — ar noteikumu izmaksāt peļņu, rentes, gadskārtējās dividendes un procentus no tā — paliek augšā minētajai manai mazmeitai Džūnai Forsaitai vai viņas mantiniekiem pilnīgā mūža lietošanā un rīcībā, bez … utt., bet pēc viņas nāves minētie zemes gabali, ēkas, naudas summas, akcijas, noguldījumi, vērtspapīri un viss pārējais, kas minēts iepriekšējos pantos, — personai vai personām, vienai vai vairākām, pilnīgā viņu rīcībā tādā veidā, kā augšminētā Džūna Forsaita neatkarīgi no viņas ģimenes stāvokļa noteiks vai novēlēs savā testamentā, rakstiskā norādījumā vai norādījumos ar testamenta raksturu, vai citāda veida novēlējumā, kas likumā paredzētā kārtībā parakstīts un publicēts. Gadījumā, ja … utt. Ar noteikumu, ka …» Un tā tālāk — septiņas lapas lakoniskā un vienkāršā frazeoloģijā.

Testamentu bija sastādījis Džeimss savos ziedu laikos. Viņš bija paredzējis gandrīz vai visus iespējamos gadījumus.

Vecais Džolions ilgi sēdēja, lasīdams šo testamentu, beidzot paņēma papīra lapu un zīmuli un uzrakstīja pagaru uzmetumu. Tad, noglabājis testamentu kabatā, lika pasaukt ormani un aizbrauca uz Peremora un Heringa kantori Linkolzinna laukumā. Džeks Herings bija miris, bet firmā darbojas viņa brāļadēls, un vecais Džolions pusstundu pabija pie tā.

Viņš bija licis ormanim gaidīt un, iznācis no kantora, pateica adresi — Glicīniju avēnijā 3.

Viņš juta savādu rāmu gandarījumu, itin kā būtu guvis uzvaru pār Džeimsu un «īpašnieku». Tie vairs nebāzīs savu degunus viņa darīšanās, viņš nule bija anulējis to pilnvaras attiecībā uz savu testamentu. Viņš atņems tiem visu savu darījumu kārtošanu un nodos to jaunajam Heringam, uzticēs tam arī savu sabiedrību darījumus. Ja jau Soumss ir tik bagāts, tad nemaz nemanīs, ka ienākumi samazinājušies par kādu tūkstoti gadā.

Vecajam Džolionam zem kuplajām, sirmajām ūsām pavīdēja nežēlīgs smīns. Viņš apzinājās, ka viņa rīcība ir taisnīga, ar uzviju pelnīta atmaksa.

Lēni, bet noteikti — tā, kā norit iznīcības process vecā

kokā, — indes pilieni vainās, kas cirstas viņa laimei,

gribai, lepnumam, bija sagrauzuši viņa filozofijas stalto

ēku. Dzīve tikmēr lieca viņu uz vienu pusi, kamēr viņš,

tāpat kā visa ģimene, kuras galva viņš bija, zaudēja

līdzsvaru.

Tagad, pa ceļam uz dēla māju, izmaiņas viņa īpašuma novēlējumā, ko viņš nupat bija nokārtojis, radīja viņa iztēlē miglainu priekšstatu par sodu, kas uzlikts tai ģimenei un tai Sabiedrībai, par kuras pārstāvjiem viņš uzskatīja Džeimsu un tā dēlu. Viņš bija atdevis jaunajam Džolionam mantojuma tiesības un šī rīcība remdēja viņa slepenās alkas pēc atriebības — alkas atriebties Laikam, nožēlām, visam, kas traucēja viņa dzīves mierīgo plūdumu, visiem tiem nicinājumiem, kas piecpadsmit gadus bija vērsušies pret viņa vienīgo dēlu. Tikai tā viņš varēja vēlreiz parādīt savas gribas varenību, piespiest Džeimsu, Soumsu, visu ģimeni un visus neskaitāmos Forsaitus — milzīgo vilni, kas vēlās pret viņa stūrgalvības dambi, — reizi par visām reizēm atzīt, ka viņš ir noteicējs. Bija patīkami domāt, ka nu beidzot viņš padarīs savu dēlu bagātu, daudz bagātāku nekā Džeimsa dēls, šis «īpašnieks». Un bija patīkami palīdzēt Džo, jo vecais Džolions mīlēja savu dēlu.

Ne jaunā Džoliona, ne viņa sievas nebija mājās (jaunais Džolions vēl nebija atgriezies no Botāniskā dārza), bet mazā kalponīte sacīja, ka saimnieks, kuru katru acumirkli parnākšot.

— Viņš vienmēr nāk mājās padzert tēju, ser, un paspēlēties ar bērniem.

Vecais Džolions pateica, ka gaidīšot, un pacietīgi sēdēja trūcīgi iekārtotajā viesistabā, kur krēsli un dīvāni, no kuriem jau bija noņemti vasaras pārvalki, rādīja savu vecumu un nodilumu. Viņam gribējās pasaukt bērnus, redzēt tos, just mazos, lokanos augumiņus sev uz ceļiem, dzirdēt Džolija: «Hallo, vectētiņ!», noskatīties, kā zēns straujā skrējienā dodas pie viņa, un just uz vaiga Holijas mazās, maigās rociņas glāstu. Tomēr nesauca. Viņa apciemojuma iemeslam piemita zināms svinīgums, un viņš negribēja spēlēties, iekams nebija izdarījis, kas darāms. Viņu ielīksmoja doma, ka ar vienu spalvas vilcienu viņš piedos pieklājīgu izskatu šai mazajai mājai, kam tā pārāk jūtami trūka, ka viņš spēj piepildīt šīs istabas — vai citas istabas kādā lielākā namā — ar pašiem vērtīgākajiem mākslas darbiem, kādi vien atrodami pie Beipla un Pulbreda, ka viņš varēs sūtīt mazo Džoliju uz Harovu un Oksfordu (vecais Džolions bija zaudējis uzticību Itonai un Kembridžai, tāpēc, ka tur kādreiz mācījās viņa dēls); ka varēs dot mazajai Holijai vislabāko muzikālo izglītību — meitene bija ļoti spējīga.

Šīs nākotnes vīzijas, kas slīdēja viņam gar acīm, lika straujāk pukstēt sirdij, un viņš piecēlās un, nostājies pie loga, raudzījās ārā mazajā, ar mūra valni iežogotajā dārziņā, kur stāvēja bumbiere ar tieviem, kailiem zariem, pārāk agri nometusi savu lapu rotu, vērodams, kā lēnām sabiezē rudens pievakares krēsla. Baltazars ar ritenī sagrieztu asti virs lāsainās muguras staigāja pa dārza attālāko stūri, ošņādams puķes un šad tad paceldams kāju pret sienu.

Un vecais Džolions iegrima domās.

Kāds prieks vēl atlicis? Vienīgi dāvināšanas prieks. Patīkami ir dot, ja ir kāds, kas jūt pateicību par to, ko jūs tam dodat, — kāds no jūsu miesas un asinīm! Dāvināt svešiem, tādiem, kam uz to nav nekādu tiesību, nesagādā tik lielu apmierinājumu. Tāds dāvinājums būtu nodevība pret vecā Džoliona pārliecību un rīcību, pret visu viņa dzīvi, pasākumiem, darbu, viņa mērenību, pret to svarīgo patiesību, kas pildīja viņu ar lepnumu — ka viņš, tāpat kā desmitiem tūkstošu Forsaitu pirms viņa, desmitiem tūkstošu pašlaik un desmitiem tūkstošu vēl nākamībā, vienmēr pats veidojis savu dzīvi, pats pratis noturēt iegūto.

Un, kamēr viņš tā stāvēja un vēroja sodrējiem klātās lauru koku lapotnes, panīkušo zālāju un Baltazara skraidīšanu, sāpes, kas bija krājušās pa šiem piecpadsmit gadiem, kad viņam bija liegts prieks, kas viņam pienācās, piemaisīja savu rūgtumu tuvojošos mirkļu saldmei.

Beidzot pārnāca jaunais Džolions, apmierināts ar savu

darbu un spirgts pēc ilgām svaigā gaisā pavadītām

stundām. Uzzinājis, ka tēvs gaida viesistabā, viņš steigšus apjautājās, vai misis Forsaita mājās, un atviegloti

nopūtās, dzirdēdams, ka sieva izgājusi. Tad, rūpīgi pa

slēpis gleznošanas piederumus mazajā drēbju skapī,

iegāja viesistabā.

Ar viņam raksturīgo noteiktību vecais Džolions tūdaļ sāka runāt par savu lēmumu.

— Es esmu grozījis savu testamentu, Džo, — viņš sacīja. — Turpmāk tu varēsi dzīvot mazliet plašāk — tagad es tev došu tūkstoti gadā. Pēc manas nāves Džūna saņems piecdesmit tūkstošus, bet tu visu pārējo. Tavs suns saposta visu dārzu. Es tavā vietā neturētu suni!

Baltazars sēdēja zālāja vidū un knosīja savu asti.

Jaunais Džolions palūkojās uz to, bet redzēja suni it

kā caur miglu, jo viņa acis bija kļuvušas valgas.

— Tu dabūsi vairāk par simt tūkstošiem, manu zēn, — sacīja vecais Džolions. — Es nolēmu tev to pateikt, Esmu jau vecs, ilgi vairs nedzīvošu. Vairāk par to nerunāsim. Kā klājas tavai sievai? Pasveicini viņu no manis.

Jaunais Džolions uzlika roku tēvam uz pleca, un, tā kā ne viens, ne otrs nekā vairs neteica, šī epizode ar to arī beidzās.

Pavadījis tēvu līdz ratiem, jaunais Džolions atgriezās viesistabā un ilgi stāvēja tai pašā vietā, kur iepriekš, vecais Džolions, raudzīdamies ārā mazajā dārziņā. Viņš pūlējās aptvert, kāda visam notikušajam nozīme viņa dzīvē, un, būdams Forsaits, iztēlojās, ko viņam varētu sniegt gaidāmā labklājība. Trūkumā pavadītie gadi nebija iedragājuši viņa dabiskos instinktus. Viņš visai praktiski domāja par ceļojumiem, par sievas tērpiem, bērnu izglītību, par poniju Džolijam, par tūkstoš citām vajadzībām, taču līdz ar šīm domām atcerējās arī Boziniju un tā iemīļoto, un strazda aprauto dziesmu. Prieks — nelaime? Kas būs? Kas būs?

Tālā pagātne — sūrā, ciešanu un kaisles pilnā, brīnišķīgā pagātne, kuras kvēlā saldme ne par kādu naudu nebija nopērkama, ne ar kādiem spēkiem atgriežama, uzpeldēja jaunā Džoliona atmiņā.

Kad pārnāca sieva, viņš steidzās pretī un apskāva to, un ilgi stāvēja, nerunādams ne vārda, aizvērtām acīm, kļaudams to sev klāt, bet sieva vērās viņā ar izbrīna, pielūgsmes un šaubu pilnu skatienu.

IV

KLAIŅOJUMS PA ELLI

Otrā rītā pēc kādas nakts, kad Soumss beidzot bija izmantojis savas tiesības un rīkojies, kā vīram nākas, viņš brokastoja viens.

Viņš brokastoja gāzes gaismā. Novembra migla kā milzu sega apņēma pilsētu, un pat skvēra kokus tik tikko varēja saredzēt pa ēdamistabas logu.

Soumss ēda mierīgi, taču brīžam viņu pārņēma sajūta, it kā kumoss spriestos rīklē. Vai viņš pareizi rīkojies, pagājušā naktī padodamies savām nepārvaramajām alkām un salauzdams jau pārāk ilgi paciesto šīs sievietes— savas likumīgās laulātās draudzenes pretestību?

Soumss nespēja aizmirst Irēnas seju, no kuras tas bija pūlējies atraut viņas rokas, gribēdams viņu nomierināt, viņas briesmīgās apspiestās raudas, kādas tas nekad agrāk nebija' dzirdējis, vēl arvien skanēja tam ausīs. Un Soumss nespējā atvairīt dīvaino, neciešamo nožēlu un kaunu, ko bija jutis, stāvēdams un lūkodamies sievā vienīgās sveces gaismā, iekams klusi izlavījās no guļamistabas.

Savādi, ka tagad viņš pats bija pārsteigts par savu rīcību.

Divas dienas pirms tam Vinifredas Dārtijas viesistabā viņš pie pusdienu galda bija sēdējis blakus misis Makenderai. Raudzīdamās viņā ar savām viltīgajām, zaļganajām acīm, tā bija viņam jautājusi:

— Laikam gan jūsu sieva un šis misters Bozinijs ir lieli draugi?

Neturēdams par vajadzīgu vaicāt, ko šie vārdi nozīmē, viņš bija iegrimis drūmās pārdomās.

Šie vārdi modināja viņā mežonīgu greizsirdību, kas ar šim instinktam raksturīgo neatlaidību pārvērtās vēl mežonīgākā iekārē.

Varbūt viņš nekad nebūtu tā rīkojies, ja misis Makenderas vārdi nebūtu viņu pamudinājuši. Viņa rīcību noteica šis pamudinājums un gadījums, ka sievas istabas durvis reiz nebija aizslēgtas un viņam izdevās pārsteigt to aizmigušu.

Miegs bija izklīdinājis viņa šaubas, bet līdz ar rītu tās uzbruka no jauna. Soumss mierināja sevi tikai ar vienu domu. Neviens to nezinās — Irēna taču nevarēs runāt par notikušo.

Un patiešām, kad Soumsa ikdienas darba rats, kam bija nepieciešama skaidru un praktisku domu eļļa, atkal sāka griezties un Soumss iegrima vēstuļu lasīšanā, šaubas, kas mocīja viņu kā lietuvēns, pamazām atvirzījās kaut kur attālākos prāta nostūros un zaudēja savu nozīmīgumu. Patiesībā taču nekas sevišķs nebija noticis. Tikai romānos sievietes par tādiem gadījumiem sacēla lielu brēku. Un, ja spriež tā, kā vīrieši ar veselīgiem uzskatiem, sabiedrības cilvēki, kas bieži saņem uzslavas tiesā laulību šķiršanas prāvās, tad Soumss bija tikai darījis visu iespējamo, lai saglabātu laulības svētumu, varbūt lai neļautu sievai aizmirst savu pienākumu, ja tā vēl arvien satikās ar Boziniju, lai… Nē, viņš nenožēloja savu rīcību.

Tagad, kad bija sperts pirmais solis uz samierināšanos, tālākais būs samērā … samērā …

Soumss piecēlās un piegāja pie loga. Viņa nervi tomēr bija satricināti. Sievas apspiestās raudas atkal skanēja viņam ausīs. Viņš nespēja no tām atbrīvoties.

Viņš uzvilka kažoku un izgāja ārā uz miglainās ielas. Tā kā viņam vajadzēja nokļūt Sitijā, viņš devās uz Slounskvēra piestātni un iesēdās apakšzemes vilcienā.

Sēdēdams pirmās klases kupejā kopā ar citiem vīriem, kas devās uz Sitiju, viņš vēl arvien nevarēja atvairīt atmiņas par apspiestajām raudām, tāpēc atšķīra «The Times» ar sulīgo čaukstoņu, kas apslāpē visas citas vājākas skaņas, un, paslēpies aiz laikraksta, mierīgi sāka pētīt jaunumus.

Viņš izlasīja, ka iepriekšējā dienā zvērināto tiesā iesniegtais izspriežamo lietu saraksts garāks nekā parasti. Izlasīja par trim slepkavībām, piecām nogalināšanām bez iepriekšēja nodoma, par vairākām ļaunprātīgām dedzināšanām un veselām vienpadsmit — pārsteidzoši liels skaits! — izvarošanām, ko līdz ar daudziem mazākiem pārkāpumiem paredzēts iztiesāt nākošajā sesijā, un ļāva skatienam slīdēt no viena raksta pie otra, visu laiku turēdams avīzi sejai priekšā.

Tomēr pat lāsot viņu neatstāja atmiņas par Irēnas asarām noplūdušo seju un elsām, kas lauzās no viņas ievainotās sirds.

Visu dienu Soumss bija ļoti aizņemts, parastajiem pienākumiem vēl pievienojās gājiens pie mākleriem Grina un Grininga, kuriem viņš uzdeva pārdot «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» akcijas, jo šis uzņēmums, kā Soumss nojauta, neko skaidri vēl nezinādams, vairs nedarbojās visai rosīgi (vēlāk tas pamazām panīka un galu galā tika par smiekla naudu pārdots kādam amerikāņu sindikātam), un karalienes advokāta Voterbaka kantorī ilga apspriede, kurā piedalījās Boulters, advokāta palīgs Fiske un pats karalienes advokāts Voterbaks.

Bija nolemts, ka Forsaita un Bozinija prāvu izspriedīs nākošajā dienā tiesneša mistera Bentema vadībā.

Misters Bentems, kurš bija vairāk ievērojams ar savu veselīgo saprātu nekā ar juridiskām zināšanām, tika uzskatīts par pašu piemērotāko cilvēku šīs prāvas izspriešanai. Viņš bija «stingrs» tiesnesis.

Karalienes advokāts Voterbaks, kas gandrīz ar rupju nevērību izturējās pret Boulteru un Fiski, Soumsam veltīja sevišķu uzmanību, instinktīvi vai arī baumu ietekmē nojauzdams, ka tas ir bagāts cilvēks.

Viņš konsekventi turējās pie tām pašām domām, ko jau bija izteicis rakstiski, proti, ka prāvas iznākums būšot lielā mērā atkarīgs no tiesā nodotajām liecībām, un dažos trāpīgos vārdos ieteica Soumsam nebūt pārāk piesardzīgam savos izteicienos. «Mazliet asuma, mister Forsait,» viņš sacīja, «mazliet asuma,» — un, pašapzinīgi iesmējies, saknieba lūpas un pakasīja galvu, pabīdījis atpakaļ parūku — tieši kā solīds fermeris, par ko viņam patika uzdoties. Voterbaku uzskatīja gandrīz vai par nepārspējamu jautājumos, kas saistīti ar solījumu laušanu.

Mājup Soumss atkal brauca ar apakšzemes vilcienu.

Slounskvēra piestātnē migla likās vēl biezāka. Ļaudis gāja iekšā un nāca ārā, taustīdamies cauri nekustīgajai, blīvajai dūmakai. Sieviešu redzēja maz, tās spieda somiņas pie krūtīm un aizklāja mutes ar kabatas lakatiņiem. Laternu gaismā, kas nogrima miglā, nesasniegusi ielas bruģi, laiku pa laikam pavīdēja rati ar dīvainu braucēja siluetu un izmeta pasažierus, kuri steidzās kā trusīši uz savām alām.

Un šie neskaidrie stāvi, ietinušies katrs savā miglas plīvurītī, nepievērsa cits citam ne mazākās uzmanības. Lielajā aplokā katrs trusītis rūpējas tikai pats par sevi, it īpaši tie, kam dārgāki kažoki, tie miglainās dienās baidās braukt ratos, bet lien zem zemes.

Taču pie stacijas durvīm, netālu no Soumsa, kāds stāvēja un gaidīja.

Kāds dēkainis vai iemīlējies, par kuru ikviens Forsaits nodomāja: «Nabaga puisis! Liekas, ka tam plāni klājas!» Viņu mīkstās sirdis mazliet siltāk iepukstējās, redzot šo nabaga iemīlējušos nepacietīgi gaidām miglā, taču viņi steidzās garām, labi zinādami, ka laiku un naudu var tērēt tikai paši savu ciešanu remdēšanai.

Vienīgi kāds policists, staigādams uz priekšu un atpakaļ, sāka interesēties par šo gaidītāju, kura cepure ar nolaistām malām pa pusei aizsedza seju, šauru, iekritušu, no aukstuma piesarkušu seju, kurai šad tad pārslīdēja roka — it kā lai aizdzītu nepacietību vai stiprinātu apņemšanos, kas lika šim cilvēkam te gaidīt. Bet gaidošais mīlētājs (ja tas bija mīlētājs) bija pieradis pie policista pētījošā skatiena vai arī pārāk iegrimis savās nemiera pilnajās domās, jo nemaz nelikās to manām. Viņš jau iepazinis visu — ilgu gaidīšanu, satraukumu, miglu, aukstumu, viņu nebaida nekas, ja tikai mīļotā beidzot ierodas! Muļķa mīlētājs! Migla būs līdz pašam pavasarim, bez tam vēl sniegs un lietus, nekur nebūs patvēruma. Bailes māc, ja aicina mīļo atnākt, bailes māc, ja lūdz to palikt mājās!

«Tā viņam vajag! Lai iekārtojas labāk!»

Tā domā visi cienījamie Forsaiti. Taču, ja šie prātīgie pilsoņi ieklausītos, kā mīlētājam pukst sirds, kad tas gaida tur, miglā un aukstumā, viņi atkal sacītu: «Jā, nabaga puisis! Tam plāni klājies!»

Soumss iesēdas ratos, kas ar nolaistiem logiem lēni vilkās pa Slounstrītu, tad pa Bromtonroudu līdz mājām. Mājās viņš nokļuva piecos.

Sievas nebija. Pirms piecpadsmit minūtēm izgājusi. Izgājusi tik vēlu, šādā briesmīgā miglā! Ko tas nozīmēja?

Soumss apsēdās ēdamistabā pie kamīna, atstājis durvis vaļā, un, līdz sirds dziļumiem satraukts, mēģināja lasīt vakara laikrakstu. Te nelīdzēja grāmata — vienīgi avīze varēja remdēt viņa nemieru. Paši parastākie notikumi, par ko tā vēstīja, labvēlīgi ietekmēja viņu. «Aktrises pašnāvība» — «Valsts vīra smaga slimība» (mūžīgais slimnieks) — «Virsnieka laulības šķiršanas prāva!» — «Ugunsgrēks akmeņogļu raktuvēs» — Soumss visus šos rakstus izlasīja. Tie viņam mazliet līdzēja — tās bija kā zāles, ko parakstījis pats labākais no visiem ārstiem — mūsu dabiskās tieksmes.

Īsi pirms septiņiem viņš dzirdēja, ka Irēna pārnāk.

Pagājušā naktī notikušais jau sen bija zaudējis savu asumu, to apslāpēja uztraukums, ko izraisīja Irēnas dīvainā pastaiga šādā miglā. Bet tagad, kad Irēna atkal bija mājās, Soumsam no jauna uzmācās atmiņas par viņas sāpīgajām elsām un viņš ar bailēm domāja par sastapšanos ar sievu.

Irēna jau gāja augšā pa kāpnēm. Viņas garā, pelēkā kažoka augstā apkakle gandrīz paslēpa seju, kas bija aizsegta ar biezu plīvuru.

Viņa nepaskatījās uz Soumsu un neteica ne vārda. Pat spoks, pat gluži svešs cilvēks nebūtu varējis paiet garām tik klusi.

Bilsona ienāca uzklāt galdu un pateica, ka misis Forsaita nenākšot lejā. Viņa ēdīšot pusdienas savā istabā.

Soumss nepārģērbās. Laikam gan tā bija pirmā reize viņa mūžā, kad viņš sēdās pie pusdienu galda ar netīrām manšetēm, taču viņš to pat nemanīja, domās iegrimis pie savas vīna glāzes. Viņš aizsūtīja Bilsonu iekurt kamīnu istabā, kur atradās gleznas, un drīz vien arī pats devās uz turieni.

Aizdedzinājis gāzes lampu, viņš dziļi uzelpoja, it kā starp šiem dārgumiem, kas rindām karājās gar nelielās telpas sienām ar mugurpusēm pret viņu, beidzot būtu atradis dvēseles mieru. Viņš tūdaļ devās pie paša lielākā dārguma — neapšaubāma Ternera — un, nolicis to uz molberta, pagrieza pret gaismu. Pēc Ternera darbiem bija liels pieprasījums, taču Soumss nespēja šķirties no šīs gleznas. Viņš ilgi stāvēja, izstiepis augstajā apkaklītē iespīlēto kaklu un pievērsis bālo, gludi skūto seju gleznai, it kā novērtēdams to. Viņa acīs iezagās skumjas, varbūt viņam likās, ka glezna nav visai vērtīga. Viņš nocēla to no molberta un novietoja atpakaļ pie sienas. Iedams pāri istabai, viņš apstājās — šķita, ka dzirdamas elsas.

Nē — atkal tā pati iedoma, kas mocīja viņu no rīta. Un brītiņu vēlāk, aizlicis liesmojošajam kamīnam priekšā augstu režģi, viņš klusi nogāja lejā.

«Rīts gudrāks par vakaru!» Soumss nodomāja. Viņš ilgi nevarēja aizmigt. ..

Lai apgaismotu šīs miglainās pēcpusdienas notikumus, mums tagad jāpievēršas Džordžam Forsaitam.

Šis asprātīgākais no visiem Forsaitiem, kam turklāt vairāk nekā pārējiem piemita spēja iejusties cita cilvēka liktenī, bija pavadījis visu dienu tēva mājās Prinsesgārdenā, lasīdams romānu. Pēc nesenajiem finansiālajiem sarežģījumiem Rodžers viņam bija licis ar goda vārdu apsolīt, ka dzīvos mājās.

Ap pulksten pieciem viņš izgāja un Dienvidkensingtonas stacijā iesēdās vilcienā (todien visi brauca ar apakšzemes vilcienu). Viņš gribēja paēst pusdienas.un vakarā paspēlēt biljardu «Sarkanajā biķerī» — vienīgajā sava veida iestādē, kas nebija ne klubs, ne viesnīca, ne arī labs restorāns.

Viņš izkāpa Čeringkrosā, ar nolūku izvēlēdamies to parastās Sv. Džeimsa parka piestātnes vietā, lai nokļūtu Džerminstrītā pa labāk apgaismotām ielām.

Džordžam Forsaitam piedevām nosvērtai elegantai ārienei bija vērīgas acis, un viņš allaž turēja tās vaļā, lai nepalaistu garām kaut ko, kas varētu noderēt par zobgalības objektu, un šoreiz viņa uzmanību saistīja kāds cilvēks, kas izlēca no pirmās klases kupejas un grīļodamies devās uz izeju.

«Aha, putniņ!» Džordžs pie sevis noteica. «Paskat, tas taču «Jūras laupītājs»!» Un masivais stāvs sāka dzīt pēdas. Nekas nesagādāja Džordžam lielāku uzjautrinājumu kā piedzēries cilvēks. Bozinijs, cepuri ar nolaistām malām galvā, apstājās viņa priekšā, strauji apgriezās un metās atpakaļ pie vagona, no kura tikko bija izkāpis. Taču par vēlu. Kāds dzelzceļnieks satvēra viņu aiz mēteļa — vilciens jau kustējās.

Džordža ievingrinātais skatiens pamanīja vagona logā sievieti pelēkā kažokā. Tā bija Soumsa sieva, un Džordžs tūdaļ nojauta kaut ko interesantu.

Viņš vēl ciešāk sekoja Bozinijam — augšā pa kāpnēm, garām biļešu kontrolierim, uz ielas. Tomēr pa to laiku ar viņu bija notikusi pārvērtība: viņš vairs nejuta vienīgi ziņkāri un uzjautrinājumu, bet nožēloja šo nabaga cilvēku, kam sekoja. «Jūras laupītājs» nebija piedzēries, bet likās kāda spēcīga pārdzīvojuma varā. Viņš sarunājās pats ar sevi, taču Džordžam izdevās uztvert vienīgi vārdus: «Ak dievs!» Šķita, ka viņš neapzinās, ko dara un kurp iet, ar stingu skatienu vērās vienā punktā, apstājās kā neziņā, izturējās tā, it kā nebūtu pie pilna prāta, un Džordžs, kas sākumā bija meklējis tikai uzjautrinājumu un iemeslu zobgalībai, tagad juta, ka jāpalīdz nabaga puisim.

Viņš bija «pagalam — pagalam». Un Džordžs nevarēja iedomāties, ko gan Soumsa sieva viņam sacījusi, ko gan tā viņam apakšzemes vilciena vagonā stāstījusi. Pati arī neizskatījās visai labi! Džordžam kļuva žēl, ka viņai jābrauc dienai ar savām bēdām.

Viņš ne soli neatkāpās no Bozinija — garais, druknais stāvs, klusēdams un uzmanīgi izlocīdamies starp gājējiem, sekoja Bozinijam miglā. Tas vairs nebija joks! Džordžs izturējās apbrīnojami aukstasinīgi, par spīti zināmam satraukumam, jo reizē ar līdzjūtību viņā bija pamodies arī pēdu dzinēja instinkts.

Bozinijs gāja tieši pa ielu — pa biezu tumsu, kam nebija ne sākuma, ne gala un kur sešu soļu attālumā nekā nevarēja redzēt, kur visapkārt skanēja balsis un svilpieni un neļāva orientēties, pēkšņi iznira kādi rati un lēni aizripoja garām, šad tad parādījās gaisma kā blāva saliņa nebeidzamā tumsas jūrā.

Un Bozinijs strauji devās iekšā šinī bīstamajā nakts bezdibenī, bet Džordžs strauji sekoja viņam. Ja šis cilvēks sadomātu likt savu «pauri» zem omnibusa, viņš tam neļautu, ja vien varētu! Vajātais soļoja pāri ielai un atkal atpakaļ, netaustīdamies tumsā kā citi cilvēki, bet metās uz priekšu, it kā uzticīgais Džordžs viņam aiz muguras plīkšķinātu pātagu. Un Džordžu sāka dīvaini valdzināt šī dzīšanās pakaļ apmātajam cilvēkam.

Bet tad notikums ievirzījās tā, ka šis mirklis uz visiem laikiem iespiedās Džordža atmiņā. Miglas dēļ spiests uz brīdi apstāties, viņš izdzirdēja vārdus, kas pēkšņi apgaismoja visu notiekošo. Tagad bija skaidrs, ko Soumsa sieva vilcienā sacījusi Bozinijam. No saraustītās murmināšanas Džordžs noprata, ka Soumss, atstumtais un nemīlētais vīrs, izlietojis savas tiesības uz sievu kā savu īpašumu.

Džordžs iztēlē skatīja šo situāciju. Tā viņu aizkustināja, viņš nojauta, kādas sāpes, greizsirdības mokas un šausmas plosa Bozinija sirdi. Un nodomāja: «Jā, tas nu ir gan drusku par daudz! Nav nekāds brīnums, ka nabaga puisis pa pusei jucis!»

Beidzot Džordžs panāca savu medījumu pie vienas no Trafalgara skvēra lauvām — milzu sfinksas, kas, līdzīgi viņiem, šķita nomaldījusies šajā tumsas jūrā. Tur Bozinijs nekustīgs un kluss sēdēja uz sola, bet Džordžs savādā brālīgu jūtu uzplūdumā pacietīgi stāvēja aizmugurē. Viņam netrūka zināmas smalkjūtības, pieklājības sajūtas, kas viņam neļāva iejaukties šajā traģēdijā, un viņš gaidīja — kluss tāpat kā lauva uz sava paaugstinājuma, sacēlis kažoka apkakli līdz ausīm, paslēpdams tuklos, sārtos vaigus, paslēpdams visu, izņemot acis, kas vērās reizē zobgalīgi un līdzjūtīgi. Bet ļaudis nemitīgi plūda garām, pa ceļam no darba uz saviem klubiem — ļaudis, kuru miglas kokonos ievīstītie stāvi kā spoki iznira no tumsas un kā spoki atkal nozuda. Un pat līdzjūtība nespēja atturēt Džordžu no dzēlīga humora izpausmes, un viņam radās vēlēšanās paraustīt šos spokus aiz piedurknes un uzsaukt:

«Ei jūs! Tādu skatu bieži negadās redzēt! Te sēž nabaga zēns, kuram mīļākā tikko izstāstījusi jauku stāstu par savu vīru. Šurp, šurp! Redziet, viņš ir pagalam!» Iztēlē viņš redzēja, kā tie blenž uz nelaimīgo mīlētāju, un pasmīnēja, iedomādamies kādu cienījamu, nesen apprecējušos spoku, kurš savā jauna vīra stāvoklī spētu nojaust, kas notika ar Boziniju. Džordžs it kā redzēja, ka šis jaunais vīrs pleš muti arvien platāku un platāku un tā pamazām piepildās ar miglu. Džordžs nicināja vidusšķiru — it īpaši precētos šīs šķiras pārstāvjus, — ar to nicināšanu, kas raksturīga straujiem un bruņnieciskiem raksturiem šīs pašas šķiras piederīgo vidū.

Taču viņu jau sāka mākt garlaicība. Tādu gaidīšanu viņš nebija paredzējis.

«Galu galā,» viņš domāja, «nabadziņš to pārcietīs. Tādi notikumi šajā mazajā pilsētiņā negadās pirmo reizi!» Bet viņa medījums atkal sāka murmināt dusmu un naida pilnus vārdus. Un, kāda pēkšņa impulsa vadīts, Džordžs uzlika roku Bozinijam uz pleca.

Bozinijs strauji apgriezās.

— Kas jūs esat? Ko jums vajag?

Džordžs būtu viegli ticis galā ar šādu situāciju gāzes lampu gaismā, parastajā, ikdienišķajā pasaulē, ko viņš tik labi pazina, bet tagad miglā, kur viss likās tumšs un nereāls, kur viss bija zaudējis savu lietišķo vērtību, kas Forsaitu apziņā piemīt materiālajai pasaulei, viņu pārņēma dīvaina nedrošība un, pūlēdamies izturēt šī ārprātīgā skatienu, viņš domāja:

«Ja redzēšu kādu policistu, nodošu tam šo trako. Viņu nedrīkst atstāt savā vaļā!»

Taču Bozinijs, negaidīdams atbildi, atkal ienira miglā un Džordžs sekoja, turēdamies varbūt mazliet attālāk, tomēr vēl ciešāk apņēmies neizlaist Boziniju no acīm.

«Ilgi tā nevar turpināties,» viņš domāja. «Dieva brīnumi, ka viņš vēl nav sabraukts.» Džordžs vairs neprātoja par policistu, viņā atkal iedegās līdzjūtība un vēlēšanās palīdzēt.

Vēl dziļākā tumsā Bozinijs kā nesamanīgs drāzās uz priekšu, taču sekotājs ievēroja, ka viņa trakajam skrējienam ir kāds noteikts mērķis: viņš devās tieši uz rietumiem.

«Patiešām pie Soumsa!» nosprieda Džordžs. Šī doma viņam patika. Tas būtu īsti piemērots nobeigums šīm medībām. Džordžs nekad nebija ieredzējis savu brālēnu.

Garāmbraucoši rati aizķēra ar ilkss galu viņa plecu, un viņš atlēca sānis. Viņš negribēja iet bojā šī «Jūras laupītāja», ne arī kāda cita dēļ. Taču iedzimtā neatlaidība urdīja viņu iet tālāk cauri miglai, kas noslēpa visu, izņemot tā cilvēka siluetu, kuram viņš sekoja, un blāvu gaismas loku ap tuvāko laternu.

Tad piepeši instinktīvi, kā cilvēks, kas daudzreiz klaiņojis pa šīm vietām, Džordžs juta, ka iet pa Pikadiliju. Te viņš ar aizsietām acīm varēja atrast ceļu. Un, atbrīvojies no nepieciešamības pētīt apkārtni, viņš atkal sāka domāt par Bozinija nelaimi.

Pa garo sabiedrības cilvēka piedzīvojumu avēniju, it kā lauzdamās cauri apšaubāmu mīlas dēku virknei, pie viņa nāca jaunības atmiņas. Vēl arvien sāpīgās atmiņas ienesa Londonas miglas tvanā un tumsā siena smaržu, mēness gaismu, vasaras burvību — atmiņas par kādu nakti, kad viņš dziļā tumsā dzirdēja no sievietes lūpām atzīšanos, ka tā nepieder viņam vienīgajam. Un mirkli Džordžam likās, ka viņš neiet pa tumsas apņemto Pikadiliju, bet ar sāpēs lūstošu sirdi guļ augstu papeļu ēnā, iespiedis seju saldi smaržīgā, no rasas valgā zālē.

Viņam uznāca vēlēšanās apskaut Bozinija plecus un sacīt: «Saņemies, draugs! Laiks dziedē visas vainas. Iesim, noslīcināsim bēdas!»

Bet kāds viņam uzsauca, un viņš parāvās atpakaļ. Rati iznira no tumsas un tumsā atkal nozuda. Un pēkšņi Džordžs saprata, ka izlaidis no acīm Boziniju. Viņš paskrēja uz priekšu, tad atpakaļ, un juta, ka sirds sažņaudzas bailēs — mokošajās bailēs, kas mīt miglas tumšo spārnu vēdās. Sviedri izspiedās viņam uz pieres. Viņš stāvēja nekustēdamies, līdz pēdējam sasprindzinājis dzirdi…

— Un tad, — Džordžs tai pašā vakarā stāstīja Dārtijam, spēlējot biljardu «Sarkanajā biķerī», — viņš man pazuda.

Dārtijs bezrūpīgi grieza savas tumšās ūsas. Viņš tikko bija iedzinis tīklā vairākas bumbas, reizē iegūdams divdesmit trīs acis.

— Un kas bija viņa? — viņš jautāja.

Džordžs lēnām pievērsa skatienu «labāko aprindu cilvēka» tuklajai, dzeltenīgi bālajai sejai, un nepielūdzams smīns iegūlās ap viņa lūpām un noslīgušajiem acu plakstiņiem.

«Nē, nē, draudziņ,» viņš domāja. «Tev jau nu es to neteikšu.» Lai gan viņš bieži satikās ar Dārtiju, tomēr uzskatīja to par nelieti.

—Ak, nu, kaut kāda skaistulīte, — viņš atbildēja, krītodams kiju.

—Skaistulīte! — iesaucās Dārtijs un pateica vēl kādu piemērotāku vārdu. — Esmu pārliecināts, ka tā bija mūsu drauga Sou …

—Tā? — Džordžs īsi noteica. — Tādā gadījumā tu ļoti maldies!

Viņš aizsita garām. Viņš ar nodomu vairs nerunāja par šo tematu, līdz kamēr ap vienpadsmitiem, tā nospēlējies — kā viņš pats dzejiski izteicās, — «ka zaļš vien gar acīm griezās», viņš atvilka aizkarus un raudzījās ārā uz ielu. Tumšo miglas autu mazliet kliedēja vienīgi gaisma, kas krita no «Sarkanā biķera» logiem, un nekur neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

—Man neiziet no prāta nabaga «Jūras laupītājs», — viņš sacīja. — Varbūt tas vēl arvien klīst tur ārā, miglā. Ja nav jau līķis, — viņš piebilda dīvaini nomāktā balsī.

—Līķis! — noteica Dārtijs, pēkšņi atcerēdamies savu neveiksmi Ričmondas parkā. — Nekas viņam nenotiks. Varu derēt, ka viņš bija pilnā.

Džordža platā seja dusmās satumsa kā negaisa mākonis.

— Beidz! — viņš teica. — Es taču tev sacīju, ka viņš bija galīgi satriekts!

V

PRĀVA

Tajā rītā, kad bija paredzēta viņa lietas izspriešana — otrā pēc saraksta, — Soumss atkal aizgāja no mājām, nesaticies ar Irēnu, un gandrīz priecājās par to, jo vēl nevarēja izšķirties, kā izturēties pret sievu.

Viņš bija uzaicināts ierasties tiesā pusvienpadsmitos, lai būtu klāt, ja pirmā prāva (sakarā ar solījuma laušanu) nenotiktu. Tā tomēr notika, un abas puses izrādīja tādu cīņas sparu, ka advokātam Voterbakam radās izdevība nostiprināt savu jau tā labo šādu prāvu speciālista reputāciju. Pretējo pusi aizstāvēja Rems, otrs solījumu laušanas gadījumu lietpratējs. Tā bija milžu kauja.

Spriedumu pasludināja tieši pirms pārtraukuma. Zvērinātie izgāja no zāles, un Soumss devās mazliet iekost. Bufetē viņš ieraudzīja Džeimsu — kā pelikānu, kas noklīdis tuksnesīgajā balkonā, — domās nogrimušu pie sviestmaizes un heresa glāzes. Tēvs un dēls, blakus stāvēdami, vēroja lielo tiesas zāli, kuras tukšumu tikai lāgu lāgiem uz īsu mirkli iztraucēja advokāti parūkās un mantijās, kaut kur steigdamies, kāda nejauši ienākusi veca dāma, novalkātā, izbalējušā mētelī ģērbies vīrs, kas it kā izbijies lūkojās augšup, un divi jauni cilvēki, nekautrīgāki par veco paaudzi, kuri sēdēja loga nišā un dedzīgi apspriedās. Viņu balsis cēlās augšup līdz ar kādu smaku, kas it kā atgādināja pamestas akas un kopā ar balkona smago gaisu radīja kaut ko līdzīgu laba siera izgarojumiem — smaržu, kas tik nešķirami saistās ar britu tiesu iestādēm.

Džeimss steigšus jautāja dēlam:

— Kad izspriedīs tavu lietu? Laikam tūlīt pēc pārtraukuma. Nav nekāds brīnums, ka šis Bozinijs nesarunā diezin ko. Man šķiet, ka nekas cits viņam arī neatliek. Viņš izputēs, ja zaudēs prāvu. — Džeimss nokoda krietnu kumosu sviestmaizes un iedzēra malku heresa. — Māte sacīja, lai jūs ar Irēnu šodien atbraucot pie mums pusdienās, — viņš piebilda.

Salts smaids pazibēja Soumsam uz lūpām. Viņš palūkojās uz tēvu. Ikvienam, kas redzēja šo vēso un paviršo skatienu, varēja piedot, ja viņš nespēja pareizi novērtēt tēva un dēla savstarpējo saprašanos. Džeimss vienā paņēmienā iztukšoja savu heresa glāzi.

— Cik man jāmaksā? — viņš vaicāja.

Atgriezies tiesas zālē, Soumss tūdaļ apsēdās savā vietā — priekšējā solā blakus savam aizstāvim. Visai piesardzīgi, lai neviens nemanītu, viņš paraudzījās, kur sēž tēvs.

Atlaidies pret atzveltni, abas rokas sažņaudzis ap lietussarga rokturi, Džeimss domīgs sēdēja advokātiem aiz muguras pašā sola galā, lai varētu iet projām, tiklīdz prāva būs beigusies. Viņš uzskatīja Bozinija izturēšanos par nepieļaujamu, vienalga, no kāda viedokļa to aplūkotu, tomēr negribēja sastapties ar arhitektu, nojauzdams, ka tāda situācija būtu visai nepatīkama.

Pēc laulību šķiršanas tiesas šī tiesa varbūt bija pats iemīļotākais taisnības iestādījums, kur bieži izsprieda sūdzības par neslavas celšanu, precību solījumu laušanu un citiem komerciālas dabas nodarījumiem. Prāvs pulciņš cilvēku, kuriem nebija nekāda tieša sakara ar tiesas procesu, ieņēma pēdējos solus, un balkonā bija redzamas dažas sieviešu cepures.

Divas sēdekļu rindas Džeimsam priekšā pamazām piepildīja advokāti parūkās un apsēdušies tūdaļ ņēmās kaut ko rakstīt, tērzēt un bakstīt zobus, taču šie ne visai ievērojamie taisnības kalpi nespēja ilgi saistīt uzmanību, tā drīz vien pievērsās karalienes advokātam Voterbakam, kurš ienāca, zīda mantijai šalcot, un viņa sarkanajai, gudrajai sejai, ko apņēma īsa, brūna vaigubārda. Slavenais karalienes advokāts likās — kā Džeimss tūdaļ atzina — tieši tas cilvēks, kas varēja uzdot lieciniekiem āķīgus jautājumus.

Ar visu savu plašo praksi Džeimsam nekad nebija gadījies redzēt Voterbaku, un, līdzīgi daudziem zemāku profesiju Forsaitiem, viņš ārkārtīgi apbrīnoja labu nopratinātāju. Garās, drūmās rievas viņa sejā mazliet izlīdzinājās, kad viņš ieraudzīja Voterbaku, un it īpaši pēc tam, kad pārliecinājās, ka vienīgi Soumsa aizstāvim ir zīda amata tērps.

Karalienes advokāts Voterbaks tikko paspēja apgriezties, lai patērzētu ar savu palīgu, kad ieradās pats tiesnesis Bentems — vājš, vistai līdzīgs vīrs, kūkumā sameties, gludi skūtu seju, ar sniegbaltu parūku. Līdz ar visiem pārējiem Voterbaks piecēlās un palika stāvam, kamēr tiesnesis apsēdās. Džeimss tikai mazliet pacēlās — viņš bija ērti iekārtojies un Bentemu sevišķi augstu nevērtēja, jo divreiz bija sēdējis tam gandrīz blakus pusdienās pie Bamlija Tomza. Bamlijs Tomzs bija sīks cilvēciņš, kaut ari diezgan veiksmīgs. Džeimss pats bija devis viņam pirmo uzdevumu viņa praksē. Bez tam Džeimss juta satraukumu, jo nule pamanīja, ka Bozinijs tiesā nav ieradies.

«Ko tad tas nozīmē?» viņš domāja.

Sākās lietas izspriešana. Voterbaks atbīdīja papīrus, kas atradās viņa priekšā uz galda, sakārtoja tērpu ap pleciem, palūkojās puslokā apkārt kā kriketa spēlētājs, kas gatavojas sitienam, un sāka savu runu.

Fakti, viņš sacīja, neesot apstrīdami un Viņa augstība tiekot lūgts vienīgi pievērst uzmanību korespondencei starp viņa klientu un atbildētāju, arhitektu, sakarā ar mājas iekšējo apdari. Viņš — Voterbaks tomēr atļaujoties aizrādīt, ka šīs korespondences nozīme esot pilnīgi skaidra. Īsi pastāstījis par māju Robinhilā, ko viņš aprakstīja kā īstu pili, un par summu, kas izlietota tās celšanai, viņš turpināja šādi:

— Mans klients misters Soumss Forsaits ir džentlmenis, bagāts cilvēks, kurš nekādā gadījumā nebūtu apstrīdējis pret viņu celtās likumīgas prasības, taču arhitekta rīcība sakarā ar šīs mājas būvi, par ko viņš — kā Jūsu augstībai zināms — jau izdevis divpadsmit… divpadsmit tūkstoši mārciņu, summu, kas ievērojami pārsniedz visus viņa aprēķinus — arhitekta rīcība bijusi tāda, ka viņš principa pēc — es uzsveru to — principa pēc un arī vispārības interesēs juties spiests nodot šo lietu tiesai. Atjaujiet aizrādīt Jūsu augstībai, ka apgalvojumi, ko savā aizstāvībā izvirza arhitekts, nepelni ne mazākās vērības. — Tad viņš nolasīja vēstules.

Viņa klients, «cilvēks ar ievērojamu stāvokli», esot gatavs ar zvērestu apliecināt, ka nav sankcionējis un nav pat domājis sankcionēt izdevumus, kas pārsniedz stingri noteikto summu — divpadsmit tūkstošus piecdesmit mārciņas. Lai ilgāk veltīgi neaizkavētu tiesu, viņš tūdaļ izsaukšot misteru Forsaitu.

Soumss izgāja priekšā. Viņš bija apbrīnojami mierīgs. Seja bāla, gludi skūta, manāmi augstprātīga, ar rieviņu starp uzacīm un sakniebtām lūpām; uzvalks nevainojami kārtīgs, viena roka glītā cimdā, otra kaila. Uz jautājumiem viņš atbildēja paklusā, bet skaidrā balsī. Viņa liecības bija raksturīgas ar savu īsumu.

Vai Forsaits lietojis izteicienu «rīcības brīvība»?

Nē.

— Nu padomājiet!

Viņš lietojis izteicienu «rīcības brīvība šajā korespondencē noteiktajās robežās».

— Vai viņš uzskatot, ka tas pietiekami skaidri pateikts?

Jā!

Ko tad tas nozīmējot?

Tieši to, kas teikts!

— Vai viņš varot apgalvot, ka šajā frāzē nav nekādu pretrunu?

Jā.

Vai viņš gadījumā neesot īrs?

Nē.

Vai viņš esot izglītots cilvēks?

Jā.

Un viņš paliekot pie saviem vārdiem?

Jā.

Kamēr norisinājās nopratināšana, kas atkal un atkal atgriezās pie «āķīgā punkta», Džeimss sēdēja, plaukstas aiz ausīm aizlicis, un nenovērsa acis no dēla.

Kā viņš lepojās ar savu dēlu! Viņš apzinājās, ka pats līdzīgos apstākļos nebūtu varējis apspiest kārdinājumu dot sīkākus paskaidrojumus, taču instinktīvi juta, ka šis lakonisms ir tieši tas, kas vajadzīgs. Tomēr atviegloti nopūtās, kad Soumss, nesteidzīgi apgriezies, ar nemainīgu sejas izteiksmi atkal apsēdās savā vietā.

Kad pienāca Bozinija aizstāvja kārta runāt, Džeimss kļuva divtik uzmanīgs un vairākkārt pārlaida skatienu tiesas zālei, vai neieraudzīs kaut kur Boziniju.

Jaunais Čenkerijs iesāka diezgan nedroši. Tas, ka Bozinija nebija ieradies, nostādīja viņu neērtā stāvoklī. Tāpēc viņš darīja visu iespējamo, lai izmantotu to sava aizstāvamā labā.

Viņš baidoties — tā viņš sacīja, — ka ar viņa klientu būšot notikusi kāda nelaime. Misteram Bozinijam noteikti vajadzējis ierasties un nodot liecību. Šorīt esot apjautājušies gan viņa kantorī, gan dzīvoklī (kaut arī Čenkerijs zināja, ka Bozinija kantoris un dzīvoklis ir viens un tas pats, viņš atzina par labāku to neteikt), bet neviens nezinot, kur viņš esot, un tā neesot laba zīme, jo misters Bozinijs katrā ziņā gribējis nodot liecību, tomēr viņam — Čenkerijam neesot doti nekādi norādījumi prasīt prāvas atlikšanu, tāpēc viņš uzskatot par savu pienākumu turpināt. Arguments, uz ko viņš balstoties un ko viņa klients, ja tas nelaimīgā kārtā nebūtu aizkavēts ierasties tiesā, apstiprinātu ar saviem paskaidrojumiem, esot tāds, ka izteicienu «rīcības brīvība» nevarot ierobežot, sašaurināt vai padarīt nenozīmīgu ar kaut kādiem tam pievienotiem formulējumiem. Viņam esot vēl arī cits arguments, proti: šī korespondence pierādot, ka misters Forsaits, par spīti visiem saviem apgalvojumiem, patiesībā nekad neesot domājis noraidīt kādu paša arhitekta vai pēc viņa norādījumiem izpildītu darbu. Apsūdzētais par tādu iespēju pat iedomājies neesot, pretējā gadījumā, kā to rādot viņa vēstules, viņš nekad nebūtu turpinājis darbu — ārkārtīgi smalku darbu, kas veikts ar sevišķu rūpību un prasmi un varot apmierināt izsmalcinātu jebkura lietpratēja, bagāta cilvēka gaumi. Šis arguments dziļi ietekmējis Čenkeriju, tāpēc viņš lietojot varbūt pārāk stiprus izteicienus, sacīdams, ka šī prāva esot netaisnīga, negaidīta un bez precedenta. Ja Viņa Augstībai būtu bijusi izdevība apskatīt šo lielisko māju — viņš, Čenkerijs, uzskatījis par savu pienākumu aizbraukt uz turieni — un redzēt, cik smalka un skaista tās apdare, ko veicis viņa klients, īsts savas godājamās profesijas mākslinieks, — viņš esot pārliecināts, ka Viņa Augstība ne mirkli neciestu šo — viņš negribot pārāk asi izteikties — šo nekaunīgo mēģinājumu izvairīties no likumīgas atbildības.

Runādams par Soumsa vēstulēm, Čenkerijs garām ejot aizrādīja uz Bualo prāvu pret The Blasted Cement Company, Limited.

— Spriedums šajā prāvā ir visai apšaubāms, — viņš sacīja. — Katrā ziņā tas runā tikpat daudz man par labu, cik manam kolēģim. — Tad viņš sīki izanalizēja «āķīgo punktu». Ar visu pienācīgo cieņu pret misteru Forsaitu viņš tomēr atļaujoties aizrādīt, ka šis mistera Forsaita izteiciens anulējot pats sevi. Tā kā viņa klients neesot bagāts, prāvas iznākums tam ļoti svarīgs. Bozinijs esot ļoti spējīgs arhitekts, un tagad zināmā mērā apdraudēta viņa profesionālā reputācija. Čenkerijs nobeidza savu runu ar varbūt pārāk personisku lūgumu, lai tiesnesis kā mākslas cienītājs aizstāvētu māksliniekus, ko reizēm — viņš sacīja «reizēm» — pārāk smagi spiežot kapitāla dzelzs roka.

— Kādā stāvoklī nonāks mākslinieku profesija, —

viņš teica, — ja bagāti cilvēki, kā šis misters Forsaits,

atteiksies pildīt savas saistības attiecībā uz līgumiem,

ko viņi noslēguši, un ja viņiem to atjaus? … Viņš tagad

izsaukšot savu klientu, varbūt tam izdevies pēdējā mirklī ierasties. Tiesas kalpotāji trīs reizes izsauca Filipa Beinza Bozinija vārdu, un šie saucieni ar savādu grūtsirdības pieskaņu atbalsojās tiesas zālē un balkonā.

Šī saukšana, uz kuru neviens neatbildēja, dīvaini ietekmēja Džeimsu: tas bija tikpat kā saukt ielās noklīdušu suni. Un vieglās trīsas, kas viņam pārskrēja, iedomājoties, ka cilvēks pazudis, traucēja viņa ērtības un drošības sajūtu — viņa omulību. Viņš pats nebūtu varējis pateikt — kāpēc, bet viņu māca nemiers.

Viņš paskatījās pulkstenī — bez ceturkšņa trīs! Vēl piecpadsmit minūtes, un viss būs beidzies. Kur gan varēja būt šis jaunais cilvēks?

Tikai tad, kad misters Bentems sāka lasīt spriedumu, Džeimsam izdevās pārvarēt savu satraukumu.

Uz priekšu noliecies, mācītais vīrs stāvēja aiz paaugstinājuma, kas viņu šķīra no vienkāršajiem mirstīgajiem. Gaisma no elektriskās spuldzes, kas mirdzēja viņam virs galvas, krita viņam sejā, un tā šķita oranža zem sniegbaltā parūkas vainaga. Viņa amata tērpa apmēri it kā palielinājās skatītāju acu priekšā, viņa stāvs kontrastā patumšajai tiesas zālei staroja kā majestātisks svētā tēls. Viņš noklepojās, iedzēra malku ūdens, nolauza rakstāmo spalvu pret galdu un, sakrustojis kaulainās rokas, sāka runāt.

Džeimss nekad nebija iedomājies, ka tiesnesis Bentems varētu likties tik liels. Tā bija likuma varenība, un pat cilvēkus, kas apveltīti ar daudz lielākām iztēles spējām nekā Džeimss, varēja attaisnot, ka tie nespēja cauri šī oreola mirdzai saredzēt gluži parastu Forsaitu, kas ikdienas dzīvē staigāja un runāja, saukdamies par seru Volteru Bentemu;

Viņš pasludināja spriedumu šādi:

— Šīs lietas faktiskā puse nerada nekādu šaubu. Šā gada piecpadsmitajā maijā atbildētājs rakstīja prasītājam, lūgdams atbrīvot viņu no pienākumiem, ko viņš uzņēmies sakarā ar prasītāja mājas iekšējo apdari, ja viņam netiek dota «rīcības brīvība». Septiņpadsmitajā maijā prasītājs nosūtījis šādu atbildi: «Dodot Jums saskaņā ar Jūsu lūgumu šo «rīcības brīvību», es gribu, lai Jums būtu skaidrs, ka mājas galīgā izmaksa ar visu iekšējo apdari, ieskaitot Jūsu atalgojumu (pēc mūsu norunas), nedrīkst pārsniegt divpadsmit tūkstoši mārciņu.» Uz šo vēstuli apsūdzētais atbildēja astoņpadsmitajā maijā: «Ja Jūs domājat, ka tik delikātā jautājumā kā mājas iekšējā apdare es varu saistīt sev rokas ar noteiktu summu, tad Jūs diemžēl maldāties.» Deviņpadsmitajā maijā prasītājs rakstīja šādu vēstuli: «Es negribēju sacīt, ka mūsu starpā rastos kāda nesaprašanās, ja Jūs manā vēstulē minēto summu pārsniegtu par desmit vai divdesmit, vai pat piecdesmit mārciņām. Jums ir «rīcības brīvība» šajā korespondencē noteiktajās robežās, un es ceru, ka Jūs atradīsiet iespēju pabeigt mājas iekšējo apdari.» Divdesmitajā maijā apsūdzētais īsi atbildēja: «Piekrītu.»

Pabeidzot apdari, atbildētājs pieļāva tādus izdevumus un parādu saistības, ka mājas galīgā izmaksa sasniedza divpadsmit tūkstoši četrsimt mārciņu, un prasītājs šo summu samaksāja. Prasītājs ir ierosinājis šo prāvu, lai piedzītu no atbildētāja trīssimt piecdesmit mārciņas, tas ir, summu, kas pārsniedz divpadsmit tūkstoši piecdesmit mārciņu, kuras pēc prasītāja apgalvojumiem noteiktas šinī korespondencē kā augstākā summa, ko atbildētājam atļauts izlietot.

Man jāizšķir jautājums, vai atbildētājam jāatmaksā prasītājam šī summa vai ne. Mans atzinums ir, ka jāatmaksā.

Prasītājs ir izteicies šādi: «Dodu jums rīcības brīvību mājas iekšējās apdares pabeigšanai ar noteikumu, ka mājas galīgā izmaksa nedrīkst būt lielāka par divpadsmit tūkstošiem mārciņu. Ja Jūs pārsniegsiet šo summu par piecdesmit mārciņām, es no jums atbildību par to neprasīšu, bet lielākiem izdevumiem jums manas piekrišanas nav, un es tos nesegšu.» Es neesmu pilnīgi pārliecināts, ka prasītājam, ja viņš patiešām būtu atteicies apmaksāt par padarīto darbu pēc savas uzticības personas noslēgtiem līgumiem, tas būtu izdevies, taču viņš to nav darījis. Viņš ir uzņēmies saistības un pēc tam iesniedzis prasību pret atbildētāju saskaņā ar vienošanos viņu starpā.

Es uzskatu, ka prasītājam ir tiesības piedzīt no atbildētāja minēto summu.

Ir mēģināts atbildētāja labā pierādīt, ka šajā korespondencē izdevumu summa nav ierobežota un nav bijis nodoma to ierobežot. Ja tas tā būtu, tad es nesaprotu, kāpēc prasītājs savās vēstulēs minējis summu — divpadsmit tūkstoši mārciņu un pēc tam vēl piecdesmit mārciņas. Pēc atbildētāja apgalvojumiem šim apstāklim tad nebūtu nekādas nozīmes. Man ir pilnīgi skaidrs, ka ar savu divdesmitā maija vēstuli atbildētājs ir devis savu piekrišanu visai skaidri formulētam priekšlikumam, kura noteikumiem viņam tagad jāpakļaujas.

Šo iemeslu dēļ tiesa nolemj apmierināt prasību, piedzenot no atbildētāja norādīto summu līdz ar tiesas izdevumiem.

Džeimss nopūtās un noliecies pacēla lietussargu, kas ar lielu troksni bija nokritis zemē pie vārdiem «savās vēstulēs minējis».

Izstaipījis sakrustotās kājas, viņš steidzīgi izgāja no tiesas zāles, negaidīdams dēlu, paņēma ormani (bija skaidra pēcpusdiena) un aizbrauca pie Timotija, kur sastapa Svizinu. Tam, misis Smolai un krustmātei Hesterei viņš pastāstīja par prāvas gaitu un, nepārtraukdams savu stāstu, apēda divas smalkmaizītes.

— Soumss izturējās lieliski, — Džeimss nobeidza. — Viņam ir galva īstā vietā. Džolionam tas nepatiks. Bozinijam tāds iznākums būs liktenīgs, viņš droši vien izputēs. — Tad ar nemierīgu skatienu ilgi vērās kamīna liesmās un pēc garas pauzes piebilda: — Bozinijs nebija ieradies — bet kāpēc?

Atskanēja soļi. Mazajā viesistabā parādījās plecīgs vīrs ar sārti brūnganu, ziedoši veselīgu seju. Viņa paceltās rokas rādītāja pirksts spilgti izdalījās uz melnās frakas fona. Viņš runāja it kā ar nepatiku.

— A, Džeims! — viņš sacīja. — Es nevaru … es nevaru te uzkavēties. — Un apgriezies izgāja no istabas.

Tas bija Timotijs. Džeimss piecēlās no krēsla.

— Nu, lūk! — viņš teica. — Lūk! Es jau zināju, ka te kaut kas nav kārt… — Viņš aprāvās un klusēdams blenza vienā punktā, it kā būtu ieraudzījis kādu ļaunu zīmi.

VI

SOUMSS IERODAS AR JAUNĀM ZIŅĀM

Iznācis no tiesas nama, Soumss tūdaļ negāja mājās. Uz Sitiju iet negribējās, un, juzdams vajadzību dalīties savā uzvarā, arī viņš devās — tikai kājām un ļoti lēni — uz Timotija namu Beisvoterroudā.

Viņa tēvs tikko bija aizgājis. Misis Smola un krustmāte Hestere, jau zinādamas visu notikušo, sirsnīgi apsveica Soumsu. Viņš droši vien būšot izsalcis pēc visām šīm nopratināšanām. Smizere apgrauzdēšot vēl dažas maizītes, viņa tēvs visas esot apēdis. Lai atlaižoties ar kājām uz dīvāna un izdzerot glāzīti plūmju liķiera. Tas lieliski atspirdzinot.

Svizins vēl bija turpat, aizkavējies ilgāk nekā parasti, juzdams, ka viņam nepieciešama izklaidēšanās. Izdzirdējis, ka Soumsam piedāvā liķieri, viņš nicīgi nosprauslojās. Kas gan noticis ar tiem jaunajiem? Viņam bija slimas aknas, un viņu uztrauca jau doma, ka citi varētu dzert plūmju liķieri.

Viņš tūdaļ pēc Soumsa ierašanās gāja projām, apjautādamies Soumsam:

— Kā klājas tavai sievai? Pasaki viņai, ja garlaicīgi, lai atnāk pie manis uz klusām un mierīgām pusdienām, es viņu pacienāšu ar tādu šampanieti, kādu katru dienu vis nedzer. — No saviem augstumiem blenzdams lejā uz Soumsu, viņš savilka dūrē resno, gaļīgo, dzeltenīgo roku, it kā gribēdams tajā sažņaugt visus šos sīkos ļautiņus, un, krūtis izgāzis, lēnām izlīgoja ārā.

Misis Smola un krustmāte Hestere palika sēžot, šausmās sastingušas. Kas par ākstu šis Svizins!

Viņām patiešām ļoti gribējās pajautāt Soumsam, kā Irēna uzņems prāvas iznākumu, taču viņas apzinājās, ka jautāt nedrīkst, varbūt Soumss tāpat pateiks kaut ko tādu, kas noskaidros šo jautājumu, pašlaik vissvarīgāko viņu dzīvē, šo jautājumu, kas neciešami mocīja viņas tieši tāpēc, ka nevarēja par to runāt. Pat Timotijam tagad viss bija izstāstīts, un šie jaunumi ārkārtīgi nelabvēlīgi iedarbojās uz viņa veselību. Un ko darīs Džūna? Arī tie bija satraucoši un bīstami minējumi.

Krustmātes nebija aizmirsušas vecā Džoliona apciemojumu, pēc kura viņš vairs Timotija namā nebija rādījies. Viņas nespēja aizmirst to sajūtu, kas toreiz radās visiem klātesošajiem — ka ģimene vairs nav tāda kā agrāk, ka ģimene sairst.

Taču Soumss viņām nenāca palīgā — sēdēja, kājas sakrustojis, un runāja par barbizoniešu skolu glezniecībā, ar ko viņš nesen iepazinies. Tiem vīriem esot nākotne, viņš sacīja. Viņš esot pārliecināts, ka ar viņa darbiem varēšot labi nopelnīt. Viņš jau noskatījis divas Koro gleznas, burvīgas lietiņas. Ja varētu dabūt tās par pieņemamu cenu, viņš tās nopirktu — pēc viņa domām, kādreiz par tām maksāšot lielu naudu.

Misis Smolai un krustmātei Hesterei neatlika nekas cits kā uzmanīgi klausīties, tomēr viņas nevarēja samierināties ar šādu izvairīšanos.

Tas esot interesanti, ļoti interesanti, un Soumss jau esot īsts lietpratējs, lai nu kurš, bet viņš noteikti zināšot, ko ar šīm gleznām iesākt. Bet kādi viņam tagad plāni, kad prāva beigusies viņam par labu? Vai viņš tūdaļ braukšot projām no Londonas un dzīvošot uz laukiem vai kā citādi rīkošoties?

Soumss atbildēja, ka nezinot, bet domājot, ka drīz pāriešot uz jauno māju. Viņš piecēlās un noskūpstīja krustmātes.

Tiklīdz krustmāte Džūlija saņēma šo atvadu simbolu, viņā notika pārvērtība, it kā viņu būtu sagrābusi neprātīga drosme; šķita, ka ikviena krunciņa viņas sejā pūlas izbēgt no kādas neredzamas, stindzinošas maskas.

Viņa piecēlās visā savā pagarajā augumā un sacīja;

—   Es jau ilgi par to domāju, mīļais Soums, un, ja neviens cits tev to nesaka, tad es…

—   Krustmāte Hestere pārtrauca viņu:

— Paturi prātā, Džūlij, ka tu to dari… — viņa aizelsās, — … uz savu atbildību!

Misis Smola turpināja, itin kā nebūtu dzirdējusi.

— Es domāju, tev to vajadzētu zināt, mīļais — misis Makendera redzējusi Irēnu pastaigājamies Ričmondas parkā ar misteru Boziniju.

Krustmāte Hestere, kas arī bija piecēlusies, atslīga savā krēslā un novērsās. Patiešām, Džūlija bija pārāk … nevajadzēja runāt par to viņas — krustmātes Hesteres klātbūtnē. Un, elpu aizturējusi, krustmāte Hestere gaidīja, ko Soumss atbildēs.

Soumss pietvīka, un, kā parasti, sārtums dega viņam pierē, starp acīm. Pacēlis roku, viņš it kā izvēlējās vienu pirkstu un uzmanīgi nokoda nagu, tad izgrūda caur zobiem:

— Misis Makendera ir lapsa!

Un, negaidīdams atbildes, izgāja no istabas. Iedams pie Timotija, Soumss bija nolēmis, kā rīkoties mājās. Viņš pieies pie Irēnas un sacīs:

— Prāvu izsprieda man par labu, un tas nu ir galā! Es negribu būt nežēlīgs pret Boziniju. Redzēsim, varbūt mēs kaut kā varēsim vienoties; es viņu nespiedīšu. Sāksim tagad jaunu dzīvi! Izīrēsim māju un brauksim projām no šīm miglām. Tūliņ pārcelsimies uz Robinhilu. Es… es nekad neesmu gribējis būt rupjš pret tevi. Dod roku … un … — Varbūt sieva neliegs viņam skūpstu un visu aizmirsīs!

Kad Soumss gāja projām no Timotija, viņa apņemšanās vairs nebija tik vienkārša. Aizdomas un greizsirdība, kas mēnešiem ilgi bija gruzdējusi viņā, spēji uzliesmoja. Viņš izbeigs to reizi par visām reizēm! Neļaus sievai viņa vārdu dubļos iemīt! Ja tā nevar vai negrib mīlēt vīru, kā sievai pienākas, tad lai nekrāpj viņu ar citu! Viņš tā arī pateiks. Piedraudēdams ar šķiršanos. Tad viņa zinās, kā jāuzvedas, šķirties viņa nekādā gadījumā negribēs. Bet… bet… ja nu viņa grib šķirties? Šī doma satrieca Soumsu. Tāda varbūtība viņam pat prātā nebija nākusi.

Ja nu Irēna grib šķirties! Ja atzīstas viņam? Ko viņš tad darītu? Vajadzētu ierosināt laulības šķiršanu!

Laulības šķiršana! Kļuvusi tik draudoša, šī vārda nozīme ķēra Soumsu kā zibens: tas būtu pretrunā ar visiem principiem, kas līdz šim vadījuši viņa dzīvi. Šis vārds, kas nepazina kompromisa, biedēja Soumsu. Viņš jutās kā kuģa kapteinis, kas pieiet pie borta un pats ar savām rokām met jūrā savas visvērtīgākās preces. Šāda sava īpašuma mešana pār bortu Soumsam likās drausmīga. Tas kaitētu arī viņa arodam. Vajadzētu pārdot māju Robinhilā, ar kuru viņam saistījās tik lieli izdevumi un tik lielas cerības — pie tam pārdot ar zaudējumu. Un Irēna! Arī tā viņam vairs nepiederētu, pat vārda pēc ne! Tā aizietu no viņa dzīves, un viņš… viņš nekad vairs to neredzētu!

Soumss izbrauca cauri veselam kvartālam, nevarēdams tikt pāri domai, ka nekad vairs neredzēs Irēnu.

Bet varbūt viņai nebija ko atzīties, droši vien nebija ko atzīties. Vai būtu prātīgi iet tik tālu? Vai būtu prātīgi nostādīt sevi tādā stāvoklī, ka varbūt vēlāk jāņem atpakaļ savi vārdi? Prāvas iznākums Boziniju izpostīs. Izpostīts cilvēks ir neprātīgs, bet ko viņš var darīt? Aizbraukt uz ārzemēm. Izputējuši cilvēki vienmēr brauc uz ārzemēm. Ko viņi — ja tādi «viņi» patiešām ir — iesāks bez naudas? Labāk tomēr nogaidīt, kas tālāk notiks. Vajadzības gadījumā viņš var likt Irēnu izsekot. Greizsirdības mokas (kā neciešamas zobu sāpes) atkal pārņēma Soumsu, un viņš gandrīz iekliedzās. Taču vajadzēja izšķirties tūliņ, pa ceļam uz mājām nolemt, kā rīkoties. Kad rati apstājās pie durvīm, Soumss nekā nebija izlēmis.

Viņš gāja iekšā bāls, no sviedriem mitrām rokām, baidīdamies sastapt un kaisli vēlēdamies sastapt Irēnu, nezinādams, ko sacīt un kā rīkoties.

Kalpone Bilsona bija priekšnamā un uz viņa jautājumu: «Kur misis Forsaita?» — pateica viņam, ka misis Forsaita aizgājusi no mājām ap pusdienlaiku, paņemdama līdzi čemodānu un somu.

Soumss strauji pagriezās pret kalponi, kas grasījās palīdzēt viņam novilkt kažoku.

— Kā? — viņš iesaucās. — Ko jūs sacījāt? — Pēkšņi attapies, ka nedrīkst rādīt savu uztraukumu, piebilda:

— Ko viņa lika pateikt? — un ar slepenām bailēm pamanīja apmulsumu kalpones skatienā.

— Misis Forsaita neko nelika pateikt, ser.

— Neko. Nu labi, paldies. Pusdienas es ēdīšu ārpus mājas.

Kalpone nogāja lejā, bet Soumss, vēl tāpat kažokā, bez kāda nolūka sāka pārcilāt vizītkartes, kas atradās porcelāna traukā uz kokgriezumiem rotātās ozola lādes.

Mr. Berems Kalčers ar sievu

Mrs. Sniola

Mrs. Beinza

Mr. Solomons Tornvortijs Lēdija Bellisa Mis Hermaiena Bellisa Mis Vinifreda Bellisa Mis Ella Bellisa

Kas tie par cilvēkiem, velns parāvis? Soumss it kā bija aizmirsis visu apkārtni. Vārdi «neko nelika pateikt … čemodāns, soma» spokojās viņa smadzenēs. Likās neticami, ka Irēna nav atstājusi nekādas ziņas, un, vēl arvien kažokā, viņš metās augšā pa kāpnēm, pa diviem pakāpieniem reize, kā jauns precēts vīrs, kas atgriezies mājas un steidzas pie savas sievas.

Irēnas istabā viss bija elegants, smalks un smaržīgs, viss nevainojama kartībā. Uz platās, ar mēļu zīda segu pārklātās gultas Irēnas pašas izšūts maisiņš nakts tērpam, rītkurpes zem gultas, galvgalī palags atsegts, it kā gaidot gulētāju.

Uz galda atradās sudraba darinātās sukas un pudelītes no nesesera — viņa paša dāvanas. Tur vajadzēja būt kādam pārpratumam. Kādu somu tad viņa paņēmusi līdzi? Soumss grasījās zvanīt Bilsonai, bet laikā atģidās, ka jāizliekas, it, ka zinātu, kur Irēna aizgājusi, ne par ko nav jābrīnās, bet pašam jānoskaidro, ko tas viss nozīmē.

Viņš aizslēdza durvis un pūlējās sakārtot savas domas, bet juta, ka galva griežas. Un pēkšņi asaras sakāpa viņam acīs.

Steigšus novilcis mēteli, viņš palūkojās spogulī. Seja bija ļoti bāla, ar pelēcīgu nokrāsu. Soumss ielēja ūdeni un drudžaini sāka mazgāties.

Irēnas sudrabā darinātās sukas viegli smaržoja pēc losjona, ar ko viņa kopa savus matus, un šī smarža no jauna iesvēla Soumsā nepanesamu greizsirdības uguni.

Uzrāvis kažoku, viņš metās lejā pa kāpnēm un ārā uz ielas.

Kaut cik savaldīties viņš tomēr vēl spēja un, iedams pa Slounstrītu, izdomāja, ko sacīs, ja Irēnas nebūs pie Bozinija. Bet ja būs? Viņš neko nespēja izlemt un nonāca pie nama, kur atradās Bozinija kantoris, nezinādams, kā rīkoties, ja atradīs tur Irēnu.

Darba laiks bija beidzies un ielas durvis slēgtas. Sieviete, kas viņu ielaida, nevarēja pateikt, vai misters Bozinijs mājās vai ne, neesot redzējusi viņu jau vairākas dienas. Tā vairs neuzkopjot viņa kantori, neviens to neuzkopjot, viņš…

Soumss pārtrauca sievieti, sacīdams, ka pats uziešot augšā un paskatīšoties. Viņš gāja pa kāpnēm, bāls un apņēmības pilns.

Augšējais stāvs nebija apgaismots, durvis slēgtas, un, kad viņš piezvanīja, neviens neatbildēja, nedzirdēja arī ne skaņas. Soumsam neatlika nekas cits kā iet lejā, un viņš gāja, drebēdams siltajā kažokā, ar sastingušu sirdi. Pasaucis ratus, viņš lika braukt uz Pārkleinu.

Pa ceļam viņš pūlējās atcerēties, kad pēdējo reizi devis Irēnai čeku. Viņai nevarēja būt vairāk par trim četrām mārciņām, taču bija vēl dārglietas, un Soumsam iedzēla asa sāpe, iedomājoties, cik Irēna par tām varētu dabūt. Pietiks, ar ko viņiem abiem aizbraukt uz ārzemēm, pietiks mēnešiem ilgi!

Viņš mēģināja aprēķināt. Rati apstājās, un viņš izkāpa, nepabeidzis aprēķinu.

Sulainis jautāja, vai misis Forsaita atbraukusi, viņus abus gaidot pusdienās.

Soumss atteica:

— Nē, misis Forsaita ir saaukstējusies. Sulainis izteica nožēlu.

Soumsam likās, ka sulainis viņu ziņkārīgi aplūko, un, atcerējies, ka nav pārģērbies, jautāja:

Vai ir kādi viesi, Vormson?

Tikai misters Dārtijs ar sievu, ser,

Atkal Soumsam likās, ka sulainis ziņkārīgi viņu uzlūko. Viņš vairs nespēja savaldīties.

— Ko jūs tā skatāties? — viņš jautāja. — Man kas noticis, vai?

Sulainis nosarka, pakāra kažoku, nomurmināja kaut ko līdzīgu: «Nekas, ser, patiešām nekas, ser,» — un klusītēm aizgāja.

Soumss kāpa augšā. Pagājis garām viesistabai, pat nepaskatīdamies uz to pusi, viņš devās tieši uz savu vecāku guļamistabu.

Džeimss stāvēja iesānis pret durvīm, bez žaketes, tikai vakara vestē, kas izcēla viņa garā, kalsnā stāva ieliektās līnijas. No kuplās, baltās vaigubārdas apakšas raudzījās balta kaklasaite. Galvu noliecis, koncentrētā uzmanībā savilcis pieri un uzmetis lūpas, viņš āķēja ciet sievas ņiebura augšējos āķus. Soumss apstājās, viņam trūka elpas — vai nu aiz pārāk straujā nāciena pa kāpnēm, vai aiz kāda cita iemesla. Viņu … viņu nekad … nekad nelūdza …

Viņš izdzirdēja tēva balsi — neskaidru, it kā tas runātu ar adatu zobos: — Kas tur ir? Kas nāk? Ko jums vajag? — Tad mātes balsi: — Nāciet, Felise, aizāķējiet! Misters Forsaits jau galā netiks.

Soumss pacēla roku pie kakla un it kā aizsmacis sacīja:

— Tas esmu es — Soumss!

Ar pateicību viņš ievēroja, cik priecīgi pārsteigta Emīlija iesaucās: — Ak tu, manu mīļo zēn! — Džeimss, izlaizdams no pirkstiem āķi, sacīja: — A, Soumss! Kāpēc tu te nāci? Vai tu nejūties labi?

Soumss atbildēja kā automāts: — Man nekas nekait! — Un, lūkodamies uz vecākiem, juta, ka nespēj runāt par notikušo.

Džeimss, kas arvien ātri uztraucās, iesāka:

— Tu neizskaties labi. Varbūt esi saaukstējies… droši vien aknas vainīgas. Māte iedos tev …

Bet Emīlija mierīgi pārtrauca viņu:

— Vai Irēna atbrauca tev līdzi? Soumss papurināja galvu.

— Nē, — viņš stostījās. — viņa… viņa ir aizgājusi no manis.

Emīlija atkāpās no spoguļa, kura priekšā stāvēja. Viņas garais, pilnīgais augums zaudēja savu cēlumu un likās visai cilvēcīgs, kad viņa skrēja pie Soumsa.

— Manu mīļo zēn! Manu mīļo zēn!

Viņa uzspieda skūpstu Soumsam uz pieres un glaudīja viņam roku.

Arī Džeimss bija pagriezies pret dēlu. Viņa seja šķita it kā vecāka kļuvusi.

— Aizgājusi no tevis? — viņš teica. — Kā tā — aizgājusi no tevis? Tu nekad neesi sacījis, ka viņa taisās tevi pamest.

Soumss īgni atbildēja:

— Kā es varēju zināt? Ko lai es tagad daru? Džeimss sāka staigāt šurpu turpu. Bez žaketes viņš

izskatījās dīvains, līdzīgs stārķim.

— Ko lai tu dari? — viņš nomurmināja. — Kā es varu zināt, ko lai tu dari? Kāda jēga man jautāt? Neviens man nekā nestāsta, bet vēlāk nāk un jautā man, ko darīt. Kā lai es to zinu? Re, kur tava māte, tur viņa stāv. Viņa nekā nesaka. Un es varu ieteikt tev tikai vienu: tev jāuzmeklē Irēna!

Soumss pasmaidīja. Viņa dīvainais, augstprātīgais smaids nekad nebija licies tik nožēlojams.

Es nezinu, kur viņa ir, — viņš sacīja.

Nezini, kur viņa ir? — brīnījās Džeimss. — Kā tad tu nezini, kur viņa ir? Kā tu domā — kur viņa ir? Viņa ir pie Bozinija, lūk, kur viņa ir. Es jau zināju, ka tā notiks.

Ilgajā klusuma brīdī, kas sekoja šiem vārdiem, Soumss juta, ka māte spiež viņa roku. Un viss, kas notika, pagāja viņam garām, it kā viņa domu un rīcības spēja būtu iesnaudusies.

Tēva seja, tumši piesarkusi, raustījās, it kā viņš taisītos raudāt, un vārdi lauzās viņam no lūpām kā dziļās dvēseles sāpēs:

— Būs skandāls, to es vienmēr esmu teicis. — Un, kad neviens nekā nesacīja, piebilda: — Te nu jūs esat, tu un tava māte!

Atskanēja Emīlijas mierīgā, gandrīz nicīgā balss.

— Apmierinies,Džeims! Soumss darīs visu, ko varēs. Un Džeimss, grīdā raudzīdamies, saraustīti noteica:

— Es tev nespēju palīdzēt, esmu jau vecs. Tikai nepārsteidzies, manu zēn.

Un atkal mātes balss:

— Soumss darīs visu, ko varēs, lai piespiestu Irēnu atgriezties. Nerunāsim par to. Gan viss nokārtosies.

Bet Džeimss:

— Es nu gan nezinu, kā tas var nokārtoties. Ja tikai viņa nav aizbraukusi ar Boziniju — dodu tev padomu: neklausies viņā, bet uzmeklē viņu un atved atpakaļ.

Atkal Soumss juta, ka māte par piekrišanas zīmi noglāsta viņa roku un, it kā svētu zvēresta formulu atkārtodams, norūca caur zobiem:

— Es to izdarīšu!

Visi trīs kopā viņi nogāja lejā viesistabā. Tur sēdēja visas trīs meitas un Dārtijs, trūka tikai Irēnas, tad ģimene būtu pilnā sastāvā.

Džeimss atlaidās savā atzveltnes krēslā, vēsi apsveicinājās ar Dārtiju, kuru viņš nicināja un arī baidījās no tā kā no cilvēka, kam nekad nav naudas, un neteica vairs ne vārda līdz pašām pusdienām. Arī Soumss klusēja, vienīgi Emīlija, mierīga, un drosmīga sieviete, tērzēja ar Vinifredu par nenozīmīgiem sīkumiem. Nekad viņas izturēšanās un saruna nebija bijusi tik nosvērta kā tajā vakarā.

Tā kā bija nolemts nerunāt par Irēnas bēgšanu, neviens no ģimenes locekļiem vairs neizteica savas domas, kā tālāk rīkoties. Spriežot pēc vispārējās nostājas pret visu notikušo, nebija šaubu, ka Džeimsa padomu: «Neklausies viņā, bet uzmeklē viņu un atved atpakaļ!» — uzskatīja par pareizu visi — varbūt ar dažiem izņēmumiem — ne tikai Pārkleinā, bet arī Niklasa, Rodžera un Timotija namā. Tādu padomu droši vien atzītu par labu visi Londonas Forsaiti, kuri neizteica savas domas vienīgi tāpēc, ka nekā par šo gadījumu nezināja.

Par spīti Emīlijas pūlēm, pusdienas, Vormsonam un sulainim apkalpojot, pagāja gandrīz pilnīgā klusumā. Dārtijs bija saīdzis un dzēra visu, kas vien gadījās pa rokai, māsas tikai retu reizi pateica cita citai pa vārdam. Džeimss reiz iejautājās, kur Džūna un ko viņa tagad darot. Neviens to nezināja pateikt. Džeimss atkal nogrima drūmās domās. Viņš atplauka tikai tad, kad Vinifreda stāstīja, kā mazais Pablijs iedevis ubagam viltotu peniju.

— A-ā! — viņš sacīja. — Gudrs zēns. Viņš tālu tiks, ja tā turpinās. Prātīgs zēns — to es saku! — Bet tas bija pārejošs možuma miiklis.

Ēdieni svinīgi sekoja cits citam elektrības gaismā, kas lija pār galdu, tomēr atstājot neapgaismotu galveno telpas rotājumu pie sienas, Ternera tā saukto «Jūras ainavu», kas attēloja vienīgi takelāžu un slīkstošus cilvēkus. Dzēra šampanieti, pēc tam pudeli Džeimsa aizvēsturiskā portvīna, bet visu pasniedza it kā skeleta ledainā roka.

Pulksten desmitos Soumss aizgāja. Atbildot uz jautājumiem par Irēnu, viņam divreiz nācās sacīt, ka sieva saslimusi. Viņš juta, ka ilgāk vairs nespēj savaldīties. Māte noskūpstīja viņu ar ilgu, mīļu skūpstu, un viņš paspieda tai roku, vaigiem karsti tvīkstot. Viņš izgāja ārā saltajā vējā, kas drūmi svilpoja ielās, bet augšā zilgmoja skaidras debesis un mirgoja zvaigznes. Soumss nemanīja ne zvaigžņu vēsa sveiciena, ne platānu lapu čaukstoņas zem kājām, ne naktsstaigules, kas steidzās garām, tīdamās apdriskātās kažokādās, ne arī ielu stūros stāvošo klaidoņu aukstumā sastingušās sejas. Ziema klāt! Bet Soumss, domās nogrimis, steidzās mājās. Viņa rokas drebēja, kad viņš ņēma ar pēdējo pastu pienākušās vēstules no zeltītās stiepļu kastītes, kur tās bija iemestas pa vēstuļu spraugu durvīs.

No Irēnas — nekā.

Soumss iegāja ēdamistabā. Gaiši liesmoja uguns, viņa krēsls piebīdīts pie kamīna, noliktas rīta kurpes, bet uz galdiņa dzērienu skapītis un kokgriezumiem rotāta cigāru kārba. Mirkli pastāvējis, aplūkodams visu ar stingu skatienu, viņš nodzēsa gaismu un uzgāja augšstāvā. Arī viņa ģērbistabā kurējās kamīns, bet Irēnas istaba bija tumša un auksta. Soumss iegāja tajā.

Viņš aizdedza visas sveces un ilgi staigāja uz priekšu un atpakaļ starp gultu un durvīm. Viņš nespēja aprast ar domu, ka Irēna patiešām atstājusi viņu, un, it kā cerēdams ieraudzīt kādu zīmīti, kādu iemeslu, kādu viņa neizprotamās ģimenes dzīves izskaidrojumu, sāka pārmeklēt visas nišas un visas atvilktnes.

Lūk, viņas tērpi. Soumsam arvien bija paticis, ka Irēna labi ģērbās, viņš to pat pieprasīja. Viņa bija paņēmusi tikai dažas kleitas, ne vairāk kā divas vai trīs. Atvilktnes, ko Soumss pārbaudīja citu pēc citas, stāvēja, kā bijušas, pilnas ar linu un zīda veļu.

Varbūt tā galu galā bija tikai kaprīze un Irēna aizbraukusi uz jūrmalu dažas dienas izklaidēties. Ja tikai tā būtu un viņa atgrieztos, viņš nekad vairs nerīkotos tā, kā tajā liktenīgajā naktī, nekad vairs tā neriskētu — kaut arī tas bija sievas pienākums. Kaut arī tā piederēja viņam — viņš nekad vairs neriskētu. Irēna droši vien neapjēdza, ko dara.

Soumss noliecās pie atvilktnes, kur Irēna glabāja savas dārglietas. Tā nebija aizslēgta, un viņš to izvilka. Rotaslietu lādītē bija atslēga. Tas pārsteidza Soumsu, taču viņš tūdaļ nodomāja, ka tā noteikti ir tukša. Viņš atvēra lādīti.

Tā nepavisam nebija tukša. Tur atradās visas viņa dāvanas, katra atsevišķā, ar zaļu samtu izklātā nodalījumā, pat viņas pulkstenis, un tajā pašā nodalījumā trijstūrī salocīta Irēnas rakstīta zīmīte, adresēta «Soumsam Forsaitam».

«Man šķiet, es neesmu paņēmusi nevienas no Tavām vai Tavējo dāvanām.» Un vairāk nekā.

Soumss lūkojās uz sprādzēm un aprocēm, kas mirdzēja briljantos un pērlēs, uz mazo, plāno zelta pulkstenīti ar lielu briljantu un safīriem, uz važiņām un gredzeniem, kas atradās katrs savā ligzdiņā, un asaras saskrēja viņam acīs un lija uz rotaslietām.

Nekas nespētu Soumsam skaidrāk parādīt Irēnas rīcības dziļāko nozīmi. Uz mirkli viņš varbūt saprata visu, ko varēja saprast, — saprata, ka Irēna ienīst viņu, ienīst jau gadiem ilgi, ka viņi vienmēr bijuši cilvēki, kas dzīvo katrs savā pasaulē, ka viņam nav un nekad nav bijis nekādu cerību, saprata pat to, ka Irēna cietusi, ka viņu vajadzētu žēlot.

Tajā mirklī viņš kļuva neuzticīgs Forsaitam savā būtnē — aizmirsa pats sevi, savas intereses, savu īpašumu, bija spējīgs gandrīz uz visu ko, pacēlās pašaizliedzības un nepraktiskuma cēlajos augstumos. Tādi mirkļi paiet ātri.

Un, it kā ar asarām aizskalojis savu acumirkļa vājumu, Soumss izslējās, aizslēdza lādīti un lēni, gandrīz drebēdams, aiznesa to uz savu istabu.

VII

DŽŪNAS UZVARA

Džūna gaidīja, kad «sitīs viņas stunda», pētīdama rīta un vakara laikrakstu garlaicīgās sludinājumu slejas ar tādu cītību, kas sākumā pilnīgi apmulsināja veco Džolionu; un, kad pienāca šī «stunda», viņa ielika tajā visu straujumu un neatlaidību, kas piemita viņas raksturam.

Viņas atmiņā uz visiem laikiem iespiedies tas rīts, kad viņa beidzot izlasīja laikrakstā «The Times» iztiesājamo prāvu sarakstā, ka Forsaita prāvu pret Boziniju izspriedīs trīspadsmitajā tiesu iecirknī tiesnesis Bentems.

Līdzīgi kāršu spēlmanim, kas liek galdā savu pēdējo naudas gabalu, viņa bija sagatavojusies šinī gājienā riskēt ar visu. Par sakāvi prātot nebija viņas dabā. Grūti pateikt, kā viņa zināja, ka Bozinijam nav izredžu vinnēt prāvu, varbūt tā bija mīlošas sievietes nojauta, taču savos plānos viņa ar drošu pārliecību balstījās uz šo pieņēmumu.

Pusdivpadsmitos viņa jau atradās Trīspadsmitā tiesu iecirkņa balkonā un palika tur, kamēr beidzās Forsaita prāva pret Boziniju. Tas, ka Bozinijs neieradās, viņu neuztrauca, viņa instinktīvi juta, ka Bozinijs neaizstāvēsies. Noklausījusies spriedumu, viņa steigšus devās lejā, paņēma ormani un aizbrauca uz Bozinija dzīvokli.

Neviena nemanīta, viņa iegāja pa vaļējām ielas durvīm, garām kantoriem trijos apakšējos stāvos. Grūtības sākās tikai augšā. Kad viņa piezvanīja, neviens nenāca atvērt durvis. Vajadzēja nolemt — iet lejā un palūgt, lai durvju sargs atslēdz Bozinija dzīvokli, vai arī pacietīgi gaidīt aiz durvīm un cerēt, ka neviens viņu neredzēs. Viņa izvēlējās pēdējo variantu.

Ceturtdaļstundas nostāvējusi savā saltajā postenī uz kāpņu laukumiņa, Džūna atcerējās, ka Bozinijs mēdza atstāt sava dzīvokļa atslēgu zem kāju slaukāmā pie durvīm. Viņa pameklēja un patiešām atrada to. Īsu brīdi šaubījusies, vai izlietot atslēgu, beidzot iegāja un atstāja durvis vaļā, lai ikviens nejaušs nācējs redzētu, ka viņa tur gājusi darīšanās.

Šī vairs nebija tā Džūna, kas, satraukumā drebēdama, bija nākusi šurp pirms pieciem mēnešiem, pa šo laiku ciešanas un pašsavaldība bija notrulinājusi viņas jūtas. Viņa tik ilgi un tik rūpīgi bija pārdomājusi šo nācienu, ka bailes jau bija zaudējušas savu spēku. Šoreiz viņai vajadzēja panākt savu, bet, ja neizdosies, tad neviens vairs nespēs viņai palīdzēt.

Kā zvēru māte, kas uzmana savus mazuļus, mazā, straujā meitene pat mirkli nestāvēja uz vietas, bet staigāja no vienas sienas līdz otrai, no loga līdz durvīm, pieskardamās gan tam, gan atkal citam priekšmetam. Visu klāja putekļi, telpa droši vien nebija nedēļām ilgi uzkopta, un Džūna, gatava pieķerties visam, kas varēja stiprināt viņas cerības, uzskatīja to par zīmi, ka Bozinijs bijis spiests taupības nolūkā atlaist kalpotāju.

Viņa ieskatījās guļamistabā — gulta bija neveikli, laikam vīrieša rokām sakārtota. Uzmanīgi klausīdamās, viņa iegāja un izpētīja skapi. Daži krekli un apkaklītes, nespodrinātu zābaku pāris — istabā nebija pat apģērbu.

Džūna klusām atgriezās dzīvojamā istabā un tikai tagad pamanīja, ka nozudušas visas sīkās lietiņas, kam Bozinija acīs bija kāda vērtība: sienas pulkstenis — piemiņa no mātes, tālskatis, kas parasti karājās virs dīvāna, divas ļoti vērtīgas gravīras, kas attēloja Herovu, kur mācījies viņa tēvs, un beidzot ne mazāk vērtīgā, viņas pašas dāvātā japāņu vāze. Viss bija projām. Un, kaut arī viņas cīņas spara pilnajā sirdī modās dusmas, iedomājoties, ka dzīve tik ļauni apgājusies ar Boziniju, šd lietiņu nozušana it kā pareģoja viņas plāna izdošanos.

Skatīdamās uz vietu, kur agrāk atradās japāņu vāze, viņa juta sev pievērstu skatienu un apgriezusies ieraudzīja vaļējās durvīs Irēnu.

Brīdi viņas abas stāvēja un klusēdamas lūkojās viena otrā, tad Džūna pagāja uz priekšu un sniedza roku. Irēna to nesatvēra.

Atraidīta Džūna paslēpa roku aiz muguras. Viņas acis satumsa dusmās; viņa gaidīja, kad Irēna sāks runāt, un, gaidīdama neizsakāmās dusmās, greizsirdībā, aizdomās un ziņkārē, ievēroja ikvienu vilcienu savas draudzenes sejā, apģērbā, stāvā.

Irēna bija ģērbusies savā garajā, pelēkajā kažokā. No ceļojuma cepurītes apakšas uz pieres spraucās zeltaino matu cirta. Mīkstajā, pūkainajā kažoka apkaklē viņas seja likās bērnišķīgi sīka.

Džūnai vaigi kvēloja, bet Irēnas seja bija bāla, ziloņkaula krāsā un sastingusi it kā no aukstuma. Vienā rokā viņa turēja vijolīšu pušķīti.

Irēna lūkojās uz Džūnu bez smaida, un meitene, par spīti dusmu uzliesmojumam, juta šajā lielo tumšo acu skatienā kaut ko no senākās burvības.

Viņa tomēr pirmā sāka runāt.

— Kāpēc tu nāci šurp? — Taču, juzdama, ka to paša var jautāt viņai, piebilda: — Šī briesmīgā prāva! Es atnācu pateikt viņam … viņš ir zaudējis.

Irēna neteica nekā, tikai acis nenolaizdama raudzījās Džūnā, un meitene iesaucās:

—Nestāvi tā, it kā tu būtu no akmens! Irēna iesmējās:

—Kā es vēlētos būt akmens! Bet Džūna novērsās.

— Klusē! — viņa iesaucās. — Nerunā! Es negribu dzirdēt! Es negribu dzirdēt, kāpēc tu esi atnākusi. Es negribu dzirdēt! — Un kā nemiera pilna parādība viņa sāka strauji staigāt šurpu turpu. Tad piepeši izgrūda:

— Es atnācu pirmā. Mēs abas šeit nevaram palikt! Smaids parādījās Irēnas sejā un tūdaļ nodzisa kā

liesmu atspīdums. Viņa nekustējās. Un tad Džūna nojauta šī stāva maigumā un nekustīgumā izmisuma pilnu apņēmību: kaut ko neatvairāmu, kaut ko bīstamu. Viņa norāva cepuri no galvas un, satvērusi ar abām rokām pieri, atglauda atpakaļ kuplos bronzas krāsas matus.

—Tev te nav vietas! — viņa izaicinoši iesaucās. Irēna atbildēja:

—Man nekur nav vietas …

—Ko tas nozimē?

—Es aizgāju no Soumsa. Tu vienmēr tā gribēji. Džūna aizspieda ar rokām ausis.

— Nē, nē! Es nekā negribu dzirdēt… nekā negribu zināt. Ar tevi nav iespējams cīnīties. Kāpēc tu tā stāvi? Kāpēc neej projām?

Irēnas lūpas kustējās, šķita, ka viņa saka: «Kur lai es eju?»

Džūna piegāja pie loga. Varēja redzēt pulksteni lejā uz ielas. Bija gandrīz četri. Kuru katru mirkli Bozinijs pārnāks! Viņa atskatījās pār plecu, viņas seja bija sašķobījusies dusmās.

Bet Irēna stāvēja turpat, cimdos tērptās rokas nemitīgi grozīja un burzīja mazo vijolīšu pušķīti.

Dusmu un vilšanās asaras ritēja Džūnai pār vaigiem.

— Kā tu varēji nākt šurp! — viņa sacīja. — Tu man esi liekuļojusi draudzību!

Atkal Irēna iesmējās. Džūna saprata, ka nepareizi rīkojusies, un sabruka.

— Kāpēc tu nāci? — viņa elsoja. — Tu izpostīji manu dzīvi un tagad gribi izpostīt viņa dzīvi.

Irēnas lūpas drebēja, viņas acis, uzlūkojot Džūnu, bija tik skumjas, ka meitene iekliedzās, vēl arvien elsodama:

— Nē, nē!

Bet Irēnas galva slīga lejup, arvien zemāk un zemāk. Viņa apgriezās un steigšus izgāja no istabas, aizsegusi lūpas ar vijolīšu pušķīti.

Džūna pieskrēja pie durvīm. Dzirdēja, ka soļi attālinās, un iesaucās:

— Nāc atpakaļ, Irēna! Nāc atpakaļ! Soļu troksnis noklusa .. .

Meitene apmulsusi un izmocīta stāvēja kāpņu galā. Kāpēc Irēna aizgāja, atstājot uzvaru viņai? Ko tas nozīmēja? Vai Irēna patiešām atteikusies no Bozinija? Bet varbūt viņa … Džūnu mocīja briesmīgā neziņa … Bozinijs nenāca …

Ap sešiem vakarā vecais Džolions atgriezās no Glicīniju avēnijas, kur viņš tagad gandrīz katru dienu pavadīja dažas stundās, un jautāja, vai mazmeita savā istabā. Uzzinājis, ka Džūna tikko pārnākusi, viņš aizsūtīja tai pakaļ — lai nonākot lejā parunāties.

Vecais Džolions bija nolēmis pateikt Džūnai, ka samierinājies ar viņas tēvu. Kas bijis, tas izbijis. Viņš negribot ilgāk dzīvot viens vai tikpat kā viens šai lielajā mājā. Izdošot to un noīrēšot citu, ārpus pilsētas, kur viņi visi varētu dzīvot kopā. Ja Džūnai tas nepatīkot, viņš došot tai zināmu summu, lai dzīvojot viena pati. Džūnai tas būšot vienalga, tā sen jau atsvešinājusies no viņa.

Bet, kad Džūna nonāca lejā, viņas seja bija iekritusi un skumja, skatiens saspringts, aizkustinošs. Viņa saritinājās savā parastajā vietā blakus viņam uz krēsla roku balsta, un tas, ko vecais Džolions viņai sacīja, stipri atšķīrās no tā skaidrā, iespaidīgā, aukstā formulējuma, ko viņš ar lielu rūpību bija izdomājis. Viņam sāpēja sirds, kā sāp sirds putnu mātei, kad tās mazulis aizlido no ligzdas un sadragā spārniņu. Viņš runāja stomīdamies, it kā atvainodamies, ka beidzot novirzījies no pareizā ceļa un, par spīti visiem veselīgajiem principiem, padevies savām dabiskajām tieksmēm.

Viņš it kā baidījās, ka, izteikdams tādā veidā savus nodomus, būs slikts paraugs savai mazmeitai, un, kad viņš nonāca pie paša svarīgākā — pie aizrādījuma, ka Džūna, ja viņai nepatīk šis plāns, varēs dzīvot viena pati, — viņš pateica to ārkārtīgi delikāti.

— Un, ja tu redzēsi, ka nevari ar viņiem saprasties, mīlulīt, — viņš sacīja, — tad es to nokārtošu. Tu varēsi dzīvot, kā pati vēlēsies. Sameklēsim Londonā mazu dzīvoklīti, tu iekārtosies tur, un es tevi bieži apciemošu. Bet bērni, — viņš piebilda, — ir jauki mazulīši.

Tad pēkšņi sarunas vidū, nopietni un atklāti paskaidrojot iemeslus, kāpēc viņš mainījis savu izturēšanos, vecajam Džolionam iezibējās acis.

— Tas tikai būs pārsteigums Timotija vājajiem nerviem. Lieku galvu ķīlā, ka šis jauneklis gan gribēs pateikt savas domas par to.

Džūna vēl nebija bildusi ne vārda. Uzmetusies uz krēsla roku balsta, meitene sēdēja augstāk par veco Džolionu, un viņš neredzēja tās seju. Bet tad, pēkšņi juzdams tās silto vaigu pieglaužamies pie savas sejas, viņš saprata, ka vismaz nav iemesla uztraukties par to, kā Džūna uzņem jauno ziņu. Viņš kļuva drošāks.

— Tu iemīļosi savu tēvu, — viņš sacīja. — Jauks cilvēks. Nekad nav bijis sevišķi enerģisks, bet saprasties ar viņu viegli. Viņš ir mākslinieks, gan jau tu pati redzēsi.

Un vecais Džolions atcerējās kādu duci akvareļu, kas, rūpīgi ieslēgti, glabājās viņa guļamistabā. Tagad, kad viņa dēlam radusies iespēja kļūt par bagātu vīru, šīs gleznas viņam vairs nelikās tik mazvērtīgas kā agrāk.

— Par tavu… tavu pamāti, — viņš sacīja, ar manāmu piepūli izrunādams šo vārdu, — es varu sacīt, ka tā ir izsmalcināta sieviete — varbūt mazliet klīrīga, bet ļoti mīl Džo. Un bērni, — viņš atkārtoja, un šie vārdi kā melodija skanēja cauri viņa svinīgajai sevis attaisnošanai, — ir patiešām jauki.

Džūna nezināja, ka šajos vārdos slēpās maiga mīlestība uz maziem bērniem, uz jaunām, nevarīgām būtnēm, mīlestība, kas reiz bija likusi vecajam Džolionam pamest savu dēlu viņas — sīciņas meitenītes dēļ, un tagad, laika ratam griežoties, atņēma viņai vectēvu.

Bet vecais Džolions sāka uztraukties par viņas klusēšanu un nepacietīgi jautāja:

— Nu, ko tad tu par to saki?

Džūna nometās uz grīdas pie viņa ceļiem un sāka runāt. Viņa domājot, ka tas būšot lieliski. Droši vien nekādas grūtības neradīšoties, un viņai esot gluži vienalga, ko ļaudis sacīšot.

Vecais Džolions sarāvās. Hm! Tātad ļaudis tomēr par to runās! Viņš bija iedomājies, ka pa tik daudziem gadiem viss būs aizmirsts. Nu, darīt tur neko nevar! Taču viņam nepatika mazmeitas nostāja — viņai vajadzētu rēķināties ar sabiedrības domām.

Tomēr viņš nekā neteica. Viņa jūtas bija pārāk juceklīgas, pārāk pretrunīgas, lai rastu tām izpausmi.

Jā, Džūna turpināja, viņai esot vienalga. Kas citiem par daļu? Viņa gribētu tikai vienu. Un, juzdams, ka Džūnas vaigs pieglaužas viņa celim, vecais Džolions tūdaļ saprata, ka šis «viens» nav nekāds sīkums. Tā kā viņš gribot pirkt māju uz laukiem, vai viņš nevarētu viņai par prieku nopirkt Soumsa lielisko māju Robinhilā? Tā esot gatava, ārkārtīgi skaista un neviens tajā nedzīvojot. Viņi visi tur būšot ļoti laimīgi.

Šis ierosinājums tūdaļ ieintriģēja veco Džolionu. Vai tad «īpašnieks» nedzīvošot savā jaunajā mājā? Pēdējā laikā viņš tikai tā sauca Soumsu.

Nē, sacīja Džūna, nedzīvošot, viņa zinot, ka nedzīvošot.

Kā viņa to zinot?

To viņa nevarot sacīt, bet viņa zinot. Gandrīz pilnīgi droši zinot. Tas neesot iespējams, apstākļi esot mainījušies. Viņai ausīs vēl skanēja Irēnas vārdi: «Es aizgāju no Soumsa! Kur lai es eju?»

Tomēr viņa nekā par to nesacīja.

Ja tikai vectētiņš nopirktu māju un samaksātu šo nejēdzīgo prasību, kas tik netaisni celta pret Filu! Tas būtu pats labākais visiem, un viss — viss tad nokārtotos!

Un Džūna uzspieda sirsnīgu skūpstu viņam uz pieres.

Bet vecais Džolions atraisījās no viņas glāsta, un viņa sejā parādījās kritiska izteiksme, kā parasti, kad viņš kārtoja kādu darījumu. Viņš jautāja: ko gan Džūna domājot? Kaut kas aiz visa tā slēpjoties — varbūt viņa sastapusies ar Boziniju?

Džūna atbildēja:

—Nē, bet es biju viņa dzīvoklī.

—Viņa dzīvoklī? Ar ko? Džūna mierīgi viņu uzlūkoja.

— Es aizgāju viena pati. Viņš ir zaudējis prāvu. Man vienalga, vai tas bija labi vai slikti. Es gribu viņam palīdzēt, un es to izdarīšu!

Vecais Džolions atkal jautāja:

— Vai tu viņu redzēji? — Viņa skatiens it kā urbās cauri meitenes acīm tieši viņas dvēselē.

Un Džūna atkal atbildēja:

— Nē, viņš nebija mājās. Es gaidīju, bet viņš nepārnāca.

Vecais Džolions atviegloti uzelpoja. Džūna bija piecēlusies un raudzījās viņā — tik trausla, sīciņa, jauna, bet apņēmīga un neatlaidīga. Un, kaut arī vecais Džolions bija uztraukts un sadusmots, viņš nespēja noraidīt Džūnas ciešo skatienu. Viņš pēkšņi juta, ka ir uzvarēts, ka groži izslīdējuši viņam no rokām, jutās vecs un noguris.

— Ak, — viņš beidzot sacīja, — tu reiz iekulsies nepatikšanās. Vienmēr tev vajag rīkoties pēc sava prāta.

Ļaudamies tieksmei pafilozofēt, viņš piebilda: — Tāda tu esi piedzimusi un tāda paliksi līdz nāves stundai!

Un vecais Džolions, kurš darījumos ar komersantiem, ar sabiedrību direktoriem, ar daždažādiem Forsaitiem un ar tiem, kas nepiederēja Forsaitu kategorijai, arvien bija pratis paturēt virsroku, skumji vērās savā nelokāmajā mazbērnā, jo juta tajā kādu īpašību, ko, pats neapzinādamies, apbrīnoja vairāk par visu pasaulē.

— Vai tu zini, ko Jaudis runā? — viņš rāmi jautāja. Džūna pietvīka.

—Jā … nē. Es zinu … un nezinu … man vienalga! — Un viņa piespēra kāju.

—Man šķiet, — sacīja vecais Džolions, nolaizdams acis, — ka tu no viņa neatteiktos pat no miruša.

Pēc ilgas klusēšanas viņš atkal iesāka:

— Bet par mājas pirkšanu … tu nezini, ko runā! Džūna apgalvoja, ka zinot. Zinot, ka viņš varot to

nopirkt, ja tikai gribot. Jāsamaksā tikai mājas vērtība

—Mājas vērtība! Tu nekā no tādām lietām nesaproti. Es neiešu pie Soumsa… es negribu ielaisties nekādās darīšanās ar šo jauno cilvēku.

—Tas nemaz nav vajadzīgs. Tu vari aiziet pie tēvoča Džeimsa. Ja tu nevari nopirkt māju, vai tu samaksāsi summu, ko viņam tiesa piesprieda? Es zinu, ka viņš ir briesmīgā stāvoklī, es pati redzēju. Tu vari atvilkt to no manas naudas!

Vecajam Džolionam iezibējās acis.

— Atvilkt no tavas naudas! Lieliski! Un, saki, lūdzama, — ko tu iesāksi bez naudas? Taču klusībā viņam jau bija iepatikusies doma — izraut šo māju Džeimsam un tā dēlam no rokām. Forsaitu Biržā viņš bija dzirdējis daudz runu par šo māju, daudz visai apšaubāmu uzslavu. Tā esot «pārāk mākslinieciski» veidota, bet vieta ļoti jauka. Atņemt «īpašniekam» to, pēc kā viņš reiz tik ļoti tiecies, — tā būtu lieliska uzvara pār. Džeimsu, drošs pierādījums, ka viņš darīs Džo par bagātu vīru, palīdzēs tam ieņemt pienācīgu stāvokli sabiedrībā un noturēties tajā. Taisnīga atmaksa reiz nāks pār visiem, kas uzlūkojuši viņa dēlu par nožēlojamu nabagu un izstumto. Viņš padomāšot, viņš padomāšot! Varbūt nekas neiznākšot , viņš nemaksāšot pārspīlētu summu, bet, ja būšot iespējams nopirkt, tad varbūt arī nopirkšot.

Pašos sirds dzijumos viņš juta, ka nespēs Džūnai atteikt.

Taču viņš sevi nenodeva. Viņš padomāšot — tā viņš sacīja Džūnai.

VIII

BOZINIJA NĀVE

Vecais Džolions nemēdza steidzīgi kaut ko izlemt. Droši vien viņš ilgi nebūtu varējis izšķirties, vai pirkt māju Robinhilā, ja nebūtu nopratis pēc Džūnas sejas izteiksmes, ka Džūna neliksies mierā, kamēr tas nebūs nokārtots.

Otrā rītā pie brokastgalda viņa vaicāja vecajam Džolionam, cikos lai piebrauc karieti.

— Karieti? — vecais Džolions atjautāja, tēlodams vientiesību. — Kāpēc? Es nekur nebraukšu!

Džūna pasmaidīja:

—Tev jābrauc agri, citādi nesatiksi tēvoci Džeimsu, viņš aizbrauks uz Sitiju.

—Džeimsu? Kāpēc man jāsatiek tavs tēvocis Džeimss?

—Māja! — atteica Džūna tādā tonī, ka vecais Džolions vairs nemēģināja izlikties.

Es vēl neesmu izšķīries, — viņš sacīja.

— Tev jāizšķiras! Jāizšķiras! Ak, vectētiņ! Padomā par mani!

Vecais Džolions norūca:

— Padomāt par tevi… es vienmēr domāju par tevi, bet tu pati par sevi nedomā, tu nemaz nedomā, kā tas viss var beigties. Nu labi, lai desmitos piebrauc karieti!

Ceturksni pēc desmitiem viņš novietoja savu lietussargu Džeimsa priekšnamā Pārkleinā — no cepures un mēteļa viņš negribēja šķirties. Pateicis Vormsonam, ka vēloties sastapt namatēvu, un, negaidīdams, kamēr piesaka, viņš iegāja kabinetā un apsēdās.

Džeimss vēl ēdamistabā sarunājās ar Soumsu, kas bija pirms brokastīm iegriezies Pārkleinā. Izdzirdējis, kas atnācis, viņš nervozi nomurmināja:

— Diezin kas tad viņam vajadzīgs? Tad piecēlās.

— Tikai nepārsteidzies! — viņš sacīja Soumsam. — Vispirms vajadzētu uzzināt, kur viņa ir. To vajadzētu uzdot Steineram, tam ir visspējīgākie ļaudis. Ja tie viņu neatradīs, tad neviens neatradīs. — Tad pēkšņi, dīvaina maiguma pārņemts, viņš pie sevis nomurmināja: — Nabadzīte! Nesaprotu, ko viņa iedomājusies! — Un izgāja no istabas, skaļi šņaukdams degunu.

Ieraudzījis brāli, vecais Džolions nepiecēlās, bet pastiepa roku un apmainījās ar forsaitisku spiedienu. Džeimss apsēdās pie galda un atbalstīja galvu rokā.

— Nu, kā tev klājas? — viņš jautāja. — Pēdējā laikā tevi pavisam reti redz.

Vecais Džolions nepievērsa uzmanību šai piezīmei.

—Kā jūtas Emīlija? — viņš jautāja, un, atbildi negaidīdams, turpināja: — Es atnācu pie tevis sakarā ar Boziniju. Esmu dzirdējis, ka viņa būvētā jaunā māja esot kļuvusi par nastu.

—To es pirmo reizi dzirdu, — sacīja Džeimss. — Es zinu, ka Bozinijs zaudējis prāvu un tagad droši vien izputēs.

Vecais Džolions nekavējās izmantot izdevību.

— Laikam gan! — viņš piekrita. — Un, ja viņš izputēs, «īpašniekam» — tas ir, Soumsam, būs makā robs. Tad es domāju tā — ja viņš tur nedzīvos …

Redzēdams pārsteiguma un aizdomu izteiksmi Džeimsa acīs, viņš strauji turpināja:

— Es nekā negribu zināt. Droši vien Irēna tā izlēmusi — man tas nav svarīgi. Bet es pats meklēju sev lauku māju, ne pārāk tālu no Londonas, un, ja Soumsa māja būtu man piemērota, varbūt par pieņemamu cenu es to nopirktu.

Džeimss klausījās ar dīvainu šaubu, aizdomu un atvieglojunna sajūtu, kam pievienojās bailes, vai aiz šī piedāvājuma kaut kas neslēpjas, un vēl atlikušais mazumiņš no, viņa senākās paļaušanās uz vecākā brāļa godīgumu un veselīgo saprātu. Viņu uztrauca arī doma par to, vai vecais Džolions kaut ko dzirdējis un no kā. Un viņā sāka mosties cerība: ja jau Džūna galīgi izšķīrusies ar Boziniju, tad viņas vectēvs diezin vai gribēs jaunajam cilvēkam palīdzēt. Tomēr Džeimss nezināja, kā rīkoties. Negribēdams rādīt savu apmulsumu, ne arī kaut kādā veidā izpaust savas domas, viņš sacīja:

— Rumā, ka tu esot grozījis savu testamentu dēlam par labu.

Neviens viņam to nebija teicis, viņš tikai apvienoja divus faktus: pirmkārt, viņš bija redzējis veco Džolionu kopā ar dēlu un mazbērniem, un, otrkārt, vecā Džoliona testaments vairs neglabājās «Forsaita, Basteda un Forsaita» kantorī. Šāviens trāpīja mērķi.

—Kas tev to stāstīja? — jautāja vecais Džolions.

—Patiešām nezinu, — Džeimss izvairījās, — es nekad neatceros uzvārdus, bet es zinu, kāds man tā sacīja. Soumss ir izdevis lielu naudu par šo māju. Ja viņš pārdos, tad tikai par dārgu maksu.

—Nu, ja viņš domā, ka es maksāšu pārmērīgu cenu, tad viņš maldās, — teica vecais Džolions. — Es nevaru tā svaidīties ar naudu kā viņš. Lai pamēģina pārdot vairāksolīšanā, tad redzēs, cik dabūs. Kā es esmu dzirdējis, šī māja kuram katram vis neesot piemērota.

Džeimss, klusībā domādams tāpat, atbildēja:

—Tā ir īsta džentlmeņa māja. Soumss pašlaik ir šeit, varbūt tu gribi ar viņu parunāt.

—Nē, — vecais Džolions atteicās, — tik tālu es vēl neesmu, un laikam tur nekas arī neiznāks, tā man šķiet, spriežot pēc šāda iesākuma.

Džeimss satrūkās. Rīkodamies ar noteiktiem skaitļiem kādā komerciālā darījumā, viņš jutās drošs, jo tad viņa priekšā bija fakti, nevis cilvēki, bet iepriekšējās sarunas, līdzīgas tai, kas risinājās nupat, viņu uztrauca — viņš nekad nezināja, cik tālu iet.

—Es nekā par to nezinu, — viņš sacīja. — Soumss man nekā nestāsta. Man liekas, viņš labprāt pārdotu — jautājums ir tikai par cenu.

—Nu, protams! — teica vecais Džolions. — Nepiespied tikai viņu atdot to par velti! — Un sašutis uzlika galvā cepuri.

Durvis atvērās un ienāca Soumss.

— Policists atnācis, — viņš sacīja ar skābu smaidu, — grib satikt tēvoci Džolionu.

Vecais Džolions nikni pavērās viņā, un Džeimss jautāja:

— Policists? Man nav nekādu darīšanu ar policistu. Varbūt tev ir, — viņš piebilda, ar aizdomu pilnu skatienu uzlūkodams veco Džolionu. — Tev vajadzēs ar viņu parunāt.

Priekšnamā stāvēja policijas inspektors, viņa bāli zilās acis ar smagiem plakstiņiem flegmātiski slīdēja pār skaistajām, senlaicīgajām angļu mēbelēm, ko Džeimss bija sapircis daudzinātajā izpārdošanā pie Mavrodžano Portmena skvērā.

— Mans brālis jūs gaida, — sacīja Džeimss. Inspektors godbijīgi pielika pirkstus pie cepures un

iegāja kabinetā. Džeimss ar dīvainu sajūtu noskatījās viņam pakaļ.

— Pagaidīsim, tad redzēsim, kas viņam vajadzīgs, — Džeimss sacīja Soumsam. — Tavs tēvocis atnācis sakarā ar māju.

Viņi abi ar Soumsu iegāja atpakaļ ēdamistabā, taču nevarēja nomierināties.

—Kas viņam vajadzīgs? — Džeimss atkal nomurmināja.

—Kam? — atsaucās Soumss. — Inspektoram? Viņš bijis Stenhoupgeitā un no turienes atsūtīts šurp, vairāk es nekā nezinu. Tēvoča Džoliona «misionārs» droši vien kaut ko nočiepis.

Taču arī Soumss nejutās visai labi, kaut ārēji bija mierīgs.

Pēc minūtēm desmit ienāca vecais Džolions.

Viņš piegāja pie galda, apstājās un klusēdams plūkāja savas garās, sirmās ūsas. Džeimss blenza viņā, muti atplētis. Viņš nekad nebija redzējis savu brāli tādā izskatā.

Vecais Džolions pacēla roku un lēni sacīja:

— Bozinijs miglā sabraukts.

Tad, ar savām dziļajām acīm uzlūkodams no augšas brāli un brāļadēlu, piebilda:

—Runā … par … par … pašnāvību. Džeimsam izstieŗjās seja.

—      Pašnāvība! Kāpēc lai viņš tā būtu darījis? Vecais Džolions cieti atbildēja:

—Dievs vien to zina, ja tu un tavs dēls nezina! Bet Džeimss klusēja.

Visiem cilvēkiem, kas sasnieguši lielu vecumu, pat visiem Forsaitiem, dzīvē ir bijuši rūgti pārdzīvojumi. Garāmgājējs, kas redz viņus, paražu, bagātības un ērtību plīvuri ietinušos, nekad neiedomātos, ka viņu ceļā kādreiz kritušas melnas ēnas. Ikvienam cilvēkam, kas sasniedzis lielu vecumu, — pat seram Volteram Bentemam — doma par pašnāvību vismaz reizi ir iezagusies dvēseles priekšnamā, stāvējusi pie sliekšņa, gaidīdama, kad varēs iet iekšā, un vienīgi kāda nejaušība, neskaidras bailes vai izmisīga cerība aizkavējusi to pārkāpt šo slieksni. Forsaitiem ir grūti galīgi atteikties no īpašuma. Ak, cik grūti! Reti viņi spēj to izdarīt… varbūt nekad. Un tomēr — cik tuvu tam viņi dažkārt ir bijuši!

Pat Džeimss! Un tad, domu virpulī nomaldījies, viņš pēkšņi iesaucās:

— Kā tad! Es vakar lasīju avīzē: «Nelaimes gadījums miglā». Sabrauktā vārdu vēl nezināja.

Apmulsumā viņš pavērās vienā sejā, tad otrā, tomēr visu laiku instinktīvi centās neticēt baumām par pašnāvību. Viņš nedrīkstēja pieļaut šo domu, tā runāja pretī viņa interesēm, viņa dēla, ikviena Forsaita interesēm. Viņš cīnījās pret to. Un, tā kā viņš gluži neapzināti arvien noraidīja visu, ko nevarēja pieņemt bez riska, viņš pamazām pārvarēja savas bailes. Tas bija nelaimes gadījums! Tas varēja būt vienīgi nelaimes gadījums!

Vecais Džolions pārtrauca Džeimsa pārdomas.

— Nāve iestājusies acumirklī. Vakar viņš visu dienu atradies slimnīcā. Nebijis nekādu pieturas punktu, kas palīdzētu noskaidrot viņa personību. Es tagad braukšu uz turieni. Tev un tavam dēlam arī vajadzētu aizbraukt.

Kad neviens neiebilda, vecais Džolions devās ārā no istabas un Džeimss ar dēlu sekoja viņam.

Bija skaidra, rāma un saulaina diena, un no Stenhoupgeitas uz Pārkleinu vecais Džolions bija braucis vaļējā karietē. Atlaidies mīkstajā sēdeklī, viņš, cigāru smēķēdams, ar patiku manīja gan dzestro, spirdzinošo gaisu, gan ratu un gājēju drūzmu, neparasto, gandrīz parīzisko straujumu, kas valda Londonas ielās pirmajā jaukajā dienā pēc miglas vai lietus perioda. Viņš jutās ļoti laimīgs. Tā viņš mēnešiem ilgi nebija juties. Saruna ar Džūnu jau garām; drīz viņš būs kopā ar dēlu un — vēl svarīgāk — ar mazbērniem (tai pašā rītā viņam bija paredzēta sastapšanās ar jauno Džolionu «Hotch Potch» klubā, lai vēlreiz visu pārspriestu); viņu priecīgi satrauca gaidāmā saruna par mājas pirkšanu, gaidāmā uzvara pār Džeimsu un «īpašnieku».

Tagad karietes jumts bija nolaists, vecais Džolions vairs netīkoja vērot jautrību. Nebūtu arī labi, ja Forsaitus redzētu braucam kopā ar policijas inspektoru.

Karietē inspektors atkal sāka runāt par sabraukto:

— Migla tur nebijusi visai bieza. Omnibusa vadītājs apgalvo, ka džentlmenis būtu varējis izvairīties, bet viņš it kā tīši meties zem tā. Liekas, viņam bijušas naudas grūtības, viņa dzīvoklī mēs atradām vairākas ķīlu zīmes, viņa kredīts bankā ir pārsniegts, un šāsdienas laikrakstos ir ziņojums par viņa prāvu. — Inspektora saltās, zilās acis pārslīdēja citam pēc cita trim Forsaitiem, kas sēdēja karietē.

Vecais Džolions redzēja, ka brāļa seja pārvēršas, kļūst vēl drūmāka, satrauktāka. Patiešām, inspektora vārdi bija no jauna pamodinājuši Džeimsa šaubas un bailes.

Naudas grūtības … ķīlu zīmes … pārsniegts kredīts! Šie vārdi, kas visu mūzu rēgojās viņa apziņā kā tāls lietuvēns, it kā darīja baismīgi reālas aizdomas par pašnāvību, aizdomas, ko viņš nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut. Viņš meklēja dēla acis, bet Soumss ar savām lūša acīm sēdēja kluss un nekustīgs un neatbildēja uz viņa skatienu. Vecais Džolions vēroja viņus, juta, cik stiprs balsts viņi viens otram, un pēkšņi viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās, lai viņa paša dēls būtu viņam blakus, it kā gājiens pie mirušā būtu kauja, kurā viņam vienam jāstājas pretī tiem diviem. Un viņa prātus nodarbināja doma, kā panākt, lai Džūnas vārds netiktu iejaukts šajā notikumā. Džeimsam bija atbalsts — dēls! Kāpēc viņš nevarētu aizsūtīt pēc Džo?

Sadabūjis vizītkarti, viņš uzrakstīja:

«Atbrauc tūlīt. Aizsūtu tev karieti.»

Izkāpis no ratiem, viņš iedeva vizītkarti kučierim un lika braukt, cik ātri vien iespējams, uz «Hotch Potch» klubu un, ja tur būtu misters Džolions Forsaits, nodot tam karti un tūdaļ atvest to šurp. Ja tas vēl nebūtu ieradies, lai pagaidot.

Viņš gausi sekoja pārējiem augšā pa kāpnēm, atbalstīdamies uz lietussarga, un mirkli apstājās atvilkt elpu. Inspektors sacīja:

— Te ir morgs, ser. Bet jums nevajag steigties.

Tukšajā telpā ar baltām sienām, kur tikai vientulīgs saules stars slīdēja pa tīro grīdu gulēja ar palagu apsegts stāvs. Inspektora milzīgā, stingrā roka pavilka nost palaga malu. Akla seja vērās viņos, un apkārt šai aklajai, spīta pilnajai sejai stāvēja trīs Forsaiti un vērās lejup uz to. Ikvienā no viņiem slepens satraukums, bailes un žēlums cēlās un krita, kā ceļas un krīt dzīves bangas, no kurām šīs baltās sienas uz mūžu šķīra Boziniju. Un ikvienā no viņiem katra īpatnējais rakstura vilciens, tas īpašais dzinulis, kas nenovēršami dara cilvēku atšķirīgu no visiem citiem, izraisīja citādu domu gājienu. Tāls un reizē neizskaidrojami tuvs citiem katrs no viņiem stāvēja vienatnē ar nāvi, kluss, nolaistām acīm.

Inspektors klusu jautāja.

— Vai jūs pazīstat šo džentlmeni, ser?

Vecais Džolions pacēla galvu un pamāja. Viņš paraudzījās uz savu brāli, kas stāvēja iepretī, uz garo, kalsno stāvu, kas bija noliecies pie mirušā, uz tumši sārto seju un saspringtajām, pelēkajām acīm, un uz Soumsu, kas bāls un kluss stāvēja blakus tēvam. Un viss viņa naidīgums pret abiem šiem cilvēkiem kā dūmi izgaisa Nāves ilgā, baltā miera tuvumā. No kurienes nāk tā, kā ierodas tā — Nāve? Pēkšņa atraušanās no visa, kas agrāk bijis, akla došanās ceļā, kas ved — uz kurieni? Tumsa, kas izdzēš uguni! Smaga, nežēlīga iznīcība, neizbēgama visiem cilvēkiem, un jāsagaida tā ar skaidru, bezbailīgu skatienu! Kaut arī ļaudis ir tikai nenozīmīgi, sīki kukainīši! Un vecā Džoliona sejai pārslīdēja dīvaina izteiksme: Soumss, kaut ko pačukstējis inspektoram, klusi izgāja no kapličas.

Tad piepeši Džeimss pacēla acis. Satrauktais, aizdomu pilnais skatiens it kā pauda lūgumu, it kā sacīja: «Es zinu, ka nevaru ar tevi mēroties.» Un, sameklējis kabatas lakatiņu, viņš noslaucīja pieri, tad, vēlreiz skumji noliecies pār mirušo, arī viņš apgriezās un steidzīgi devās ārā.

Vecais Džolions stāvēja kluss kā nāve un nenovērsdamies raudzījās mirušajā. Kas zina, ko viņš domāja? Par sevi tajā laikā, kad viņa mati bija brūni kā šim jauneklim, kas miris gulēja viņa priekšā? Par sevi tajā laikā, kad viņa cīņa nule sākās, ilgum ilgā cīņa, ko viņš tā mīlēja, cīņa, kas šim jauneklim bija beigusies pašā tās sākumā? Par savu mazmeitu un tās zudušajām cerībām? Par šo otru sievieti? Par to, cik tas viss dīvaini un skumji? Par šī beigu cēliena neizdibināmo, rūgto ironiju? Taisnība! Lai ļaudis negaida taisnības, jo tie mūžam staigā tumsā!

Vai varbūt viņš filozofiski sprieda: labāk būt projām no visa! Aiziet, kā šis nabaga jauneklis aizgāja …

Kāds pieskārās viņa rokai.

Asaras sakāpa vecajam Džolionam acīs un plakstiņi kļuva valgi.

— Es te neko nevaru līdzēt, — viņš sacīja. — Labāk iešu projām. Atnāc pie manis, cik drīz vien vari, Džo! — Un, galvu noliecis, viņš aizgāja.

Pienāca jaunā Džoliona kārta nostāties pie mirušā, un viņam likās, ka redz tam apkārt visus Forsaitus, bez elpas, zemē notriektus. Sitiens bija nācis pārāk negaidīti.

Spēki, kas ir ikvienas traģēdijas cēlonis, nepārvarami spēki, kas laužas cauri visiem šķēršļiem līdz savam mērķim, bija sastapušies un uzliesmojuši pērkona spērienā, sadragājuši savu upuri un notriekuši pie zemes visus, kas stāvēja tam apkārt.

Tā vismaz jaunais Džolions iedomājās Forsaitus pie Bozinija līķa.

Viņš lūdza inspektoru pastāstīt, kas noticis, un pēdējais, kā jau cilvēks, kam katru dienu vis negadās tāda izdevība, no jauna ņēmās sīki aprakstīt visu, ko zināja.

— Te tomēr kaut kas slēpjas, ser, — viņš sacīja. — Es nedomāju, ka tā ir pašnāvība, ne arī vienkāršs nelaimes gadījums. Man drīzāk liekas, ka viņš ir bijis dziļa pārdzīvojuma varā un nav manījis, kas apkārt notiek. Varbūt jūs varat kaut ko paskaidrot par šīm mantiņām?

Viņš izvilka no kabatas mazu sainīti un nolika uz galda. Uzmanīgi attaisījis to, izņēma sieviešu mutautiņu, kurā bija iesprausta blāva venēciešu zelta spraude ar tukšu dārgakmens ligzdiņu. Jaunajam Džolionam nāsīs iesitās sakaltušu vijolīšu smarža.

— To mēs atradām viņa krūšu kabatā, — sacīja inspektors. — Monograma ir izgriezta.

Jaunais Džolions ar pūlēm atbildēja:

— Diemžēl, es jums nevarēšu palīdzēt! — Bet viņam atmiņā spilgti uzpeldēja seja, kas bija atplaukusi trauksmīgā priekā, ieraugot Boziniju. Par šo sievieti viņš domāja vairāk nekā par savu meitu, vairāk nekā par visiem citiem — par sievieti ar daiļu, rāmu seju un tumšām, maigām acīm, sievieti, kas gaidīja nelaiķi, gaidīja varbūt pat šajā brīdī, klusi un pacietīgi, saules apspīdēta.

Jaunais Džolions, skumju mākts, izgāja no slimnīcas un devās pie tēva, domādams par to, ka šis nāves gadījums saskaldīs Forsaitu ģimeni. Cirtiens bija paslīdējis garām visiem viņu liktiem šķēršļiem un ķēris tieši koku. Varbūt ārēji tas zaļos tāpat kā agrāk, dižodamies visas Londonas priekšā, taču stumbrs bija pagalam, to bija sadedzinājis tas pats zibens, kas notrieca Boziniju. Un šī koka vietu ieņems atvases — jauni īpašuma instinkta sargi.

Lieliskais Forsaitu mežs! — domāja jaunais Džolions. Mūsu zemes labākie lietas koki!

Runājot par nāves iemeslu, Forsaiti, bez šaubām, dedzīgi noraidīs aizdomas par pašnāvību — tas viņus kompromitētu. Viņi to uzskatīs par nelaimes gadījumu, likteņa sitienu. Savās sirdīs pat jutīs to kā augstākās varas iejaukšanos, atmaksu. Vai tad Bozinijs nebija apdraudējis divas viņu visdārgākās mantas — naudas maku un ģimenes pavardu? Un viņi runās par «bēdīgu nelaimes gadījumu ar Boziniju», bet varbūt nemaz nerunās — labāk klusēt.

Viņš pats omnibusa vadītāja stāstu sevišķi augstu nevērtēja. Neviens, kas tik neprātīgi mīl, neies nāvē aiz naudas trūkuma. Bozinijs arī nebija tas cilvēks, kas piešķirtu lielu nozīmi finansiālas dabas sarežģījumiem. Un tā arī jaunais Džolions atmeta versiju par pašnāvību. Nelaiķa seja skaidri nostājās vļņa acu priekšā. Aizgājis pašā savas vasaras plaukumā… Un doma, ka nelaimes gadījums aizrāvis Boziniju tieši tad, kad viņa kaisle spētu notriekt visus šķēršļus no sava ceļa, jaunajam Džolionam likās vēl jo rūgtāka.

Tad viņa iztēlē parādījās Soumsa māja — tāda, kāda tā bija tagad un būs arvien. Zibens uzliesmojums bija apspīdējis ar spožu, nesaudzīgu gaismu kailus kaulus un ņirdzīgus tukšumus starp tiem, miesas, kas apslēpa visu, vairs nebija …

Kad jaunais Džolions iegāja Stenhoupgeitas ēdamistabā, viņa tēvs sēdēja tur viens lielajā atzveltnes krēslā un likās bāls un izmocīts. Viņa acis, slīdot pār sienām, kur karājās klusās dabas un šedevrs «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā», it kā pārstaigāja visu viņa dzīvi ar tās cerībām, ieguvumiem, sasniegumiem.

— A, Džo! — viņš sacīja. — Tas esi tu? Es izstāstīju nabaga Džūnai. Bet tas nav viss. Vai tu iesi pie Soumsa?

Viņa droši vien visā vaino sevi, bet es nespēju paciest domu, ka viņa sēž tur, viena pati ieslēgta četrās sienās. — Viņš pacēla savu kalsno, dzīslaino roku un sažņaudza to dūrē.

IX

IRĒNAS ATGRIEŠANAS

Atstājis Džeimsu un veco Džolionu slimnīcas morgā, Soumss bez mērķa klaiņoja pa ielām.

Bozinija traģiskā bojā eja bija visu izmainījusi. Tagad Soumsam vairs nebija tādas sajūtas, ka vismazākā vilcināšanās var kļūt liktenīga, un viņš arī neuzdrošinājās sacīt kādam par sievas bēgšanu, kamēr izmeklēšana būs beigusies.

Torīt viņš bija piecēlies agri, vēl pirms pastnieka ierašanās, pats izņēmis no kastītes ar pirmo pastu pienākušās vēstules un, kaut gan no Irēnas nekā nebija, pateicis Bilsonai, ka misis Forsaita esot jūrmalā. Varbūt viņš pats arī sestdien braukšot uz turieni un palikšot līdz pirmdienai. Tas deva viņam atelpu, deva laiku apgriezt visas malas, lai atrastu Irēnu.

Bet tagad, kad viņa nodomus bija izjaukusi Bozinija nāve — dīvainais nelaimes gadījums, par kuru domājot viņš jutās drīz tā, it kā nokaitēta dzelzs pieskartos sirdij, drīz atkal tā, it kā pēkšņi to atbrīvotu no milzīga smaguma, — viņš nezināja, kā pavadīt dienu, un klīda pa ielām, ielūkodamies katra pretimnācēja sejā, nebeidzama nemiera mocīts.

Un, klīstot pa ielām, viņš domāja par to cilvēku, kas jau bija beidzis savus klaiņojumus, savas gaitas un nekad vairs netuvosies viņa mājai.

Pēcpusdienā viņš jau redzēja sludinājumus, ka noskaidrota sabrauktā personība, un nopirka avīzes, lai uzzinātu, kas tur rakstīts. Viņš labprāt aizbāztu laikrakstu ļaudīm mutes, ja vien spētu. Un viņš devās uz Sitiju un ilgi apspriedās ar Boulteru.

Ap puspieciem, pa ceļam uz mājām viņš pie Džobsona veikala satika Džordžu Forsaitu, kas sniedza viņam vakara laikrakstu, sacīdams:

— Paskaties! Vai lasīji par nabaga «Jūras laupītāju»? Soumss kā sastindzis atbildēja:

— Jā.

Džordžs pavērās Soumsā. Tas viņam nekad nebija paticis. Tagad viņš tam uzvēla atbildību par Bozinija nāvi. Soumss bija pazudinājis Boziniju, pazudinājis to ar savu īpašnieka rīcību, kas lika Bozinijam kā bezprātā skriet tajā liktenīgajā vakarā.

«Nabadziņu bija tā satracinājusi greizsirdība un atriebības alkas,» Džordžs domāja, «ka viņš nemaz nemanīja omnibusu tajā pekles miglā.»

Soumss bija viņu pazudinājis! Šādu spriedumu varēja izlasīt Džordža acīs.

— Te raksta par pašnāvību, — viņš beidzot sacīja. — Bet neviens tam neticēs.

Soumss papurināja galvu.

— Nelaimes gadījums, — viņš nomurmināja. Sažņaudzis dūrē avīzi, Džordžs iebāza to kabatā. Šķirdamies viņš nevarēja atturēties, vēlreiz neiedzēlis:

— Hm! Mājās viss zeļ un zied? Vai mazi Soumsiņi vēl nav ieradušies?

Nobālis balts kā Džobsona veikala kāpnes un atņirdzis zobus, it kā grasīdamies kost, Soumss metās viņam garām un projām pa ielu.

Nonācis mājās un atslēdzis durvis uz mazo, apgaismoto priekšnamu, viņš pašu pirmo ieraudzīja uz lādes sievas lietussargu ar zeltīto uzgali. Nometis kažoku, viņš steidzās uz viesistabu.

Aizkari bija aizvilkti kā arvien vakaros, ciedru koka šķilas gaiši liesmoja kamīnā, un uguns gaismā viņš redzēja Irēnu sēžam viņas parastajā dīvāna stūrītī. Soumss klusi aizvēra durvis un gāja pie viņas. Viņa nepakustējās, šķita, pat nemanīja Soumsu.

— Tātad tu esi atgriezusies? — viņš sacīja. — Kāpēc tu sēdi tumsā?

Tad viņš ievēroja Irēnas seju, tik bālu un sastingušu, ka likās, it kā asinis būtu apstājušās ritēt pa dzīslām, ievēroja viņas acis, kas šķita milzīgas kā pūcei — lielas, brūnas, izbiedētas.

Pelēkā kažokā, ieritinājusies dīvāna spilvenos, viņa pati atgādināja sagūstītu pūci, mīkstu spalvu kamolu, kas piespiedies sprosta stiepļu režģim. Viņas stāvs, kā grūta darba salauzts, bija zaudējis savu staltumu un lokanību, it kā tam vairs nevajadzētu būt skaistam, lokanam un staltam.

— Tātad tu esi atgriezusies? — Soumss atkārtoja. Irēna nepacēla galvu, neteica ne vārda, uguns atspīdums rotājās ap viņas nekustīgo stāvu.

Piepeši viņa gribēja celties, bet Soumss viņu aizturēja, un tikai tad viņš saprata.

Irēna bija atgriezusies mājās kā nāvīgi ievainots dzīvnieks, nezinot, kur iet, neapzinoties, ko dara. Soumsam pietika viena skatiena uz viņas kažokā ietinušos stāvu.

Tai brīdī Soumss skaidri zināja, ka Bozinijs bijis viņas mīļākais, zināja, ka viņa lasījusi par Bozinija nāvi — varbūt, tāpat kā viņš, kaut kur vējainā ielu stūrī nopirkusi laikrakstu un izlasījusi.

Viņa bija labprātīgi atgriezusies sprostā, no kura reiz tā alka atbrīvoties. Un, apjaušot šīs rīcības briesmīgo nozīmi, Soumsam gribējās kliegt: «Ej projām no manas mājas, lai es vairs neredzu tavu nīstamo miesu, ko es mīlu! Ej projām, glāb savu nožēlojamo, bālo seju, tik nežēlīgu un tik maigu, kamēr es to neesmu sadragājis! Projām no manām acīm, lai es tevi nekad vairs neredzētu!»

Un viņam likās, ka par atbildi uz šiem neizteiktajiem vārdiem Irēna pieceļas un iet projām, it kā pūlēdamās pamosties no drausmīga sapņa, — pieceļas un iziet ārā, tumsā un aukstumā, nedomādama par viņu, pat nemanīdama viņa klātbūtni.

Tad viņš iesaucās, noliegdams to, ko nemaz nebija sacījis:

— Nē! Paliec! — Un novērsies apsēdās savā parastajā krēslā otrā pusē kamīnam.

Viņi sēdēja un klusēja. Un Soumss domāja:

— Kāpēc tas tā? Kāpēc man tā jācieš? Ko es esmu nodarījis? Tā nav mana vaina!

Atkal viņš palūkojās uz Irēnu. Tā sēdēja sarāvusies kā sašauts, mirstošs putns, kura krūtis smagi cilājas, elpai zūdot, kurš lēni pievērš šāvējam rāmu, stingstošu skatienu, atvadoties no visa, kas labs pasaulē, — no saules, no gaisa, no sava drauga.

Tā viņi klusēdami sēdēja pie uguns, katrs savā pusē kamīnam.

Un degošo ciedra šķilu smarža, kas Soumsam tā patika, krampjaini žņaudza viņam kaklu, līdz viņš vairs nespēja izturēt. Izgājis priekšnamā, viņš atgrūda vaļā durvis un kāri ieelpoja vēso āra gaisu, tad tāpat bez cepures un mēteļa devās uz skvēru.

Gar žogu trīdamies, pretī nāca badā pamiris kaķis, un Soumss nodomāja: «Ciešanas! Kad tās beigsies — manas ciešanas?»

Otrpus ielas kāds viņa paziņa, Raters, slaucīja kājas pie parādes durvīm ar tādu izskatu, it kā gribētu sacīt: «Es šeit esmu noteicējs.» Bet Soumss gāja tālāk.

No tālienes, pāri ielu troksnim skaidrajā gaisā skanēja baznīcas zvani, it kā iezvanot Kristus atnākšanu. Tie plūda no baznīcas, kur Soumss ar Irēnu bija laulājušies. Soumsam gribējās apreibināties, piedzerties tā, lai kļūtu vienaldzīgs pret visu vai iekvēlotos niknumā. Ja tikai viņš spētu pārvarēt pats sevi, izrauties no šī tīkla, ko viņš pirmo reizi mūžā juta ap sevi. Ja tikai viņš spētu paļauties iekšējai balsij, kas viņu urdīja: «Šķiries no viņas — padzen viņu! Viņa ir aizmirsusi tevi. Aizmirsti arī tu viņu!»

Ja tikai viņš spētu paļauties tieksmei: «Padari viņu par savu verdzeni — viņa ir tavā varā!»

Ja tikai viņš spētu paļauties pēkšņi pazibējušai iedomai: «Vai nav vienalga?» Uz mirkli aizmirst sevi, aizmirst, ka viņam nav vienalga, kas notiek, aizmirst, ka upuris neizbēgams, lai viņš darītu ko darīdams.

Ja tikai viņš spētu rīkoties, acumirkļa impulsa vadīts!

Viņš neko nespēja aizmirst, nespēja paļauties ne iekšējai balsij, ne pēkšņi pazibējušai iedomai, ne tieksmei. Notikušais bija pārāk nopietns. Soumss jutās it kā saistīts ar nesaraujamām važām.

Skvēra viņā galā avīžu zēni skaļi piedāvāja vakara laikrakstus, un šie saucieni sajaucās ar baznīcas zvaniem spocīgā, griezīgi nesaskanīgā jūklī.

Soumss aizspieda ausis. Kā zibens viņā uzliesmoja doma: varēja gadīties, ka viņš pats, nevis Bozinijs, miris gulētu kapličā un Irēna nesēdētu kā aizšauts putns ar dziestošām acīm, bet…

Kaut kas mīksts pieskārās viņa kājām, kaķis atkal trinās pie viņa. Un Soumsam no krūtīm izlauzās elsas, satricinot viņa augumu no galvas līdz kājām. Tad viss atkal noklusa, tikai mājas no tumsas it kā raudzījās Soumsā, un katrā no tām mita saimnieks un saimniece un risinājās slepens laimes vai bēdu stāsts.

Piepeši Soumss ieraudzīja, ka viņa mājas durvis vaļā un tajās kā tumšs siluets pret gaismas strēli, kas plūst no priekšnama, stāv kāds vīrietis ar muguru pret viņu. Soumsam sirds sažņaudzās, un viņš klusi piegāja tuvāk.

Viņš redzēja savu kažoku, uzmestu uz kokgriezumiem rotātā ozola krēsla, persiešu tepiķus, sudraba kausus, porcelāna šķīvjus pie sienām un nepazīstamo vīrieti, kas stāvēja durvīs.

Un viņš asi jautāja:

— Ko jūs vēlaties, ser?

Viesis apgriezās. Tas bija jaunais Džolions.

— Durvis bija vaļā, — viņš sacīja. — Vai es varētu uz mirkli sastapt jūsu sievu? Man viņai kaut kas jāpasaka.

Soumss iesānis uzmeta viņam savādu skatienu.

— Mana sieva nevienu nepieņems, — viņš stūrgalvīgi norūca.

Jaunais Džolions laipni aizrādīja:

— Es viņu aizkavētu pavisam īsu brītiņu.

Soumss aizspraucās viņam garām un aizsprostoja ieeju.

— Viņa nevienu nepieņems, — viņš atkārtoja Jaunais Džolions pēkšņi sāka raudzīties viņam garām priekšnamā, un Soumss apgriezās. Viesistabas durvīs stāvēja Irēna — neprātīgām, drudžainām acīm, pavērtām lūpām, izstieptām rokām. Kad viņa ieraudzīja abus vīriešus, gaisma viņas sejā nodzisa, rokas noslīga gar sāniem, viņa stāvēja kā akmens tēls.

Soumss spēji apgriezās un, sastapies ar jaunā Džoliona skatienu, izgrūda rēcienam līdzīgu skaņu. Viņa lūpās parādījās samocīts smaids.

— Šī ir mana māja, — viņš sacīja. — Savas darīšanas es pats nokārtošu. Es jau jums sacīju un saku vēlreiz — mēs nepieņemam.

Un aizcirta durvis jaunajam Džolionam deguna priekšā.

Interlūdija

KĀDA FORSAITA ATVASARA

Un pārāk īss ir dzīves ziedu laiks.

Šekspīrs.

VELTĪTS ANDRĒ ŠEVRIJONAM

I

Maija pēdējā dienā deviņdesmito gadu sākumā vecais Džolions Forsaits ap sešiem vakarā sēdēja zem ozola pie terases savas mājas priekšā Robinhilā. Šajā brīnišķīgajā dienā viņam gribējās palikt ārā, kamēr vien nesāks kost knišļi. Viņa kalsnā, melnīgsnējā, zilganiem vēnu izciļņiem pārstīgotā roka turēja cigāra galu slaidajos pirkstos ar smailiem, spodrinātiem nagiem — paradums audzēt garus nagus viņam bija saglabājies no karalienes Viktorijas laika sākuma, kad itin nekam nepieskarties pat ar pirkstu galiem uzskatīja par laba toņa pazīmi. Viņa izliekto pieri, kuplās, sirmās ūsas, plānos vaigus un garo, vājo zodu no rietošās saules sargāja veca, brūna panamas platmale. Kājas bija sakrustotas, visa viņa poza pauda rāmumu un eleganci — tādas īpašības parasti piemīt vecam vīram, kas ik rītus iesmaržo ar odekolonu savu zīda kabatas lakatiņu. Viņam pie kājām gulēja pinkains, brūni raibs suns, kas pūlējās izskatīties pēc špica, — tas bija Baltazars. Kādreizējais naidīgums viņa un vecā Džoliona attiecībās, gadiem ritot, bija izvērties par sirsnīgu pieķeršanos. Turpat blakus krēslam atradās šūpoles un tajās viena no Holijas lellēm — Muļķa Alise — uz priekšu sakņupusi un ar sērīgo degunu ieurbusies savos melnajos bruncīšos. Viņa tik un tā bija nežēlastībā kritusi — kāda tad nozīme tam, kā viņa sēž. Aiz ozola zālājs sliecās lejup pa nogāzi līdz paparžu audzei un tālāk pārgāja laukos, kas aizstiepās līdz dīķim, līdz birztalai, un tur atklājās skats — «skaists, brīnišķīgs» skats, ko Svizins Forsaits vēroja, sēdēdams zem šī paša koka, pirms pieciem gadiem, atbraucis kopā ar Irēnu aplūkot māju. Vecais Džolions bija dzirdējis par šo sava brāļa varoņdarbu — šo braucienu Forsaitu Biržā bieži pieminēja. Svizins! Bet pagājušā gada novembrī šis brašais vīrs bija nomiris, tikai septiņdesmit deviņus gadus vecs, no jauna pamodinādams šaubas par Forsaitu nemirstību, kuras pirmo reizi bija izraisījusi krustmātes Annas nāve. Miris! Un palikuši tikai Džolions, Džeimss, Rodžers, Niklass, Timotijs, Džūlija, Hestere un Sjūzena. Un vecais Džolions nodomāja: «Astoņdesmit pieci! Bet es to nemaz nejūtu — vienīgi tad, kad uznāk sāpes.»

Vecais Džolions nogrima pagātnes atmiņās. Vecuma viņš vairs nejuta kopš tā laika, kad pirms trim gadiem nopirka sava brāļadēla Soumsa nelaimīgo māju un pārnāca dzīvot šeit, Robinhilā. Šķita, it kā viņš kļūtu jaunāks ar katru pavasari, dzīvodams uz laukiem kopā ar savu dēlu un mazbērniem: Džūnu un mazajiem no otrās laulības — Džoliju un Holiju; dzīvodams šeit, tālu no Londonas trokšņa un Forsaitu Biržas tenkām, atbrīvojies no savām valdes sēdēm, brīnišķīgā atmosfērā, kur nebija nekādu pienākumu, tikai atpūta un izklaidēšanās. Arī garlaikoties nevajadzēja, pietika darba, rūpējoties par mājas iekārtošanu un divdesmit akru zemes apkopšanu un izdabājot Holijas un Džolija iegribām. Viss nemiers un vainas, kas bija sakrājušās viņa sirdī, kamēr risinājās ilgais un traģiskais notikums ar Džūnu, Soumsu, Soumsa sievu Irēnu un nabaga Boziniju, pamazām zaudēja savu asumu. Pat Džūna bija beidzot nokratījusi savu melanholiju — par to liecināja ceļojums pa Spāniju, kur viņa devās kopā ar tēvu un pamāti. Neparasts miers valdīja Robinhilā pēc viņu aizbraukšanas. Bija neizsakāmi labi, taču kaut kā trūka — tāpēc, ka šeit nebija dēla. Džo viņam tagad bija pastāvīgs mierinājums un iepriecinājums — mīļš zēns. Bet sievietes — pat vislabākās — tomēr mazliet krīt uz nerviem, protams, ja par tām sevišķi nejūsmo.

Tālumā kūkoja dzeguze, meža balodis dūdoja tuvējā gobā lauka malā, un cik kupli pēc pļaujas sazēlušas margrietiņas un gundegas! Arī vējš iegriezies no dienvidrietumiem — patīkams, spirgts vējš! Vecais Džolions atbīdīja cepuri pakausī un ļāva saulei apspīdēt vaigus un zodu. Diezin kāpēc, bet todien viņam gribējās sabiedrības, gribējās palūkoties skaistā sejā. Pastāv uzskats, ka veciem cilvēkiem nekā vairs nevajag. Bet vecais Džolions savā neforsaitiskajā filozofijā, kas allaž mājoja viņa dvēselē, domāja: «Cilvēkam nekad nav diezgan! Pat ar vienu kāju kapā tam droši vien būs vēl kāda vēlēšanās!» Šeit, tālu no pienākumiem un rūpēm, viņa mazbērni, puķes, koki un putni viņa nelielajā īpašumā, bet par visu vairāk saule, mēness un zvaigznes, kas spīdēja pār to, dienu un nakti sacīja viņam: «Sēzam, atveries!» Un sezams atvērās — cik plaši, to viņš varbūt pats nezināja. Viņā arvien bija modinājis spēcīgas izjūtas tas, ko iesākuši saukt par «Dabu», — neviltotas, gandrīz vai godbijīgas izjūtas, lai gan viņš nebija atmetis paradumu saukt saulrietu par saulrietu un ainavu par ainavu, kaut arī tie viņu dziļi aizkustināja. Taču tagad Daba izraisīja viņā smeldzi — tik spēcīgi viņš to pārdzīvoja. Šajās mierīgajās, skaidrajās dienās, kas kļuva arvien garākas, ar Holiju pie rokas un Baltazaru pa priekšu (tas vienmēr cītīgi kaut ko meklēja un nekad neko neatrada) viņš mēdza staigāt, vērodams, kā plaukst rozes, kā ienākas augļi uz špalerām gar sienām, kā saule zeltī ozola lapas un jaunās atvases birzī, vērodams ūdensrožu lapas atveramies un mirdzam un sudrabainos kviešus vienīgajā labības laukā; klausīdamies, kā dzied strazdi un cīruļi un oldernietes gremo, rāmi vēdinādamas kuplās astes. Un vienmēr šajās jaukajās dienās viņš juta smeldzi aiz mīlas pret visu to, varbūt kaut kur dziļi iekšienē nojauzdams, ka viņam nav lemts vairs ilgi par to priecāties. Doma, ka reiz, varbūt pēc desmit, varbūt jau pēc pieciem gadiem vai vēl agrāk, visa šī pasaule viņam tiks atņemta, iekams būs izsīkusi viņa spēja to mīlēt, viņam likās kā netaisnība, kā draudošs mākonis pie viņa laimes apvāršņa. Ja arī būtu kaut kas pēc nāves, tad nebūs tā, ko viņš vēlējās: ne Robinhilas, ne puķu, ne putnu, ne skaistu seju — pat tagad viņš pārāk maz tās redz! Ar gadiem viņa nepatika pret liekulību bija pieaugusi; principialitāte, ko viņš tā cienīja sešdesmitajos gados — tāpat kā aiz tīrās spēka un laika pārpilnības cienīja vaigu bārdu, — sen bija nozudusi, atstājot viņā godbijību tikai pret trim parādībām — skaistumu, godīgumu un īpašuma instinktu, un vislielāko nozīmi viņš piešķīra skaistumam. Viņš arvien bija interesējies par visu ko un vēl tagad labprāt lasīja «The Times», taču varēja jebkurā brīdī to nolikt pie malas, ja izdzirdēja strazdu dziedam. Godīgums, īpašums — tie tomēr apnicīgi, bet strazdi un saulrieti viņam nekad neapnika, tikai viesa viņā nemiera pilnu apziņu, ka viņš pārāk maz spēj tos baudīt. Vērojot pievakares rāmo mirdzumu un sīkos, zeltaini dzeltenos un baltos ziedus zālājā, viņš domāja: Laiks tagad ir kā Orfeja muzika, ko nesen dzirdēju Koventgārdenā. Brīnišķīga opera, nevar jau salīdzināt ar Meierbēru, pat ne ar Mocartu, bet savā ziņā vēl jaukāka. Tai piemīt kaut kas klasisks, no zelta laikmeta, vienkāršība un sirsnīgums, un Ravoli «gandrīz tikpat labs kā veco laiku dziedoņi». Tā bija augstākā uzslava no vecā Džoliona puses. Orfeja ilgas pēc skaistuma, kas viņam zuda, pēc mīļotās, ko aprija pazeme, tāpat kā dzīvē zūd viss skaistais un mīļotais — ilgas, kas skanēja un trīsēja zeltainajā mūzikā, tovakar vibrēja arī pasaules pārejošajā skaistumā. Vecā Džoliona kāja, ieauta zābakā ar korķa zoli, neviļus pieskārās Baltazaram — suns uztrūkās un sāka knosīties: kaut gan visi domāja, ka viņam blusu nav, nekas nespēja viņu par to pārliecināt. Beidzis paberzēja izknosīto vietu pret sava saimnieka stilbu un atkal nogūlās, uzlicis purnu uz nemīlīgā zābaka. Bet vecā Džoliona atmiņā piepeši uzpeldēja kāda seja, ko viņš bija redzējis šajā izrādē pirms trim nedējām, — Irēna, viņa dārgā brāļadēla Soumsa — «īpašnieka» sieva. Lai gan viņš Irēnu nebija redzējis kopš viesībām viņa vecajā mājā Stenhoupgeitā, kad svinēja viņa mazmeitas Džūnas nelaimīgo saderināšanos ar Boziniju, viņš tūdaļ to pazina, jo vienmēr bija par to jūsmojis — par šo jauko būtni. Kad gāja bojā Bozinijs, par kura mīļāko viņa bija kļuvusi, izpelnīdamās tik asu nosodījumu, viņa tūdaļ atstāja Soumsu. Dievs vien zina, ko viņa kopš tā laika darīja. Viņas seja, ko vecais Džolions redzēja profilā iepriekšējā rindā, bija patiešām vienīgais atgādinājums pa šiem trim gadiem, ka viņa vēl dzīva. Neviens viņu nepieminēja. Tikai Džo bija reiz vecajam Džolionam kaut ko pastāstījis — kaut ko tādu, kas viņu galīgi samulsināja. Džo uzzinājis no Džordža Forsaita, kurš redzējis Boziniju miglā tajā dienā, kad viņu sabrauca, kaut ko tādu, kas izskaidroja jaunā cilvēka izmisumu — par Soumsa izturēšanos pret sievu, nejēdzīgu rīcību. Arī Džo bija redzējis Irēnu tajā pēcpusdienā, kad jau bija zināms par nelaimes gadījumu, redzējis to īsu mirkli, un tas, ko viņš stāstīja, uz visiem laikiem bija palicis vecā Džoliona atmiņā — Džo bija nosaucis Irēnu par «neprātīgi izmisušu». Bet otrā dienā Džūna bija aizgājusi tur, apspiedusi savas jūtas un aizgājusi, un kalpone raudādama stāstījusi, ka kundze naktī izgājusi no mājas un pazudusi. Traģisks notikums! Viens bija skaidrs — Soumsam vairs nebija izdevies viņu atgūt. Soumss tagad dzīvoja Braitonā un braukāja uz Londonu un atpakaļ — to viņš pelnījis, šis «īpašnieks». Ja vecajam Džolionam kāds cilvēks nepatika tā kā šis brāļadēls, tad viņš nespēja šīs jūtas nomākt. Viņš vēl atcerējās, ar kādu atvieglojumu noklausījās ziņu par Irēnas nozušanu. Briesmīgi bija iedomāties viņu ieslodzītu tajā mājā, kurā viņa bija atgriezusies — toreiz, kad Džo viņu redzēja, — atgriezusies uz brīdi, kā ievainots dzīvnieks savā alā, pēc tam kad bija uz ielas izlasījusi laikrakstā ziņu par «Arhitekta traģisko nāvi». Tovakar operā viņu bija sevišķi saistījusi Irēnas seja — skaistāka nekā tā, kas glabājās viņa atmiņā, taču līdzīga maskai, zem kuras kaut kas risinās. Vēl jauna sieviete — varbūt divdesmit astoņi gadi. Droši vien viņai tagad jau cits mīļais. Pie šīs netīkamās domas vecā Džoliona nemierīgais zābaks sakustējās un tam līdzi Baltazara galva. Gudrais dzīvnieks piecēlās un palūkojās sava saimnieka sejā. «Pastaigāties?» suns it kā jautāja, un vecais Džolions atbildēja: — Iesim, vecais draugs!

Lēnām, kā parasti, viņi pārgāja pāri gundegām un margrietiņām nosētajam laukam un iebrida papardēs. Šī vieta, kur pagaidām gandrīz nekas neauga, ar gudru ziņu bija atstāta zemāka par laukumu ap māju, lai kopā ar tālāko lauku veidotu it kā terases, kas tik svarīgi dārzkopībā. Baltazaram patika šis akmeņainais zemes stūrītis, kur dažreiz izdevās sameklēt kādu kurmi.

Vecais Džolions arvien tīšuprāt gāja pa šo vietu, kas gan nebija skaista, bet kam kādreiz tādai vajadzēja būt, un bieži domāja: «Jāatsauc Vors, lai apskatās, viņš ir prātīgāks par Bīču.» Jo stādiem, tāpat kā mājām un cilvēku kaitēm, nepieciešama visrūpīgākā gādība. Tur dzīvoja arī gliemeži, un, ja vecais Džolions gāja kopā ar mazbērniem, viņš mēdza parādīt tiem kādu un pastāstīt par zēnu, kurš jautājis: «Vai plūmēm ir kājas, māmiņ?» — «Nav, dēliņ.» — «Nu tad es būšu ņēmis un apēdis gliemezi.» Un, kad bērni lēkāja un spieda viņa roku, iedomādamies, kā gliemezis iet uz leju pa mazā zēna rīklīti, viņa acis šķelmīgi piemiedzas. Izgājis no paparžu audzes, viņš atvēra vārtiņus, aiz kuriem sākās pirmais lauks — plašs, parkam līdzīgs laukums, kurā, atdalīts ar ķieģeļu žogu, bija ierīkots sakņu dārzs. Vecais Džolions negāja uz turieni, sakņu dārzs nebija piemērota vieta viņa pašreizējam noskaņojumam, bet devās lejup pa nogāzi uz dīķa pusi. Baltazars, kuram tur bija zināmas dažas ūdensžurkas, cilpoja pa priekšu, nesteigdamies, kā jau vecs suns, kas pieradis pie ikdienas pastaigas pa vieniem un tiem pašiem ceļiem. Nonācis pie dīķa malas, vecais Džolions apstājās, ieraudzījis, ka izplaukusi vēl viena ūdensroze. Rīt vajadzēs parādīt to Holijai, kad mazajai mīlulei būs pārgājušas graizes, kas izcēlās no brokastīs apēsta tomāta, — viņai bija ārkārtīgi jutīgs vēderiņš. Tagad, kad Džolijs bija skolā, pirmo gadu, vecais Džolions gandrīz visu dienu pavadīja kopā ar Holiju un bez mazās ļoti garlaikojās. Viņš juta arī sāpes, kas pēdējā laikā uznāca bieži, — vieglu smeldzi kreisajos sānos. Vecais Džolions paraudzījās atpakaļ kalnā. Patiešām, nabaga Bozinijs uzcēlis neparasti skaistu māju. Viņš būtu tālu ticis, ja dzīvotu. Bet kur viņš tagad? Varbūt vēl klīst šeit, šinī vietā, kur veica savu pēdējo darbu, kur risinājās viņa traģiskais mīlas stāsts. Vai varbūt Filipa Bozinija gars saplūdis ar visumu? Kas to zina? … Tas suns nu gan sabrien kājas. Un vecais Džolions sāka iet uz birztalu. Tur bija milzums brīnišķīgu zilo zvaniņu, un viņš zināja vietu, kur daži vēl ziedēja — kā mazi debesu gabaliņi, iekrituši starp kokiem, paslēpušies no saules. Viņš pagāja garām govju un vistu kūtīm un pa šauru taciņu caur biezu jaunaudzi devās uz vietu, kur auga zilie zvaniņi. Baltazars, kas atkal bija aizsteidzies viņam priekšā, klusi ierūcās. Vecais Džolions piegrūda tam ar zābaku, bet suns nekustējās no vietas, apstājies uz šaurās taciņas, kur tam nevarēja paiet garām, un spalva tam lēnām slējās stāvus uz pinkainā kumbra. Vai nu no suņa rūkšanas un saboztās spalvas, vai arī no dīvainās sajūtas, kas parasti pārņem cilvēku mežā, vecajam Džolionam it kā skudras pārtecēja pār muguru. Tad taciņa nogriezās, un tur uz veca, apsūnojuša koka stumbra sēdēja kāda sieviete. Viņas seja nebija redzama, un vecais Džolions tikko paspēja nodomāt: «Ienākusi svešā daļā… vajadzēs pateikt, lai pieliek uzrakstu,» — kad viņa atskatījās. Augstās debesis! Tā pati seja, ko viņš bija redzējis operā … tā pati sieviete, par ko viņš nule bija domājis. Acumirkļa apmulsumā viņš to redzēja neskaidri, kā parādību. Cik dīvaini! Varbūt šo iespaidu radīja saules stari, kas slīpi krita uz viņas mēļi pelēkās kleitas. Tad viņa piecēlās un stāvēja smaidīdama, viegli noliekusi galvu uz vieniem sāniem. Vecais Džolions domāja: «Cik viņa skaista!» Viņa klusēja, un arī vecais Džolions neteica ne vārda. Viņš saprata šīs klusēšanas iemeslu un augstu to novērtēja. Viņu, bez šaubām, šeit bija atvedušas kādas atmiņas, un viņa nemēģināja rast savam nācienam banālu izskaidrojumu.

— Nelaidiet suni sev tuvumā, — vecais Džolions sacīja, — viņam ir slapjas kājas. Nāc šurp, Baltazar!

Bet suns piegāja pie viešņas, un viņa pastiepa roku un noglaudīja tam galvu. Vecais Džolions spēji piebilda:

— Es jūs redzēju pirms dažām dienam operā. Jūs mani nepamanījāt.

— Pamanīju gan.

Vecajam Džolionam šie vārdi likās glaimojoši, it kā viņa būtu piemetinājusi: «Vai jūs domājat, ka jūs var arī neievērot!»

— Manējie visi ir Spānijā, — viņš īsi noteica. — Esmu viens pats. Toreiz biju aizbraucis noskatīties izrādi. Ravoli ir labs. Vai esat redzējusi mūsu kūtis?

Šajā neparastajā situācijā, kas bija pilna noslēpumainības un dziļa saviļņojuma, vecais Džolions instinktīvi virzījās uz šo sava īpašuma stūrīti, un viešņa gāja tam blakus. Viņai bija viegli līgana gaita, kāda mēdz būt skaistām francūzietēm, arī viņas kleitas pelēkā krāsa bija franču gaumē. Vecais Džolions pamanīja dažus sudraba pavedienus viņas dzintarkrāsas matos. Dīvains savienojums — tādi mati, tumšas acis un sejas siltais bālums. Negaidīts, iesānis uzmests samtaini brūno acu skatiens apmulsināja veco Džolionu. Šķita, ka tas nāk no dziļuma, no tāluma, gandrīz vai no citas pasaules vai vismaz no cilvēka, kas tikai daļēji mīt šinī pasaulē. Un viņš gluži automātiski vaicāja:

—                   Kur jūs tagad dzīvojat?

—                   Man ir mazs dzīvoklītis Čelsijā.

Viņš negribēja zināt, ko viņa dara, nekā negribēja zināt, taču viņam izrāvās neatlaidīgais jautājums:

— Viena pati?

Viņa pamāja ar galvu. Vecais Džolions atviegloti uzelpoja. Un viņam ienāca prātā, ka viņai piederētu šī birztala, ja liktenis nebūtu citādi lēmis, un viņa rādītu šīs kūtis viņam, viesim.

— Visas oldernietes, — viņš nomurmināja, — tām ir ļoti labs piens. Šī ir sevišķi skaista. Tpru-tpru, Mirte!

Rūsganā govs ar tādām pašām maigām, brūnām acīm kā Irēnai stāvēja nekustēdamās, tā ilgi nebija slaukta. Govs iesānis lūkojās uz viņiem ar spožām, siltām, zobgalīgām acīm, un no pelēkā purna tieva siekalu stīdziņa stiepās lejā uz salmiem. Vēsajā, krēslainajā kūtī oda pēc siena, vaniļas un amonjaka. Un vecais Džolions sacīja:

— Ienāciet pie manis, paēdīsim pusdienas! Mājās varēsiet aizbraukt ar manu karieti.

Viņš noprata, ka Irēna cīnās ar sevi, bez šaubām, viņā modās atmiņas. Taču viņš ļoti vēlējās būt kopā ar Irēnu. Daiļa seja, burvīgs augums, skaistums! Visu pēcpusdienu viņš bija pavadījis vienatnē. Laikam viņa acīs bija skumjas, jo Irēna atbildēja:

—                   Paldies, tēvoci Džolion! Labprāt. Viņš sacīja, rokas berzēdams:

—                   Lieliski! Tad iesim!

Un ar Baltazaru pa priekšu viņi devās augšup pa nogāzi. Saule bija noslīdējusi gandrīz vienā līmenī ar viņu sejām, un vecais Džolions redzēja ne vien sudraba pavedienus, bet arī sīkas krunciņas, pietiekami dziļas, lai piešķirtu viņas skaistumam sevišķu smalkumu — tādas sejas ir cilvēkiem, kas savu dzīvi nedala ar citiem. «Es viņu vedīšu pa terasi,» viņš domāja, «viņa nav parasts viesis.»

—                     Ko jūs visu dienu varat sadarīt? — viņš jautāja.

—                     Es dodu mūzikas stundas. Man ir arī citi pienākumi.

—                     Darbs! — teica vecais Džolions, paņēmis no šūpolēm lelli un pieglauzdams tās melnos svārciņus. — Nav nekā labāka par to, vai ne? Es tagad nekā nedaru. Kļūstu vecs. Kas tie ir par pienākumiem?

—                     Mēģinu palīdzēt sievietēm, kas nokļuvušas nelaimē.

Vecais Džolions lāgā nesaprata.

—                     Nelaimē? — viņš atkārtoja, tad satrūcies atģidās, ka viņa domājusi tieši to ko viņš pats būtu domājis, lietodams šo izteicienu. Pabalstīt Londonas paklīdušās sievietes! Cik dīvaina, briesmīga nodarbošanās! Taču ziņkāre pārvarēja viņa parasto atturību, un viņš jautāja:

—                     Kā? Ko tad jūs viņu labā darāt?

—                     Neko sevišķu. Man nav daudz naudas. Es varu palīdzēt vienīgi ar labu vārdu un dažreiz ar ēdienu.

Vecā Džoliona roka neviļus meklēja naudas maku. Viņš steigšus piebilda:

—                     Kā tad jūs viņas sameklējat?

—                     Eju uz slimnīcu.

—                     Uz slimnīcu! Fū!

—                     Vissāpīgākais man liekas tas, ka viņās visās kādreiz bijis kaut kas skaists.

Vecais Džolions sakārtoja lelli.

— Skaists! — viņš iesaucās! — Ha! Jā, tas ir bēdīgi! — Un viņš iegāja mājā. Pa stiklotajām durvīm, paceldams nolaistās portjeras, kas sargāja no saules, viņš ieveda Irēnu istabā, kur mēdza lasīt «The Times» un lauksaimniecības žurnālus ar milzīgiem lopbarības biešu attēliem, kas labi noderēja Holijas otiņai.

— Pusdienas būs pēc pusstundas. Jūs droši vien vēlaties nomazgāt rokas. Es aizvedīšu jūs uz Džūnas istabu.

Viņš redzēja, ka Irēna ar saspringtu skatienu raugās apkārt. Cik daudz šeit pārmaiņu, kopš viņa pēdējo reizi bija te kopā ar savu vīru vai mīļāko, vai varbūt ar abiem — to vecais Džolions nezināja, nevarēja zināt. Tas viss bija tumsā tīts, un viņš vēlējās, lai tā arī paliktu. Bet cik daudz pārmaiņu! Vestibilā viņš sacīja:

— Ziniet, mans dēls Džo ir gleznotājs. Viņam ir ļoti laba gaume. Tā, protams, nav mana gaume, bet es viņam ceļā neesmu stājies.

Irēna stāvēja nekustēdamās, tikai viņas acis slīdēja pa vestibilu, kas ar kopēju lielu jumta logu tagad bija apvienots ar viesistabu. Vecajam Džolionam radās dīvaina sajūta. Vai viņa pūlējās izburt kādu no šīs krēslainās, pērļu pelēkos un sudrabainos toņos ieturētās telpas? Viņš būtu izvēlējies zeltu, tas ir spilgtāks un spēcīgāks. Bet dēlam bija franču gaume, un tā šī telpa iznākusi tāda krēslaina un it kā atgādināja cigarešu dūmus, kas pastāvīgi tinās ap Džo, un tikai šur tur šo vienmuļību atdzīvināja kāds zils vai tumši sārts plankums. Viņš sapņoja par kaut ko pavisam citu! Iedomās viņš bija sakāris šinī telpā savas klusās dabas zeltītos ietvaros — šedevrus, ko bija iegādājies tajos laikos, kad gleznas vērtēja pēc to lieluma. Bet kur tās tagad? Pārdotas par pusvelti! Jo tas neizprotamais spēks, kas lika viņam, vienīgajam no visiem Forsaitiem, iet laikam līdzi, bija brīdinājis viņu, lai nepūlas tās saglabāt. Tomēr viņam kabinetā vēl arvien bija «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā».

Viņš kopā ar Irēnu devās augšup pa kāpnēm, lēni, jo sāpes sānos nerimās.

— Te ir vannas istabas, — viņš sacīja, — un citas labierīcības. Es liku tās izklāt ar flīzēm. Tālāk ir bērnistabas. Bet šeit — Džo un viņa sievas istabas. Tās visas savā starpā savienotas. Jūs. droši vien atceraties.

Irēna pamāja ar galvu. Viņi gāja tālāk pa gaiteni un nonāca lielā istabā ar vairākiem logiem, kur atradās šaura gulta.

Šī ir manējā, — vecais Džolions sacīja. Pie sienām bija bērnu fotogrāfijas un akvareļu uzmetumi, un viņš vilcinādamies piemetināja:

Tie ir Džo darbi. Skats no šejienes lielisks. Skaidrā laikā var redzēt Epsomas hipodroma galveno tribīni.

Saule jau bija noslīgusi zemu, aiz mājas, un pāri «brīnišķīgajam skatam» klājās gaiša dūmaka, iztvaikojumi, kas radušies pa garo, laimīgo dienu. Varēja redzēt dažas mājas, bet lauki un koki viegli vīdēja pret tālo, tumsā grimstošo apvārsni.

— Apkārtne mainās, — vecais Džolions aprauti noteica, — tomēr tā paliks, kad mūsu vairs nebūs. Paskatieties uz strazdiem! Kā tie rītos svilpo! Es esmu priecīgs, ka izrāvos no Londonas.

Irēnas seja bija pie pašas loga rūts, un veco Džolionu pārsteidza tās drūmā izteiksme. «Kaut varētu darīt viņu laimīgu!» viņš domāja. «Skaista seja, tikai skumja!» Un, paņēmis trauku ar karstu ūdeni, viņš izgāja gaitenī.

— Te ir Džūnas istaba, — viņš sacīja, atvēris durvis un nolicis krūzi. — Man šķiet, jūs atradīsiet šeit visu, kas vajadzīgs.

Un, aizvēris durvis, devās atpakaļ uz savu istabu. Sukādams matus ar lielo melnkoka suku un slapinādams ar odekolonu pieri, viņš domāja. Irēna bija ieradusies tik dīvaini — kā noslēpumaina, pat romantiska vīzija, it kā tas nezināmais, kas piepilda šādas vēlēšanās, būtu piepildījis viņa alkas pēc sabiedrības, pēc skaistuma. Un spoguļa priekšā viņš saslējās visā savā vēl staltajā augumā, pārlaida suku kuplajām, sirmajām ūsām, aprasināja pieri ar odekolonu un pazvanīja.

— Es aizmirsu pateikt, ka man pusdienās būs viesis. Lai virēja pagatavo kaut ko garšīgu, un pasakiet Bīkonam, lai pusvienpadsmitos piebrauc divjūgu, vajadzēs aizvest viņu atpakaļ uz pilsētu. Vai mis Holija guļ?

Kalpone nezināja, laikam neguļot. Un vecais Džolions uz pirkstgaliem aizlavījās līdz bērnistabai un atvēra durvis, kuru viras viņš pastāvīgi turēja ieeļļotas, lai vakaros varētu nemanīts ieiet un iznākt.

Holija tomēr bija aizmigusi un gulēja kā maza Madonna — viena no tām, ko seno laiku mākslinieki, kad bija uzgleznojuši, nespēja atšķirt no Venēras. Garās, tumšas skropstas noslīgušas pār vaigiem, sejā netraucēts miers — acīm redzot viņai nekas vairs nekaitēja. Un vecais Džolions stāvēja krēslainajā istabā ar pielūgsmes pilnu sirdi. Tik burvīga, nopietna un mīļa šī mazā sejiņa! Vairāk nekā citiem viņam bija dota laimīgā spēja atdzimt savos bērnos. Tie nozīmēja viņa nākamo dzīvi — vienīgi tādu nākamo dzīvi laikam atzina viņa pagāniskais veselais saprāts. Mazajai viss vēl priekšā, un viņa asinis, daļa viņa asiņu rit tās sīkajās dzīsliņās. Viņa mazais draugs, ko viņš gribēja darīt tik laimīgu, cik vien būs viņa spēkos, lai meitene nepazītu neko citu, vienīgi mīlestību. Veco Džolionu pārņēma saviļņojums, un viņš izgāja no istabas, pūlēdamies klusināt lakādas zābaku troksni. Gaitenī viņam ienāca prātā dīvaina doma. Cik savādi, ka bērni izaug par tādām sievietēm kā tās, kam palīdz Irēna, kā viņa pati stāstīja! Sievietes, kas reiz bijušas tādas pašas mazas drostaliņas kā šī, kas pašlaik guļ bērnistabā! «Jāiedod viņai čeks,» viņš prātoja, «nepatīk par tām domāt!» Nekad viņam nebija patikusi doma par šīm nabaga izstumtajām, pārāk dziļi tā aizvainoja viņa patiešām krietno dvēseli, kas slēpās aiz pakļaušanās īpašuma instinktam, pārāk sāpīgi aizvainoja viņa spēcīgākās jūtas — skaistuma mīlestību, kas pat vēl tagad lika viņa sirdij straujāk pukstēt, kad viņš domāja par vakaru skaistas sievietes sabiedrībā. Un viņš devās lejā un pa abpusīgi veramām durvīm uz telpām, kas atradās pagalma pusē. Tur, vīna pagrabā, glabājās vīns, ne lētāks par divām mārciņām pudelē, Steinberg Cabinet , labākais no visiem Reinas vīniem, kas kādreiz nobaudīti, vīns ar nevainojamu aromātu, salds kā persiks — īsts nektārs! Viņš izņēma vienu pudeli, uzmanīgi kā bērnu, un aplūkoja to, pacēlis pret gaismu. Ar putekļu kārtu klāta, šī maigi krāsainā, slaidkaklainā pudele sagādāja viņam patiesu iepriecinājumu. Trīs gados pēc pārcelšanās uz šejieni no pilsētas tas būs pietiekami nostāvējies — nu tam vajadzētu būt lieliskam! Trīsdesmit pieci gadi pagājuši, kopš viņš to nopircis — paldies dievam, viņš nebija zaudējis savu izsmalcināto garšu un ar pilnām tiesībām varēja dzert šādu vīnu. Irēna pratīs to novērtēt — ne mazākās skābuma pazīmes. Viņš noslaucīja pudeli, pats ar savām rokām atkorķēja, noliecās, ieelpoja vīna smaržu, tad devās atpakaļ uz viesistabu.

Irēna stāvēja pie klavierēm, viņa bija noņēmusi cepuri un mežģiņu šalli, tā, ka varēja redzēt zeltainos matus un bālo kaklu. Pelēkā kleitā, pret palisandra koka

klavierēm — tā vecajam Džolionam likās kā skaista glezna.

Viņš sniedza Irēnai roku, un viņi svinīgi iegāja ēdamistabā. Telpā, kas bija iekārtota ar tādu aprēķinu, lai divdesmit četri cilvēki ērti varētu pusdienot, tagad atradās tikai neliels, apaļš galds. Lielais ēdamgalds nomāca veco Džolionu viņa tagadējā vientulībā, viņš bija licis to iznest, kamēr atgriezīsies dēls. Tur divu patiešām labu Rafaeļa Madonnu kopiju sabiedrībā viņš parasti pusdienoja viens. Šajā vakara laikā tā bija vienīgā skumīgā stunda pa visu dienu. Viņš nekad nebija ēdis daudz — kā resnais Svizins vai Silvaness Heitorps, vai Antonijs Tornvortijs, šie agrāko laiku draugi, un pusdienot vienam, kad viņā noraudzījās tikai Madonnas, viņam likās visai bēdīgi, un viņš steidzās paēst, lai ātrāk tiktu pie vairāk apgarota baudījuma — kafijas un cigāra. Taču šovakar bija citādi! Pāri mazajam galdiņam viņš mirdzošām acīm vērās Irēnā un stāstīja par Itāliju un Šveici, par saviem ceļojumiem un citiem piedzīvojumiem, par kuriem viņš vairs nevarēja stāstīt dēlam un mazmeitai, jo tie jau visu zināja. Viņš priecājās par šo jauno klausītāju. Viņš nebija no tiem vecajiem vīriem, kas maļ un maļ vienas un tās pašas atmiņas. Pats ātri nogurdams sarunās ar nesmalkjūtīgiem cilvēkiem, viņš instinktīvi vairījās nogurdināt citus, un iedzimtā tieksme pēc skaistuma darīja viņu īpaši uzmanīgu pret sievietēm. Viņš labprāt būtu ievilcis Irēnu sarunā, taču, kaut arī tā atbildēja, smaidīja un, kā likās, ar patiku klausījās, ko viņš stāsta, viņš visu laiku juta noslēpumaino noslēgtību, kas bija daļa no viņas pievilcības. Vecais Džolions necieta sievietes, kas koķetēja ar acīm un pleciem un pļāpāja bez mitas, un arī nepiekāpīgās sievietes, kas savas domas uzskatīja par likumu un vienmēr zināja vairāk nekā visi citi. Tikai viena īpašība sievietēs viņu saistīja — pievilcība, un, jo rāmāka tā bija, jo vairāk tā viņu valdzināja. Un Irēnai piemita šī pievilcība, netverama kā pēcpusdienas saule pār Itālijas kalniem un ielejām, kas viņam kādreiz tā patika. Un apziņa, ka Irēna ir viena, it kā noslēgusies no pasaules, darīja to viņam vēl tuvāku, viņā modās dīvaina vēlēšanās būt tās sabiedrībā. Kad vīrietim pienācis vecums un nav vairs itin nekādu izredžu uzvarēt, viņam patīk justies drošībā no jauniem sāncenšiem, jo viņš tomēr vēl arvien vēlas būt pirmais savas valdzinātājas sirdī. Vecais Džolions dzēra Reinas vīnu, raudzījās uz Irēnas lūpām un jutās gandrīz kā jaunībā. Bet arī Baltazars raudzījās uz Irēnas lūpām un sirds dziļumos ienīda brīžus, kad aprāvās viņu saruna un pacēlās zaļganās glāzes, pilnas ar zeltainu šķidrumu, kas tam bija pretīgs.

Sāka krēslot, kad viņi iegāja atpakaļ viesistabā. Neizlaizdams no lūpām cigāru, vecais Džolions sacīja:

— Spēlējiet, lūdzu, Šopēnu!

Pēc cigāriem, ko viņi smēķē, un pēc komponistiem, kas viņiem patīk, var iepazīt cilvēku dvēseles. Vecais Džolions necieta stiprus cigārus un Vāgnera muziku. Viņam patika Bēthovens un Mocarts, Hendels un Gluks, Šūmans un aiz kaut kādiem neizdibināmiem iemesliem — Meierbēra operas, taču pēdējos gados viņu bija savaldzinājis Šopēns, tāpat kā glezniecībā viņš bija padevies Botičelli pievilcībai. Paļaudamies šai jaunajai gaumei, viņš apzinājās, ka tā neatbilst Zelta laikmeta standartam. Tā vairs nebija Miltona, Bairona un Tenisona, Rafaela un Ticiāna, Mocarta un Bēthovena poēzija. Tā bija it kā aizplīvurota, viņu poēzija nevienam nedūrās acīs, bet slepus iezagās sirdī un atkausēja to. Nebūdams pārliecināts, vai tas labi, vecais Džolions arī daudz nedomāja, ja tikai varēja klausīties pirmā mūziku vai skatīties otrā gleznas.

Irēna apsēdās pie klavierēm zem elektriskās lampas ar pērļu pelēku abažūru, bet vecais Džolions atlaidās atzveltnes krēslā, tā, lai varētu viņu redzēt, sakrustoja kājas un lēnām sūca cigāru. Viņa brītiņu sēdēja, rokas uz taustiņiem uzlikusi, acīm redzot nevarēdama izšķirties, ko spēlēt. Tad viņa iesāka, un vecajā Džolionā pamodās skumju caurstrāvots, ne ar ko pasaulē nesalīdzināms prieks. Viņš pamazām iegrima it kā transā, tikai reizēm, pa ilgiem starplaikiem sakustējās viņa roka, izņemot cigāru no mutes un atkal atliekot atpakaļ. Tur bija Irēna, izdzertais reinvīns un tabakas aromāts, bet bija tur arī pasaule, kur saules gaisma mainījās ar mēnesnīcu, tur bija dīķi, kuros bradāja stārķi un kuriem pāri liecās zilgani koki, tur kvēloja rozes, sarkanas kā vīns, un stiepās lavandas lauki, kur ganījās pienbaltas govis, tur sieviete, parādībai līdzīga, ar tumšām acīm un baltu kaklu smaidīja, stiepdama pretī rokas, bet no gaisa, kas atgādināja mūziku, krita zvaigzne un aizķērās govij aiz raga. Vecais Džolions atvēra acis. Skaista mūzika, viņa labi spēlēja — brīnum liegs piesitiens! Un viņš atkal aizdarīja acis. Viņš jutās dīvaini skumjš un laimīgs, kā cilvēks, kas stāv zem medaini smaržīgu ziedu pilnas liepas. Nedzīvot vairs savu dzīvi, tikai stāvēt tur, sildīties sievietes acu smaidā un ieelpot ziedu smaržu! Viņš parāva roku — Baltazars bija piecēlies un nolaizījis to.

— Skaisti! — viņš sacīja. — Spēlējiet vēl… vēl Šopēnu!

Irēna atkal sāka spēlēt. Tagad veco Džolionu pārsteidza līdzība starp viņu un Šopēna muziku. Tas pats līganums, ko viņš bija ievērojis Irēnas gaitā, bija arī viņas spēlē un viņas izraudzītajā «Noktirnē», viņas acu liegajā tumšumā, gaismā, kas krita viņas matos, un mirdzumā, ko izstaroja zeltainais mēness. Viņa bija pavedinoša — jā! Taču ne viņai, ne šai mūzikai nepiemita nekas no Dalilas. Gara, zilgana dūmu spirāle pacēlās no vecā Džoliona cigāra un izklīda. «Tā mēs pazūdam!» viņš domāja. «Nav vairs skaistuma! Nekā?»

Irēna atkal mitējās spēlēt.

— Vai nevēlaties paklausīties Gluku? Viņš mēdza komponēt saules apspīdētā dārzā, ar Reinas vīna pudeli blakus.

— Jā, jā! Spēlējiet «Orfeju».

Un atkal ap veco Džolionu pletās zeltainu un sudrabainu puķu lauki, balti stāvi līgojās saules mirdzā, koši putni laidelējās šurpu turpu. Visur bija vasara. Viņa dvēselē uzbangoja salda smeldze un nožēla. No cigāra nokrita pelni, un, ņemdams mutautu, lai tos nopurinātu, viņš ieelpoja jauktu tabakas un odekolona smaržu. «Ak!» viņš nodomāja. «Tā ir tikai atvasara!» Un viņš sacīja:

—    Jūs neesat spēlējusi Che faro[4].

Irēna neatbildēja, nepakustējās. Vecais Džolions nojauta kaut ko — it kā savādu apmulsumu. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Irēna pieceļas un novēršas, un viņu pār ņēma žēlums. Cik neapdomīgi! Taču viņa, tāpat kā Orfejs, meklēja savu zaudēto šajā atmiņu telpā! Satraukts līdz sirds dziļumiem, vecais Džolions piecēlās. Irēna bija aizgājusi pie lielā loga viesistabas otrā galā. Viņš nedroši sekoja. Viņa bija piespiedusi rokas pie krūtīm, varēja redzēt tikai gluži baltu nobālušu vaigu. Un dziļā saviļņojumā viņš sacīja:

— Nevajag tā, mīļā!

Šie vārdi viņam izrāvās pavisam neviļus, tā viņš mēdza mierināt Holiju, kad tai kaut kas kaitēja, taču Irēnā tie izraisīja sāpes. Viņa aizsedza ar rokām seju un sāka raudāt.

Vecais Džolions stāvēja, vērdamies viņā ar dziļi iegrimušajām veca vīra acīm. Irēna tā kaunējās sava jūtu izplūduma, kas bija tik neparasts viņas savaldībai un mieram, ka likās — viņa nekad nebija citu klātbūtnē ļāvusi vaļu izmisumam.

— Nevajag… nevajag! — vecais Džolions čukstēja un, bijīgi pastiepis roku, pieskārās Irēnai. Viņa apgriezās un piespieda rokās paslēpto seju viņam pie krūtīm. Vecais Džolions stāvēja nekustēdamies, turēdams kalsno roku viņai uz pleca. Lai viņa izraudas — tad viņai būs vieglāk! Bet Baltazars nesaprašanā apsēdās un raudzījās viņos.

Logs vēl bija vaļā, aizkari nebija aizvilkti, un dziestošā dienas gaisma no ārienes sajaucās ar iekšējo apgaismojumu. Smaržoja nule pļauta zāle. No ilgajā mūžā krājušās pieredzes zinādams, kas vajadzīgs, vecais Džolions neteica ne vārda. Pat bēdas ar laiku izraudas. Vienīgi Laiks var remdēt skumjas, Laiks, kas zina, kā mainās visi noskaņojumi, norimst jūtu saviļņojumi, Laiks — lielais mierinātājs. Viņam ienāca prātā vārdi: «Kā briedis brēc pēc veldzējošiem strautiem» — taču tie viņam neko nenozīmēja. Tad uzvēdīja vijolīšu smarža, un viņš zināja, ka Irēna slauka acis. Viņš pastiepa uz priekšu zodu, piespieda ūsas viņai pie pieres un juta, ka viņa visa dreb — kā koks, kas purina nost lietus lāses. Irēna pievilka viņa roku pie lūpām, it kā sacīdama: «Nu viss ir pāri! Piedodiet man!»

Šis skūpsts diezin kāpēc viesa viņā klusu prieku. Viņš aizveda Irēnu atpakaļ pie klavierēm. Bet Baltazars sekoja viņiem un nolika pusdienās apēstās karbonādes kaulu viņiem pie kājām.

Vēlēdamies izklīdināt atmiņas par šo jūtu uzliesmojumu, viņš nevarēja iedomāt nekā labāka par porcelānu un, lēnām apstaigādams kopā ar Irēnu skapjus citu pēc cita, ņēma ārā Drēzdenes, Laustoftas un Čelsijas porcelāna darinājumus un grozīja tos savās kalsnajās, dzīslainajās rokās, kuru āda ar retiem vasaras raibumiem liecināja par lielu vecumu.

— To es nopirku pie Džobsona, — viņš stāstīja, — samaksāju trīsdesmit mārciņas. Ļoti vecs. Tas suns gan visur izmētā savus kaulus. Šo veco kausu es dabūju ūtrupē, kad izputēja izlaidīgais marķīzs. Bet jūs jau to neatceraties. Redziet, tas ir jauks Čelsijas porcelāns. Nu, kā jūs domājat, kas tas ir? — Un viņš priecājās, juzdams, ka Irēna ir apveltīta ar labu gaumi un patiešām ar interesi aplūko šos viņa dārgumus. Galu galā nekas taču tā nenomierina nervus kā porcelāna priekšmets, par kura marku var izcelties domstarpības.

Kad beidzot atskanēja ratu rīboņa, vecais Džolions sacīja:

— Jums atkal jāatbrauc. Atbrauciet uz brokastīm, tad es jums tos parādīšu dienas gaismā un redzēsiet manu mazo — viņa ir maza, mīļa drostaliņa. Suns, kā liekas, jums ir pieķēries.

Baltazars, juzdams, ka Irēna taisās iet projām, glaudās viņai pie kājām. Ārā ejot, vecais Džolions teica:

—   Viņš jūs aizvedīs uz mājām stundā un piecpadsmit minūtēs. Ņemiet to, izlietojiet savu protežē labā. — Un viņš iespieda Irēnai rokā čeku par piecdesmit mārciņām. Redzēja, kā iemirdzas viņas acis, dzirdēja kluso: «Ak tēvoci Džolion!» — un viņā uzbangoja prieka vilnis. Tas nozīmēja, ka dažiem nabaga radījumiem būs palīdzēts, un tas nozīmēja, ka viņa atkal atnāks. Viņš pasniedzās pa karietes lodziņu un vēlreiz paspieda Irēnas roku. Kariete aizripoja. Viņš stāvēja, raudzīdamies mēnesī un koku ēnās, un domāja: «Burvīga nakts! Viņa…»

II

Divas lietainas dienas — un sākās rāma, saulaina vasara.

Vecais Džolions gāja pastaigāties un sarunājās ar Holiju. Sākumā viņš jutās it kā lielāks un jaunu spēku pilns, tad kļuva nemierīgs. Gandrīz katru pēcpusdienu viņi devās uz birztalu un aizgāja līdz izgāztajam kokam. «Nē, viņas nav!» viņš nodomāja. «Protams, nav!» Un viņš jutās mazliet mazāks un, mājās ejot, smagiem soļiem kāpa kalnup, piespiedis roku pie kreisajiem sāniem. Reizumis viņam pazibēja doma: «Vai viņa bija šeit — vai es tikai sapņoju?» Un viņš ilgi vērās tālē, bet Baltazars vērās viņā. Protams, viņa vairs nenāks! Vēstules no Spānijas viņš atplēsa ar daudz mazāku interesi. Viņi rakstīja, ka atgriezīšoties tikai jūlijā. Vecais Džolions juta — cik dīvaini! — ka viņš to viegli piecietis. Ik reizes pie pusdienu galda viņš piemiegtām acīm paraudzījās uz to vietu, kur Irēna todien sēdēja. Viņas tur nebija, un viņa skatiens atkal atslāba.

Septītajā pēcpusdienā viņš nolēma: «Jāaizbrauc uz pilsētu un jānopērk zābaki.» Viņš lika Bīkonam sagatavot karieti un aizbrauca. Pa ceļam no Patnijas uz Haidparku viņš nodomāja: «Es varētu aizbraukt uz Celsiju un apciemot viņu.» Un uzsauca:

— Aizvediet mani tur, kur jūs tovakar vedāt dāmu, kas bija pie manis.

Kučieris pievērsa viņam savu plato, sarkano seju, un biezās lūpas jautāja:

— Dāmu pelēkā, ser?

— Jā, dāmu pelēkā. — Kādas citas dāmas tad vēl bija? Stulbenis!

Kariete apstājās pie mazas trīsstāvu īres mājas, nomaļus, pie upes. Ar ievingrinātu aci vecais Džolions tūdaļ redzēja, ka dzīvokļi tur lēti. «Jādomā, ap sešdesmit mārciņu gadā,» viņš prātoja un, iekšā iegājis, sāka pētīt iedzīvotāju sarakstu. Uzvārda «Forsaits» tur nebija, bet pretī uzrakstam «Otrais stāvs, dzīvoklis c» vārdi: «Misis Irēna Herona». A! Viņa pieņēmusi savu meitas vārdu! Vecajam Džolionam tas diezin kāpēc patika. Viņš lēnām kāpa augšup, sānos mazliet smeldza. Brīdi pastāvēja nepiezvanījis, kamēr pārgāja smaguma un satraukuma sajūta. Viņas nebūs mājās! Un tad vēl zābaki! Kas par iedomu! Kam viņam tādā vecumā vairs zābaki? Viņš nespēja novalkāt tos, kas jau bija.

Vai misis Herona mājās?

Jā, ser.

Pieteiciet Džolionu Forsaitu.

Jā, ser, lūdzu, nāciet šeit!

Vecais Džolions sekoja ļoti jaunajai kalponei — tai nevarēja būt vairāk par sešpadsmit — ļoti mazā viesistabā, kur aizkari bija nolaisti, lai pasargātu no saules. Tur atradās neliels pianīno un vairāk gandrīz nekas, ja nepiemin vieglu smaržu un labu gaumi. Vecais Džolions ar cepuri rokā stāvēja istabas vidū un domāja: «Laikam gan viņai grūti klājas!» Virs kamīna karājās spogulis, un viņš ieraudzīja tajā savu attēlu. Vecs vīrs! Viņš izdzirdēja drēbju čaukstoņu un apgriezās. Irēna bija tik tuvu, ka vecā Džoliona ūsas gandrīz pieskārās viņas pierei, tieši tajā vietā, kur sākās sudraba pavedieni viņas matos.

— Es braucu uz pilsētu, — viņš sacīja. — Ienāca prātā iegriezties pie jums un apjautāties, kā jūs tovakar nokļuvāt mājās.

Un, redzēdams viņas smaidu, pēkšņi juta atvieglojumu. Varbūt Irēna patiešām priecājas par viņa apciemojumu.

— Vai nevēlaties pavizināties pa Haidparku? Uzlieciet cepuri un brauksim!

Taču, kad. Irēna aizgāja uzlikt cepuri, viņš sadrūma. Haidparks! Džeimss un Emīlija! Niklasa sieva vai kāds cits no viņa dārgajiem radiniekiem droši vien būs tur, skatīsies, mutes atplētuši. Un vēlāk staigās un trīs mēles gar viņu un Irēnu. Labāk ne! Viņš negribēja atjaunot Forsaitu Biržā pagātnes atmiņas. Viņš noņēma sirmu matu no savu cieši aizpogāto vizītsvārku atloka un pārvilka ar roku pār vaigiem, ūsām un stūrgalvīgo zodu. Zem vaigu kauliem varēja just dziļus dobumus. Pēdējā laikā viņš maz ēda — vajadzēs paprasīt tam šarlatānam, kas ārstē Holiju, lai izraksta viņam kaut ko spēcinošu. Irēna atnāca, un, jau karietē sēžot, viņš sacīja:

— Varbūt labāk pasēdēsim Kensingtonas parkā?

Un piebilda, piemiedzis aci: — Tur neviens mūs neredzēs, — it kā Irēna būtu uzminējusi viņa slepenās domas.

Izkāpuši no karietes, viņi iegāja šajā izvēlētajā teritorijā un devās uz dīķa pusi.

— Jūs, kā redzu, esat pieņēmusi atpakaļ savu agrāko uzvārdu, — vecais Džolions sacīja. — Es to nenožēloju.

Irēna pieķērās viņam pie rokas.

Vai Džūna man ir piedevusi, tēvoci Džolion? Viņš rāmi atbildēja:

Jā, jā, protams, kāpēc ne?

Un jūs?

— Es? Es jums piedevu, tiklīdz uzzināju visu patiesību. — Un varbūt viņš arī bija piedevis. Viņa dabā bija vienmēr nostāties skaistuma pusē.

Irēna dziļi uzelpoja.

— Es nekad neesmu nožēlojusi — es to nespēju. Vai jūs kādreiz esat ļoti dziļi mīlējis, tēvoci Džolion?

Dzirdot šo savādo jautājumu, vecais Džolions apmulsis raudzījās tālē. Vai viņš bija dziļi mīlējis? Laikam gan ne, vismaz viņš nevarēja atcerēties. Taču viņš negribēja to sacīt šai jaunajai sievietei, kuras roka turējās pie viņa rokas, kura it kā dzīvoja atmiņās par traģisko mīlestību. Un viņš domāja: «Ja es tevi būtu saticis, kad biju jauns, es… es laikam gan būtu zaudējis galvu.» Viņu pārņēma vēlēšanās izlīdzēties ar vispārējām frāzēm.

Mīlestība ir dīvaina, — viņš teica, — bieži vien liktenīga. Grieķiem — vai ne? — mīlestība bija dieviete, un laikam viņiem bija taisnība, bet viņi taču dzīvoja Zelta laikmetā.

Fils viņus dievināja.

Fils! Šis vārds viņu nepatīkami satrauca, jo, spēdams saskatīt visus blakus apstākļus, viņš piepeši aptvēra, kāpēc Irēna piecieš viņa sabiedrību. Viņa gribēja runāt par savu mīļoto! Nu lai, ja tas viņai dara prieku! Un viņš sacīja:

Tā! Viņā laikam bija kaut kas no tēlnieka.

Jā. Viņam patika līdzsvars un simetrija. Viņam patika grieķi tāpēc, ka tie ar visu dvēseli nodevās mākslai.

Līdzsvars! Cik vecais Džolions atcerējās, tam jauneklim pilnīgi trūka līdzsvara. Par simetriju runājot… augums viņam, bez šaubām, bija labs, bet savādās acis un izspiestie vaigu kauli… Simetrija?

— Arī jūs piederat pie Zelta laikmeta, tēvoci Džolion.

Vecais Džolions uzlūkoja Irēnu. Vai tā par viņu zobojās? Nē, viņas acis bija maigas kā samts. Varbūt glaimo viņam? Bet kāpēc tas būtu vajadzīgs? No tāda veca vīra kā viņš taču neko nevarēja gaidīt.

— Fils tā domāja. Viņš arvien sacīja: «Bet es taču nevaru teikt viņam, ka jūsmoju par viņu.»

A! Atkal tas pats. Viņas mirušais mīļotais, viņas vēlēšanās runāt par to! Un vecais Džolions paspieda Irēnas roku, gan aiz dusmām par šīm atmiņām, gan aiz pateicības, it kā apzinādamies, ka šīs atmiņas viņus saista.

— Bozinijs bija ļoti spējīgs jauneklis, — viņš teica. — Karsti. Es vairs nepanesu karstuma. Apsēdīsimies.

Viņi apsēdās krēslos zem kastaņas, kuras platās lapas pasargāja viņus no pēcpusdienas rāmā mirdzuma. Patīkami sēdēt un raudzīties Irēnā, un just, ka tai patīk būt kopā ar viņu. Un vēlēšanās, ja iespējams, padziļināt šo patiku mudināja viņu turpināt:

Droši vien jūs pazināt viņu tādu, kādu es viņu nekad neredzēju. Jums taču viņš parādīja sevi no vislabākās puses. Viņa uzskati par mākslu man likās mazliet… neparasti. — Viņš gandrīz pateica «jaunmodīgi».

Jā, bet viņš arvien sacīja, ka jums esot daiļuma izjūta.

Vecais Džolions nodomāja: «Tā jau nu viņš sacīja!» Taču, pametis ar aci, atteica:

— Jā, tas tiesa, citādi es te ar jums nesēdētu. Cik viņa valdzinoša, kad smaida tā, ar acīm!

— Pēc viņa domām, jūsu sirds esot viena no tām, kas nekad nenoveco. Fils labi pazina cilvēkus.

Vecais Džolions neticēja šiem glaimiem, ko izraisīja pagātne, vēlēšanās runāt par mirušo mīļoto — nepavisam arī ne; tomēr kāri klausījās tos, jo Irēna iepriecināja viņa acis un sirdi, kas — patiešām! — nebija novecojusi. Vai tāpēc, ka viņš pretēji Irēnai un viņas mirušajam mīļotajam nekad nebija neprātīgi mīlējis, nekad nebija zaudējis līdzsvaru un simetrijas apziņu? Toties tagad, astoņdesmit piecu gadu vecumā, viņš vēl spēja jūsmot par skaistumu. Un viņš domāja: «Kaut es būtu gleznotājs vai tēlnieks! Bet es esmu vecs vīrs. Dzelzs jākaļ, kamēr karsta.»

Kāds pāris rokrokā aizgāja pa zālāju garām viņu kastaņas ēnai. Saule nežēlīgi apspīdēja bālās, nogurušās, nekoptās sejas.

— Cilvēks ir neglīts radījums, — vecais Džolions piepeši ieteicās. — Es brīnos, kā mīla tam tiek pāri.

Mīla pārvar visu!

Jaunie tā domā, — klusi sacīja vecais Džolions.

— Mīla nepazīst ne vecuma, ne robežu, ne nāves. Irēnas bālā seja kvēloja, krūtis strauji cilājās, acis mirdzēja lielas, tumšas un maigas — viņa izskatījās kā atdzimusi Venēra. Taču tūdaļ sekoja reakcija, un vecais Džolions, aci piemiedzis, noteica:

— Protams, ja tā pazītu robežas, tad mūsu nebūtu pasaulē. Tai patiešām daudz kas jāpacieš.

Tad, noņēmis cilindru, pārvilka tam ar piedurkni. Šī lielā, smagā cepure karsēja viņam pieri. Pēdējā laikā viņam bieži asinis sakāpa galvā — asinis vairs neriņķoja normāli.

Irēna vēl arvien sēdēja, tālumā vērdamās, tad piepeši klusu sacīja:

— Cik savādi, ka es vēl dzīvoju!

Džo vārdi «neprātīgi izmisusi» uzpeldēja vecajam Džolionam atmiņā.

Jā, — viņš sacīja, — mans dēls jūs toreiz redzējis … tajā dienā.

Vai tas bija jūsu dēls? Es dzirdēju kādu balsi priekšnamā, pirmajā mirklī domāju, ka tas ir… Fils.

Vecais Džolions redzēja, ka Irēnai dreb lūpas. Viņa aizsedza tās ar roku, tad atkal to atņēma un mierīgi turpināja:

— Tajā naktī es aizgāju pie upes. Kāda sieviete mani saķēra aiz drēbēm. Viņa pastāstīja man par savu dzīvi. Zinot, kā citi cieš, kļūst kauns.

— Viena no tām?

Irēna pamāja ar galvu, un vecajā Džolionā modās pretīgums, tāds pretīgums, ko jūt cilvēks, kas nekad nav cīnījies ar izmisumu. Gandrīz pret savu gribu viņš sacīja:

— Pastāstiet man, lūdzu!

— Man bija vienalga — dzīvot vai mirt. Kad cilvēks ir tādā stāvoklī, Liktenis sāk to saudzēt. Viņa rūpējās par mani trīs dienas — neatstāja mani ne uz mirkli. Man nebija naudas. Tāpēc es tagad daru viņu labā, ko vien varu.

Bet vecais Džolions domāja: «Nebija naudas!» Vai varēja būt vēl briesmīgāks liktenis? Viss cits saistījās ar to.

— Kaut jūs būtu atnākusi pie manis, — viņš sacīja. — Kāpēc jūs nenācāt?

Irēna neatbildēja.

— Droši vien tāpēc, ka esmu Forsaits. Vai varbūt Džūnas dēļ? Kā jums tagad klājas?

Viņa acis neviļus pārslīdēja Irēnas stāvam. Varbūt pat tagad viņa ir,.. Taču viņa nebija vāja — nemaz ne!

— Man ir piecdesmit mārciņas gadā, pilnīgi pietiek. Šī atbilde veco Džolionu nepārliecināja, viņš nespēja ticēt. Un šis Soumss! Taču taisnīguma apziņa viņam neļāva to nosodīt. Nē, viņa noteikti būtu drīzāk nomirusi nekā pieņēmusi vēl kaut peniju no tā. Kaut arī viņa likās maiga, viņā droši vien slēpās spēks — spēks un uzticība. Kā gan šis Bozinijs varēja tā skriet nāvē un pamest viņu postā?

— Bet tagad jums jānāk pie manis, ja vien jums, kas vajadzīgs, — viņš teica, — citādi es sadusmošos. — Viņš uzlika cepuri un piecēlās. — Iesim, padzersim tēju. Es liku tam sliņķim stundu atpūtināt zirgus un tad braukt pie jums. Tagad paņemsim ormani, es vairs nevaru staigāt tik daudz kā agrāk.

Bija tik labi aiziet līdz parka Kensingtonas galam, dzirdot Irēnas balsi, redzot viņas acis, jūtot viņas daiļā auguma liego skaistumu. Bija tik labi dzert tēju Haistrītā pie Rafela. No turienes vecais Džolions iznāca ar lielu šokolādes kārbu aukliņā uz mazā pirkstiņa. Labi bija braukt atpakaļ uz Celsiju, sūcot cigāru. Irēna bija apsolījusi svētdien atbraukt un atkal spēlēt viņam, un domās viņš jau plūca neļķes un agrās rozes, ko viņai iedot līdzi uz. pilsētu. Bija prieks sagādāt viņai prieku, ja tikai tāds vecs vīrs varēja sagādāt prieku. Kariete jau gaidīja, kad viņi atbrauca. Kā tad citādi! Bet, kad to gaidīja, šis zellis vienmēr nokavējās! Vecais Džolions uz mirkli iegāja pie Irēnas atvadīties. Mazajā, tumšajā priekšnamā pretīgi oda pēc pačulijas eļļas, un sienmalē uz sola — vienīgās mēbeles — sēdēja kāda sieviete. Viņš dzirdēja Irēnu klusi sakām: «Lūdzu, pagaidiet mirklīti!» Mazajā viesistabā, kad durvis aiz viņiem aizvērās, viņš nopietni jautāja:

Viena no jūsu protežē?

Jā. Tagad, pateicoties jums, es varu kaut ko darīt viņas labā.

Vecais Džolions stāvēja, ar stingu skatienu vērdamies diezin kur un glaudīdams zodu, kura spēcīgums savā laikā tik daudzus bija atbaidījis. Viņu sāpināja un biedēja doma, ka Irēnai ir tik ciešs kontakts ar šo no sabiedrības izstumto. Ko viņa varēja darīt šo sieviešu labā? Nekā. Vienīgi varbūt kaitēt savai reputācijai un iedzīvoties nepatikšanās. Un viņš sacīja:

Esiet uzmanīga, mīļā! Ļaudis mēdz visam piešķirt visļaunāko nozīmi.

To es zinu.

Veco Džolionu mulsināja Irēnas mierīgais smaids. — Tātad svētdien, — viņš sacīja. — Uz redzēšanos! Irēna pagrieza vaigu, lai saņemtu viņa skūpstu.

Uz redzēšanos, — viņš atkārtoja. — Saudzējiet sevi! — Un devās ārā, pūlēdamies neredzēt stāvu uz sola. Mājup viņš brauca pa Hemersmitu, jo gribēja iegriezties kādā zināmā veikalā un likt, lai nogādā Irēnai divus dučus labākā burgundieša. Viņai droši vien dažreiz nepieciešams atspirdzināties! Tikai Ričmondas parkā viņš atcerējās, ka braucis uz pilsētu pasūtīt zābakus, un brīnījās, kā viņam varējusi rasties tāda muļķīga iedoma.

III

Nekad pagātnes vīzijas, kas parasti drūzmējas ap veciem vīriem, nebija tik saudzīgi izturējušās pret veco Džolionu kā šajās septiņdesmit stundās, kās šķīra viņu no svētdienas. Viņam smaidīja tikai nezināmā burvības apņemtā nākotnes vīzija. Vecais Džolions tagad nejuta nemiera un negāja uz birztalu pie izgāztā koka, jo viņa bija apsolījusies atbraukt brokastīs. Azaids arvien saistās ar kaut kādu apbrīnojamu noteiktības sajūtu, kas spēj izklīdināt veselu gūzmu šaubu mākoņu, jo pusdienās vai vakariņās ielūgtu cilvēku var aizkavēt tikai sevišķi nopietni iemesli. Viņš bieži spēlēja ar Holiju kriketu, padeva viņai bumbas, bet viņa sita, lai brīvdienās savukārt varētu piespēlēt Džolijam. Jo viņā nebija nekā forsaitiska, turpretī Džolijs — īsts Forsaits, un Forsaiti vienmēr sit, kamēr neaiziet atpūtā un nesasniedz astoņdesmit piecu gadu vecumu. Baltazars, kas arvien bija klāt, metās virsū bumbai, kad vien paspēja, un zēnam, kas atsita bumbu, seja drīz vien pietvīka kā mēness vasaras naktī. Un tāpēc, ka gaidīšanas laiks arvien saīsinājās, katra diena likās garāka un laimīgāka nekā iepriekšējā. Piektdienas vakarā viņš iedzēra zāles pret aknu sāpēm, sānos stipri smeldza, un, kaut arī nesāpēja tajos sānos, kur atrodas aknas, šīs zāles tomēr bija nepārspējams ārstniecības līdzeklis. Ja kāds viņam sacītu, ka viņš atradis sev dzīvē jaunu satraukuma avotu un ka satraukums viņam kaitīgs, viņš tam atbildētu ar savu dziļi iegrimušo tēraudpelēko acu mierīgo, gandrīz vai izaicinošo skatienu, kaš it kā runāja: «Es pats zinu labāk.» Tāds viņš arvien bija un tāds arī palika.

Svētdienas rītā, kad Holija ar savu audzinātāju aizgāja uz baznīcu, viņš devās uz zemeņu dobēm. Tur Baltazara pavadībā viņš rūpīgi pārmeklēja cerus un sadabūja vismaz divi duči pilnīgi nogatavojušos ogu. Locīšanās viņam bija kaitīga, sāka reibt galva, un piere pietvīka gluži sarkana. Novietojis ogas šķīvī uz ēdamgalda, viņš nomazgāja rokas un saslapināja ar odekolonu pieri. Pie spoguļa stāvot, viņam pēkšņi likās, ka viņš kļuvis vājāks. Kāds «diegs» viņš bija jaunībā! Patīkami būt slaidam — viņš nevarēja ciest resnus cilvēkus. Tomēr viņa vaigi varbūt bija pārāk iekrituši! Irēnai vajadzēja atbraukt ar vilcienu pusvienos un nākt pa ceļu garām Geidža fermai birztalas viņā galā. Paraudzījies Džūnas istabā, vai tur nolikts karsts ūdens, vecais Džolions devās viņai pretī, nesteigdamies, jo sirds viņam pukstēja ātri un nevienmērīgi. Gaisā vīdēja saldas smaržas, dziedāja cīruļi, un varēja redzēt Epsomas galveno tribīni. Brīnišķīga diena! Laikam gan tieši tādā dienā pirms sešiem gadiem Soumss atveda šurp Boziniju apskatīt gruntsgabalu, pirms sāka būvēt. Vietu, kur celt māju, bija izvēlējies Bozinijs — kā Džūna atkal un atkal tika viņam stāstījusi. Pēdējā laikā viņš bieži domāja par šo jauno vīrieti, it kā tā gars patiešām klaiņotu šajā pēdējā darba laukā, cerībā ieraudzīt Irēnu. Bozinijs — vienīgais, kam piederējusi viņas sirds, kam viņa bija aizrautībā atdevusi sevi visu. Viņa vecumā, protams, bija grūti visu to iedomāties, taču viņā modās dīvaina, neapjaušama smeldze — it kā klusa, kāda cita cilvēka greizsirdība un vēl citas, cēlākas jūtas — žēlums, ka šī mīla tik ātri zudusi. Daži īsi mēneši — un visam beigas! Jā, jā! Birztalas malā viņš palūkojās pulkstenī — tikai ceturksnis pāri divpadsmitiem, divdesmit piecas minūtes vēl jāgaida. Un tad, nogriezies taciņas līkumā, viņš ieraudzīja Irēnu tieši tajā pašā vietā, kur pirmo reizi — uz izgāztā koka, un saprata, ka viņa atbraukusi ar iepriekšējo vilcienu, lai pasēdētu šeit vientulībā stundas divas, ne mazāk. Divas stundas viņas sabiedrībā — zaudētas! Kas tās par atmiņām, kas dara šo izgāzto koku viņai tik dārgu? Vecā Džoliona domas izpaudās viņa sejā, jo Irēna tūdaļ sacīja:

Piedodiet man, tēvoci Džolion! Šajā vietā es pirmo reizi kaut ko uzzināju.

Jā, jā. Nāciet šurp, kad vien vēlaties. Jūs izskatāties mazliet nogurusi, laikam pārāk nopūlaties ar stundām.

Veco Džolionu uztrauca tas, ka Irēna deva stundas. Mācīt veselu baru skuķu, kas ar saviem resnajiem pirkstiem bungo gammas!

Kur jūs mācāt? — viņš jautāja.

Par laimi, lielāko tiesu ebreju ģimenēs.

Vecais Džolions apmulsa — visiem Forsaitiem ebreji liekas dīvaini un šaubīgi.

Viņi mīl mūziku, un viņi ir ļoti sirsnīgi.

Nu, lai tikai viņi tādi nebūtu, pie velna!

Viņš paņēma Irēnu zem rokas — ejot kalnup, viņam vienmēr sāpēja sānos — un sacīja:

— Vai jūs kādreiz esat redzējusi kaut ko skaistāku par šīm gundegām? Saplaukušas vienā naktī.

Viņas acis šķita slīdam pāri laukam, līdzīgi bitēm, kas meklē ziedus un medu.

Es gribēju, lai jūs tās apskatāt — neļāvu pagaidām tur ganīt govis. — Tad, atcerēdamies, ka Irēna nākusi šurp, vēlēdamās parunāt par Boziniju, viņš parādīja uz tornīti ar pulksteni, kas pacēlās virs kūtīm:

Viņš droši vien nebūtu ļāvis man to celt — cik es atceros, viņam nebija laika izjūtas.

Taču Irēna, cieši turēdamās pie viņa rokas, runāja vienīgi par puķēm, un viņš zināja, ka tas darīts ar nolūku — lai viņš nejustu, ka Irēnu šurp atvedušas atmiņas par savu mirušo mīļoto.

— Skaistākais zieds, ko es jums varu parādīt, — viņš sacīja it kā pacilāti, — ir mana mazā. Viņa tūdaļ pārnāks no baznīcas. Viņā ir kaut kas tāds, kas man mazliet atgādina jūs. — Viņam nemaz nelikās savādi, ka viņš savu domu izteica tā un nevis: «Jums piemīt kaut kas tāds, kas man mazliet atgādina viņu.» — A! Tur jau viņa nāk!

Holija skrēja pie viņiem no vecā ozola puses, pa priekšu savai vecīgajai audzinātājai francūzietei, kas jau divdesmit divus gadus — kopš Štrasburgas aplenkuma — cieta no gremošanas traucējumiem. Soļus desmit atstatu meitene apstājās un glaudīja Baltazaru, izlikdamās, ka tieši tāpēc atskrējusi. Vecais Džolions, kurš viņu labi saprata, sacīja:

— Nu, manu mīlulīt, te ir apsolītā dāma pelēkā.

Holija piecēlās un paskatījās. Vecais Džolions piemiegtām acīm vēroja viņas abas: Irēna smaidīja, Holijas sejā sākumā bija nopietna ziņkāre, to nomainīja kautrs smaids un beidzot vēl kāda dziļāka izteiksme. Viņai bija daiļuma izjūta, šim bērnam — viņa prata novērtēt! Jauki bija noskatīties, kā viņas abas saskūpstījās.

— Misis Herona, mam'zelle Bosa. Nu, mam'zelle , vai bija labs sprediķis?

Tagad, kad viņam vairs nebija atlicis ilgi dzīvot, pamazām zuda arī interese par baznīcu un viņa uzmanību vēl saistīja vienīgi tā dievkalpojuma daļa, kas attiecās uz šo pasauli. Mam'zelle Bosa, kas bija kalpojusi ļoti labās ģimenēs, pastiepa zirnekļa taustekļiem līdzīgu roku melnā glazē cimdā, un skumīgās acis viņas kalsnajā, dzeltenīgajā sejā it kā jautāja: «Vai jūs esat labi audzdzdzināta?» Kad Holija vai Džolijs darīja kaut ko tādu, kas viņai nepatika, un tas gadījās diezgan bieži, viņa sacīja tiem: «Mazie Teilori nekad tā nedarīja — tie bija tik labi audzdzdzināti bērni.» Džolijs ienīda mazos Teilorus, Holija briesmīgi brīnījās, kāpēc viņa nespēj būt līdzīga tiem. «Sīka, neizprotama dvēselīte,» vecais Džolions domāja, «šī mam'zelle Bosa.»

Brokastis izdevās lieliskas. No šampinjoniem, ko viņš pats bija izvēlējies siltumnīcā, no paša lasītajām zemenēm un vēl vienas pudeles Steinberg Cabinet vecais Džolions jutās it kā apgarots, kaut arī bija pārliecināts, ka otrā dienā viņam būs ekzēmas lēkme. Pēc brokastīm viņi sēdēja zem ozola un dzēra turku kafiju. Vecais Džolions nemaz nenoskuma, kad mademoiselle Bosa šķīrās no viņiem, lai uzrakstītu, kā parasti svētdienās, vēstuli savai māsai, kas reiz gandrīz bija izpostījusi savu nākotni, norīdama kniepadatu. Šo gadījumu mademoiselle ik dienas atgādināja bērniem par brīdinājumu, lai tie ēd lēnām un kārtīgi sakož kumosu. Lejā piekalnē uz zemē paklātas ratu segas Holija un Baltazars ķircināja un apmīļoja viens otru, bet vecais Džolions ozola ēnā, sakrustojis kājas un ar baudu smēķēdams cigāru, raudzījās Irēnā, kas sēdēja šūpolēs. Trauslais, pelēkais stāvs viegli līgojas, pāri tam dejo reti saules zaķīši, lūpas pavērtas, acis tumšas un maigas zem mazliet nolaistiem plakstiņiem… Irēna šķita apmierināta. Protams, šis apciemojums nāca viņai par labu! Vecuma patmīlība vēl nebija pilnīgi pārņēmusi veco Džolionu, viņš vēl spēja priecāties, ja citi bija iepriecināti, apzinājās, ka tas, ko viņš vēlas, lai arī tas ir daudz, tomēr nav pats svarīgākais.

— Šeit ir mierīgi, — viņš sacīja. — Nebrauciet šurp, ja jums te garlaicīgi. Tomēr ir patīkami jūs redzēt. Vienīgi manas mazās mīlules seja mani var iepriecināt un jūsējā.

Irēnas smaids liecināja, ka šāda atzinība viņai nav vienaldzīga, un tas nomierināja veco Džolionu.

Tie nav tukši vārdi, — viņš turpināja. — Es nekad neesmu sievietei teicis, ka viņa man patīk, ja tā nav. Taisnību sakot, es nezinu, kad esmu sacījis kādai sievietei, ka viņa man patīk, izņemot savai sievai jaunības dienās. Bet sievas jau ir jocīgas. — Viņš apklusa, tad pēkšņi atkal atsāka:

Viņa arvien gribēja, lai es to atkārtoju biežāk, nekā es to jutu. Ko lai dara. — Viņa seja pauda it kā apmulsumu, un, baidīdamies, vai nav pateicis kaut ko nepatīkamu, viņš steidzīgi turpināja:

Kad mana mazā precēsies, es ceru, ka viņa atradīs sev tādu cilvēku, kas saprot sievietes jūtas. Es to vairs nepiedzīvošu, bet tagad laulības dzīvē pārāk daudz dažādu sarežģījumu. Es negribētu, ka viņai tādi gadītos. — Un, juzdams, ka sarunājis vēl vairāk aplamību, piebilda: — Tas suns nu gan var kasīties!

Iestājās klusums. Ko viņa domāja, šī daiļā būtne, kuras dzīve bija sapostīta, kurai zudusi mīla, bet kura tomēr radīta mīlai? Varbūt kādreiz, kad viņa vairs nebūs, tā atradīs sev citu dzīves draugu — kārtīgāku nekā šis jauneklis, kas dabūja galu zem riteņiem. Ak! Bet viņas vīrs?

— Vai Soumss jūs nekad neapgrūtina? — vecais Džolions jautāja.

Irēna papurināja galvu. Viņas seja pēkšņi kļuva noslēgta. Kaut arī viņa likās tik maiga, viņā jautās kaut kas nelokāms. Un it kā gaismas stars pazibēja vecā Džoliona apziņā, atklājot dzimumu antipātijas nežēlīgumu šim agrā Viktorijas laikmeta cilvēkam, kuram sveša jaunā kultūra un kurš nekad nebija padomājis par tik vienkāršiem jautājumiem.

— Tas ir labi, — viņš sacīja. — Šodien var redzēt galveno tribīni. Vai neiesim pastaigāties?

Viņš izvadāja Irēnu pa puķu un augļu dārzu, kur pret augsto ārējo žogu saulē brieda persiki, pa kūtīm, pa siltumnīcām, kur auga vīnogas un šampinjoni, parožu audzētavu, lapeni, gar sparģeļu dobēm, ieveda pat sakņu dārzā parādīt zirnīšus, ko Holijai patika lobīt ar pirkstiņu no pākstīm un tad uzlasīt no mazās plaukstiņas. Daudz jauku vietu viņš tai parādīja, bet Holija ar Baltazaru skrēja pa priekšu un šad tad pienāca klāt, lai arī viņiem veltītu uzmanību. Tā bija viena no laimīgākajām pēcpusdienām viņa mūžā, tomēr viņš nogura un jutās priecīgs, kad atkal sēdēja viesistabā un Irēna viņam ielēja tēju. Holijai bija atnākusi draudzene — meitenīte ar gaišiem īsi kā zēnam apgrieztiem matiem. Abas draiskuļoja kaut kur tālāk — te zem kāpnēm, te uz kāpnēm, te augšējā gaitenī. Vecais Džolions gribēja paklausīties Šopēnu. Irēna spēlēja etīdes, mazurkas, valšus, un abi bērni klusītēm pienāca un apstājās pie klavierēm, noliekuši galviņas, vienu tumšu, otru zeltainu, un klausījās. Vecais Džolions vēroja viņus.

— Nu, padejojiet jūs abas!

Meitenes iesāka kautrīgi, jaucot ritmu. Šūpodamās un griezdamās, nopietnas, ne sevišķi veiklas, viņas valša skaņās atkal un atkal slīdēja garām vecā Džoliona krēslam. Vecais Džolions noraudzījās viņās un Irēnā, kas spēlēdama smaidīja, pagriezusies pret mazajām dejotājām, un domāja: «Kaut ko jaukāku es sen neesmu redzējis.» Atskanēja kāda balss:

—   Hollee! Mais enfin — qu'estce que tu fais la — danser, le dimanche! Viens, donc![5]

Bet bērni devās pie vecā Džoliona, zinādami, ka viņš tos paglābs, un lūkojās viņa sejā, kas nenoliedzami sacīja: «Iekritām.»

— Jo labāka diena, jo labāks darbs, mam'zelle ! Tā ir mana vaina. Teciet, mazulīši, padzeriet tēju!

Un, kad bērni bija aizgājuši, līdz ar Baltazaru, kas neizlaida nevienu ēdienreizi, viņš šķelmīgi pavērās Irēnā un sacīja:

Te nu bija! Vai viņas nav mīļas! Vai starp jūsu skolniekiem ir arī bērni?

Jā, trīs. Divi no tiem ir ļoti jauki.

Skaisti?

Brīnišķīgi!

Vecais Džolions nopūtās. Viņam neizsakāmi patika mazi bērni.

— Mana mazā, — viņš sacīja, — ļoti mīl mūziku, dienās būs mūziķe. Vai jūs nevarētu pateikt man savas domas par viņas spēli?

— Protams.

Varbūt jūs būtu ar mieru… — Viņš norija vārdus «mācīt viņu». Doma, ka Irēna dod stundas, viņu kaitināja, taču tādā gadījumā viņš to redzētu bieži un noteikti. Irēna atgāja no klavierēm un nostājās pie viņa krēsla.

Es to gribētu, ļoti gribētu; bet… man jādomā par Džūnu. Kad viņi atgriezīsies?

Vecais Džolions sadrūma.

Ne agrāk par nākamā mēneša vidu. Kāda tam nozīme?

Jūs apgalvojāt, ka Džūna man piedevusi, tomēr aizmirst viņa nespēj, tēvoci Džolion.

Aizmirst! Jāaizmirst, ja viņš tā vēlas.

Bet it kā par atbildi Irēna papurināja galvu.

— Jūs taču zināt, ka viņa to nevar. Aizmirst nav iespējams.

Vienmēr šī nelaimīgā pagātne! Un vecais Džolions sacīja, mazliet īgni, bet noteikti:

— Nu labi, gan jau redzēsim.

Viņš vēl stundu vai ilgāk runāja ar Irēnu par bērniem un simtiem citu sīkumu, kamēr piebrauca kariete, lai aizvestu viešņu atpakaļ uz pilsētu. Un, kad viņa bija projām, viņš atkal atgriezās savā krēslā un sēdēja tur, glaudīdams zodu un vaigus un domās vēlreiz pārdzīvodams pavadīto dienu.

Tovakar, pēc pusdienām, viņš devās savā kabinetā un paņēma papīra lapu. Brīdi pasēdēja, tad, nekā neuzrakstījis, piecēlās un nostājās pie šedevra «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā». Viņš nedomāja par šo gleznu, bet par savu dzīvi. Viņš gribēja novēlēt Irēnai kaut ko savā testamentā. Nekas cits nebūtu tik spēcīgi satraucis viņa domu un atmiņu rāmos dziļumus. Viņš gribēja novēlēt tai daļu savas bagātības, daļu savu centienu, panākumu, spēju un darba — daļu no visa, kas radījis šo bagātību, novēlēt tai arī daļu no visa, ko viņš dzīvē nebija ieguvis, prātīgi un neatlaidīgi sekojot savam mērķim! Ak! Ko tad viņš nav ieguvis? «Holandiešu zvejnieku laivas» nedeva atbildes. Vecais Džolions piegāja pie balkona durvīm un, atvilcis portjeras, atvēra tās. Bija sacēlies vējš, un kāda pērnā ozola lapa, paglābusies no dārznieku slotām, viegli čabēdama vēlās pa krēslainās terases akmens grīdu. Tā bija vienīgā skaņa, visapkārt valdīja klusums un smaržoja nesen laistītie heliotropi. Garām aizlidoja sikspārnis. Kāds putns pēdējo reizi iečivinājās. Un debesīs, tieši virs ozola, iemirdzējās pirmā zvaigzne. Fausts operā apmainīja savu dvēseli pret dažiem gadiem jaunības. Slimīga iedoma! Tāds darījums nebija iespējams, tieši tur slēpās traģēdija. Nekāda vara pasaulē nespēja darīt cilvēku atkal jaunu. Atlika vienīgi no tālienes jūsmot par skaistumu, cik ilgi iespējams, un novēlēt tam kaut ko testamentā. Bet cik? Un, it kā nevarēdams izšķirties, raugoties ārā, vasaras nakts liegajā plašumā, vecais Džolions apgriezās un piegāja pie kamīna. Tur stāvēja viņa iemīļotās bronzas statujas — Kleopatra ar odzi pie krūtīm, Sokrāts, kurts, kas spēlējas ar kucēnu, spēcīgs vīrs, kas savalda zirgus. «Tiem ir ilgs mūžs!» viņš nodomāja ar sāpēm sirdī. Tie dzīvos vēl tūkstoš gadus!

«Cik?» Katrā ziņā pietiekami daudz, lai viņa pāragri nenovecotu, lai pēc iespējas ilgāk pasargātu viņas seju no krunkām un viņas mirdzošos matus no sirmuma. Varbūt viņš vēl dzīvos gadus piecus. Tad viņai būs krietni pāri trīsdesmitiem. «Cik?» Irēnai nav ne piliena viņa asiņu! Uzticība dzīves plūdumam, kam viņš bija veltījis četrdesmit gadus, pat vairāk, kopš tā laika, kad apprecējās un nodibināja neizprotamo iestādījumu — ģimeni, pačukstēja viņam šo brīdinājumu: ne piliena viņa asiņu, nekādu tiesību! Tā bija tātad neprātīga iedoma. Aplamība, izdabāšana veca vīra untumam, rīcība, kas iespējama tikai aiz vecuma ģeķības. Viņa īstā nākotne piederēja tiem, kuros ritēja viņa asinis, kuros viņš dzīvos pēc nāves. Vecais Džolions novērsās no bronzas tēliem un stāvēja, lūkodamies vecajā ādas atzveltnē, kurā sēdēdams bija izsmēķējis neskaitāmus cigārus. Un piepeši viņam likās, ka tur sēž Irēna — pelēkā ģērbā, smaržīga, maiga, pievilcīga — un raugās viņā ar savām tumšajām acīm. Ak! Irēnai taču viņš pilnīgi vienaldzīgs, tā domā vienīgi par savu zudušo mīļoto. Tomēr tā bija šeit un, vai nu pati gribēja, vai ne, iepriecināja viņu ar savu daiļumu un pievilcību. Nedrīkstēja taču vecs vīrs uzspiest viņai savu sabiedrību, nedrīkstēja aicināt šurp, lūgt, lai spēlē un ļauj noraudzīties viņā — bez atlīdzības! Šajā pasaulē par iepriecinājumu jāsamaksā. «Cik?» Galu galā naudas viņam daudz, dēls un trīs mazbērni nemaz nejutīs šīs nelielās summas iztrūkumu. Viņš pats visu bija nopelnījis, gandrīz vai ikvienu peniju, viņš varēja to izlietot, kā gribēja, varēja atļauties sev šo niecīgo prieku. Viņš aizgāja atpakaļ pie rakstāmgalda. «Es tā izdarīšu,» viņš nolēma. «Lai viņi domā, ko grib. Es tā izdarīšu!» Un apsēdās.

«Cik?» Desmit tūkstošus, divdesmit tūkstošus — cik? Kaut varētu par savu naudu nopirkt vienu gadu, vienu mēnesi jaunības. Un, izbijies no šīs domas, viņš steigšus uzrakstīja:

Godājamais Hering!

Pievienojiet manam testamentam šādu papildinājumu: «Novēlu savai radiniecei Irēnai Forsaitai, pirmslaulības uzvārdā Herona, kā viņa tagad saucas, piecpadsmit tūkstošus mārciņu, brīvus no nodokļa, ar ko apliek mantojumu.»

Ar patiesu cieņu Jūsu Džolions Forsaits,

Aizzīmogojis aploksni un uzlīmējis marku, viņš atkal piegāja pie durvīm un dziļi uzelpoja. Bija tumšs, bet nu jau mirdzēja neskaitāmas zvaigznes.

IV

Viņš pamodās pustrijos, laikā, kad nemierpilnām domām nāk līdzi neizsakāmas bailes — to viņš zināja no daudziem līdzīgiem gadījumiem. No piedzīvojumiem viņš arī zināja, ka, pamostoties otrreiz parastā laikā — pulksten astoņos, — atklājas, cik veltīgas bijušas šīs bailes. Tajā naktī doma, kas viesa viņā dziļu satraukumu, bija šāda: ja viņš saslimst — kas viņa vecumā nav neiespējams, — tad neredzēs Irēnu. No tā bija tikai viens solis līdz atziņai, ka viņiem būs jāšķiras, kad dēls un Džūna atgriezīsies no Spānijas. Kā viņš varēja attaisnot vēlēšanos būt kopā ar sievieti, kas atvīlusi — agrā rītā nerunā sevišķi izmeklētos vārdos — Džūnai līgavaini? Šis līgavainis ir miris. Taču Džūna ir stūrgalvīga. Sirsnīga, bet cieta kā koks un — gluži pareizi — nav no tām, kas aizmirst. Nākošā mēneša vidū viņi būs mājās. Tikai piecas nedēļas viņš vēl varēs baudīt šo laimi, kas viņam lemta pašā mūža vakarā. Tumsā viņš neiedomājami skaidri saprata savas jūtas. Jūsmošana par skaistumu — alkas redzēt to, kas iepriecināja viņa acis… Neprāts — viņa vecumā! Un tomēr — kāds cits iemesls viņam būtu prasīt, lai Džūna pārciestu šo sāpīgo atgādinājumu, un ko darīt, lai viņa dēls un vedekla neuzskatītu viņa rīcību par dīvainu? Atliks vienīgi slepeni aizbraukt uz Londonu, bet tas viņu nogurdinātu. Un visniecīgākā slimība atņemtu viņam pat šo iespēju. Viņš gulēja vaļējām acīm, gatavodamies cīņai pret šādu varbūtību un saukdams sevi par vecu muļķi, bet viņa sirds brīžam skaļi sita, brīžam likās pilnīgi apstājamies. Viņš redzēja pa aizkaru spraugām, ka aust gaisma, dzirdēja, ka sāk čivināt un vīterot putni un mauj govis, tad atkal iemiga un atmodās noguris, bet skaidru galvu. Piecas nedēļas viņš vēl varēja dzīvot bez rūpēm, viņa vecumā tas ir vesela mūžība! Taču nakts satraukums nebija pagājis bez sekām, tas bija cilvēkam, kas arvien gāja savu ceļu, mazliet iekairinājis gribu. Viņš sastapsies ar Irēnu, cik bieži vēlēsies! Kāpēc neaizbraukt uz pilsētu un pašam nenokārtot šo mantojuma lietu pie sava advokāta, nevis sūtīt vēstuli? Varbūt Irēnai patiktu aiziet uz operu! Tikai jābrauc ar vilcienu, jo viņš negribēja, ka tuklais Bīkons ņirdz viņam aiz muguras. Kalpotāji ir tik muļķīgi, un droši vien tie zināja, kas noticis starp Irēnu un Boziniju, — kalpotāji visu zina un, ko nezina, to piedomā klāt. Tajā rītā viņš uzrakstīja Irēnai vēstuli:

Mīļā Irēna!

Rīt man jābūt pilsētā. Ja jūs gribētu aiziet uz operu, paēdīsim vispirms kopā pusdienas …

Bet kur? Desmitiem gadu viņš nebija pusdienojis Londonā nekur citur kā savā klubā vai kādā privātā mājā. A! Jaunmodīgais restorāns pie Koventgārdenas ..

Paziņojiet man rīt no rīta uz Pjemontas viesnīcu, vai varu gaidīt Jūs tur pulksten septiņos.

Ar sirsnīgiem sveicieniem

Jūsu Džolions Forsaits.

Irēna domās, ka viņš tikai gribējis sagādāt tai mazliet prieka. Viņam nepatiktu, ja tā nojaustu viņa neatvairāmo tieksmi to sastapt. Tādā vecumā cilvēkam neklājas līst vai no ādas ārā, lai redzētu skaistumu, īpaši vēl sievietē.

Šis brauciens, kaut arī tas bija īss, līdz ar advokāta apmeklējumu viņu nogurdināja. Bija arī karsts, un, pārģērbies pusdienām, viņš atlaidās savā guļamistabā uz dīvāna mazliet atpūsties. Laikam viņš bija zaudējis samaņu, jo pamodies jutās ļoti savādi, ar pūlēm piecēlās un pazvanīja. Kā! Jau pāri septiņiem! Bet viņš! Un Irēna droši vien jau gaida. Taču no jauna uznāca reibonis, un viņam vajadzēja atkal nolikties uz dīvāna. Viņš dzirdēja apkalpotājas balsi:

— Vai jūs zvanījāt, ser?

— Jā, nāciet šurp! — Viņš redzēja to neskaidri, acīm priekšā bija it kā migla. — Es nejūtos labi, atnesiet man ožamo sāli.

— Jā, ser. — Viņas balsī skanēja bailes. Vecais Džolions mēģināja piecelties.

— Neaizej iet vēl. Pasakiet manai radiniecei — dāmai, kas gaida vestibilā, — dāmai pelēkā… pasakiet, ka misters Forsaits nejūtas labi — no karstuma. Viņš lūdz atvainot. Ja viņš tūdaļ nenoies lejā, lai viņa pusdieno viena.

Kad apkalpotāja aizgāja, viņš gurdi nodomāja: «Kāpēc es sacīju — dāma pelēkā? Viņa var būt citādā apģērbā. Ožamā sāls!» Šoreiz viņš nezaudēja samaņu, tomēr neatcerējās, kā Irēna gadījusies pie viņa, tur ožamo sāli viņam pie deguna un kārto spilvenu zem galvas. Viņš dzirdēja uztrauktu balsi: «Mīļo tēvoci Džolion, kas noticis?» Kā pusmiegā juta uz rokas viņas lūpu maigo pieskārienu, tad dziļi ieelpoja ožamo sāli, piepeši apjauta, cik tā stipra, un nošķaudījās.

— Ha! — viņš teica. — Tas nekas! Kā jūs šeit gadījāties? Ejiet lejā pusdienās, biļetes ir uz tualetes galda. Pēc minūtes es būšu uz kājām.

Viņš juta Irēnas vēso roku uz savas pieres, ieelpoja vijolīšu smaržu, un viņā cīnījās prieks ar apņemšanos tikt uz kājām.

— Kā! Jūs tiešām esat pelēkā! — viņš iesaucās. — Palīdziet man piecelties. — Un, piecēlies kājās, saņēma visus spēkus.

— Kā es tā varēju zaudēt samaņu!

Un lēni, lēni piegāja pie spoguļa. Kā līķis! Irēna viņam aiz muguras klusi ierunājās.

— Nenāciet lejā, tēvoc, jums jāatpūšas.

— Nieki! Glāze vīna, un viss būs atkal kārtībā. Es nevaru pieļaut, ka jūs netiekat uz operu.

Taču gājiens pa koridoru bija ļoti grūts. Kas viņiem par tepiķiem šinīs jaunmodīgajās viesnīcās, tik biezi, ka jāklūp vai uz katra soļa! Liftā viņš ievēroja Irēnas noraizējušos skatienu un sacīja, pūlēdamies šķelmīgi pasmaidīt:

— Esmu gan es jauks namatēvs!

Kad lifts apstājās, viņam vajadzēja cieši turēties pie sēdekļa, lai tas neaizslīdētu. Tomēr, iebaudījis zupu un glāzi vīna, viņš jutās daudz labāk un sāka priecāties par savu vārgumu, kas darīja Irēnu tik gādīgu pret viņu.

Man patiktu, ja jūs būtu mana meita, — viņš pēkšņi sacīja; un, vērodams Irēnas smaidošās acis, turpināja:

Jūsu gados nevajag dzīvot tikai pagātnei, paspēsiet to, kad būsiet manā vecumā. Skaista kleita… man patīk šis piegriezums.

— Es pati to šuvu.

A! Sieviete, kas prot pašūt sev skaistu kleitu, nav zaudējusi dzīves prieku.

— Kaliet dzelzi, kamēr karsta, — viņš sacīja. — Un izdzeriet šo glāzi. Es gribu redzēt sārtumu jūsu vaigos. Nevajag izpostīt savu dzīvi, tas nav labi. Šovakar jauna Margarita, cerēsim, ka nebūs resna. Un Mefistofels — es nevaru iedomāties neko briesmīgāku par resnīti velna lomā.

Galu galā viņi tomēr neaizgāja uz operu, jo, pieceļoties no pusdienu galda, vecajam Džolionam atkal uznāca reibonis un Irēna uzstāja, lai viņš atpūšas un agri iet gulēt. Samaksājis ormanim par braucienu uz Celsiju un atvadījies no Irēnas pie viesnīcas durvīm, viņš apsēdās uz brīdi papriecāties atmiņās par viņas vārdiem: «Jūs esat tik labs pret mani, tēvoci Džolion.» Vai gan varēja būt citādi? Viņš labprāt būtu palicis pilsētā vēl vienu dienu un aizvedis Irēnu uz Zooloģisko dārzu, bet divas dienas pēc kārtas kopā ar viņu Irēna nogarlaikotos līdz nāvei. Nē, jāgaida līdz nākošajai svētdienai, tad viņa bija apsolījusi atbraukt. Viņi norunās par Holijas klavierstundām, kaut arī tikai uz mēnesi. Tas tomēr būs kaut kas. Mam'zelle Bosai nepatiks, taču tai vajadzēs samierināties. Un, piespiedis pie krūtīm savu veco saliekamo cilindru, viņš devās uz liftu.

Otrā rītā viņš brauca uz Vaterlo staciju, cīnīdamies ar vēlēšanos pateikt: «Aizvediet mani uz Čelsiju.» Tomēr viņa mēra sajūta bija pārāk spēcīga. Turklāt viņš jūtās gurdens un baidījās, ka neatkārtojas vakarējā lēkme, un vēl ārpus mājas. Arī Holija gaidīja viņu un to, ko viņš tai veda savā čemodānā. Nevarēja gan sacīt, ka mazā būtu savtīga — viņas sirsniņa bija pārpilna mīlestības. Tad ar rūgtu veca vīra cinismu viņš kādu mirkli domāja, vai tā nav savtīga mīlestība, kas liek Irēnai paciest viņa sabiedrību. Nē, arī viņa nav tāda. Drīzāk gan viņa neprot gādāt par savu labumu, viņai, nabadzītei, nav itin nekāda īpašuma instinkta. Bez tam viņš vēl nemaz nebija ieminējies par papildinājumu savā testamentā un nedomāja to darīt — gan pienāks laiks arī tam.

Divvietīgajā karietē, kas sagaidīja viņu stacijā, Holija valdīja Baltazaru, un viņu savstarpējie mīlestības apliecinājumi iepriecināja veco Džolionu, braucot mājup. Visu šo jauko, karsto dienu un gandrīz visu nākošo dienu viņš jutās apmierināts un mierīgs, atpūtās paēnā, kamēr vasaras saule lēja zeltainu mirdzu pār zālājiem un puķēm. Bet ceturtdienas vakarā, vientulībā sēdēdams pie pusdienu galda, viņš sāka skaitīt stundas. Sešdesmit piecas — tad viņš atkal ies uz birztalu Irēnai pretī un atgriezīsies mājās pāri laukiem viņai blakus. Viņš bija taisījies aprunāties ar ārstu par savu ģīboni, taču tas katrā ziņā ieteiktu izturēties mierīgi, izvairīties uztraukumu un tā tālāk, bet viņš negribēja saistīt sev rokas, negribēja, ka viņam stāsta par nespēku — ja arī tāds būtu, viņš nedrīkstēja par to ne dzirdēt savos gados, tagad, kad viņam radušās jaunas intereses dzīvē. Un viņš ar nodomu neminēja nekā par to savā vēstulē dēlam. Tas tikai pasteidzinātu viņu atgriešanos mājās. Vai viņš klusēja, negribēdams sabojāt viņu prieku, vai rūpēdamies pats par savu, par to viņš pat nedomāja.

Tovakar viņš tikko bija savā kabinetā izsmēķējis cigāru un laidās snaudā, kad pēkšņi izdzirdēja drēbju švīkstoņu un juta vijolīšu smaržu. Atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka Irēna pelēkā apģērbā stāv pie kamīna, izstiepusi rokas. Un dīvaini — kaut arī šīs rokas likās tukšas, tās bija viegli saliektas, it kā būtu apvijušās kādam ap kaklu, viņas galva atpakaļ atliekta, lūpas pavērtas, acis ciet. Viņa tūdaļ nozuda, un vecais Džolions redzēja tikai kamīna plauktu un bronzas statujas. Taču šī plaukta un bronzas tēlu nebija, kad Irēna tur stāvēja, tikai kamīns un siena. Satriekts un norūpējies viņš piecēlās. «Jāiedzer zāles,» viņš domāja. «Es laikam esmu slims.» Sirds viņam pukstēja pārāk strauji, krūtīs it kā žņaudza, un, piegājis pie loga, viņš atvēra to, lai ieelpotu svaigu gaisu. Kaut kur tālumā rēja suns, droši vien Geidža fermā, aiz birztalas. Brīnišķīga, rāma nakts, tikai ļoti tumša. «Es biju iesnaudies,» viņš prātoja, «un vairāk nekā! Tomēr es varu zvērēt, ka man acis bija vaļā!» It kā par atbildi atskanēja kaut kas nopūtai līdzīgs.

— Kas tas? — vecais Džolions iesaucās. — Kas tur ir?

Piespiedis roku pie sāniem, lai nomierinātu straujos sirds pukstus, viņš izgāja ārā uz terases. Kaut kas mīksts pazibēja tumsā. «Ššš!» Tas bija liels, pelēks kaķis. «Bozinijs bija līdzīgs pelēkam kaķim!» viņš domāja. «Tas bija viņš tur istabā, ko Irēna… ko Irēna. .. Irēna tomēr vēl pieder viņam!» Vecais Džolions aizgāja līdz terases malai un raudzījās lejā, tumsā. Tik tikko varēja samanīt margrietiņas kā vieglu sarmojumu nepļautajā zālājā. Šodien te, rīt jau pagalam! Tad no mākoņiem iznira mēness, tas redzēja visus, jaunos un vecos, dzīvos un mirušos, un tam viss bija vienalga. Drīz pienāks viņa kārta. Par vienu vienīgu dienu jaunības viņš atdotu visu, kas vēl atlicis. Viņš atkal pagriezās pret māju. Varēja redzēt bērnu guļamistabas logus augšējā stāvā. Mazā mīlule droši vien aizmigusi. «Kaut tikai tas suns viņu neuzmodinātu!» viņš nodomāja. «Kas ir tas, kas liek mums mīlēt un liek mums mirt? Jāiet gulēt.»

Un pāri terases akmens plātnēm, kas pelēcīgi vizēja mēness gaismā, viņš iegāja atpakaļ istabā.

V

Kā gan citādi vecs vīrs lai vadītu savas dienas, ja ne pārdomās par labi nodzīvotu dzīvi? Šādām pārdomām nav satraucošas tveices, tikai bāla ziemas saule. Čaula spēj izturēt atmiņu motora vieglos pulsus. Tagadnei viņš nedrīkst uzticēties, no nākotnes viņam jāvairās. Paslēpies biezā ēnā, lai vēro saules gaismu, kas rotājas pie viņa kājām. Ja spīd vasaras saule, lai viņš nenotur to par atvasaras sauli un neiet ārā! Tā varbūt viņš novecos lēni, viegli, nemanot, līdz beidzot nepacietīgā Daba sagrābs viņa balseni un viņš izlaidīs pēdējo elpas vilcienu kādā agrā rītā, kad pasaule vēl nebūs modusies, un uz viņa kapa akmens būs uzraksts: «Mūža vakarā». Jā! Ja Forsaits, kā nākas, ievēro savus principus, tas var dzīvot vēl ilgi pēc savas nāves.

Vecais Džolions visu to zināja, bet viņam piemita kaut kas tāds, kas sniedzās pāri forsaitisma ietvariem. Jo ir teikts, ka Forsaits nedrīkst mīlēt skaistumu vairāk par saprātu, ne arī savu vēlēšanos vairāk par savu veselību. Un šajās dienās viņā pulsēja kaut kas, ar katru sitienu graudams arvien plānāku kļūstošo čaulu. Viņš zināja to, bet zināja arī, ka nespēj apturēt šo pulsēšanu, un nedarītu to, ja spētu. Tomēr, ja kāds viņam sacītu, ka viņš dzīvo no sava kapitāla, viņš iznīcinātu to ar skatienu. Nē, nē, no kapitāla dzīvot nevajag, tas nav labi! Pagātnes lozungiem vienmēr ir lielāks spēks nekā tagadnes īstenībai. Un viņš, vienmēr uzskatīdams, ka dzīvot no kapitāla ir nāves grēks, nebūtu varējis paciest, ka tādu rupju frāzi attiecina uz viņu pašu. Prieks ir veselīgs, skaistumu patīkami redzēt, no jauna dzīvot jauno jaunībā — un ko tad citu viņš galu galā darīja?

Kārtīgi, kā paradis visu mūžu, viņš tagad iedalīja savu laiku. Otrdienās devās ar vilcienu uz pilsētu. Irēna atbrauca un pusdienoja kopā ar viņu, un pēc tam viņi gāja uz operu. Ceturtdienās viņš brauca uz pilsētu karietē un, novietojis kaut kur resno kučieri un zirgus, satikās ar Irēnu Kensingtonas parkā un, šķīries no viņas, atkal sēdās karietē un ieradās mājās tieši laikā uz pusdienām. It kā, starp citu, viņš pateica, ka šajās divās dienās viņam darīšanas Londonā. Trešdienās un sestdienās Irēna atbrauca mācīt Holijai klavieru spēli. Jo lielāku prieku viņam sagādāja Irēnas sabiedrība, jo atturīgāks un piesardzīgāks viņš kļuva, ikdienišķs, draudzīgs tēvocis un vairāk nekas. Vairāk nekā viņš patiesībā arī nejuta, jo galu galā jāievēro taču viņa vecums. Un tomēr, ja Irēna aizkavējās, viņš aiz uztraukuma nezināja, ko darīt, un, ja vispār neieradās, kā tas gadījās divas reizes, viņa acis kļuva skumjas kā vecam sunim un viņš nevarēja iemigt.

Tā pagāja mēnesis — mēnesis vasaras dabā un vecā Džoliona sirdī, ar vasaras tveici un vasaras gurdumu. Kas būtu ticējis pirms dažām nedēļām, ka viņš gandrīz vai ar bailēm domās par sava dēļa un mazmeitas atgriešanos! Šajās nedēļās, šajā brīnum jaukajā laikā, kopā ar sievieti, kura nekā neprasīja un vienmēr palika mazliet neizprotama, saglabādama valdzinājumu, kas piemīt noslēpumainībai, — viņš izbaudīja brīvību un likās it kā atguvis to neatkarību, ko vīrietis zaudē, nodibinot ģimeni. Tas bija kā vīna malks cilvēkam, kas dzēris vienīgi ūdeni tik ilgi, ka gandrīz aizmirsis, kā vīns skurbina un liek straujāk ritēt asinīm. Puķes ziedēja krāšņāk, smaržām, mūzikai un saules gaismai piemita it kā dzīvības elpa — tās vairs nebija vienīgi pagājušo prieku atmiņas. Tagad viņa dzīvei bija radies jauns mērķis, kas viesa viņā nerimstošas gaidas. Viņš dzīvoja šinīs gaidās, ne vairs pārdomās par pagātni. Tā ir ievērojama pārmaiņa tādā vecumā. Prieks par labu ēdienu, ko viņš, pēc dabas nebūdams gardēdis, nekad nebija augstu vērtējis, tagad bija pilnīgi zaudējis savu nozīmi. Viņš ēda maz, neskatīdamies, ko ēd, un ar katru dienu novājēja un likās arvien vairāk noguris. Viņš atkal bija «tievs kā diegs», un augstā piere ar iekritušajiem deniņiem darīja kalsno augumu it kā vēl cienīgāku. Viņš labi zināja, ka vajadzētu aprunāties ar ārstu, bet brīvība bija pārāk dārga. Viņš nespēja ziedot brīvību, lai domātu par biežo elpas trūkumu un sāpēm sānos. Atgriezties tajā dzīvē, ko viņš bija dzīvojis agrāk, iekams nāca šis jaunais valdzinājums, dzīvē starp lauksaimniecības žurnāliem ar dabiska lieluma lopbarības biešu attēliem — nē! Viņš sāka smēķēt vairāk nekā agrāk. Divi cigāri dienā — tā bija vienmēr bijusi viņa norma. Tagad viņš izsmēķēja trīs, dažreiz četrus — kā ikviens vīrietis, kurā mājo radošs gars. Taču ļoti bieži viņš domāja: «Es nedrīkstu smēķēt un dzert kafiju. Es nedrīkstu braukāt uz pilsētu.» Tomēr neatmeta neko. Nebija neviena, kas. viņam varētu aizrādīt, tā bija neatsverama izdevība. Kalpotāji varbūt brīnījās, bet, protams, klusēja. Mam'zelle Bosa bija pārāk norūpējusies pati par savu gremošanas orgānu darbību un pārāk «labi audzdzdzināta», lai atļautos tādu familiaritāti. Holija vēl neprata novērtēt, kā izskatās tas, kas bija viņas rotaļlieta un elks. Irēnai pašai vajadzēja lūgt viņu, lai viņš vairāk ēd, lai atpūšas karstajos dienvidos, lai dzer zāles un tā tālāk. Bet Irēna nesacīja viņam, ka pati ir par iemeslu viņa novājēšanai — neviens neredz postu, ko pats nodara. Vīrietim astoņdesmit piecu gadu vecumā nav kaislību, bet Skaistums, kas izraisa kaislības, iedarbojas tāpat kā agrāk, kamēr nāve slēdz acis, kas alkst raudzīties Viņā.

Jūlija otrās nedēļas pirmajā dienā viņš saņēma vēstuli no Parīzes, kurā dēls rakstīja, ka viņi būšot mājās piektdien. Tas bija vienmēr bijis neizbēgams kā Liktenis, taču aizkustinošā neapdomībā, kas dota veciem cilvēkiem, lai tie varētu izturēt līdz galam, viņš nekad tam nebija ticējis. Tagad viņš ticēja, un kaut ko vajadzēja darīt. Viņš vairs nespēja iedomāties savu dzīvi bez šī jaunā valdzinājuma, bet neiedomājamais reizēm tomēr eksistē, par to Forsaiti paši nemitīgi pārliecinās rūgtos piedzīvojumos. Viņš sēdēja savā vecajā ādas krēslā, locīdams vēstuli un čāpstinādams lūpās neaizdedzināto cigāru. Vēl parīt, un tad no braucieniem uz pilsētu otrdienās vajadzēs atteikties. Varbūt varēs aizbraukt reizi nedēļā ar zirgiem, aizbildinoties, ka jāapspriežas ar savu pilnvaroto. Taču pat tas būs atkarīgs no viņa veselības, jo tagad tie sāks viņu uzmanīt. Stundas! Stundām jāturpinās! Irēnai vajadzēs apspiest savus sirdsapziņas pārmetumus, un Džūna lai papūlas neizrādīt savas jūtas. Reiz viņa tā bija darījusi — tai dienā, kad uzzināja par Bozinija nāvi. Ko viņa toreiz varēja, to varēs arī tagad. Četri gadi pagājuši kopš šī aizvainojuma — nebūtu kristīgi tik ilgi glabāt atmiņā vecas pārestības. Džūnai bija stipra griba, viņam tomēr stiprāka, jo viņa dienas gāja uz beigām. Irēna ir maiga un noteikti darīs to viņa labā, pārvarēs savu nepatiku, lai tikai viņu nesāpinātu! Stundām jāturpinās, tad viss būs atkal labi. Un, aizsmēķēdams beidzot cigāru, viņš sāka prātot, kā pateikt visu savējiem un kā izskaidrot šo dīvaino draudzību, kā aizplīvurot kailo patiesību — ka viņš neizturēs, ja viņam laupīs iespēju skatīt skaistumu. A! Holija! Holija mīl Irēnu, Holijai patīk klavieru stundas. Holija glābs viņu — mazā mīlule! Šī laimīgā doma viņu pilnīgi nomierināja, un viņš brīnījās, kāpēc tik briesmīgi uztraucies. Uztraukties nedrīkstēja, pēc tam viņu pārņēma savāds vājums un sajūta, it kā tikai daļa no viņa atrastos viņa ķermenī.

Tai vakarā pēc pusdienām viņam atkal uznāca reibonis, kaut arī samaņu viņš nezaudēja. Viņš negribēja zvanīt, jo zināja, ka tad būs liela kņada un rītdienas brauciens uz pilsētu pievērsīs vairāk uzmanības. Kad cilvēks kļūst vecs, visa pasaule kā sazvērējusies ierobežo viņa brīvību, un kāpēc? — vienīgi tāpēc, lai uzturētu viņu ilgāk pie dzīvības. Viņš to negribēja — par tādu maksu. Tikai Baltazars redzēja, kā viņš viens pats pārvarēja savu vājumu, norūpējies vēroja, ka saimnieks pieiet pie bufetes un nedod vis biskvītu, bet pats izdzer glāzi konjaka. Kad vecais Džolions beidzot juta, ka varēs tikt galā ar kāpnēm, viņš devās augšā gulēt. Un, kaut arī otrā rītā gurdenums vēl nebija pārgājis, doma par vakaru pacilāja un spēcināja viņu. Bija tik patīkami pacienāt Irēnu ar labām pusdienām — viņam bija aizdomas, ka mājās viņa kārtīgi nepaēda, — un operā

Vērot, kā viņas acis iedegas un mirdz, kā viņas lūpas neviļus savelkas smaidā. Irēnai dzīvē prieka maz, un šī būs pēdējā reize, kad viņš tai varēs sagādāt iepriecinājumu. Bet, čemodānu kārtojot, viņš pēkšņi atģidās, ka vēlas, kaut nebūtu jāpārcieš nogurdinošā pārģērbšanās pusdienām un nebūtu jāpaziņo Irēnai nepatīkamā vēsts par Džūnas atgriešanos.

Tovakar operā bija «Karmena», un vecais Džolions izvēlējās šai sarunai pēdējo starpbrīdi, instinktīvi atlikdams to līdz pēdējam brīdim. Savādi, bet Irēna šo ziņu uzņēma pavisam mierīgi. Patiesību sakot, viņš nepaspēja aptvert, kā viņa to uzņēmusi, jo atkal atskanēja īpatnējā mūzika un vajadzēja apklust. Viņas sejai bija priekšā maska, maska, aiz kuras daudz kas norisinājās, ko viņš nevarēja redzēt. Viņai vajadzīgs laiks, lai pārdomātu, bez šaubām! Viņš tagad neko nejautās, jo rīt pēcpusdienā viņa atbrauks uz klavieru stundu un tad jau būs apradusi ar šo domu. No operas braucot, vecais Džolions runāja tikai par Karmenu. Viņš esot redzējis labākas, agrākos laikos, tomēr šī arī neesot peļamā. Kad viņš atvadoties satvēra Irēnas roku, Irēna strauji paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņa pieri.

—Ardievu, mīļo tēvoci Džolion, jūs bijāt tik labs pret māni!

—Līdz rītam, — viņš sacīja. — Ar labu nakti. Saldu dusu!

Irēna klusi atsaucās:

— Saldu dusu!

Un, kad rati jau sāka kustēties, vecais Džolions pa lodziņu redzēja, ka Irēna pagriezusies atpakaļ un raugās uz viņu, pastiepusi roku, kas likās it kā sastingusi atvadu sveicienā.

Viņš lēnām devās uz savu istabu. Katrreiz viņam ierādīja citu, un viņš nevarēja pierast pie šīm «tieši kā no skatloga ņemtajām» guļamistabām ar jaunām mēbelēm un pelēkzaļiem, sārtām rozēm rotātiem tepiķiem. Miegs nenāca, un ausīs visu laiku skanēja sasodītā Habanēra. Ne visai labās franču valodas zināšanas neļāva viņam saprast vārdus, bet saturu viņš zināja, ja vispār bija kāds saturs šai neprātīgajai un neizprotamajai čigānu dziesmiņai. Jā, dzīvē tomēr bija kaut kāds spēks, kas sajauca visus plānus, kas lika vīriešiem un sievietēm dejot pēc savas stabules. Un vecais Džolions gulēja, ar savām dziļi iegrimušajām acīm raudzīdamies tumsā, kur valdīja neizprotamais. Cilvēks domā, ka pats vada savu dzīvi, bet tā izslīd viņam no rokām, sagrābj viņu aiz skausta, mētā drīz šurp, drīz turp un tad .atņem viņam dzīvību! Šis neizprotamais spēks droši vien arī ar zvaigznēm tāpat rīkojas, sagrūž tās kopā un atkal izšķir, nekad nebeidz dzīt savus jokus. Pieci miljoni cilvēku šajā lielajā, muļķīgajā pilsētā un visi šī Spēkā.— Dzīves varā, kā saujiņa žāvētu zirnīšu, kas lēkā pa galdu, kad pa to uzsit ar dūri. Nu lai! Viņš vairs ilgi nelēkās, ilgā, dziļā miegā viņam būs labi.

Cik karsti šeit pilsētā, cik trokšņaini! Viņa piere kaisa. Irēna to bija noskūpstījusi tieši tajā vietā, kur arvien krājās viņa satrauktās domas, tieši tajā vietā — it kā viņa to būtu zinājusi un vēlējusies ar savu skūpstu aizdzīt šo nemieru. Bet gluži pretēji — viņas lūpu pieskāriens izraisīja skumjas un apmulsumu. Nekad viņa nebija runājusi tādā tonī, nekad nebija tā mājusi ar it kā sastingušu roku un tā skatījusies atpakaļ, braucot projām. Vecais Džolions izkāpa no gultas un atvilka aizkarus. Logs atradās upes pusē. Bija tveicīgi, taču garām plūstošā ūdens rāmais, mūžīgais plašums viņu nomierināja. «Pats galvenais,» viņš domāja, «ir nekļūt, apnicīgam. Domāšu par savu mazo mīluli un iemigšu.» Taču pagāja ilgs laiks, kamēr karsto, trokšņaino Londonas nakti nomainīja īsais vasaras rīta miers. Un vecais Džolions tikai uz brīdi iesnaudās.

Otrā dienā mājās pārbraucis, viņš devās dārzā un kopā ar Holiju, kura ļoti saudzīgi apgājās ar puķēm, saplūca lielu pušķi neļķu. Viņš pateica meitenei, ka tās domātas «dāmai pelēkā» — šo vārdu viņi abi vēl arvien lietoja. Viņš ielika tās vāzē savā kabinetā, kur gribēja runāt ar Irēnu, tiklīdz tā ieradīsies, par Džūnu un turpmākām stundām. Ziedu smarža un krāsa palīdzēs. Pēc brokastīm viņš atgūlās, jo jutās ļoti noguris un Irēnai vajadzēja atbraukt no stacijas tikai četros. Bet, kad tuvojās noliktā stunda, viņš kļuva nemierīgs un iegāja klasē, no kurienes varēja redzēt ceļu. Štoras bija nolaistas, un Holija un mademoiselle bosa, patvērušās tur no jūlija dienvidus tveices, nodarbojās ar saviem zīdtārpiņiem. Vecajam Džolionam bija pretīgi šie akurātie radījumi, kas ar savām galvām un krāsu viņam likās līdzīgi ziloņiem, kas "izgrauza" tik milzīgi daudz caurumu skaistās, zaļās lapās un, pēc viņa domām, šausmīgi smirdēja. Viņš apsēdās uz dīvāna vienkāršā kokvilnas pārvalkā, pie loga, lai varētu redzēt ceļu un ieelpot kaut cik svaiga gaisa, un Baltazars, kam karstās dienās patika kokvilnas drāna, uzlēca uz dīvāna viņam blakus. Nelielais pianīno bija pārklāts ar mēļu, gandrīz līdz pelēcīgumam izbalējušu drānu, un uz tā stāvēja vāze ar pirmajām lavandām, kuru smarža piepildīja visu istabu. Kaut arī tur bija vēss vai varbūt tieši tāpēc, ka bija vēss, dzīves straujais ritms spēcīgi iedarbojās uz viņa novājinātajām jūtām. Ikviens saules stars, kas iespīdēja caur spraugām, kaitināja viņu ar savu spožumu, suns neciešami oda, lavandas smarža nomāca, zīdtārpiņi, izslējuši savas pelēkzaļās muguras, likās briesmīgi dzīvi, un pār tiem noliekusies Holijas tumšā galviņa mirdzēja ar brīnišķīgu zīdainu vizmu. Apbrīnojama, nežēlīgi spēcīga ir dzīve, kad cilvēks ir vecs un vārgs. Tā it kā ķircina ar savu daudzveidību, ar savu pulsējošo enerģiju. Vecais Džolions nekad līdz šīm pēdējām nedēļām nebija pazinis tādu dīvainu sajūtu — it kā pusi no viņa būtnes strauji nestu dzīves straume, bet otra puse palikusi krastā un vēro bezpalīdzīgo traukšanos uz priekšu. Tikai tajos brīžos, kad Irēna bija pie viņa, šī sava «es» sadalīšanās zuda.

Holija pagrieza galvu, rādīja pianīno ar savu mazo, brūno dūrīti, jo «labi audzdzdzināti» bērni nerāda ar pirkstu, un šķelmīgi sacīja:

— Paskaties uz «dāmu pelēkā», vectētiņ! Vai viņa šodien nav skaista! .

Vecajam Džolionam sirds sāka dauzīties, un istaba uz mirkli aizmiglo jās, tad atkal noskaidrojās, un viņš jautāja, pamezdams ar aci:

—Kas tad viņu tā uzposa?

—  Mam'zelle.

—Holij! Nerunā muļķības!

Ak, šī klīrīgā francūziete! Vēl viņa nebija samierinājusies ar to, ka viņai atņemtas mūzikas stundas. Tas neko nelīdzēs. Mazā mīlule ir viņu vienīgais draugs. Un tās ir viņas stundas. Viņš nepadosies, neparko nepadosies. Viņš glaudīja silto spalvu uz Baltazara galvas un izdzirdēja Holijas balsi:

— Kad māmiņa pārbrauks, nekādu pārmaiņu nebūs, vai ne? Tu jau zini, viņai nepatīk sveši cilvēki.

Meitenes vārdi it kā apdvesa veco Džolionu ar ledainu pretestības atmosfēru, parādīja, kas draud viņa nule atrastajai brīvībai. A! Vajadzēs atzīt sevi par vecu vīru un ļauties citu rūpēm un gādībai, vai arī cīnīties par šo jauno, neatsveramo draudzību. Taču cīņa viņu nogurdina līdz nāvei. Tomēr viņa kalsnā, nogurusī seja savilkās tik cietā apņēmības vaibstā, ka likās kā no akmens izcirsta. Tā ir viņa māja, un tā ir viņa paša darīšana, viņš nepiekāpsies! Viņš palūkojās pulkstenī, vecā un nodilušā kā viņš pats. Tas piederēja viņam jau piecdesmit gadus. Jau pāri četriem! Garām ejot noskūpstījis Holijai pakausi, viņš nogāja lejā priekšnamā. Viņš gribēja sastapt Irēnu, iekams viņa sāka stundu. Izdzirdējis riteņu troksni, viņš izsteidzās ārā un tūdaļ redzēja, ka rati tukši.

— Vilciens pienāca, ser, bet dāma nav atbraukusi. Vecais Džolions uzmeta resnītim niknu skatienu, it kā ar acīm atvairīdams tā ziņkārību un neļaudams tam pamanīt rūgto vilšanos, ko viņš juta.

— Labi, — viņš noteica un iegāja atpakaļ mājā. Viņš devās uz savu kabinetu un apsēdās, drebēdams kā apšu lapa. Ko tas nozīmēja? Varbūt Irēna nokavējusi vilcienu? Taču viņš labi zināja, ka tā nav. «Ardievu, mīļo tēvoci Džolion.» Kāpēc «ardievu» un nevis «ar labu nakti»? Un roka it kā sastingusi atvadu sveicienā. Un skūpsts. Ko tas nozīmēja? Spējš satraukums un dusmas pārņēma veco Džolionu. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa turku paklāju — no loga līdz sienai un atpakaļ. Irēna viņu pametīs! Viņš to skaidri zināja, bet nespēja sevi aizstāvēt. Vecs vīrs vēlas jūsmot par skaistumu! Smieklīgi! Vecums slēdza viņa muti, paralizēja viņa cīņas sparu. Viņam nebija tiesību uz kaut ko siltu, dzīvu, nebija tiesību ne uz ko, izņemot atmiņas un skumjas. Viņš nevarēja Irēnu lūgties, pat vecam vīram ir savs lepnums. Nespēja aizstāvēties! Veselu stundu, nejuzdams noguruma, viņš staigāja šurpu turpu, garām vāzei ar paša plūktajām neļķēm, kas kaitināja viņu ar savu smaržu. Cilvēkam, kas vienmēr rīkojies pēc sava prāta, no visiem grūtumiem visgrūtāk paciešama ir gribas spēka sakāve. Daba bija notvērusi viņu savā tīklā, un viņš kā nelaimīga zivs peldēja un metās pret tīkla acīm, gan šur, gan tur, neatrada nevienas vietas, kur varētu izlīst vai saraut tīklu.

Piecos viņam atnesa tēju un vēstuli. Uz mirkli viņā uzbangoja cerība. Viņš atgrieza aploksni ar galda nazi un lasīja:

Mīļais, labais tēvoci Džolion, man grūti rakstīt Jums kaut ko tādu, kas varbūt Jūs apbēdinās, bet es nevarēju saņemties un vakar Jums to pasacīt. Es jūtu, ka nevarēšu vairs braukt pie Jums un mācīt Holiju tagad, kad atgriežas Džūna. Ir notikumi, kas aizskar pārāk dziļi, lai tos spētu aizmirst. Ļoti jauki bija redzēt Jūs un Holiju. Varbūt mēs kādreiz satiksimies, kad Jūs būsiet pilsētā, kaut gan es esmu pārliecināta, ka Jums tas ir kaitīgi. Es redzu, ka Jūs pārpūlaties. Man šķiet, Jums vajadzētu pavisam mierīgi atpūsties pa šo karsto laiku, un tagad, kad atgriezīsies Jūsu dēls un Džūna, Jūs varēsiet būt laimīgs. Tūkstoškārt pateicos Jums, ka bijāt tik labs pret mani.

Ar sirsnīgu sveicienu

Jūsu Irēna.

Te nu bija! Viņam kaitē prieks un viss, kas viņam visvairāk patīk, kaitē mēģinājums atvairīt sajūtu, ka visam neizbēgami pienāk gals, ka tuvojas nāve ar saviem zaglīgajiem, viegli šalcošajiem soļiem. Viņam kaitē! Pat Irēna nespēja saprast, ka tā no jauna saista viņu ar dzīvi, ka tā iemieso sevī skaistumu, kas viņam zūd.

Tēja atdzisa, cigārs palika neaizsmēķēts. Viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ, un viņā cīnījās lepnums un dzīves alkas. Neciešami tikt tā pamazām izspiestam no dzīves, bez iespējas pašam ko iebilst, dzīvot tālāk, kad paša griba atrodas citu rokās un tie nomāc ar savu gādību un mīlestību. Neciešami! Jāpamēģina, kas notiks, ja Irēnai pateiks patiesību — ka viņam svarīgāk to redzēt nekā paildzināt savas dienas. Viņš apsēdās pie vecā rakstāmgalda un paņēma spalvaskātu. Taču rakstīt nespēja. Cik pretīgi, ka tā jālūdzas, jālūdzas, lai Irēna iepriecina viņa acis ar savu skaistumu. Tas bija tikpat kā atzīties vecuma plānprātībā. Viņš to nevarēja. Un uzrakstīja pavisam ko citu:

Es cerēju, ka atmiņas par seniem aizvainojumiem nestāsies ceļā tam, kas sagādā prieku un labumu man un manai mazajai Holijai. Taču veci vīri iemācās atteikties no savām iegribam, viņiem tas jādara, pat no iegribas dzīvot jāatsakās agrāk vai vēlāk. Un varbūt jo agrāk, jo labāk.

Jūsu Džolions Forsaits.

«Skarbi,» viņš nodomāja, bet citādi es nevaru. Esmu noguris.» Viņš aizzīmogoja aploksni un iemeta pastkastītē, lai tā tiktu nosūtīta ar vakara pastu, un, dzirdēdams, ka tā nokrīt, domāja: «Tā aiziet viss, uz ko es cerēju!»

Tai vakarā, gandrīz nepieskāries ēdienam un nometis cigāru līdz pusei izsmēķētu, jo no tā viņam uznāca nespēks, viņš lēni, lēni uzkāpa augšā un klusītēm iegāja bērnu guļamistabā. Viņš apsēdās pie loga. Dega naktslampiņa, un viņš tikko varēja redzēt Holijas seju un zem vaiga palikto rociņu. Maijvabole dūca papīros, kas bija sabāzti kamīnā, un kāds zirgs stallī nemierīgi mīņājās. Gulēt kā bērnam! Viņš pašķīra žalūzijas un lūkojās ārā. Lēca mēness, sarkans kā asinis. Viņš nekad nebija redzējis tik sarkana mēness. Arī meži un lauki tur ārā slīga miegā vasaras dienas pēdējā atblāzmā. Un skaistums klīda kā parādība. «Es esmu nodzīvojis ilgu mūžu,» vecais Džolions domāja, «esmu izbaudījis pašu labāko no visa. Cik es nepateicīgs! Esmu savā laikā redzējis daudz skaistuma. Nabaga Bozinijs sacījis, ka man esot skaistuma izjūta. Šovakar mēnesī redzams cilvēks!» Garām aizlidoja naktstauriņš, tad vēl viens un vēl. «Dāmas pelēkā!» Vecais Džolions aizvēra acis. Viņu pārņēma sajūta, ka viņš nekad vairs tās neatvērs, viņš ļāva šai sajūtai pastiprināties, ļāva sev atslābt, tad nodrebēdams ar piepūli pacēla plakstiņus. Ar viņu kaut kas notika, nevarēja būt šaubu, kaut kas nelāgs. Galu galā tomēr vajadzēs izsaukt ārstu. Tagad viss vienalga! Birztalā droši vien mēnesnīca. Tur ir ēnas un tikai šīs ēnas vēl nomodā. Ne putnu, ne zvēru, ne ziedu, ne kukaiņu, tikai ēnas kustas. «Dāmas pelēkā!» Tās kāpj pāri izgāztajam kokam, sačukstas. Irēna un Bozinijs? Savāda iedoma! Arī vardes un visa sīkā radība sačukstas! Cik skaļi tikšķ pulkstenis! Viss bija dīvains, baismīgs — tur ārā, sarkanā mēness gaismā; un arī istabā, kur mierīgi dega naktslampiņa un tikšķēja pulkstenis, un aukles rītakleita karājās uz starpsieniņas, gara, kā sievietes stāvs. «Dāma pelēkā!» Un viņam uzmācās visai dīvaina doma: Vai viņa vispār eksistē? Vai viņa kādreiz bijusi šeit? Vai varbūt viņa ir tikai tā skaistuma atstarojums, ko viņš tā mīlēja un kas viņam drīz būs jāatstāj? Mēļi pelēks māņu tēls ar tumšām acīm un dzintara krāsas matu vainagu, māņu tēls, kas parādās rītausmā un mēnesnīcā tai laikā, kad zied zilie zvaniņi? Kas ir viņa, kāda ir viņa, vai viņa vispār ir? Vecais Džolions piecēlās un brītiņu stāvēja, turēdamies pie palodzes, lai atgūtu īstenības apziņu, tad uz pirkstgaliem virzījās uz durvju pusi. Apstājās pie gultas gala, un Holija, varbūt juzdama viņa ciešo skatienu, sakustējās, nopūtās un saritinājās ciešāk, it kā aizstāvēdamās. Vecais Džolions virzījās tālāk un izgāja ārā tukšajā gaitenī. Nonācis savā istabā, tūdaļ noģērbās un naktskreklā nostājās pie spoguļa. Kā putnubiedēklis — iekrituši deniņi, tievas kājas! Acis negribēja atzīt viņa paša attēlu, bet sejā parādījās lepnuma izteiksme. Visa pasaule sazvērējusies viņu satriekt, pat viņa attēls spogulī, tomēr viņš vēl turējās! Viņš apgūlās un ilgi gulēja vaļējām acīm, pūlēdamies samierināties, jo pārāk labi zināja, ka raizes un īgnums viņam kaitē.

Otrā rītā viņš pamodās tik neatpūties un nespēcīgs, ka aizsūtīja pēc ārsta. Izklausījis viņu, ārsts savilka garu garo seju, aizliedza viņam celties no gultas un smēķēt. Tas nesagādāja nekādu grūtību. Celties nebija vajadzības, un tabaka vienmēr zaudēja garšu, kad viņš jutās nevesels. Viņš apātiski pavadīja rīta cēlienu — aiz nolaistiem aizkariem, šķirstīdams atkal un atkal no jauna «The Times», gandrīz nelasīdams, un Baltazars gulēja pie viņa gultas. Reizē ar brokastīm viņam atnesa telegramu: «Jūsu vēstuli saņēmu braucu šodien būšu pie Jums puspiecos Irēna.»

Atbrauks! Tomēr! Tātad viņa eksistē — un viņš nav pamests. Atbrauks! Karstums izstrāvoja pa visu viņa augumu, vaigi un piere kaisa. Viņš izdzēra buljonu, atbīdīja galdiņu un gulēja pavisam mierīgi, kamēr aiznesa traukus un atstāja viņu vienu, tikai viņa acis laiku pa laikam iezibējās. Atbrauks! Viņa sirds strauji sita un tad, šķita, pilnīgi apstājās. Trijos viņš piecēlās un nesteigdamies klusi apģērbās. Holija un mam'zelle droši vien bija klasē, kalpotāji paēduši pusdienas un gulēja. Viņš uzmanīgi atvēra durvis un nogāja lejā. Priekšnamā vientulīgs snauda Baltazars, un kopā ar to vecais Džolions iegāja savā kabinetā un no turienes ārā, pēcpusdienas tveicē. Viņš gribēja noiet lejā, lai sastaptu Irēnu birztalā, taču tūdaļ juta, ka šādā karstumā tas nebūs iespējams. Tāpēc apsēdās zem ozola, pie šūpolēm, un Baltazars, arī juzdams karstumu, nogūlās zemē viņam blakus. Viņš sēdēja un smaidīja. Kādi gaiši, līksmi mirkļi! Kā kukainīši sīc un baloži dūdo! Skaistākā vasaras diena viņa mūžā! Brīnišķīgi! Un viņš bija laimīgs — laimīgs kā bērns. Irēna atbrauks, tā nav viņu pametusi! Viņam dzīvē ir viss, ko viņš vēlas, kaut tikai mazliet vieglāk būtu elpot un nespiestu — te, šinī vietā! Viņš redzēs Irēnu, kad tā iznāks no papardēm, tuvosies viegli līganā gaitā, — mēļi pelēks stāvs margrietiņām, pienenēm un magonēm nosētā laukā. Viņš nekustēsies, bet Irēna pienāks klāt un sacīs: «Mīļo tēvoci Džolion, piedodiet!» Un apsēdīsies šūpolēs, un viņš varēs pastāstīt, ka bijis mazliet savārdzis, bet tagad atkal gluži vesels. Un suns laizīs viņai roku. Suns zina, ka viņa saimniekam patīk Irēna, tas ir labs suns.

Zem koka bija bieza ēna, saule neaizsniedza viņu, tikai darīja visu apkārtni gaišu, lai viņš varētu redzēt Epsomas galveno tribīni tālumā, ļoti tālu, un govis, kas ganījās āboliņa laukā, ar astēm atgaiņādamas mušas.

Uzvēdīja liepziedu un lavandas smarža. A! Tāpēc visapkārt san bites. Tās ir satrauktas, rosīgas, tāpat kā viņa sirds ir satraukta un pukst strauji. Arī miegainas, miegainas un apreibušas no medus un laimes, tāpat kā viņa sirds ir apreibusi un miegaina. Vasara… vasara … it kā sanēja bites, lielas bites un mazas, un arī mušas!

Pulkstenis virs kūtīm noskandēja ceturto stundu. Pēc pusstundas Irēna būs šeit. Vajadzētu īsu brītiņu nosnausties, pēdējā laikā viņš tik maz gulējis. Tad možs varēs sagaidīt Irēnu, jaunību un skaistumu, kas nāks pie viņa pāri saules apspīdētajam laukumam, — dāmu pelēkā! Un, atlaidies pret krēsla atzveltni, viņš aizvēra acis. Dzelkšņa pūciņa atlidoja līdz ar vieglo vēja pūsmu un nometās uz viņa ūsām, kas bija vēl baltākas par balto pūciņu. Vecais Džolions nekā nemanīja, bet viņa elpa skāra pūciņu, sakustināja to. Saules stars izlauzās cauri lapotnei un novietojās uz viņa zābaka. Atlaidās kamene un rāpoja pa viņa salmu cepuri. Un brīnuma salda snauda apņēma smadzenes zem šīs cepures, galva noslīga uz priekšu un nokrita uz krūtīm. Vasara… vasara!… Sanēja visapkārt.

Pulkstenis noskandēja ceturksni pāri četriem. Baltazars izstaipījās un paskatījās uz savu saimnieku. Dzelkšņa pūciņa vairs nekustējās. Suns uzlika purnu uz saules apspīdētās kājas. Tā palika mierīga. Suns spēji atrāva purnu no zābaka, piecēlās, ielēca vecajam Džolionam klēpī, iesmilkstējās, tad nolēca zemē, notupās un lūkojās, galvu pacēlis. Un piepeši sāka gari, stiepti gaudot.

Bet dzelkšņa pūciņa bija rāma kā nāve, kā viņa vecā saimnieka seja. Vasara … vasara … vasara!

Klusi soļi zālē!

S A T U R S

PRIVĀTĪPAŠNIEKS

Pirmā daļa

I.Viesības vecā Džoliona namā

II.Vecais Džolions iet uz operu

III. Pusdienas pie Svizina

IV.  Soumss nolemj celt māju

V.Kāda Forsaita ģimenes pavards

VI.Džeimss klaiņo

VII.   Vecā Džoliona apgrēcība

VIII. Mājas projekts

IX. Krustmātes Annas nāve

Otrā daļa

I. Mājas tapšana

II.Džūnas svētki

III. Izbraukums ar Svizinu

IV.  Džeimss grib redzēt pats savām acīm

V.Soumss un Bozinijs sarakstās

VI.Vecais Džolions Zooloģiskajā dārzā

VII.Pēcpusdiena Timotija namā

VIII.Balle pie Rodžera

IX.Vakars Ričmondā

X.Forsaitisma iezīmes

XI.Bozinijam uzticas

XII Džūna iet viesos

XIII. Māja gatava

XIV. Soumss sēž uz kāpnēm

Trešā dala

I.    Ko redzēja misis Makendera

II. Nakts parkā

III. Satikšanās Botāniskajā dārzā

IV.  Klaiņojums pa elli

V. Prāva

VI. Soumss ierodas ar jaunām ziņām

VII. Džūnas uzvara

VIII. Bozinija nāve

IX.      Irēnas atgriešanās

Interlūdija

[1] R.S.V.P. – saīsinājums no franču val. – Repondez sґil vous plait – lūdzam atbildi

[2] Juridisks termins, nozīmē — visumā, principā (Lat).

[3] dvīņi dromio — Šekspīra lugā «Maldu komēdija».

[4] Ko darīt man» (itāl.), ārija no Gluka operas «Orfejs pazemē».

[5] Holij! Ko tad tu te dari? Dejot — svētdienā! Tūliņ nāc šurp!

Content

Golsvertijs Džons Forsaitu teika-1 Privāīpašnieks

I E V A D S

P I R M Ā D A Ļ A

I VIESĪBAS VECĀ DŽOLIONA NAMĀ

II VECAIS DŽOLIONS IET UZ OPERU

III PUSDIENAS PIE SVIZINA

IV soumss nolemj celt māju

V KĀDA FORSAITA ĢIMENES PAVARDS

VI DŽEIMS KLAIŅO

VII VECĀ DŽOLIONA APGRĒCĪBA

VIII  MĀJAS PROJEKTS

IX  KRUSTMĀTES ANNAS NĀVE

O T R Ā D A Ļ A

I MĀJAS TAPŠANA

II DŽŪNAS SVĒTKI

III  IZBRAUKUMS AR SVIZINU

IV  džeimss grib redzēt pats savĀm acīm

V  SOUMSS UN BOZINIJS SARAKSTĀS

VI VECAIS DŽOLIONS ZOOLOĢISKAJĀ DĀRZĀ

VII PĒCPUSDIENA TIMOTIJA NAMĀ

VIII BALLE PIE RODŽERA

IX VAKARS RIČMONDĀ

X FORSAITISMA IEZĪMES

XI BOZINIJAM UZTICAS

XII DŽŪNA IET VIESOS

XIII MĀJA GATAVA

XIV SOUMSS SEZ UZ KĀPNĒM

TREŠĀ DAĻA

I KO REDZĒJA MISIS MAKENDERA

II nakts parkĀ

III  SATIKŠANĀS BOTĀNISKAJĀ DĀRZĀ

IV KLAIŅOJUMS PA ELLI

V PRĀVA

VI  SOUMSS IERODAS AR JAUNĀM ZIŅĀM

VII  DŽŪNAS UZVARA

VIII BOZINIJA NĀVE

IX IRĒNAS ATGRIEŠANAS

Interlūdija KĀDA FORSAITA ATVASARA Un pārāk īss ir dzīves ziedu laiks.

VELTĪTS ANDRĒ ŠEVRIJONAM

II

III

IV

V

S A T U R S