Golsvertijs Džons

Forsaitu teika-3 Izīrējams

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-3

IZĪRĒJAMS

.

.

P I R M Ā D A Ļ A

I SATIKŠĀNAS

1920. gada 12. maija pēcpusdienā Soumss Forsaits iznāca no Naitsbridžas viesnīcas kur bija apmeties, un sāka soļot pa ielu, nodomājis apskatīt kādā Korkstrītas galerijā gleznu izstādi un ielūkoties nākotnē. Viņš gāja kājām. Kopš kara gadiem viņš, ja vien varēja, nekad neņēma mašīnu. Šoferi, pēc viņa ieskatiem, bija nepieklājīgi subjekti, lai gan tagad, kad karš bija beidzies un piedāvājums sāka atkal pārsniegt pieprasījumu, tie saskaņā ar cilvēka dabas likumiem kļuva pieklājīgāki. Taču viņš nebija tiem piedevis, sirds dziļumos saistīdams tos ar drūmām atmiņām un tagad — kā visus to šķiras locekļus — ar neskaidrām nojautām par revolūciju. Ievērojamās rūpes, kādas bija izjutis kara laikā, un vēl ievērojamākās rūpes, kādas viņam vajadzēja pārdzīvot pēc miera noslēgšanas, bija atstājušas Soumsa sīkstajā raksturā psiholoģiskas pēdas. Garā viņš bija tik bieži pārdzīvojis izputēšanu, ka pārstājis ticēt tās patiesai iespējamībai. Maksāt gadā četrus tūkstošus ienākuma nodokli un papildnodokli — vai gan kas ļaunāks vēl varēja būt! Ceturtdaļmiljonu liels īpašums, kuru noslogoja tikai sieva un viena vienīga meita un kurš ieguldīts visai dažādi, bija solīda garantija pat pret tādu «fantastisku ideju» kā nodokli, kas uzlikts kapitālam. Un, kas attiecas uz karā saraustās peļņas konfiskāciju, — viņš to no sirds atbalstīja, jo viņam nekādas peļņas nebija, un tāpēc varēja sacīt: «To šie nekauņas pelnījuši!» Gleznu cenas turklāt bija cēlušās, un viņš kopš kara sākuma bija paplašinājis savu kolekciju cītīgāk nekā jebkad agrāk. Uzlidojumi arī bija labvēlīgi ietekmējuši dabu, kam piemita iedzimta piesardzība, un nocietinājuši raksturu, kas jau tā bija stūrgalvīgs. Draudi tikt pilnīgi iznīcinātam izkliedēja bailes no mazāka apmēra triecieniem, kas izpaudās aplikšanā ar nodokļiem, kamēr paraža nosodīt vācu nekaunību, dabiski, noveda pie strādnieku šķiras nosodīšanas, ja ne atklāti, tad vismaz apslēptākajās dvēseles dzīlēs.

Soumss mirkli apstājās, lai pārliektos pār Rovas margām. Piemērota vieta atmiņām — pusceļā starp māju Parkleinā, kuras sienas bija redzējušas viņa dzimšanu un viņa vecāku nāvi, un mazo namiņu Monpeljē skvērā,kur pirms trīsdesmit pieciem gadiem viņš bija baudījis savas pirmās laulības laimi. Tagad, pēc divdesmit gadiem otrā laulībā, senā traģēdija šķita viņam līdzīga kādai agrākai dzīvei, kas bija beigusies, kad gaidītā dēla vietā piedzima Flēra. Jau ilgus gadus viņš pat zemapziņā vairs nenožēloja, ka nebija piedzimis dēls; Flēra bija viņa vienīgais lolojums. Galu galā meita nesa viņa vārdu, un viņš nebūt neilgojās pēc tās dienas, kad viņa to apmainīs. Patiesībā, ja Soumss arī kādreiz domāja par šādu nelaimi, tad viņu mierināja neskaidrā nojauta, ka viņš var meitai dot pietiekami lielas bagātības, lai tā varbūt varētu nopirkt un izdzēst tā cilvēka vārdu, kas viņu apprecēs, — kāpēc gan ne, ja šajos laikos sieviete, kā liekas, kļuvusi vienlīdzīga ar vīrieti? Un Soumss, slepenībā pārliecināts par stiprā dzimuma pārākumu, sparīgi noglauda ar saliekto plaukstu seju, kamēr atrada atbalstu zodā. Savas atturības dēļ Soumss nebija aptaukojies un izļumis; viņa deguns bija bāls un plāns, sirmās ūsas īsi apgrieztas, redze nebojāta. Vieglais galvas pieliekums izlīdzināja un samazināja sejas izmērus, kas, matiem atkāpjoties un pierei paaugstinoties, kļuva pārāk lieli. Maz pēdu laika zobs bija atstājis šajā «visnaudīgākajā» no jaunajiem Forsaitiem, kā būtu izteicies pēdējais no vecajiem Forsaitiem — Timotijs, kam tagad ritēja simt pirmais gads.

Platānu ēna krita uz Soumsa vienkāršo filca cepuri; viņš bija atmetis cilindrus — šajos laikos nebija jēgas pievērst citu uzmanību savai pārticībai. Platāni! Viņa domas spēji pārsviedās uz Madridi — uz lieldienām pirms kara, kad, nevarēdams izšķirties, vai pirkt Goijas gleznu vai ne, viņš bija devies ceļojumā, lai aplūkotu mākslinieku tā dzimtenē. Šis cilvēks viņu bija spēcīgi ietekmējis — īsts ģēnijs, ar plašu vērienu! Lai cik augsti viņu vērtēja, kādreiz vērtēs pat vēl augstāk, pirms nodos arhīvā. Otrā aizraušanās ar Goiju pārspēs pat pirmo, o jā! Un Soumss bija nopircis gleznu. Šajā ceļojumā viņš pretēji savai paražai bija pasūtījis kopiju no kādas freskas, kura saucās «La Vendimia »[3] un kurā bija redzama meitene ar sānos iespiestu roku, — meitene, kas Soumsam atgādināja Flēru. Tagad šī kopija karājās Meiplderhemas galerijā un izskatījās visai neizteiksmīga — nav taču iespējams kopēt Goiju. Tomēr Soumss to joprojām aplūkoja, kad meitas nebija mājās, jo gleznā redzamās jaunavas vieglais, graciozais stāvs, izliektās uzacis, sapņainā kvēle tumšajās acīs neatvairāmi atgādināja Flēru. Dīvaini, ka Flērai bija tumšas acis, lai gan viņa paša acis pelēkas — nevienam īstam Forsaitam tās nebija brūnas — un viņas mātei zilas! Taču vecmāmiņai Lamotai acis, bez šaubām, bijušas tumšas kā ievogas!

Viņš sāka atkal soļot uz Haidparkkornera pusi. Visā Anglijā neredzēja spilgtāku pārmaiņu kā «Rou» alejā. Dzimis gandrīz vai pāris soļu no tās, Soumss varēja to atcerēties, sākot ar 1860. gadu. Bērnībā viņu veda šurp, un viņš trinās gar krinolīniem un raudzījās uz šaurās biksēs tērptiem dendijiem, kuriem bija vaigu bārdas un kuri jādelēja, izturēdamies kā kavalēristi; vīrieši cilāja baltos cilindrus ar izliektām malām; visam piemita dīkdienīga noskaņa; švītu vidū mēdza parādīties mazs, līkkājains vīrelis garā, sarkanā vestē ar suņiem vairākās saitēs — gan karaļa Čarlza spānieliem, gan itāliešu kurtiem, kuriem gaužām patika mātes krinolīns; vienu no suņiem vīrelis vienmēr neatlaidīgi centās pārdot mātei — no tā visa tagad vairs nebija ne miņas. Patiešām, nekā izsmalcināta, tikai strādnieki sēž vienmuļās rindās, un nav viņiem arī uz ko skatīties — šad tad, sēžot zirgā kā vīrieši, pajāj garām pāris jaunu, apaļu sievišķu katliņos vai nevīžīgi koloniju iedzīvotāji uz bēdīga izskata noīrētiem kleperiem; šur tur parādās mazas meitenes uz ponijiem vai veci džentlmeņi, kas te ieradušies ieelpot svaigu gaisu, vai ziņnesis, kas iejāj lielu, niķīgu kavalērijas zirgu; neviena tīrasiņu ērzeļa, neviena zirgu puiša, neviens nelokās, nepievelk kāju, nedzird nevienu tenku, it nekā; tikai koki tādi paši — koki, kam vienalga, kā viena paaudze nomaina otru un kā iznīkst cilvēku cilts. Demokrātiskā Anglija — izspūrusi, steidzīga, trokšņaina un šķietami bez vadības. Un kaut kas Soumsa dvēselē, kas alka izsmalcinātības, neapmierināti sakustējās. Zudusi uz mūžiem; noslēgto kārtu un spožās ārienes citadele! Bagātība jau bija — o jā! Bagātība — viņš pats bija bagātāks nekā tēvs jebkad savā mūžā; bet manieres, gaume, izsmalcinātība — viss zudis, visu aprijis milzīgais, nejaukais, familiārais, skaļais pūlis, kas ož pēc benzīna. Šur un tur vēl paslēpušās mazas, jau pa pusei uzvarētas aristokrātijas un kastu oāzes, izkaisītas un chйtif[4] kā teiktu anete; bet nekā sakarīga un noteikta, pie kā pakavēties skatienam. Un šai agrāk neredzētajā sliktu manieru un izlaidīgas morāles juceklī iegrūsta viņa meita — viņa dzīves zieds! Un, kad vēl pie varas nāks šie neaptēstie leiboristi, ja tas vispār kādreiz notiks, tad jāsagaida visļaunākais!

Soumss izgāja cauri velvētajai ejai, kuru beidzot vairs — paldies dievam! — neizkropļoja pelēkzaļganais starmetis. «Lai labāk uzstāda starmeti uz ceļa, pa kuru paši iet,» viņš domāja, «un apgaismo savu dārgo demokrātiju!» Un viņš aizsoļoja gar Pikadilijas klubu fasādēm. Džordžs Forsaits, protams, sēdēs «Iseeum» kluba erkerveida logā. Džordžs tagad kļuvis tik resns, ka uzturas tur gandrīz nepārtraukti, atgādinādams nekustīgu, zobgalīgu, izsmejošu aci, kas novēro, kā lēni iet pretī savam galam cilvēki un lietas. Un Soumss paātrināja soli, jo no brālēna skatiena vienmēr jutās ārkārtīgi neērti. Viņš bija dzirdējis par Džordžu, ka tas pašā kara vidū uzrakstījis vēstuli ar parakstu «Patriots», kurā žēlojies, ka valdība savā histērijā samazinot auzu devu sacīkšu zirgiem. Jā, tur viņš bija, garš, smagnējs, glītā uzvalkā, gludi skuvies, ar kārtīgi pieglaustiem matiem, kas kļuvuši tikai mazliet retāki un, bez šaubām, smaržo pēc vislabākā odekolona, — tur viņš sēdēja ar sārto sporta avīzi rokā. Viņš nu gan nebija mainījies! Un varbūt pirmo reizi savā mūžā Soumss juta, ka viņa sirds iesilst tādā kā simpātijā pret šo zobgalīgo radinieku. Tā svars, tā nevainojami pāršķirtais celiņš un acis, kuru skatiens atgādināja bulli, bija garantija, ka veco kārtību nomainīt nebūs tik viegli. Soumss redzēja Džordžu pavēcinām sārto papīru, it kā uzaicinot viņu uzkāpt augšā, — šis dīvainais cilvēks droši vien gribēja pajautāt kaut ko par savu naudu. Tā joprojām atradās Soumsa ziņā; kļuvis par pasīvu līdzdalībnieku smagajā laikposmā pirms divdesmit gadiem, kad norisa viņa un Irēnas šķiršanās prāva, Soumss pēc tam bija atģidies, ka tikpat kā nemanot viņa kontrolē nonākuši visi Forsaitu naudas darījumi.

Īsu mirkli pavilcinājies, viņš pamāja ar galvu un devās iekšā. Kopš svaiņa Montegjū Dārtija nāves Parīzē, par kuru neviens skaidri nebija zinājis, ko domāt, izņemot to, ka pašnāvība tā, bez šaubām, nav bijusi, — «Iseeum» klubs Soumsam šķita kļūstam pieklājīgāks. Arī Džordžs, kā viņš zināja, bija atstājis savas jaunības trakulības tālu aiz muguras un negrozāmi nodevies ēšanas priekiem, baudīdams tikai vislabāko, lai nekļūtu vēl resnāks, un paturēdams, kā viņš pats izteicās, «tikai pāris vecu kleperu, lai galīgi nezaudētu interesi dzīvē». Tāpēc Soumss piebiedrojās savam brālēnam erkerveida logā, neizjuzdams vairs mulsinošo neveiklību, kas tādās reizēs mēdza viņu pārņemt agrāk.

Džordžs izstiepa savu labi kopto roku.

— Neesmu tevi redzējis kopš kara sākuma, — viņš sacīja. — Kā klājas tavai sievai?

— Pateicos, — Soumss vēsi atbildēja, — gluži labi. Kāds apslēpts joks uz mirkli savilka smīnā Džordža

gaļīgo seju un lika ļauni iedzalkstīties acīm.

—    Tas beļģis Profons, — viņš sacīja, — ir tagad mūsu kluba biedrs. Viņš ir šaubīgs subjekts.

—    Tā gan! — nomurmināja Soumss. — Par ko tu gribēji ar mani runāt?

—    Par veco Timotiju, viņš kuru katru mirkli var nolikt karoti. Testamentu viņš, cerams, ir sastādījis?

— Jā.

— Tāpēc nu tev vai kādam citam vajadzētu viņu apciemot — viņš taču ir pēdējais no vecās gvardes, iegājis jau otrā simtā. Stāsta, viņš esot līdzīgs mūmijai. Kur jūs domājat viņu glabāt? Viņš būtu pelnījis piramīdu.

Soumss papurināja galvu. — Haigeitā, ģimenes kapenēs.

— Nu jā, man šķiet, mūsu dārgām vecenītēm viņa gaužām pietrūktu, ja viņš nokļūtu kur citur. Stāsta, ka viņš vēl interesējoties par ēdienu. Viņš, zini, var novilkt vēl diezgan ilgi. Vai mums par visiem tiem vecajiem Forsaitiem nepienākas kāds naudas vīkšķis? Desmit vecīšu dzīvojuši caurmērā astoņdesmit astoņus gadus — es izrēķināju. To vajadzētu pielīdzināt trīnīša dzimšanai.

— Vai tas ir viss? — vaicāja Soumss. — Man laiks iet, «Ak tu nesabiedriskais āpsi,» šķita atbildam Džordža

acis. — Jā, tas ir viss. Apciemo veco viņa mauzolejā — iespējams, ka viņam iegribēsies ko pravietot. — Smīns viņa dziļu grumbu izvagotajā sejā nodzisa, un viņš piebilda: — Vai jūs, advokāti, neesat izgudrojuši, kā izlocīties no tā nolādētā ienākumu nodokļa? Tas velnišķīgi skar ienākumus no mantojuma. Līdz šim es vienmēr saņēmu gadā divarpus tūkstošus; tagad es saņemu pusotra tūkstoša — tīros nabaga grašus, lai gan dzīves dārdzība gandrīz divkāršojusies.

— A! — norūca Soumss. — Skriešanās sacīkstes apdraudētas!

Džordža sejā atplaiksnījās zobgalīgas pašaizsardzības izteiksme.

— Jā, — viņš sacīja, — mani uzaudzināja par dīkdieni, un te nu es esmu mūža galā kā savītusi zelta lapa [5] un kļūstu diendienā nabagāks. Tie leiboristi novilks mums septiņas ādas, pirms aptīrīs pavisam. Kā tu domā nopelnīt sev maizi, kad pienāks tāds brīdis? Es iekārtošu sev sešu stundu darba dienu un mācīšu politiķiem saprast jokus. Klausi, ko es tev saku, Soums, ietiec parlamentā, nodrošini sev savus četrus simtus[6] — un pieņem mani par skolotāju.

Kad Soumss aizgāja, viņš atkal ieņēma savu vietu erkerveida logā.

Soumss soļoja pa Pikadiliju, iegrimis dziļās pārdomās, ko bija izraisījuši brālēna vārdi. Viņš pats vienmēr bija strādājis un krājis, Džordžs nebija darījis nekā un šķiedis, bet, ja reiz sāksies konfiskācija, tad aplaupīs viņu — strādātāju un krājēju! Tas nozīmēja noliegt visus tikumus, apgāzt visus Forsaitu principus. Vai civilizāciju varēja celt uz citiem pamatiem? Soumss bija pārliecināts, ka ne. Nu labi, viņi nekonfiscēs Soumsa gleznas, jo nezinās to vērtību. Bet, kāda būs to vērtība, ja šie vājprātīgie kādreiz sāks slaukt kapitālu? Neejoša prece! «Par sevi es neraizējos,» viņš domāja, «es savā vecumā varētu iztikt ar pieciem simtiem gadā un nejustu starpību.» Bet Flēra! Šīs bagātības, kas tik gudri ieguldītas, šie dārgumi, kas rūpīgi izmeklēti un krāti,— tie visi domāti viņai. Un, ja iznāks tā, ka viņš tos nevarēs atdot vai atstāt Flērai, tad taču dzīvei nav jēgas, un kāda nozīme tad iet un skatīties šīs trakās futūristiskās blēņas un gudrot, vai tām būs nākotne vai ne?

Tomēr, ieradies Korkstrītas galerijā, viņš samaksāja savu šiliņu, paņēma katalogu un iegāja iekšā. Izstādes telpā slaistījās ap desmit apmeklētāju. Soumss drosmīgi devās uz priekšu un nonāca pie kāda priekšmeta, kas viņam šķita līdzīgs laternas stabam, kurš saliekts sadursmē ar autobusu. Šis priekšmets bija atbīdīts soļus trīs no sienas un katalogā apzīmēts ar vārdu «Jupiters». Soumss to ziņkārīgi aplūkoja, jo pēdējā laikā veltīja mazliet uzmanības skulptūrām. «Ja tas ir Jupiters,» viņš domāja, «tad interesanti būtu zināt, kāda izskatās Junona.» Un pēkšņi viņš to ieraudzīja pāri pretī. Tā viņam likās uz mata līdzīga vieglā sniega segā tītam ūdens sūknim ar diviem rokturiem. Viņš joprojām lūkojās uz statuju, kad divi no apmeklētājiem apstājās viņam pa kreisi. — Epatant! [7] — viņš dzirdēja vienu sakām.

— Žargons! — Soumss norūca pie sevis. Otra zēniskā balss attrauca:

—    Nerunā muļķības, veco zēn, viņš jau ņirgājas par mums. Kad Jupiters, Junona radīti bija[8] viņš teica: «palūkošos, cik daudz tie muļķi spēs norīt.» Un muļķi rij un vēl aplaizās.

—    Tu stulbais zīdaini! Vospovičs ir novators. Vai tu neredzi, ka viņš skulptūrā ienesis satīru? Plastiskās mākslas, mūzikas, glezniecības un pat arhitektūras nākotne ir satīrā. Tā tam jābūt. Cilvēki ir noguruši — sentimentam izsists pamats zem kājām.

— Nu, man tomēr ir tiesības mazliet interesēties par skaistumu. Es esmu bijis karā. Jums nokrita kabatas lakatiņš, ser.

Soumss redzēja, ka viņam pastiepj pretī kabatas lakatiņu. Viņš paņēma to ar sev raksturīgo aizdomību un pielika pie deguna. Tas smaržoja pareizi — viegli pēc odekolona, un stūrī bija viņa iniciāļi. Mazliet nomierinājies, viņš pievērsa acis jaunekļa sejai. Jaunajam cilvēkam bija smailas ausis, smejoša mute, kurai abās pusēs auga zobu sukai līdzīgas ūsiņas, mazas, možas acis un gluži parasts apģērbs.

—    Pateicos, — viņš sacīja un, viegla aizkaitinājuma mudināts, piebilda: — Priecājos, dzirdot, ka jums patīk skaistums; šajos laikos tas atgadās reti.

—    Es to dievinu, — teica jauneklis, — bet mēs abi esam pēdējie no vecās gvardes, ser.

Soumss pasmaidīja.

—    Ja jūs patiesi interesējaties par gleznām, — viņš sacīja, — tad te ir mana vizītkarte. Kuru katru svētdienu, ja vēlaties pabraukties pa upi un iegriezties pie manis, varu jums parādīt dažus tīri labus eksemplārus.

—    Tas ir ļoti jauki no jums, ser. Labprāt iegriezīšos. Mans vārds ir Monts … Maikls. — Un jauneklis noņēma cepuri.

Jau nožēlodams impulsīvo soli, Soumss par atbildi mazliet pacēla savējo un augstprātīgi palūkojās jaunekļa biedrā, kam bija purpursarkana kaklasaite, pretīga vaigu bārda, kura atgādināja gliemjus, un nicīgs skatiens, — iespējams, ka šis subjekts bija dzejnieks!

Viņš bija pieļāvis pirmo neuzmanību daudzu gadu laikā un tāpēc satraukts aizgāja apsēsties nišā. Kas viņu bija dzinis dot savu vizītkarti nez kādam vējgrābslim, kas vazājas apkārt kopā ar tādu sprukstiņu? Un Flēras tēls, kas vienmēr slēpās Soumsa zemapziņā, pēkšņi nostājās viņa acu priekšā līdzīgi filigrānai figūriņai, kas iznāk no pulksteņa, kad tas sit stundas. Pie starpsienas iepretī nišai karājās liels audekls, uz kura Soumss no savas vietas spēja saskatīt vienīgi krietni daudz četrstūrainu traipu tomātu krāsā un neko citu. Viņš paraudzījās katalogā: «32. nr. — Nākotnes pilsēta. — Pols Posts.» «Šī arī laikam ir satīriska,» viņš nodomāja. «Kādas blēņas!» Taču viņa nākamā doma bija piesardzīgāka. Nedrīkst pārsteidzīgi nosodīt. Monē svītrainie smērējumi taču bija guvuši tādus panākumus un puantilistu un Gogēna gleznas tāpat. Pat pēc postimpresionistiem bija parādījušies daži gleznotāji, ar kuriem nevarēja nerēķināties. Trīsdesmit astoņu gadu laikā, kopš Soumss bija kļuvis par gleznu kolekcionāru, viņš bija pārdzīvojis tik daudz «virzienu», pieredzējis tādus gaumes un glezniecības tehnikas uzplūdus un atplūdus, ka noteikti varēja apgalvot tikai vienu: no katras jaunas modes var nopelnīt. Arī šis gluži labi varēja būt gadījums, kad vai nu jānomāc savs iedzimtais instinkts, vai jāpalaiž garām izdevīgs darījums. Viņš piecēlās, nostājās gleznas priekšā un visiem spēkiem pūlējās aplūkot to ar citu cilvēku acīm. Virs tomātu krāsas traipiem Soumss šķitās redzam saulrietu, līdz kāds no garāmgājējiem noteica: — Viņam brīnišķi izdevušās lidmašīnas, kā jums šķiet? — Zem tomātu krāsas traipiem stiepās balta mala ar stateniskām, melnām svītrām, kurām Soumss nespēja piedēvēt nekādu jēgu, kamēr kāds cits, ejot garām, nomurmināja: — Kādu ekspresiju viņš panāk ar priekšplānu! — Ekspresiju? Kādu tad? Soumss devās atpakaļ uz savu vietu. Viņa tēvs teiktu, ka tā ir ķēmošanās, un nedotu par gleznu ne penija. Ekspresija! Kā tad! Viņš bija dzirdējis, ka kontinentā tagad visi esot ekspresionisti. Tātad tas pārnāk arī uz šejieni? Viņš atcerējās pirmo influences vilni 1887. vai 1888. gadā — teica, ka tas nācis no Ķīnas. Interesanti, no kurienes uzradies šis . .. šis ekspresionisms. Gatavā slimība!

Soumss ievēroja, ka starp viņu un «Nākotnes pilsētu» nostājusies kāda sieviete un jauneklis. Tie bija pagriezuši viņam muguru, taču Soumss pēkšņi aizsedza seju ar katalogu, pavilka cepuri zemāk uz acīm un turpināja skatīties caur spraugu. Šo muguru nevarēja nepazīt, tā bija eleganta kā vienmēr, kaut arī mati nosirmojuši. Irēna! Viņa šķirtā sieva Irēna! Un tas, bez šaubām, bija viņas dēls no šī Džoliona Forsaita — viņu zēns, sešus mēnešus vecāks par Soumsa paša meitu! Un, domās pārdzīvodams atkal rūgtās šķiršanās prāvas dienas, viņš piecēlās, gribēdams nozust, bet ātri atkal apsēdās. Irēna bija pagriezusi galvu un teica kaut ko savam dēlam; viņas profils joprojām bija tik jaunavīgs, ka sirmie mati šķita nopūderēti kā masku ballē, un viņas lūpas smaidīja tā, kā Soumss, to pirmais īpašnieks, nekad nebija redzējis tās smaidām. Viņš ar nepatiku atzina, ka šī sieviete joprojām ir skaista un ka tās stāvs ir gandrīz tikpat jaunavīgs kā agrāk. Un kā zēns viņai uzsmaida! Soumsam sažņaudzās sirds. Šī aina aizvainoja viņa taisnīguma izjūtu. Viņš skauda Irēnai zēna smaidu — tas pārsniedza visu, ko Flēra sniedza viņam — Soumsam, un tas nebija pelnīti. Viņu dēls būtu varējis būt viņa dēls; Flēra būtu varējusi būt viņas meita, ja viņa nebūtu nogājusi no īstā ceļa! Viņš nolaida katalogu. Ja Irēna redz viņu, jo labāk! Atgādinājums par viņas toreizējo uzvedību tagad, dēla klātbūtnē, kurš droši vien neko par to nezina, būtu līdzīgs Nemezidas pirksta dziedinošajam pieskārienam, ko agri vai vēlu nāksies sajust. Tad, neskaidri aptverdams, ka šāda doma ir pārāk ekstravaganta Forsaitam viņa vecumā, Soumss izņēma pulksteni. Pāri četriem! Flēra nokavējusies. Viņa bija aizgājusi pie Soumsa māsasmeitas Imodžinas Kardiganas, un tur Flēru cienā ar cigaretēm un tenkām, un citādām muļķībām. Viņš dzirdēja zēnu iesmejamies un moži sakām: — Klau, māmiņ, vai to gleznojis kāds no krustmātes Džūnas nelaimes putniem?

— Pols Posts, — šķiet, ka jā, dārgais.

Pēdējais vārds lika Soumsam viegli nodrebēt, viņš nekad nebija dzirdējis Irēnu to lietojam. Un tad viņa Soumsu ieraudzīja. Viņa acīs laikam atplaiksnījās kaut kas no Džordža Forsaita ļauni zobgalīgā skatiena, jo Irēnas cimdotā roka pievilka tuvāk tērpa krokas, uzacis pacēlās, seja pārakmeņojās. Viņa devās tālāk.

— Atbaidoši, — sacīja zēns, paņemdams māti atkal zem rokas.

Soumss stīvi nolūkojās viņiem pakaļ. Zēns izskatījās glīts, viņam bija Forsaitu zods un dziļas, tumši pelēkas acis, bet visā viņa būtnē dzirkstīja kas saulains, it kā pār viņu būtu izlieta glāze veca šerija; varbūt tas bija viņa smaids, varbūt mati. Viņš bija jaukāks, nekā tie abi pelnīja! Viņi pazuda no Soumsa redzesloka blakus istabā, un Soumss atkal iegrima «Nākotnes pilsētas» vērošanā, taču neredzēja neko. Viņa lūpas saviebās greizā smīnā. Viņš nicināja savu jūtu spēku, pēc visiem šiem gadiem. Rēgi! Un tomēr, vai, kļūstot vecākam, vēl paliek kas cits, izņemot rēgus? Jā, Flēra! Viņš pievērsa acis ieejai. Meitenei jau sen vajadzēja nākt, bet viņa, protams, liek tēvam gaidīt! Un pēkšņi viņš ieraudzīja tādu kā sievieti, kā vēju — sīku, trauslu būtni, tērptu jūras zaļā tunikā ar metāla jostu un lentu, kas saturēja nepaklausīgos sarkanzeltainos, jau krietni sarmas skartos matus. Viņa sarunājās ar galerijas kalpotājiem, un kaut kas pazīstams tās acīs, zodā, matos, izturēšanās veidā piekala Soumsa uzmanību — kaut kas viņā atgādināja kārnu skotu terjeru, kurš gaida pusdienas. Nu, protams, Džūna Forsaita! Viņa brālēna meita Džūna — un nāk tieši uz Soumsa kluso nišu! Dzijās domās iegrimusi, Džūna apsēdās viņam blakus, izņēma bloknotu un ar zīmuli piezīmēja pāris vārdu. Soumss sēdēja nekustēdamies. Nolādētā radniecība! — Riebīgi! — Soumss dzirdēja viņu nomurminām. Tad, it kā dusmodamās uz svešinieku, kas varēja noklausīties viņas vārdus, tā palūkojās blakussēdētājā. Bija noticis visļaunākais.

— Soums!

Soumss tikko manāmi pagrieza galvu.

— Kā jums klājas? — viņš teica. — Divdesmit gadu neesmu jūs redzējis.

— Jā. Kas tad jūs atveda šurp?

—    Manas vājības, — sacīja Soumss. — Kāda bezjēdzība!

—    Bezjēdzība? Nu jā, protams, tā vēl nav guvusi atzinību.

—    Un nekad arī negūs, — sacīja Soumss, — tā droši vien nes milzu zaudējumus.

—    Protams, nes.

—    Kā jūs to zināt?

—    Tā ir mana galerija.

Soumss neaprakstāmā izbrīnā nošņaukājās.

—    Jūsu? Kas jūs dzen rīkot tādas izstādes?

—    Es neskatos uz mākslu kā uz pārtikas precēm.

Soumss norādīja uz «Nākotnes pilsētu». — Palūkojieties uz to! Kas gan dzīvos tādā pilsētā vai ļaus tādu piekārt pie sienas?

Džūna mirkli vēroja gleznu. — Tā ir vīzija, — viņa teica.

— Muļķības!

Iestājās klusums, un Džūna piecēlās. «Izskatās pēc jukušas!» Soumss nodomāja.

— Starp citu, — viņš sacīja, — jūs te sastapsiet savu pusbrāli ar sievieti, kuru es agrāk pazinu. Uzklausiet manu padomu un slēdziet šo izstādi.

Džūna pameta skatienu atpakaļ uz viņu. — Ak jūs, Forsaits! — viņa sacīja un devās tālāk. Tās vieglais, gaisīgais stāvs, kas tik pēkšņi aizslīdēja projām, pauda bīstamu apņēmību. Forsaits! Protams, viņš bija Forsaits! Un viņa ari! Bet, kopš tā laika, kad viņa, būdama vēl meitene, bija ievedusi Soumsa dzīvē Boziniju un tas visu izpostījis, viņš nebija samierinājies ar Džūnu — un nekad nesamierināsies! Un te nu viņa bija, līdz šai dienai neprecējusies, galerijas īpašniece! … Un pēkšņi Soumsam ienāca prātā, cik maz viņš tagad zina par paša ģimeni. Vecās krustmātes, kas dzīvoja pie Timotija, bija mirušas pirms daudziem gadiem; baumu birža vairs neeksistēja. Ko viņi visi bija darījuši pa kara laiku? Jaunā Rodžera dēls ticis ievainots, Sentdžona Heimena otrais dēls kritis, jaunā Nikolasa vecākais dabūjis Britu impērijas ordeni vai ko nu viņi tur dod. Šķita, ka tie visi bija zināmā veidā piedalījušies karā. Šis Džoliona un Irēnas zēns gan izskatījās par jaunu, turpretī viņa paša paaudze bija, protams, par vecu, lai gan Džailzs Heimens bija vadījis Sarkanā Krusta auto un Džesijs Heimens iestājies brīvprātīgajā policijā — šie abi «Dromio» bija vienmēr izcēlušies ar uzņēmību! Ja runā par Soumsu pašu, tad viņš bija ziedojis sanitāro automobili, lasījis avīzes, kamēr kļuva nelabi, pārdzīvojis daudz uztraukuma, atsacījies no jauniem uzvalkiem, zaudējis septiņas mārciņas svara; nezin ko vairāk viņš savā vecumā vēl būtu varējis darīt. Patiešām, ja tā padomā, tad liekas pārsteidzoši, ka viņš un viņa ģimene šo karu uzņēmuši pavisam citādi nekā kādreizējo konfliktu ar būriem, kas tolaik arī šķita prasām visu impērijas spēku sasprindzinājumu. Tajā karā gan viņa māsasdēls Vals Dārtijs tika ievainots, nekauņas Džoliona pirmais dēls nomiris no vēdera tīfa, abi «Dromio» dienējuši kavalērijā un Džūna bijusi par žēlsirdīgo māsu, bet tas viss tad likās kas ārkārtīgs, turpretī šajā karā katrs bija «ziedojis savu artavu», it kā tas būtu pats par sevi saprotams, — tā vismaz Soumss domāja. Tas šķita liecinām, ka kaut kas aug vai arī varbūt cits, kas pagrimst. Vai Forsaiti vairs nebija tādas individualitātes, vai viņi vairāk piederēja impērijai, vai bija kļuvuši mazāk provinciāli? Vai ari tas bija.vienkārši aiz naida pret vāciešiem?… Kāpēc Flēra nenāca? Tad viņš varētu tikt projām. Viņš redzēja tos trīs kopā atgriežamies no otras telpas un aizejam atpakaļ gar šķērssienas viņpusi. Zēns tagad stāvēja Junonas priekšā. Un pēkšņi statujas otrā pusē Soumss ieraudzīja savu meitu ar paceltām uzacīm, kas nebija nekāds brīnums. Viņam bija redzams, kā Flēras acis iesāņus paveras zēnā un kā zēns atbild viņas skatienam. Tad Irēna paņēma dēlu zem rokas un aizvilka tālāk. Soumss ievēroja, ka viņš atskatās un Flēra noraugās visiem trim izejošiem pakaļ.

Kāda balss jautri noteica: — Mazliet pārsālīts, vai ne, ser?

Pašlaik atkal nāca garām jauneklis, kas bija pacēlis viņa kabatas lakatiņu. Soumss pamāja ar galvu.

— Nezinu, kurp mēs ejam.

— O! Viss kārtībā, ser, — jauneklis līksmi attrauca, — viņi jau arī nezina.

Flēras balss sacija: — Hallo, tēvs! Te jau tu esi! — Tieši tā, it kā viņš būtu licis tai gaidīt. Paceldams cepuri, jauneklis devās tālāk.

— Tu nu gan esi visai precīza jauna dāma! — teica Soumss, ar skatienu nomērīdams meitu no galvas līdz kājām.

Šis viņa dzīves dārgākais īpašums bija vidēja auguma, ne pārāk spilgtas, ne klusinātas krāsas, ar īsiem, tumšiem kastaņbrūniem matiem; viena no otras tālu guļošās brūnās acis spulgoja tik tīri baltajos ābolos, ka tie kustoties dzirkstīja, taču nekustīgi izskatījās gandrīz sapņaini zem bālajiem, melnu skropstu iežogotajiem plakstiņiem, kas bija nolaisti it kā gaidās. Flērai bija burvīgs profils, un tās sejā nekas neatgādināja tēvu, izņemot apņēmīgo zodu. Soumss, sajuzdams, ka viņa sejas izteiksme, lūkojoties meitā, kļūst maigāka, sarauca pieri, lai saglabātu Forsaitam piedienīgo vēso mieru. Viņš zināja, ka Flērai piemīt pārāk liela tieksme izmantot tēva vājumu. Paņemdama Soumsu zem rokas, viņa sacīja:

—    Kas tas bija?

—    Viņš pacēla manu kabatas lakatiņu. Mēs sarunājāmies par gleznām.

—    Tu taču nepirksi šo te, tēvs?

—    Nē, — Soumss bargi noteica, — un arī ne to Junonu, kuru tu apskatīji.

Flēra paraustīja viņa elkoni. — Ai! Iesim! Drausmīga izstāde.

Durvīs viņi sastapās ar jaunekli, ko sauca par Montu, un tā biedru. Taču Soumss bija izlicis izkārtni «Nepiederošiem ieeja aizliegta» un tik tikko atbildēja uz jaunā cilvēka sveicienu.

— Ko tad tu sastapi pie Imodžinas? — viņš vaicāja, nokļuvis ārā uz ielas.

— Krustmāti Vinifredu un to mesjē Profonu. — A, — norūca Soumss, — to beļģi! Ko sevišķu gan tava krustmāte viņā saskata?

— Nezinu. Viņš izskatās diezgan āķīgs, — māte saka, ka viņš tai patīkot.

Soumss nosēcās.

— Brālēns Vals un viņa sieva arī bija tur.

—    Ko! — iesaucās Soumss. — Es domāju, ka viņi aizbraukuši atpakaļ uz Dienvidāfriku.

—    O nē! Viņi pārdevuši savu fermu. Brālēns Vals taisās Saseksā trenēt sacīkšu zirgus. Viņi tur nopirkuši vecu, jauku muižu, ielūdza arī mani viesos.

Soumss iekāsējās. Šīs ziņas viņam nepatika.

—    Kāda tad tagad ir viņa sieva?

—    Ļoti klusa, bet jauka, manuprāt.

Soumss atkal iekāsējās. — Viņš ir liels vējgrābslis, tas tavs brālēns Vals.

—    Ai, nē, tēvs, viņi briesmīgi mīl viens otru. Es solījos sestdien aizbraukt pie viņiem un paciemoties līdz trešdienai.

—    Trenēs sacīkšu zirgus! — sacīja Soumss. Pasākums bija ekstravagants, bet ne jau šī ekstravagance modināja viņā pretīgumu. Kāda velna pēc šis māsasdēls nevarēja palikt Dienvidāfrikā? Nepietika ar viņa paša šķiršanos, vajadzēja vēl māsasdēlam apprecēties ar sāncenša meitu Holiju — pusmāsu Džūnai un tam zēnam, uz kuru Flēra nupat bija skatījusies pa ķēmīgā sūkņa roktura apakšu. Ja viņš neuzmanīsies, tad meita uzzinās visu seno negodu! Nepatīkami! Nelaimes viņam šo pēcpusdienu bija uzbrukušas kā bišu spiets!

— Man tas nepatīk! — viņš teica.

—  Man gribas redzēt sacīkšu zirgus, — maigi čaloja Flēra, — un viņi apsolīja, ka es varēšu jāt. Tu jau zini, brālēns Vals nevar daudz staigāt, bet jāt viņš jāj lieliski. Viņš man parādīs, kā aulekšo.

—  Sacīkstes! — teica Soumss. — Žēl, ka karš tās nav galīgi noslaucījis no zemes virsas. Baidos, ka viņš atsities savā tēvā.

— Es neko nezinu par viņa tēvu.

— Nu jā, — Soumss nikni attrauca. — Viņš visai daudz interesējās par zirgiem un Parīzē, iedams lejup pa kāpnēm, lauza kaklu. Tādējādi tava krustmāte laimīgi tika no viņa vaļā. — Soumss sarauca pieri, atcerēdamies, ka pirms sešiem gadiem bija spiests piedalīties Parīzē izmeklēšanā sakarā ar šīm kāpnēm, jo Montegjū Dārtijs pats tajā vairs piedalīties nevarēja; tās bija gluži normālas kāpnes mājā, kurā spēlēja bakarā. Vai nu vinnesti, vai to nosvinēšana bija sakāpusi Soumsa svainim galvā. Franču ierēdņi bija izturējušies pret to visu ļoti pavirši, un Soumss dabūjis krietni noskrieties.

Flēras balss iztraucēja viņu no domām. — Skaties! Tie cilvēki, kas reizē ar mums bija galerijā.

— Kādi cilvēki? — nomurmināja Soumss, gluži labi zinādams, par ko ir runa.

— Es domāju, šī sieviete ir skaista.

—  Ieiesim šai konditorejā, — Soumss strupi izmeta un, piekļāvis meitas elkoni ciešāk sev klāt, iegriezās tuvējās durvīs. Iet konditorejā viņam bija visai neparasti. — Ko tu gribi, lai es pasūtu? — viņš gluži noraizējies jautāja.

—  O! Es negribu nekā. Mani cienāja ar kokteili un pamatīgām otrām brokastīm.

—  Mums kaut kas jāēd, ja esam te ienākuši, — norūca Soumss, nelaizdams vaļā meitas roku.

— Divas tējas, — viņš sacīja, — un divus no šiem cepumiem ar mandeļu pildījumu.

Bet, tikko viņa augums bija atslīdzis krēslā, kad gars jau pielēca kājās. Tie trīs — tie trīs ienāca konditorejā! Viņš dzirdēja Irēnu sakām ko savam dēlam un tā atbildi:

— Ai ne, māmiņ, šī ir ļoti laba konditoreja. Es te vienmēr iegriežos. — Un viņi visi trīs apsēdās.

Šai mirklī, juzdamies tik neveikli kā nekad savā mūžā, pagātnes rēgu un ēnu nomākts, vienīgo jebkad mīlēto sieviešu — šķirtās sievas un savas meitas klātbūtnē Soumss nebaidījās tik daudz no viņām kā no savas māsīcas Džūnas. Viņa varēja sarīkot scēnu — iepazīstināt šos abus bērnus, viņa bija spējīga uz visu ko. Soumss pārāk steidzīgi iekoda savā cepumā, un tas pielipa pie lieko zobu plates. Bakstīdams to ar pirkstiem, viņš pavērās Flērā. Tā sapņaini košļāja savu cepumu, bet viņas acis lūkojās zēnā. Forsaits Soumss sacīja: «Domā, jūti — un beigts tu esi!» Un viņš sāka izmisīgi strādāt ar pirkstu. Liekie zobi! Diez vai Džolionam ir liekie zobi? Vai tai tur sievietei arī ir liekie zobi? Bija laiks, kad viņš skatīja to bez kādiem izskaistinājumiem, kailu. To nu viņam neviens nevar atņemt. Un viņa to zina, kaut arī simtreiz sēdētu tur mierīga un savaldīga, it kā nekad nebūtu bijusi viņa sieva. Dzēlīga ironija saviļņoja viņa Forsaita asinis; asas sāpes, ko tikai mata platums šķīra no prieka. Kaut tikai Džūna pēkšņi neiztraucētu visu to lapseņu pūzni! Zēns ierunājās:

— Protams, krustmāt Džūna. — Tātad viņš sauca savu pusmāsu par krustmāti. — Nu, viņai gan droši ir pie piecdesmit! — tas ir lieliski, ka tu viņus atbalsti. Tikai … pie joda to visu! — Soumss zagšus pašķielēja viņos. Irēnas izbiedētās acis modri vēroja dēlu. Viņa … viņa prata izrādīt maigumu … pret Boziniju … pret šī zēna tēvu .. . pret šo zēnu! Viņš aizskāra Flēras roku un sacīja:

—    Nu, vai esi paēdusi?

—    Vēl vienu, lūdzu, tēvs.

Viņai taču kļūs nelabi! Soumss devās pie kases samaksāt. Pagriezies, lai dotos atpakaļ, viņš redzēja Flēru stāvot pie durvīm un turot rokā kabatas lakatiņu, ko zēns acīm redzot nupat bija viņai pasniedzis.

— F. F., — viņš dzirdēja meitu sakām, — Flēra Forsaita — gluži pareizi, tas ir mans. Ļoti pateicos.

Augstais dievs! Flēra izspēlēja triku, kuru viņš nupat galerijā bija tai pastāstījis, — mazais pērtiķēns!

— Forsaita? Vai tiešām . .. mani sauc tāpat. Varbūt mēs esam radinieki?

— Patiesi! Noteikti esam. Citu Forsaitu nav. Es dzīvoju Meiplderhemā, un jūs?

— Robinhilā.

Jautājumi un atbildes bira tik ātri, ka viss bija beidzies, pirms Soumss spēja pakustināt kaut pirkstu. Viņš redzēja Irēnas sejā atplaiksnāmies bailes, tikko manāmi papurināja galvu un satvēra Flēras elkoni.

— Iesim prom, — viņš sacīja.

Flēra nekustējās.

—    Vai tu nedzirdēji, tēvs? Vai tas nav savādi — mums ir vienādi uzvārdi. Vai mēs esam radinieki?

—    Kā? — Soumss teica. — Forsaits? Varbūt attāli radi.

— Mans vārds ir Džolions, ser. Saīsināti — Džons.

— A! Ak tā! — sacīja Soumss. — Jā. Attāli radinieki. Kā jums klājas? Ļoti laipni no jums. Sveiki!

Viņš devās projām.

—    Liels paldies, — Flēra sacīja. — Au revoir ! [9]

—    Au revoir! — viņš dzirdēja zēnu atbildam.

II

ĀĶĪGĀ FLĒRA FORSAITA

Iznākot no konditorejas, Soumsa pirmā doma bija izgāzt savas dusmas, pārmetot meitai: «Kas tā par manieri — nomest kabatas lakatiņu!» — uz ko viņa tikpat labi varēja atbildēt: «Es to iemācījos no tevis!» Viņa otrā doma tāpēc bija, ka nav ko spēlēties ar uguni, citādi var apdedzināt pirkstus. Bet Flēra jau droši vien jautās pati. Soumss pašķielēja uz meitu un redzēja, ka tā dara to pašu. Tad viņa maigi sacīja:

—    Kāpēc tev nepatīk šie radinieki, tēvs? Soumss savilka lūpu kaktiņus uz augšu.

—    Kāpēc tu tā domā?

—    Cela se voit. [10]

«Tas sevi redz!» Ir nu gan izteiciens!

Nodzīvojis divdesmit gadu ar sievu francūzieti, Soumss joprojām nejuta simpātiju pret viņas mātes valodu; viņš to uzskatīja par teatrālu un domās saistīja ar visām ģimenes dzīves ironijas finesēm.

— Kā tā? — viņš vaicāja.

— Tu noteikti viņus pazīsti, bet izlikies, ka pirmo reizi redzi. Es ievēroju, ka viņi skatās uz tevi.

— Es redzēju šo zēnu pirmo reizi mūžā, — Soumss runāja pilnīgu patiesību.

— Nē, bet citus tu, dārgais, esi redzējis agrāk. Soumss atkal pavērās meitā. Ko viņa bija uzzinājusi?

Kas bija izpļāpājies — vai Flēras krustmāte Vinifreda, vai Imodžina, vai Vals Dārtijs ar savu sievu? Mājās rūpīgi raudzījās, lai Flērai nebūtu ne jausmas par veco skandālu, un Vinifreda bija desmitiem reižu brīdināta, lai nedomā bilst par to ne pušplēsta vārda. Viņai nebija jāzina, ka tēvam bijusi cita sieva. Bet Flēras tumšās acis, kuru dienvidnieciskā kvēle un skaidrais skatiens gandrīz biedēja Soumsu, lūkojās viņā pavisam nevainīgi.

—    Redzi, — viņš sacīja, — tavs vectēvs sagāja ar savu brāli naidā. Abas ģimenes nav viena ar otru pazīstamas.

—    Cik romantiski!

«Ko gan viņa ar to domā?» Soumsam iešāvās prātā. Šis vārds viņam likās pārspīlēts un bīstams — it kā meita būtu teikusi: «Cik jauki!»

— Un tās arī turpmāk nepazīs viena otru, — viņš piebilda, taču tūlīt nožēloja, ka ļāvis vārdos izskanēt izaicinājumam, jo Flēra smaidīja. Šai laikmetā, kad jaunie ļaudis lepojās ar to, ka iet paši savu ceļu un nepievērš uzmanību nevienam pieklājīgam aizspriedumam, viņš bija pateicis tieši to, kas visvairāk iekairināja meitas stūrgalvību. Tad, atcerēdamies Irēnas sejas izteiksmi, viņš atkal uzelpoja vieglāk.

—    Kāpēc tad viņi sastrīdējās? — viņš dzirdēja Flēru vaicājam.

—    Mājas dēļ. Priekš tevis tas ir pārāk sens stāsts. Tavs vectēvs nomira tai dienā, kad tu piedzimi. Viņš bija deviņdesmit gadu vecs.

—    Deviņdesmit? Vai ir vēl daudz Forsaitu bez tiem, kas ierakstīti Sarkanajā grāmatā [11] ?

—    Es nezinu, — sacīja Soumss. — Tagad viņi visi izklīduši. Vecie, izņemot Timotiju, miruši.

Flēra sasita plaukstas.

—    Timotijs? Vai tas nav jocīgi?

—    Nebūt ne, — atteica Soumss. Viņu aizvainoja, ka Flērai vārds «Timotijs» liekas jocīgs, — šķita, it kā meita nicina visus viņa priekštečus. Jaunā paaudze izsmēja visu, kas bija sīksts un pamatīgs. «Aizej apciemot veco zēnu. Varbūt viņam iegribēsies ko pravietot.» Ak, ja Timotijs redzētu savu brāļu un māsu dēludēlu un dēlumeitu nemierīgo Angliju, viņš, protams, sāktu runāt. Un Soumss neviļus pacēla acis uz «Iseeum» klubu; jā — Džordžs joprojām sēdēja logā ar to pašu sārto papīru rokā.

—    Kur ir Robinhila, tēvs?

Robinhila! Robinhila, visas traģēdijas centrs! Kāpēc viņa to grib zināt?

— Sarijā, — viņš nomurmināja, — netālu no Ričmondas. Kāpēc tu prasi?

—    Vai tā māja ir tur?

—    Kāda māja?

—    Kuras dēļ viņi sastrīdējās.

—    Jā. Bet kāds tam visam sakars ar tevi? Mēs rīt dosimies mājup — tev labāk vajadzētu padomāt par saviem tērpiem.

—    Pateicos! Par tiem visiem jau padomāts. Ģimeņu naids? Tas ir kā Bībelē vai kā Markam Tvenam — traki satraucoši! Un kāda loma tev šai strīdā bija, tēvs?

—    Tā nav tava darīšana.

—    O! Bet ja man šis naids jākur tālāk?

—    Kas teica, ka tas tev jākur tālāk?

—    Tu, dārgais tētiņ.

—    Es? Es teicu, ka tam nav nekāda sakara ar tevi.

—    Zini, tieši manas domas; tātad viss kārtībā.

Flēra nudien ir pārāk viltīga, āķīga, kā dažreiz to dēvēja Anete. Atliek vienīgi mēģināt novērst viņas uzmanību.

— Te ir izstādītas labas mežģines, — viņš sacīja, apstādamies kāda skatloga priekšā, — es domāju, ka tev tās patiks.

Kad Soumss bija samaksājis un viņi atkal devās tālāk, Flēra teica:

— Vai tev neliekas, ka tā zēna māte ir visskaistākā sieviete viņas vecumā, kāda jebkad redzēta?

Soumss nodrebēja. Briesmīgi, cik dziļi tas iesēdies meitas sirdī!

—    Es viņu nemaz neievēroju.

—    Dārgo tēt, es redzēju tavu skatienu.

—    Tu redzi visu — un, man šķiet, vēl vairāk par visu!

—    Kāds ir viņas vīrs? Viņam jābūt tavam brālēnam, ja jūsu tēvi bija brāļi.

—    Miris, cik man zināms, — pēkšņi iekaisis, izgrūda Soumss. — Divdesmit gadus neesmu viņu redzējis.

—    Kas viņš bija?

—    Gleznotājs.

—    Tas ir brīnišķīgi.

Soumsam uz lūpām bija jau vārdi: «Ja tu gribi darīt man patikšanu, tad izmet šos cilvēkus no galvas,» — bet viņš tos norija — Flēra nedrīkst redzēt viņa jūtas.

— Viņš mani reiz apvainoja, — viņš sacīja. Flēras ašais skatiens kavējās pie tēva sejas.

— Saprotu! Tu to neatriebi, un tas tevi grauž. Nabaga tēvs! Nu, es viņiem parādīšu!

Viņš tiešām jutās, it kā gulētu tumsā un pār seju tam lidinātos moskīti. Tādu neatlaidību tas Flērā līdz šim vēl nebija ievērojis un, pienākot pie viesnīcas, dusmīgi noteica:

— Es darīju visu, ko varēju. Un pietiks reiz runāt par šiem cilvēkiem. Es līdz pusdienām uziešu augšā.

Es pasēdēšu te.

Meita izstiepās krēslā, un viņš, šķiroties uzmetis tai pa pusei niknu mīlas pilnu skatienu, iegāja liftā un uzbrauca līdz saviem apartamentiem ceturtajā stāvā. Nostājies viesistabā pie loga, pa kuru bija redzams Haidparks, Soumss bungoja ar pirkstu pa rūti. Viņa jūtās jaucās mulsa, īgnums, satraukums. Kaisa vecā brūce, ko laiks un jaunas intereses bija aizdziedējuši, un šai izjūtai pievienojās gan nepatika, gan bailes, gan vieglas sāpes kuņģī, kam nebija nācis par labu mandeļu cepums ar pildījumu. Vai Anete bija atgriezusies? Noderīga tā viņam, protams, tādās grūtībās nevarēja būt. Vienmēr, kad tā bija mēģinājusi Soumsu iztaujāt par viņa pirmo laulību, viņš bija to apklusinājis. Anete zināja vienīgi, ka tā bijusi viņa mūža lielā kaislība, kamēr laulība ar viņu pašu — tikai līdzeklis radīt ko līdzīgu ģimenei. Par to viņa vienmēr turēja uz Soumsu ļaunu prātu, tikai neizrādīja to un izlietoja ar lielu aprēķinu. Viņš ieklausījās. Aiz durvīm bija dzirdama neskaidra skaņa, sievietes kustību lieciniece. Anete bija mājās. Viņš pieklauvēja.

— Kas tur ir?

— Es, — teica Soumss.

Viņa pašlaik mainīja tērpu un vēl nebija pilnīgi apģērbusies; šī sieviete patiešām varēja tīksmināties spoguļa priekšā. Viņas rokas, pleci, mati, kuri kopš to iepazīšanās bija kļuvuši tumšāki, kakla pagrieziens, drēbju glāsainums, pelēkzilās acis ar tumšajām skropstām bija lieliski — četrdesmit gadu vecumā viņa nenoliedzami bija tikpat skaista kā jebkad agrāk. Vērtīgs īpašums — brīnišķīga saimniece, prātīga un pietiekami maiga māte. Ja tikai tā vienmēr neizteiktos ar tik vaļsirdīgu cinismu par viņu abu attiecībām! Soumss, kas nejuta pret Aneti vairāk patiesa maiguma kā viņa pret vīru, būdams īsts anglis, cieta no apvainojuma, ka sieva nepūlas pārklāt viņu kopdzīvi pat ar visplānāko jūtu plīvuru. Līdzīgi vairumam savu tautas brāļu un māsu, viņš uzskatīja, ka laulībai jāpamatojas uz abpusēju mīlestību, bet, ja šī mīla izgaist vai arī atklājas, ka patiesībā tās nekad nav bijis, un kļūst pilnīgi skaidrs, ka laulība nebalstās uz mīlestību, — to nedrīkst atklāti parādīt. Laulība ir, bet mīlas nav — taču jūs esat saistīti ar laulības saitēm, tāpēc jums jāizliekas, ka mīlat! Kā vienā, tā otrā gadījumā laulības forma saglabājas un jūs nevar kā frančus sabāzt vienā maisā ar cinismu, reālismu un netikumību. Bez tam to prasa arī privātīpašuma intereses. Soumss zināja: Anete zina, ka viņi abi zina, ka viņu starpā nav mīlestības, taču joprojām prasīja, lai sieva to neizpauž ne vārdos, ne darbos, un nekad nevarēja saprast, ko tā domā, kad runā par angļu liekulību.

— Ko tu esi ielūgusi nākamnedēļ pie mums «Paspārnē»?

Anete viegli pārvilka pār lūpām ar sārto zīmuli — Soumss vienmēr vēlējās, kaut viņa to nedarītu.

— Tavu māsu Vinifredu, Kar-r-diganus, — viņa paņēma tievu, melnu zīmulīti, — un Prosperu Profonu.

— To beļģi? Kāpēc viņu?

Anete laiski pagrieza galvu, nokrāsoja vienas acs skropstas un sacīja:

— Viņš uzjautrina Vinifredu.

—    Es vēlētos, lai kāds uzjautrinātu Flēru, viņa niķojas.

—    Niķojas? — atbalsoja Anete. — Vai tu tikai tagad to ievēr-roji, mans dr-raugs? Viņa jau piedzima niķīga, ja tev labpatīk tā izteikties.

Vai viņa nekad neiemācīsies normāli izrunāt «r»? Soumss pieskārās kleitai, ko viņa bija noģērbusi, un iejautājās:

— Ko tu darīji?

Anete palūkojās vīra attēlā spogulī. Viņas nupat nosārtotās lūpas smaidīja pa pusei neviltoti, pa pusei ironiski.

— Uzjautrinājos, — viņa atteica.

— A! — Soumss īgni norūca. — Laikam špices un lentas?

Ar šiem vārdiem viņš apzīmēja sieviešu neizprotamo šaudīšanos pa veikaliem. — Vai Flēra vasaras tērpus iegādājusies?

—Tu nemaz nejautā, vai es tos esmu sev iegādājusies.

— Tev jau gluži vienalga, vai es jautāju vai ne.

—    Tieši tā. Nu, ja gribi zināt, viņai viss kārtībā un man arī, — iznāca šausmīgi dārgi.

—    Hm! — teica Soumss. — Ko tas Profons dara Anglijā?

Anete pacēla uzacis, ko nupat bija beigusi krāsot.

—    Brauc ar jahtu.

—    A! — Soumss sacīja. — Viņš ir miegains.

— Dažreiz, — teica Anete, un viņas seja pauda mierīgu labpatiku. — Bet dažreiz ar viņu ir ļoti jautri.

— Kaut kas viņā atgādina nēģeri. Anete izstaipījās.

—    Nēģeri? — viņa teica. — Kā tā? Viņa māte bijusi armēniete.

—    Tātad tāpēc, — nomurmināja Soumss. — Vai viņš ko saprot no gleznām?

—    Viņš saprot visu — viņš ir labākās sabiedrības cilvēks.

—    Nu labi, dabū kādu Flērai. Man gribas viņu izklaidēt. Sestdien viņa brauks pie Vala Dārtija un tā sievas; šis apciemojums man nepatīk.

— Kāpēc ne?

Tā kā iemeslu nevarēja izskaidrot, neiedziļinoties ģimenes vēsturē, Soumss tikai noteica:

—    Tukša laika nosišana. Jau tā viņa pārāk daudz skraida apkārt.

—    Man patīk mazā misis Vala, viņa ir ļ«ti klusa un gudra.

—    Es nezinu par viņu neko, izņemot… Šī lieta ir jauna. — Un Soumss pacēla no gultas kādu šuvējas mākslas darbu.

Anete paņēma to no viņa.

— Vai tu aizāķēsi? — viņa jautāja.

Soumss aizāķēja. Reiz, palūkojoties pār sievas plecu spogulī, viņš redzēja tās sejā mazliet nicīgu, mazliet uzjautrinātu izteiksmi, kas nozīmēja apmēram: «Pateicos! Tu to nekad neiemācīsies!» Nē, paldies dievam, viņš nebija francūzis! Viņš ātri pabeidza un izmeta: — Izgriezums par lielu, — un devās uz durvīm, vēlēdamies tikt projām no sievas un iet atkal lejup pie Flēras.

Anete pārstāja pūderēties un teica ar satraucošu pēkšņumu: — Que tu es grossier! [12]

Viņš pazina šo izteicienu — viņam bija pamats to pazīt. Pirmo reizi, sievai to lietojot, viņš bija domājis, ka tas nozīmē: «Kāds sīktirgotājs [13] tu esi!» — un vēlāk, izprotot īsto nozīmi, nebija zinājis, vai just atvieglojumu vai ne. Viņš apvainojās par šo vārdu — viņš nebūt nav rupjš! Ja viņš ir rupjš, kāds tad ir cilvēks, kas dzīvo blakus istabā un rītos, skalojot rīkli, izdod tik pretīgas skaņas, vai arī tie iznireļi, salonā, kas uzskata, ka būt labi audzinātam nozīmē katru vārdu izkliegt, cik skaļi vien var, lai dzird visa pasaule, — pēkšķ kā muļķa pīles! Rupjš, tāpēc, ka bija pateicis, ka viņas tērpa izgriezums par lielu! Bet tā taču ir! Soumss izgāja, neko neatbildējis.

Ienākot no viņa gala salonā, viņš tūlīt ieraudzīja Flēru turpat, kur bija to atstājis. Viņa sēdēja sakrustojusi ceļus, lēni šūpodama zīda zeķē un pelēkā kurpītē tērpto kāju, — tā bija nepārprotama zīme, ka viņa sapņo. To liecināja arī acis — viņu skatiens dažreiz aizklīda tālu projām. Un tad vienā mirklī viņa atjēgsies un būs aša un nenogurdināma kā pērtiķēns. Un viņa tik daudz zina un ir tik pašpaļāvīga, kaut arī nav vēl ne deviņpadsmit gadu veca! Kāds bija tas nejaukais vārds? Prīmā skuķis! Ar to apzīmē atbaidošas, jaunas būtnes, kas to vien zina kā spiegt un kliegt, un rādīt savas kājas! Sliktākās no tām — ļauni sapņi, labākās — nopūderēti eņģeļi. Flēra nav prīmā skuķis, nav viena no šiem slikti audzinātajiem, uzkrītošajiem jaunajiem sievišķiem. Un tomēr viņa ir briesmīgi ietiepīga, dzīvības pilna un cieši apņēmusies izbaudīt dzīvi. Izbaudīt? Šis vārds Soumsā neizraisīja puritāniskas šausmas, bet izraisīja bailes, kas atbilda viņa temperamentam. Viņš vienmēr bija baidījies izbaudīt šodienu, jo rītdienai tad paliktu pāri mazāk. Un bija briesmīgi apzināties, ka viņa meitai šīs taupības nav. To liecināja jau tas vien, kā viņa aizsapņojusies sēdēja krēslā. Viņš pats nekad neaizsapņojās — no sapņiem taču nebija nekāda labuma; un, no kā meita mantojusi tādu īpašību, to Soumss nevarēja izprast. No Anetes jau nu ne! Lai gan… jaunībā Anetei, tai laikā, kad viņš to aplidoja, reiz bija parādījies tāds aizplīvurots skatiens. Nu, tagad tas viņai vairs nav!

Flēra piecēlās no sava krēsla strauji un negaidīti un atslīga pie rakstāmgalda. Paņēmusi tinti un papīru, viņa sāka rakstīt, it kā nedrīkstētu atvilkt elpu, pirms vēstule nebūs uzrakstīta. Un pēkšņi viņa ieraudzīja tēvu. Dziļo domu izteiksme izzuda, viņa pasmaidīja, pameta Soumsam gaisa skūpstu un savilka seju glītā grimasē, it kā mazliet samulsusi un mazliet garlaikota.

A! Viņa bija «āķīga» — «āķīga»!

III

robinhilā

Džolions Forsaits bija pavadījis sava dēla deviņpadsmito dzimšanas dienu Robinhilā, mierīgi nododamies savām nodarbībām. Viņš tagad visu darīja mierīgi, jo viņa sirds bija ļoti slima un viņam, tāpat kā visai Forsaitu ģimenei, nepatika doma par nāvi. Viņš nemaz nebija aptvēris, cik ļoti tā viņam nepatīk, līdz kādu dienu pirms diviem gadiem, zināmu pazīmju dēļ aizgājis pie ārsta, izdzirda:

— Kuru katru mirkli, no ikvienas piepūles.

Viņš bija uzņēmis to ar smaidu — tā bija Forsaitu dabiskā reakcija pret nepatīkamu patiesību. Taču ceļā uz mājām pazīmes kļuva manāmākas un viņš sāka pilnībā apzināties, ko nozīmē nāves spriedums, kas karājas pār viņa galvu. Atstāt Irēnu, savu dēlu, savu māju, savu darbu — kaut arī tagad viņš strādāja maz! Atstāt tos un apmainīt pret nezināmu tumsu, pret neiedomājamu stāvokli, pret tādu nebūtību, kas neļaus viņam pat sajust vēju, kurš žūžos lapās pār viņa kapu, pat zemes un zāles smaržu. Pret tādu nebūtību, kuru viņš nekādi nespēja iztēloties, lai kā arī pūlējās, un tāpēc joprojām loloja cerību kādreiz atkal redzēt savus mīļos! Aptvert to nozīmētu sajust asas garīgas ciešanas. Pirms viņš sasniedza mājas, viņš todien nolēma nestāstīt to Irēnai. Viņam vajadzēja būt piesardzīgākam, nekā cilvēks kādreiz bijis, jo mazākais sīkums var noslēpumu atklāt un padarīt Irēnu gandrīz tikpat nelaimīgu kā viņu pašu. Citādā ziņā ārsts bija atzinis viņu par veselu, un septiņdesmit gadi nebija nekāds lielais vecums — viņš dzīvos vēl ilgi, ja vien varēs!

Šāds lēmums, ja tam paklausa, jau gandrīz divus gadus attīsta visā pilnībā smalkākus rakstura vilcienus. Pēc dabas nebūdams ass, izņemot nervoza satraukuma brīžus, Džolions bija kļuvis par savaldības iemiesojumu. Skumjo pacietību, kas piemīt veciem cilvēkiem, kuri nevar piepūlēties, maskēja smaids, ko viņa lūpas saglabāja pat vienatnē. Viņš pastāvīgi izgudroja visāda veida ieganstus, lai izskaidrotu savu piespiesto mieru.

Pats sevi apsmiedams, viņš liekuļoja pievēršanos vienkāršam dzīves veidam, atteicās no vīna un cigāriem un dzēra sevišķu kafiju, kur nebija pupiņu. Vārdu sakot, zem savas vieglās ironijas aizsega viņš nodrošinājās, cik vien Forsaits tādā stāvoklī var nodrošināties. Pārliecināts, ka viņu neatklās, jo sieva un dēls bija devušies uz pilsētu, Džolions pavadīja šo jauko maija dienu, mierīgi kārtodams savus papīrus, tā sakot, nodarīdams savas pēdējās zemes lietas, lai varētu nomirt kaut rītu, nesagādājot nevienam neērtības. Sastādījis dokumentu sarakstu un ieslēdzis to tēva vecajā ķīniešu šķirstiņā, viņš ielika slēdzeni aploksnē, uzrakstīja virsū: «Slēdzene no ķīniešu šķirstiņa, kur atrodams precīzs manu dokumentu saraksts, Dž. F.,» — un iebāza to savā krūšu kabatā. Tad, pazvanījis, lai pasniedz tēju, viņš izgāja ārā un apsēdās pie galda zem vecā ozola.

Visiem cilvēkiem uzrakstīts nāves spriedums. Džolions, kura nāves sprieduma izpildes laiks bija tikai mazliet precīzāks un tuvāks, bija tik ļoti pieradis pie tā, ka, tāpat kā citi cilvēki, parasti domāja par citām lietām. Tagad viņš domāja par savu dēlu.

Šodien Džons kļuva deviņpadsmit gadu vecs, un nesen viņš bija pieņēmis kādu lēmumu. Ieguvis izglītību ne Ītonā, kā tēvs, ne arī Herovā, kā viņa nelaiķis pusbrālis, bet vienā no tām iestādēm, kuru mērķis bija novērst privātskolu trūkumus un paturēt no tām visu labo, bet kuras patiesībā lielākā vai mazākā mērā novērsa labo un paturēja trūkumus, Džons bija aprīli to pabeidzis, galīgi nezinādams, par ko vēlas kļūt. Karš, kas bija solījis ieilgt līdz bezgalībai, beidzās tieši tad, kad viņš gatavojās doties uz armiju sešus mēnešus pirms oficiālās iesaukšanas dienas. Tas līdz pat šim laikam traucēja viņu pierast pie domas, ka nu viņš savu dzīves ceļu var izvēlēties pats. Vairākas reizes viņš bija apspriedies ar tēvu un vienmēr izrādījis līksmu gatavību ķerties pie visa kā — izslēgtas, protams, bija baznīca, armija, jurisprudence, skatuve, birža, medicīna, tirdzniecība un tehnika. Un no tā Džolions gluži loģiski secināja, ka Džonam nav tieksmes ne uz ko. Tādā vecumā viņš bija juties gluži tāpat. Viņam šo tīkamo tukšumu drīz bija izbeigušas agrās laulības un to nelaimīgās sekas. Nepieciešamības spiests, viņš bija kļuvis Loida apdrošināšanas biedrības aģents, atguvis labklājību, pirms atklājās viņa mākslinieka talants. Taču, «apmācīdams» — kā daži naivi izsakās — savu dēlēnu zīmēt cūkas un citus dzīvniekus, Džolions saprata, ka no Džona nekad neiznāks gleznotājs, un nepatika pret jebko citu vedināja viņu uz domām, ka tas grib kļūt par rakstnieku. Tomēr, uzskatīdams, ka pieredze vajadzīga pat šai profesijai, Džolions pagaidām Džonam nevarēja izdomāt neko citu kā universitāti, ceļojumus un varbūt sagatavošanos advokāta karjerai. Pēc tam jau redzēs vai, kas bija drīzāk iespējams, neredzēs neko. Tomēr Džons nebija izšķīries ne par vienu no šiem piesolītajiem vilinājumiem.

Šādas pārrunas ar dēlu bija nostiprinājušas Džolionā šaubas, vai pasaule patiesi mainījusies. Ļaudis sacīja, ka esot jauns laikmets. Ar savu aso skatienu, kāds raksturīgs cilvēkam, kura mūžs nav pārāk ilgs nevienam laikmetam, Džolions redzēja, ka mazliet mainījusies virspuse, bet pati ēra palikusi gluži tāda pati kā iepriekš. Cilvēki joprojām dalās divās daļās: nedaudzajos, kuru dvēsele pilna «pārdomām», un daudzajos, kuriem to nav, vidū ir Džolionam līdzīgu krustojumu josla. Likās, Džons nav no domātājiem; viņa tēvam šķita tas nākotnē nesolām neko labu.

Tāpēc viņš, smaidīdams mazliet vairāk nekā parasti, pirms divām nedēļām bija uzklausījis dēla vārdus: Man patiktu pamēģināt nodarboties ar lauksaimniecību, tēt, ja tev tas pārāk dārgi nemaksā. Liekas, ka tas ir gandrīz vienīgais dzīves veids, kas otram nenodara neko ļaunu, izņemot mākslu, un par to man, protams, nav ko runāt. Džolions apspieda savu smaidu un atteica:

— Lieliski, tu atgriezīsies atpakaļ tur, kur mēs bijām 1760. gadā, kad dzīvoja pirmais Džolions. Tas pierādīs, ka ciklu teorija ir pareiza, un var, bez šaubām, gadīties, ka tu uzaudzēsi labākus runkuļus nekā viņš.

Mazliet apjucis, Džons bija ievaicājies:

— Bet vai tu, tēt, neuzskati manu plānu par labu?

— Var pamēģināt, mīļais; un, ja tas tev patiešām iepatiksies, tad tu būsi daudz noderīgāks nekā vairums cilvēku — un arī tas nav nekas liels.

Taču sev viņš bija sacījis: — Bet viņam tas neiepatiksies. Es došu viņam četrus gadus. Tas vismaz ir veselīgs un nekaitīgs darbs.

Pārdomājis šo jautājumu un pārrunājis to ar Irēnu, Džolions aizrakstīja savai meitai misis Dārtijai, jautādams, vai viņi sev tuvumā krīta kalnos nezina kādu fermeri, kas ņemtu Džonu par mācekli. Holijas atbilde bija sajūsmas pilna. Pavisam tuvu viņiem bija tieši piemērots cilvēks, un viņa un Vals priecāsies uzņemt Džonu savā mājā.

Rīt zēnam bija jādodas projām.

Dzerdams vāju tēju ar citronu, Džolions caur vecā ozola lapām lūkojās uz ainavu, kas viņu bija valdzinājusi jau trīsdesmit divus gadus. Koks, zem kura viņš sēdēja, šķita, nemaz nebija kļuvis vecāks. Mazās, zeltaini brūnās lapiņas likās tik jaunas, bālganā, zaļpelēkā sūna uz resnā, raupjā stumbra tik veca. Tas bija atmiņu koks, kas dzīvos vēl gadsimtiem ilgi, ja vien kāds barbars to nenocirtīs, — tas redzēs, kā sabrūk vecā Anglija, ja viss virzīsies tādos tempos kā pašlaik. Viņš atcerējās kādu nakti pirms trim gadiem, kad, ar roku cieši skaudams Irēnu, bija stāvējis pie savas istabas loga un vērojis kādu vācu lidmašīnu, kas šķita metam lokus tieši virs vecā koka. Nākamajā dienā kādā Geidža fermas laukā atrada bumbas izrautu bedri. Tas bija vēl pirms tam, kad viņš uzzināja, ka viņa nāves spriedums jau gatavs. Viņš gandrīz vēlējās, kaut bumba viņu būtu nogalinājusi. Tas būtu aiztaupījis neskaitāmus uztraukumus, daudzas stundas pilnas sirdi žņaudzošu baiļu. Viņš bija rēķinājies ar to, ka nodzīvos līdz normālajam Forsaitu vecumam — astoņdesmit pieciem gadiem vai vairāk, kad Irēnai būs septiņdesmit. Tagad Irēna izjutīs viņa trūkumu. Taču bija vēl Džons, kas Irēnas dzīvē bija svarīgāks par viņu pašu — Džolionu, Džons, kas dievināja savu māti.

Džolions ironizēdams prātoja, vai nebūtu labāk zem šī koka, kur vecais Džolions, gaidīdams Irēnu nākam pie viņa pāri zālājam, bija beidzis elpot, — vai nebūtu labāk pēc visām tik akurāti nokārtotām darīšanām te aizvērt arī savas acis un izgaist nebūtībā. Likās necienīgi turēties kā parazītam pie bezdarbīgā dzīves noslēguma, dzīves, kurā viņš nožēloja tikai divas lietas — ilgo šķiršanās laiku ar tēvu jaunībā un pārāk vēlo savienošanos ar Irēnu.

Irēna tovakar ienāca viņa istabā un apsēdās pie loga. Viņa sēdēja tur klusējot, līdz Džolions teica: — Kas noticis, mana mīļā?

—    Mums šodien iznāca satikšanās.

—    Ar ko?

—    Ar Soumsu.

Soumss! Divus pēdējos gadus Džolions bija piespiedis sevi izmest šo vārdu no atmiņas, zinādams, ka tas dara viņam ļaunu. Un tagad viņa sirds dīvaini sakustējās — it kā tā būtu noslīdējusi krūtīs uz vienu pusi.

Irēna mierīgi turpināja:

— Viņš ar savu meitu bija galerijā un vēlāk konditorejā, kur mēs dzērām tēju.

Džolions piegāja pie sievas un uzlika roku viņai uz pleca.

—    Kāds viņš izskatījās?

—    Sirms, bet citādi tāds pats.

—    Un meita?

—    Skaista. Vismaz Džons tā domāja.

Džoliona sirds atkal aizslīdēja sānis. Sievas seja bija sasprindzināta un raižu pilna.

—    Jūs taču ne . . . — viņš iesāka.

—    Nē, bet Džons zina viņu vārdu. Meitene nometa savu kabatas lakatiņu, un viņš to pacēla.

Džolions apsēdās uz gultas. Kāds nepatīkams gadījums!

—    Džūna bija jums līdzi. Vai viņa neiejaucās?

—    Nē, bet tas viss bija ļoti dīvaini un nedabiski, un Džons to varēja noprast.

Džolions ievilka dziļi elpu un sacīja:

— Es bieži esmu domājis, vai mēs darām pareizi, viņam to nestāstīdami. Viņš kādreiz uzzinās.

— Jo vēlāk, jo labāk, Džolion; jaunatnes spriedums ir tik lēts un nežēlīgs. Kad tev bija deviņpadsmit gadu, ko tu būtu domājis par savu māti, ja viņa rīkotos tāpat kā es?

Jā! Te jau slēpās īstās grūtības! Džons dievināja savu māti un nezināja neko par traģēdijām, par dzīves nepielūdzamajām nepieciešamībām, neko par nelaimīgas laulības cietumā ieslēgto ciešanām, neko par greizsirdību vai kaisli — viņš vēl vispār nezināja neko!

— Ko tu viņam teici? — viņš beidzot ievaicājās.

— Ka tie mums ir radinieki, bet ka mēs viņus nepazīstam, ka tu nekad neesi sevišķi interesējies par savu ģimeni, ne arī viņi interesējušies par tevi. Es domāju, ka viņš jautās tev.

Džolions pasmaidīja. — Tas tagad stāsies gaisa uzbrukuma vietā, — viņš teica. — Bez tiem galu galā ir garlaicīgi.

Irēna pavērās vīrā.

— Mēs zinājām, ka tas reiz nāks.

Džolions atbildēja sievai ar pēkšņu enerģiju:

— Es nekad nevarētu pieļaut, ka Džons tevi nosoda. Viņš to nedrīkst darīt, pat domās ne. Viņam ir iztēle, un viņš to sapratīs, ja viņam to pienācīgi izskaidros. Es domāju, man labāk vajadzētu viņam to pastāstīt, pirms viņš to uzzina citādā ceļā.

— Vēl ne, Džolion.

Tas bija viņai raksturīgi — viņai nepiemita tālredzība, un viņa nekad negāja pati pretī briesmām. Tomēr — kas zina — varbūt viņai taisnība? Nav labi rīkoties pretī mātes instinktam. Varbūt ir pareizāk ļaut zēnam, ja vien iespējams, dzīvot tāpat, kamēr pieredze izveidos kritēriju, pēc kura vadoties viņš varēs novērtēt šo seno traģēdiju, kamēr mīla, greizsirdība, ilgas būs radījušas viņā žēlsirdību. Bet, lai nu kā, piesargāties vajag, cik vien iespējams, piesargāties! Un vēl ilgi pēc tam, kad Irēna bija viņu atstājusi, Džolions gulēja nomodā, apdomādams šos piesardzības soļus. Viņam jāaizraksta Holijai un jāziņo, ka Džons neko nezina par ģimenes vēsturi. Holija ir taktiska, viņa pārliecinās vīru, lai arī viņš neko nesaka, — viņa par to parūpēsies! Džons, braucot rīt uz turieni, varēs paņemt vēstuli sev līdzi.

Un diena, kad Džolions bija nokārtojis savas zemes lietas, beidzās, kad nosita zirgu staļļa pulkstenis un mijkrēslī uzausa jauna diena, pilna garīgiem sarežģījumiem, kurus nebija tik viegli atšķetināt un nokārtot…

Bet arī Džons savā kādreizējā bērnistabā gulēja bez miega, pilnīgi to jūtu varā, kuras apšauba cilvēki, kas tās nekad nav pazinuši; tā ir «mīla no pirmā acu uzmetiena». Viņš bija jutis to ieplūstam sirdī, kad pāri Junonai viņā vērās tumšo acu mirdzošais skatiens — Džonā radās pārliecība, ka šī meitene ir viņa «sapnis», tāpēc tas, kas sekoja, šķita reizē dabisks un brīnišķīgs. Flēra! Cilvēkam, kas tik ārkārtīgi dziļi izjuta vārdu burvību, pietika gandrīz ar šo vārdu vien. Šai homeopātiskajā laikmetā, kad zēni un meitenes aug kopā un bērnībā tik ļoti aprod cits ar citu, ka dzimuma apziņa gandrīz izgaist, Džonā bija saglabājušies dīvaini, vecmodīgi uzskati. Viņa jaunlaiku skolā uzņēma tikai zēnus, un brīvdienas viņš bija pavadījis Robinhilā vai nu ar biedriem, vai ar vecākiem vien. Tāpēc viņš nekad nebija potēts pret mīlestības mikrobiem ar mazām indes devām. Un tagad tumsā viņa temperatūra strauji cēlās. Viņš gulēja nomodā, iztēlodamies Flēru, — zieds bija tās vārds, — atsaukdams atmiņā visu, ko tā teica, sevišķi pēdējo, tik maigo un līksmo «Au revoir!».

Ausmā vēl viņam nebija miegs ne prātā, tāpēc viņš piecēlās, uzvilka tenisa kurpes, bikses, svīteri, klusi nogāja lejup pa kāpnēm un izrāpās pa kabineta logu ārā. Bija jau gaišs, zāle smaržoja. «Flēra!» viņš domāja. «Flēra!» Gaisma bija noslēpumaini bālgana, un visi gulēja, izņemot putnus, kas nupat sāka čivināt. «Aiziešu uz birztalu,» Džons nosprieda. Viņš skriešus devās pāri laukiem, sasniedza dīķi tieši tad, kad lēca saule, un iegāja birztalā. Zemi sedza zilo zvaniņu paklājs, lapegles glabāja kādu noslēpumu — viss gaiss šķita pilns šīs romantikas. Džons ieelpoja spirgto vēsmu un, gaismai kļūstot arvien spožākai, lūkojās zilajos zvaniņos. Flēra! Viņas vārds atgādināja dzeju. Un viņa dzīvo Meiplderhemā — arī jauks vārds, šī vieta atrodas kaut kur pie upes. Viņš tūlīt sameklēs to savā atlantā. Viņš rakstīs

Flērai. Bet vai viņa atbildēs? Ai! Viņai jāatbild! Viņa bija sacījusi «Au revoir!». Ne ardievu! Kāda laime, ka viņai bija nokritis kabatas lakatiņš. Ja tas nenotiktu, viņi nekad nebūtu iepazinušies. Un, jo vairāk Džons domāja par šo kabatas lakatiņu, jo brīnumaināka tam šķita viņa laime. Flēra! Patiešām viņa ir kā dzeja! Viņa galvā drūzmējās atskaņas, vārdi prasīja, lai tos savieno, mirklis — un viņš būtu dzejnieks.

Džons palika šādā stāvoklī vairāk par pusstundu, tad atgriezās mājās un, sadabūjis pieslienamās kāpnes, tikai uzjautrināšanās dēļ ierāpās pa savas guļamistabas logu. Tad, atcerējies, ka atstājis vaļā kabineta logu, viņš nogāja lejā un aizvēra to, vispirms novākdams kāpnes, lai iznīcinātu visas savu jūtu pēdas. Šīs izjūtas bija pārāk dziļas, lai tās atklātu kādam mirstīgam cilvēkam — pat savai mātei.

IV

MAUZOLEJĀ

Ir mājas, kuru dvēseles aizgājušas aizmirstībā, atstājot savus ķermeņus elles priekštelpā Londonā. Tā gluži nebija ar Timotija mājokli Beisvoterroudā, jo Timotija dvēsele joprojām ar vienu kāju atradās Timotija Forsaita ķermenī un Smizere uzturēja nama kampara, portvīna un vecuma smaržas pilno gaisu nemainīgu, atverot logu tikai divas reizes dienā.

Forsaitu iztēlē šī māja tagad atgādināja ķīniešu pilulu kārbiņu, kur pēdējā nodalījumā ieslēgts Timotijs. Pie viņa nevarēja piekļūt, vismaz tā vēstīja ģimenes locekļi, kas aiz veca paraduma vai izklaidības retumis ieradās šai namā apjautāties par savu veco tēvoci. Tie bija Frensija, kas tagad bija gluži emancipējusies no dieva (viņa gluži atklāti pieslējās ateismam), Jūfimija, emancipējusies no vecā Niklasa, un Vinifreda Dārtija, emancipējusies no sava «labāko aprindu cilvēka». Bet galu galā tagad katrs bija emancipējies vai vismaz izlikās, ka ir emancipējies, — nozīmes ziņā tas varbūt nebija gluži viens un tas pats.

Tāpēc, kad Soumss nākamajā rītā pēc tikšanās, iedams uz Pedingtonas staciju, te iegriezās, viņš gandrīz nemaz necerēja redzēt pašu Timotiju. Viņa sirds iepukstējās mazliet stiprāk, kad viņš, spožās pusdienas saules apspīdēts, stāvēja uz nupat nobalsinātā lieveņa mazā namiņa priekšā, kur kādreiz bija dzīvojuši četri Forsaiti un tagad savas dienas kā ziemas muša vilka tikai viens. Šai mājā Soumss bija nācis un gājis neskaitāmas reizes, vai nu atbrīvots, vai apkrauts ar jaunu ģimenes tenku nastu; tā bija cita gadsimta, cita laikmeta, «veco ļaužu» māja.

Ieraugot Smizeri, vēl vienmēr līdz padusēm iežņaugtu korsetē, jo krustmāte Džūlija un Hestere nekad nebija uzskatījušas par «jauku» jauno modi, kura parādījās apmēram 1903. gadā, kad viņas pašas nogāja no skatuves, — Soumsa sejā atplaiksnījās tikko manāma draudzīga smaida atblāzma. Smizere, kas līdz pēdējam sīkumam bija palikusi uzticīga vecajiem paraugiem, nenovērtējamā kalpone — tagad tādu nebija — smaidīja viņam pretī un izsaucās: — Ko es redzu! Misters Soumss, pēc ilgiem gadiem! Kā jums klājas, ser? Misters Timotijs tā priecāsies, kad uzzinās, ka jūs esat bijis.

—    Ka viņam klājas?

—    O, viņš, ser, ir vēl pavisam dūšīgs priekš saviem gadiem, bet, protams, viņš jau ir apbrīnojams cilvēks. Kā es jau teicu misis Dārtijai, kad viņa pēdējo reizi bija te: mis Forsaita un misis Džūlija, un mis Hestere gan priecātos, ja redzētu, ar kādu baudu viņš vēl tagad notiesā ceptu ābolu. Bet viņš ir galīgi kurls. Un tā, manuprāt, ir tīrā dieva žēlastība. Jo, ko mēs ar viņu būtu darījušas gaisa uzbrukumu laikā, es nezinu.

—    A! — teica Soumss. — Un ko tad jūs īsti darījāt?

—    Mēs viņu vienkārši atstājām gultā un likām ievilkt zvanu arī pagrabā, lai abas ar virtuveni dzirdētu, ja viņš zvana. Tā jau es arī teicu virtuvenei: «Ja misters Timotijs zvanīs, lai viņi dara, ko grib, — es iešu augšā. Manas mīļās kundzes dabūtu sirdslēkmi, ja redzētu, ka viņš zvana un neviens pie viņa neiet.» Bet viņš visas reizes saldi gulēja. Un vienreiz, kad uzlidoja dienā, viņš bija vannā. Tas arī bija labi, jo viņš būtu varējis ievērot, ka cilvēki iela veras augšup, — viņš bieži skatās ārā pa logu.

—    Tā, tā, — nomurmināja Soumss. Smizere bija kļuvusi pļāpīga. — Es tikai gribu apskatīties, vai nav kas labojams.

—    Jā, ser. Es nedomāju, ka būs kaut kas, tikai mēs nezinām, kā ēdamistabā tikt vaļā no peļu smakas. Savādi, kā viņas uzradušās, tur tak nav ne drupatas, tāpēc ka misters Timotijs tieši pirms kara beidza nākt lejā. Bet peles jau ir nejaukas, nekad nevar zināt, kur viņas atkal ieviesīsies.

— Vai viņš ceļas no gultas?

— Jā gan, ser; rītos viņš itin jauki pastaigājas no gultas līdz logam tai pašā istabā, jo no gaisa pārmaiņas mēs baidāmies. Un viņš jūtas ļoti labi, katru dienu pārskata savu testamentu. Tas viņam ir vislielākais mierinājums, tas testaments.

— Klausieties, Smizere, es viņu vēlētos redzēt, ja iespējams, varbūt viņam man kas sakāms. Smizere nosarka no korsetes malas līdz matu galiem.

—    Tas tik būs notikums! — viņa iesaucās. — Varbūt man jūs izvadāt pa māju un virtuveni aizsūtīt viņam to paziņot?

—    Nē, ejiet vien jūs pie viņa, — teica Soumss. — Es pats apskatīšu māju.

No ēdamistabas viņš iegāja Timotija kabinetā. Viņš neatcerējās, ka kādreiz būtu bijis šai telpā. Plaukti no grīdas līdz griestiem bija pilni ar grāmatu sējumiem, un Soumss tos ziņkāri aplūkoja. Viena siena šķita ziedota audzinošai literatūrai, kuru Timotija firma bija izlaidusi pirms divām paaudzēm — daža grāmata te bija atrodama divdesmit eksemplāros. Soumss lasīja to virsrakstus un drebinājās. Vidus sienā bija tieši tādas pašas grāmatas kā viņa tēva bibliotēkā Parkleinā, un no tā viņš secināja, ka Džeimss un viņa jaunākais brālis kādā jaukā dienā aizgājuši uz veikalu un nopirkuši katrs pa mazai bibliotēkai. Ar lielu interesi viņš piegāja pie trešās sienas. Te katrā ziņā būs redzama Timotija paša gaume. Tā arī bija. Grāmatas izrādījās maketi — tumši vāki. Visa ceturtā siena bija viens vienīgs logs, aizklāts ar smagiem aizkariem. Tā priekšā stāvēja liels atzveltnis, pie kura bija piestiprināta mahagonija lasāmā pults, un uz tās, it kā joprojām gaidot Timotiju, salocīts dzeltēja 1914. gada 6. jūlija «The Times» numurs — šai dienā mājas saimnieks, it kā juzdams kara tuvumu, pirmo reizi nebija nonācis lejā. Stūrī stāvēja liels pasaules globuss, pasaules, ko Timotijs nekad nebija apceļojis, dziļi pārliecināts, ka viss, izņemot Angliju, ir nereāls, un pastāvigi baidīdamies no jūras, uz kuras reiz, kādā svētdienas pēcpusdienā 1836. gadā, kopā ar Džūliju, Hesteri, Svizinu un Hetiju Cesmenu dodamies izpriecas braucienā gar Braitonas molu, bija juties drausmīgi slikti. Vainīgs visā bija Svizins, kam vienmēr iešāvās prātā visādas idejas un kas, paldies dievam, arī bija mocījies ar jūras slimību. Soumss visu to zināja, jo bija dzirdējis šo stāstu vismaz piecdesmit reizes no viena vai otra brauciena dalībnieka. Viņš piegāja pie globa un mazliet to pagrozīja; tas viegli nokrakšķēja, pagriezās apmēram collu uz priekšu, atsegdams Soumsa skatienam zirnekli, kas bija nomiris uz 44. platuma grāda.

«Mauzolejs!» viņš nodomāja. «Džordžam taisnība!» Un viņš izgāja ārā un devās augšup pa kāpnēm. Pusceļā viņš apstājās stikla kastes priekšā, kur raiboja izbāzti kolibriji, kas bērnībā bija izraisījuši viņā sajūsmu. Nokarādamies savās stieplītēs pār pampu zāli, tie neizskatījās nemaz vecāki. Ja kasti attaisītu, putni vis nečivinātu, bet laikam sabirtu pīšļos. To nebija vērts laist pārdošanā! Un pēkšņi viņš atcerējās krustmāti Annu — mīļo, veco krustmāti Annu, kā tā bija viņu turējusi te kastes priekšā pie rokas un sacījusi: «Skaties, Soumij! Vai tie nav spilgti un jauki, šie mīļie, mazie čivinātāji kolibriji!» Soumss atcerējās savu paša atbildi: «Viņi nečivina, krustmāmiņ.» Toreiz viņam laikam bija seši gadi, viņš bija ģērbts melnā velveta uzvalciņā ar gaišzilu apkakli — viņš labi atcerējās šo uzvalciņu. Un krustmāti Annu ar tās sprodziņām, ar tās smalkajām, laipnajām rokām, ar svinīgo veca cilvēka smaidu un ērgļa degunu — jauka veca lēdija bija šī krustmāte Anna. Viņš devās tālāk uz dzīvojamās istabas durvīm. To abās pusēs karājās miniatūru grupas. Tās gan viņš noteikti nopirks! Viņa četru krustmāšu miniatūras, tēvocis Svizins jaunībā un tēvocis Niklass zēna gados. Tos visus bija gleznojusi kāda jauna dāma, viņu ģimenes draudzene, ap 1830. gadu, kad miniatūras uzskatīja par «labo toni», gleznotas ziloņkaulā, tās bija arī izturīgas. Daudzreiz viņš bija dzirdējis stāstām par šo jauno lēdiju: «Ļoti talantīga, mans dārgais, viņa nebija gluži vienaldzīga pret Svizinu un drīz saslima ar diloni un nomira, taisni kā Kītss [18] — mēs bieži mēdzām par to runāt.»

Jā, te viņa bija! Anna, Džūlija, Hestere, Sjūzena — pavisam agrā bērnībā; Svizins ar debeszilām acīm, sārtiem vaigiem, dzeltenām cirtām, baltā vestē — dabiskā lielumā; un Niklass, līdzīgs Kupidonam acis pavērsis pret debesīm. Ja tā padomā, tad tēvocis Niks tāds bija vienmēr — brīnišķīgs cilvēks līdz pat sava mūža pēdējām dienām. Jā, viņai, bez šaubām, bijis talants, un miniatūrām vienmēr uzspiests zināma raksturīga sastinguma zīmogs, tās maz pakļaujas mainīgo estētisko uzskatu strāvu cīņām. Soumss atvēra dzīvojamās istabas durvis. Putekļi istabā bija noslaucīti, mēbeles bez pārklājiem, aizkari atvilkti gluži tā, it kā viņa krustmātes joprojām te dzīvotu, pacietīgi gaidīdamas. Un viņam iešāvās prātā doma: kad Timotijs nomirs — kāpēc ne? Vai tad nebūs gandrīz pienākums saglabāt šo māju — tāpat kā Kārlaila[19] mītni — un uzlikt plāksnīti un rādīt cilvēkiem? «Tipisks karalienes Viktorijas valdīšanas laika mājoklis; ieeja — viens šiliņš; katalogs bez maksas.» Galu galā šī māja bija vispilnīgākā un varbūt visnedzīvākā lieta visā pašreizējā Londonā. Tā bija pilnīgi pabeigts piemineklis zināma laika gaumei un kultūrai, tas ir, ja viņš noņems un pārvedīs uz savu kolekciju tās četras barbizoniešu gleznas, ko reiz bija uzdāvinājis. Debeszilās sienas, kuru krāsa nebija izbalējusi, zaļās portjeras, ko rotāja sarkanas puķes un papardes, ar ķemmdziju izšūtais uguns aizsargs čuguna kamīna restu priekšā; mahagonija skapītis ar stikla sienām, pilns visādu trauslu nieciņu; ar zīlītēm izšūtie kāju soliņi; Kītss, Šellijs, Sauzijs, Kaupers, Kolridžs, Bairona «Korsārs» (bet nekas cits) un Viktorijas laikmeta dzejnieki[20] grāmatu plauktos; ar inkrustāciiām greznotais šķirstiņš, izsists ar bāli sārtu plīšu, pilns ar ģimenes relikvijām: tur ir gan Hesteres pirmais vēdeklis, gan viņu mātestēva kurpju sprādzes; gan trīs pudelītes ar spirtā iepreparētiem skorpioniem, gan kāds ļoti dzeltens ziloņa ilknis, ko no Indijas mājās bija atsūtījis vectēva tēvocis Edgars Forsaits, kas tur tirgojās ar džutu; bet pie sieniņas piestiprināts dzeltens, smalkiem burtiem aprakstīts papīra gabals, kas stāsta par nezin kādiem notikumiem. Un gleznas, kas drūzmējas gar sienām, — visas ūdens krāsās, izņemot tos četrus barbizoniešus, kuri izskatās pēc ārzemniekiem, kas tie arī patiesībā ir, un turklāt pēc apšaubāmām personām — spilgtas, ilustratīvas gleznas: «Bišu dravā», «Ei, prāmniek!» un divas Frita[21] stilā — bumbiņas slēpšana zem uzpirkstenim līdzīgām tasītēm un krinolīni; Svizina dāvana. Ak! — daudz, daudz gleznu, uz kurām Soumss tūkstošiem reižu bija lūkojies uzpūtīgā sajūsmā; brīnišķīga spožu, gludu, apzeltītu ietvaru kolekcija.

Un flīģelis, bez viena puteklīša, hermētiski noslēgts kā vienmēr, un uz tā krustmātes Džūlijas albums ar izkaltētām jūras zālēm. Un krēsli ar apzeltītām kājām, stiprāki, nekā izskatās. Un vienā pusē kamīnam tumšsārtā zīda dīvāns, kur mēdza sēdēt krustmāte Anna un pēc viņas krustmāte Džūlija, ar sejām pret logu, taisnas kā sveces. Un kamīna otrā pusē vienīgais īstais atpūtas krēsls, ar muguru pret gaismu, krustmātei Hesterei. Soumss samirkšķināja acis; viņš šķita redzam krustmātes tur sēžot! Ak! — un smarža, kas bija saglabājusies vēl tagad, smarža no pārāk daudz drēbēm un izmazgātiem mežģiņu aizkariem, lavandas sainīšiem un sažuvušām vīnakmens garoziņām, kas nostājās uz vecajiem vīniem. «Nē,» viņš domāja, «tagad kaut ko tamlīdzīgu vairs neatrast, tas jāsaglabā.» Un, nudien, lai smejas, bet šis laikmets ar savu dižciltīgo dzīves standartu, kurš no tā nav šķirams, ar izvēlīgo ādu un aci, un degunu, un jūtām simtkārt pārspēj tukšo šodienu — šodienu ar tās metro Un automašīnām, ar tās mūžīgo smēķēšanu, ar tās meitenēm, kuru tērpa izgriezums sniedzas gandrīz līdz jostas vietai un kuras mēdz sēdēt sakrustotām kājām, atsegdamas tās līdz ceļiem (tas gan var patikt satīram, kurš sēž katrā Forsaitā, bet nebūt nav savienojams ar viņa priekšstatiem par dāmu), kas ēdot apvij savas kājas ap krēsla kājām, kas tik labprāt lieto tādus izteicienus kā «uz redzi!» un «vecais puika», un viņas zviedz, — šausmas pārņēma Soumsu vienmēr, kad viņš iedomājās, ka Flēra satiekas ar tādām, un šausmas pārņēma arī, kad viņš iedomājās apņēmīgās, uz visu spējīgās vecākās sievietes, kas pašas prata tikt galā ar dzīvi. Nē! Viņa krustmātēm, ja arī tās neturēja vaļā savus prāta vārtus un acis un sevišķi plaši neatvēra savu māju logus, vismaz bija manieres, normas un cieņa pret pagātni un nākotni!

Sirdij sažņaudzoties aizkustinājumā, Soumss aizvēra durvis un devās uz pirkstgaliem augšup. Pa ceļam viņš ielūkojās kādā telpā. Hm! — pilnīgā kārtībā, tāpat kā astoņdesmitajos gados, sienas apsistas ar dzeltenu vaskadrānu. Kāpņu augšdaļā viņš neziņā apstājās četru durvju priekšā. Kuras no tām veda uz Timotija istabu? Un viņš klausījās. Līdz viņa ausīm atlidoja kāda skaņa; izklausījās, it kā bērns lēni vilktu pa istabu savu koka zirdziņu. Tām jābūt Timotija durvīm! Viņš pieklauvēja, Smizere, pietvīkusi gluži sarkana, atvēra durvis.

Misters Timotijs pastaigājoties, un viņa nespējot pievērst tā uzmanību. Ja misters Soumss ienāktu dibenistabā, viņš varētu redzēt misteru Timotiju pa durvīm.

Soumss iegāja dibenistabā un stāvēja vērodams.

Pēdējais no vecajiem Forsaitiem bija kājās un ārkārtīgi lēni un iespaidīgi, pilnīgi iegrimis savās nodarbībās, virzījās turp un atpakaļ starp gultas kājgali un logu, kurus vienu no otra šķīra ap divpadsmit pēdu liels atstatums. Viņa četrstūrainās sejas apakšdaļa nebija vairs gludi skūta, to klāja sniegbalta, līdz pēdējai iespējai īsi apgriezta bārda, un zods izskatījās tikpat plats kā piere, kuru vainagoja gluži sirmi mati, bet deguns, vaigi un piere bija pilnīgi dzelteni. Viena roka turēja resnu spieķi, otra bija satvērusi vilnas triko rītasvārku stērbeli, no kuras apakšas vīdēja guļamās zeķēs ieģērbtas potītes un siltās čībās ieautas kājas. Pēc sejas izteiksmes viņš atgādināja sadusmotu bērnu, kas par visu varu grib kādu lietu, kuras tam nav. Pagriežoties viņš katrreiz pieklaudzināja ar nūju un tad vilka to pa zemi, it kā lai parādītu, ka var iztikt bez tās.

— Viņš joprojām izskatās spēcīgs, — Soumss čukstot sacīja.

— O jā, ser. Jums vajadzētu redzēt, kā viņš iet vannā, — tas ir brīnišķīgi; viņam tā patīk silta pelde.

Šie pavisam skaļi teiktie vārdi sniedza Soumsam jaunu atziņu. Timotijs atkal kļuvis par bērnu.

—    Vai viņš vispār par kaut ko interesējas? — viņš vaicāja arī skaļi.

—    Ak, jā, ser, par ēdienu un savu testamentu. Taisni prieks skatīties, kā viņš pārlapo to atkal un atkal, protams, nelasīdams, un šad un tad viņš prasa valsts parādu obligāciju vērtību, un es to uzrakstu uz šīfera tāfeles — ļoti lieliem cipariem. Protams, es vienmēr rakstu vienu un to pašu vērtību, kāda tā bija 1914. gadā, kad viņš pēdējo reizi skatījās pats. Mēs pierunājām ārstu aizliegt viņam lasīt, kad izcēlās karš. Ai! — sākumā misters Timotijs to ļoti ņēma pie sirds. Bet drīz viņš samierinājās, jo zināja, ka tas viņu nogurdina; un viņš apbrīnojami labi prot konservēt enerģiju, kā viņš to mēdza dēvēt, kad bija dzīvas manas dārgās kundzes; lai dievs mielo viņu dvēseli! Kā viņš mēdza rāties — jūs jau atceraties, mister Soums, viņas vienmēr bija tik kustīgas.

— Kā būtu, ja es ieietu iekšā? — vaicāja Soumss.

— Vai viņš mani atcerētos? Es sastādīju viņa testamentu, jūs jau zināt, pēc tam, kad 1907. gadā nomira mis Hestere.

— O, to nu gan es, ser, neņemos pateikt, — Smizere šaubīdamās atteica. — Iespējams, ka viņš atcerētos; viņš ir patiešām apbrīnojams cilvēks priekš sava vecuma.

Soumss iestājās durvīs un, pagaidījis, kamēr Timotijs pagriežas, skaļā balsī sacīja: — Tēvoci Timotij! Timotijs paspēra dažus soļus un apstājās. — Ko? — viņš sacīja.

— Soumss, — Soumss kliedza, cik skaļi vien varēja, izstiepdams roku, — Soumss Forsaits!

—    Nē! — sacīja Timotijs un, uzsizdams ar spieķi skaļi uz grīdas, turpināja pastaigu.

—    Šķiet, ka nekas neiznāks, — teica Soumss.

—    Nē, ser, — gluži nošļukusi, piebalsoja Smizere, — redziet, viņš nav beidzis savu pastaigu. Viņš nekad nav varējis darīt divus darbus reizē. Šo pēcpusdienu viņš man droši vien prasīs, vai jūs bijāt atnācis ar gāzes rēķinu, un es krietni vien dabūšu noņemties, kamēr ieskaidrošu.

—    Vai jums neliekas, ka viņu vajadzētu kopt vīrietim?

—    Vīrietim! — Smizere enerģiski atgaiņādamās pacēla rokas. — Ak nē. Mēs ar virēju lieliski tiekam galā. Svešs vīrietis ātri vien padarītu viņu traku. Un manām kundzēm nepatiktu, ka mājās ir vīrietis. Bez tam mēs esam tik lepnas uz viņu.

—    Ārsts droši vien nāk viņu apskatīt?

—    Katru rītu. Par to viņš ņem speciālu honorāru, un misters Timotijs ir tā pieradis, ka nepiegriež tam nekādu vērību, tikai izbāž mēli.

—    Jā . .. — Soumss novilka, aizgriezdamies sānis. — Man tas ir visai skumji un sāpīgi.

—    Ak, ser, — Smizere nobažījusies attrauca, — nevajag tā domāt. Tagad, kad viņam vairs nav iespējas raizēties, viņš bauda dzīvi, ticiet man. Kā jau es sacīju, misteram Timotijam tagad ir labāk kā jebkad. Redziet, kad viņš nestaigā vai nemazgājas, viņš ēd un, kad viņš neēd, tad guļ, un tā tas iet. Viņam nav ne sāpju, ne raižu.

—    Jā, — Soumss atteica, — jūsu vārdos ir zināma patiesība. Došos projām. Starp citu, parādiet man viņa testamentu.

—    Tas man prasīs zināmu laiku, ser. Viņš to tur zem spilvena, un staigājot viņš mani redzēs.

—    Es tikai gribu zināt, vai tas ir tas pats, ko es sastādīju, — sacīja Soumss. — Kādreiz pametiet acis uz datumu un pasakiet man.

—    Jā, ser, bet es esmu pārliecināta, ka tas ir tas pats, jo mēs ar virēju bijām par lieciniecēm, jūs jau atceraties, un tur ir mūsu paraksti, un vairs nekad mēs neesam parakstījušās.

—    Ļoti labi, — teica Soumss. Viņš atcerējās, Smizere un Džeina toreiz bija sevišķi piemērotas liecinieces, jo viņām testamentā nebija novēlēts nekas, lai tās nebūtu ieinteresētas Timotija nāvē. Viņa dziļākā pārliecība bija, ka tā ir gandrīz nepieklājīga piesardzība, bet Timotijs tā vēlējās, un galu galā krustmāte Hestere bija abas kalpones bagātīgi nodrošinājusi.

—    Lieliski, — viņš sacīja, — ardievu, Smizere! Pieskatiet viņu un, ja viņš kādreiz ko saka, uzrakstiet to un paziņojiet man.

—    Jā gan, mister Soums, es noteikti tā darīšu. Bija tik patīkama pārmaiņa jūs redzēt. Virēja būs tieši sajūsmā, kad es viņai pastāstīšu.

Soumss paspieda viņai roku un devās lejup. Veselas divas minūtes viņš nostāvēja pie cepuru pakaramā, kur tik daudzreiz bija kāris savu cepuri. «Tā viss paiet,» viņš domāja, «paiet un sākas no jauna. Nabaga vecais!» Un viņš klausījās: varbūt kāpņu telpā būs dzirdams, kā Timotijs velk savu koka zirdziņu, vai arī pār margām nolieksies kādas vecīgas sejas rēgs un veca balss sacīs: «Ai, tas taču ir dārgais Soumss, un mēs nupat runājām, ka neesam viņu veselu nedēļu redzējušas.»

Tukšs un kluss! Oda tikai pēc kampara, un saules starā, kas krita caur pusapaļo logu virs durvīm, dejoja puteklīši. Mazā, vecā māja! Mauzolejs! Un, apgriezdamies uz papēža, Soumss izgāja ārā un devās uz vilcienu.

V

DZIMTAIS TĪRELIS

«Tam kāja dzimto zemi skar,

Un viņa vārds — Vals Dārtijs.»[22]

Apmēram tādu jūtu pārņemts, Vals Dārtijs savā četrdesmitajā mūža gadā tajā pašā ceturtdienas rītā loti agri iznāca no vecās muižas, ko bija nopircis Saseksas Krīta kalnu ziemeļu pusē. Viņa ceļa mērķis bija Ņūmārketa, ko tas nebija redzējis kopš 1899. gada rudens, kad no Oksfordas aizmuka uz Kembridžširu. Viņš apstājās pie durvīm, lai noskūpstītu sievu un iebāztu kabatā portvīna pudeli.

— Nenogurdini pārāk savu kāju, Val, un nenoslēdz pārāk daudz derību.

Holijas krūtis cieši piekļāvās viņējām, acis lūkojās tā acīs, un Vals juta, ka viņa kāja un kabata ir drošībā. Viņam jābūt savaldīgam; Holijai bija vienmēr taisnība — viņai piemita iedzimta mēra sajūta. Viņam nemaz nelikās dīvaini — ko gan varbūt nevar teikt par dažiem citiem, — ka, būdams pa pusei Dārtijs, viņš visus divdesmit gadus pēc romantiskajām laulībām ar Holiju būru kara laikā bija palicis nesatricināmi uzticīgs savai jaunajai māsīcai un šī uzticība viņu ne garlaikoja, ne arī šķita upuris — Holija bija tik aša, garastāvokļu maiņā tā vienmēr aizsteidzās viņam priekšā. Būdami brālēns un māsīca, viņi — diezgan nevajadzīgi — bija nolēmuši, ka tiem nebūs bērnu, un Holija, gan mazliet bālāka, bija saglabājusi savu glīto izskatu, slaidumu un tumšo matu krāsu. Vals jo sevišķi apbrīnoja to, ka, vadot viņa dzīvi, sieva reizē dzīvoja arī pati savu un ka viņa ar katru gadu labāk jāja. Viņa nepameta mūziku, ļoti daudz lasīja — romānus, dzeju, gan šo, gan to. Fermā Keipas kolonijā Holija bija apbrīnojami rūpējusies par nēģeru bērniem un sievietēm. Viņa bija patiesi gudra, bet necentās to izbazūnēt citiem un nedižojās. Lai gan Vals neizcēlās ar pazemību, viņš apzinājās, ka sieva ir pārāka, taču neturēja par to uz viņu ļaunu prātu, kas bija ļoti slavējama īpašība. Jāatzīmē arī, ka viņš nekad slepeni neskatījās uz Holiju, turpretī Holija dažreiz nolūkojās vīrā, viņam nemanot.

Viņš bija noskūpstījis Holiju lievenī, tāpēc, ka uz platformas to darīt neklājas, kaut arī viņa pavadīja vīru uz staciju, lai atbrauktu atpakaļ mašīnu. Iededzis un kļuvis grumbains koloniju karstajā saulē un cīņā ar zirgu viltībām, kas no tiem nav šķiramas, nevarēdams brīvi kustēties savas kājas dēļ, kas bija savainota būru karā un varbūt izglābusi viņam dzīvību nesenajā pasaules karā, Vals joprojām bija gandrīz tāds pats kā tais dienās, kad aplidoja Holiju, — ar tikpat vaļsirdīgu un valdzinošu smaidu, ar pat vēl biezākām un tumšākām skropstām, ar tikpat spoži mirdzošām, pelēkām acīm, tikai vasaras raibumi bija saredzamāki, un mati deniņos mazliet sirmi. Viņš atstāja tāda cilvēka iespaidu, kas ilgi dzīvojis saulainā klimatā un nodarbojies ar zirgiem.

Vārtos strauji pagriezis mašīnu, viņš teica:

—    Kad ieradīsies mazais Džons?

—    Šodien.

—    Vai tev nav kas viņam vajadzīgs? Es sestdien varētu atvest.

—    Nē, bet tu varētu braukt ar to pašu vilcienu, ar ko brauc Flēra, — vienos četrdesmit.

Vals palaida fordu pilnā gaitā. Viņš joprojām brauca kā cilvēks, kas vada mašīnu nepazīstamā zemē pa sliktiem ceļiem, bet atsakās no kompromisiem un sagaida debesu valstību pie katras bedres.

— Tā jaunā dāma zina, ko grib, — viņš teica. — Vai tu to esi ievērojusi?

— Jā, — sacīja Holija.

—    Tēvocis Soumss un tavs tētis — mazliet neveikli, vai ne?

—    Viņa neko nezinās, un viņš arī nezinās, un nevajag, protams, neko sacīt. Tas jau ilgs tikai piecas dienas, Val.

—    Ģimenes noslēpums! Lai notiek! — Ja Holija domāja, ka nevar iznākt nepatikšanas, tad tā arī bija. Viltīgi paraudzīdamās vīrā, viņa ievaicājās:

—    Vai tu ievēroji, cik skaisti viņa pati ielūdzās?

—    Nē!

— Jā, to viņa izdarīja gan. Ko tu par viņu domā, Val?

—    Glīta un gudra, bet, manuprāt, ja saskaitīsies, tad pirmā pagriezienā izsviedīs jājēju no segliem.

—    Es nevaru izprast, — nomurmināja Holija, — vai viņa ir viena no modernajām jaunajām sievietēm vai ne. Atgriezāmies mājās, bet viss liekas tik nepazīstams.

— Tev? Tu taču tik ātri visu izproti. Holija iebāza roku vīra mēteļa kabatā.

— Ar tevi otram arī viss kļūst skaidrs, — Vals iedrošināts sacīja. — Kāds tev šķiet tas beļģis Profons?

— Es domāju, viņš ir velns, kas nedara ļaunu. Vals pasmīnēja.

— Man šķiet, viņš ir pārāk dīvains, lai būtu mūsu ģimenes draugs. Patiesību sakot, mūsu ģimene uzņēmusi diezgan jocīgu kursu — tēvocis Soumss apprecējis francūzieti un tavs tētis Soumsa pirmo sievu. Mūsu vectēvi būtu dabūjuši trieku!

— Ne tikai mūsējie vien, dārgais.

— Šai mašīnai, — Vals pēkšņi teica, — vajag pātagas, ejot pret kalnu, viņas pakaļkājas atpaliek. Kad ies lejā, man būs jādod tai pilna vaļa, citādi es nokavēšu vilcienu.

Zirgiem piemita kaut kas tāds, kas neļāva Valam izjust patiesu simpātiju pret mašīnām, un vienmēr bija skaidri jūtams, vai fordu vada viņš vai Holija. Vilcienu viņš nenokavēja.

—    Atceļā esi uzmanīga — tā mašīna nometīs tevi zemē, ja varēs. Uz redzēšanos, dārgā!

—    Uz redzēšanos! — atsaucās Holija, pamezdama gaisa skūpstu.

Vilcienā, stundas ceturksni nespēdams izšķirties starp domām par Holiju, rīta avīzi, jaukās dienas ainavu un savām neskaidrajām atmiņām par Ņūmārketu, Vals iegremdējās mazas kvadrātveida grāmatiņas dzīlēs, kur ņirbēja zirgu vārdi, ciltskoki, šķirnes un piezīmes par zirgu dabu un ārējo izskatu. Forsaits Valā sliecās iegūt kādu tīrasiņu šķirni un apņēmīgi pakļāva sev vēl neapklusušo Dārtiju, kas ilgojās pēc riska. Izdevīgi pārdevis savu Dienvidāfrikas fermu un zirgaudzētavu un atgriezies Anglijā, Vals, redzēdams, ka te saule spīd reti, teica pats sev: «Man katrā ziņā jāiegūst kāda interese dzīvē, citādi es kļūšu grūtsirdīgs. Ar medībām nepietiek, audzēšu un iejāšu zirgus.» Ar to īpašo vērību un noteiktību, ko cilvēkam piešķir ilga uzturēšanās jaunā zemē, Vals bija saskatījis pašreizējās zirgaudzēšanas vājās vietas. Visus hipnotizēja mode un augsta cena. Viņš pērkot lūkosies tikai uz izskatu, un lai visi skaļie vārdi iet gulēt! Bet, lūk, jau arī viņu hipnotizējusi kādas tīrasiņu cilts burvība! Pusneapzināti viņš nodomāja: «Nez kas šajā nolādētajā klimatā liek cilvēkam riņķot pa apli! Vienalga, man tomēr jāsāk audzēt no Meiflajas cilts.»

Tādā garastāvoklī viņš sasniedza savu cerību Meku. Šī bija viena no tām mierīgajām sanāksmēm, kuras izdevīgas tiem, kas grib skatīties uz zirgiem un ne bukmeikeru mutēs. Vals stāvēja kā piekalts pie iežogojuma, kurā atradās zirgi. Divdesmit gadu ilgā dzīve kolonijās, atbrīvodama Valu no švītības, kādā tas bija audzis, bija atstājusi viņam jātnieka iznesību un iemācījusi dīvaini skaidri saskatīt dažu angļu muļķīgo «māksloto labsirdību» un dažu sieviešu «vējgrābslīgo papagailismu» — Holijai nekas tamlīdzīgs nepiemita, un Holija bija viņa paraugs. Vērīgs, ašs, attapīgs Vals ir darījumos, ir zirgu pirkšanā, ir dzeršanā tūlīt ķērās pie lietas. Pašlaik viņš atradās tieši ceļā pie Meiflajas ķēves, kad kāda laiska balss viņam pie elkoņa sacīja:

—    Misters Vals Dārtijs? Kā klājas misis Dārtijai? Ceru, ka viņa vesela. — Un viņš ieraudzīja sev blakus beļģi, ko bija sastapis pie savas māsas Imodžinas.

—    Prospers Profons — mēs sastapāmies brokastīs, — balss turpināja.

— Kā klājas? — nomurmināja Vals.

—    Ļoti labi, — atteica mesjē Profons, savilkdams lūpas neatdarināmi laiskā smaidā. Holija bija viņu nosaukusi par «velnu, kas nedara ļaunu». Jā, nudien, viņš mazliet atgādināja velnu ar savu tumšo, smaili apcirpto bārdiņu, taču viņš bija miegains velns, labsirdīgs, ar skaistām, negaidīti gudrām acīm.

—    Te kāds džentlmenis vēlas ar jums iepazīties, kāds jūsu radinieks — misters Džordžs Forsaits.

Vals redzēja milzīgu augumu un gludi skūtu seju, mazliet līdzīgu vērsim; uz āru izvalbītās, pelēkās acis lūkojās mazliet glūnoši, un to dzīlēs kūsāja ironija. Vals neskaidri atcerējās šo cilvēku no senām dienām, kad mēdza ar tēvu ēst pusdienas «Iseeum» klubā.

— Kādreiz mēs ar jūsu tēvu kopā gājām uz zirgu skriešanās sacīkstēm, — Džordžs sacīja. — Kā iet ar zirgu audzētavu? Varbūt nopirksiet vienu no maniem kleperiem?

Vals pavīpsnāja, lai apslēptu pēkšņo izjūtu, ka zirgaudzēšanai zudis pamats zem kājām. Cilvēki te Anglijā neticēja nekam, pat zirgiem ne. Džordžs Forsaits, Prospers Profons! Pats velns nebija tā vīlies dzīvē kā šie abi.

— Es nezināju, ka jūs interesējaties par zirgu skriešanos, — viņš sacīja mesjē Profonam.

—    Neinteresējos. Man tā gluži vienaldzīga. Es braucu ar jahtu. Arī jahta mani neinteresē, bet man patīk tikties ar draugiem. Varu jums piedāvāt brokastis, mister Val Dārtij, pavisam mazas, ja esat ar mieru; nekā daudz nav — tikai sīkumiņi — manā mašīnā.

—    Pateicos, — sacīja Vals, — ļoti laipni no jums. Ieradīšos apmēram pēc stundas ceturkšņa.

—    Rau, tur! Misters Forsaits arī nāks, — un mesjē Profons rādot izstiepa dzeltenā cimdā tērpto pirkstu, — mazs limuzīniņš ar mazām brokastīm, — un viņš devās uz priekšu, elegants, miegains, vientuļš; Džordžs Forsaits sekoja, milzīgs, labi ģērbies, zobgalīgu sejas izteiksmi.

Vals palika, blenzdams Meiflajas ķēvē. Džordžs Forsaits, protams, bija vecs, bet šis Profons varēja būt vienos gados ar viņu; Vals jutās gluži kā puika, it kā Meiflajas ķēve būtu rotaļlieta, par ko tie abi pasmējušies. Dzīvnieks bija pazaudējis savu realitāti.

«Tā «mazā» ķēvīte,» viņš šķita dzirdam mesjē Protona balsi, «ko jūs viņā tādu redzat? Mums visiem jāmirst!»

Un Džordžs Forsaits, viņa tēva draugs, joprojām slēdz derības sacīkstēs! Meiflajas cilts — vai tā bija labāka par citām? Varbūt tikpat liela jēga būtu riskēt un noslēgt derības.

— Nē, velns lai parauj! — viņš pēkšņi norūca. — Ja nav jēgas audzēt zirgus, tad vispār nav jēgas ko darīt. Kādēļ es atbraucu šurp? Es viņu nopirkšu.

Viņš nostājās sānis un vēroja apmeklētāju straumi, kas plūda no zirgu stāvvietas uz tribīnēm. Akurāti ģērbušies sirmgalvji, viltīgi tukli veikalnieki, ebreji, treneri, kas izskatījās tik nevainīgi, it kā savu mūžu nebūtu zirgu ne acīs redzējuši; garas, izklaidīgas, gurdenas vai arī ņipras sievietes skalām balsīm, jauni cilvēki, kas šķita cenšamies visu ņemt nopietni — divi trīs to vidū tikai ar vienu roku!

«Dzīve te ir spēle!» domāja Vals. «Zvans skan, zirgi skrien, nauda maina īpašnieku; atkal zvans, atkal skriešana, atkal nauda pāriet citās rokās.»

Bet, izbijies pats no savas filozofijas, viņš piegāja pie aploka vārtiem, lai novērotu, kā Meiflajas ķēve rikšo. Tā skrēja labi, un Vals devās uz «mazo» limuzīniņu. «Mazās» brokastis bija tādas, par kādām cilvēks gan sapņo, bet īstenībā dabū reti. Kad tās beidzās, mesjē Profons gāja Valam līdzi atpakaļ uz aizžogojumu.

—    Jūsu sieva ir jauka sieviete, — Vals pārsteigts izdzirda viņu piezīmējam.

—    Jaukākā sieviete, ko es pazīstu, — viņš sausi atteica.

—    Jā, — sacīja mesjē Profons, — viņai ir jauka seja. Es apbrīnoju jaukas sievietes.

Vals aizdomīgi pavērās Profonā, bet kas dīvaini sirsnīgs un tiešs sarunu biedra smagnējā velnišķīgumā viņu uz mirkli atbruņoja.

—    Kad vien jums labpatiks apciemot manu jahtu, es viņu aizvedīšu mazā reisā.

—    Pateicos, — sacīja Vals, atkal apbruņojies līdz zobiem, — viņa jūru necieš.

—    Es tāpat, — teica mesjē Profons.

—    Kāpēc tad jūs braucat?

Belģa acis smaidīja. — O! To es nezinu. Esmu izmēģinājies visu; tas ir mans pēdējais mēģinājums.

— Tam jābūt nolādēti dārgam. Man vajadzētu svarīgākus iemeslus.

Mesjē Prospers Profons savilka augšup uzacis un pastiepa uz priekšu pabiezo apakšlūpu.

—    Es esmu vieglprātīgs cilvēks, — viņš sacīja.

—    Vai bijāt karā? — vaicāja Vals.

— Jā-a. Esmu izmēģinājis karu arī. Iekļuvu gāzēs; tas bija mazlietiņ nepatīkami. — Viņš mīklaini un laiski pasmaidīja veiksmīga cilvēka smaidu. Vai, lietojot «mazlietiņ» vārda «mazliet» vietā, viņš patiešām kļūdījās vai arī tēloja, Vals neņēmās pateikt; Profons acīm redzot bija spējīgs uz visu. Meiflajas ķēvi, kas bija uzvarējusi sacīkstēs, ielenca pircēju loks, un mesjē Profons ievaicājās: — Vai jūs solīsiet?

Vals pamāja ar galvu. Ar šo miegaino sātanu pie sāniem viņš juta paļāvības trūkumu. No pārāk briesmīgiem likteņa sitieniem viņu gan ar savu apdomību sargāja kāds vectēvs, kurš viņam bija novēlējis tūkstoš mārciņu gadā, kam pievienojās otrs tūkstotis, kuru Holijai bija atstājis viņas vectēvs, taču Valam nebija pārāk liela kapitāla, ko varētu aizskart, jo vairums naudas, ko ieņēma, pārdodot Dienvidāfrikas fermu, izgāja, iekārtojot saimniecību Saseksā. Un drīz vien viņš nodomāja: «Lai piķis viņu rauj! Manai kabatai tas par dārgu!» Viņa iespēju robeža — seši simti — bija pārsniegta, viņš pārtrauca solīšanu. Meiflajas ķēvi nosolīja par septiņsimt piecdesmit ginejām. Viņš jau grasījās sarūgtināts pagriezties sāņus, kad mesjē Profona laiskā balss sacīja viņam pie auss:

— Redziet, es nopirku to mazo ķēvīti, bet es viņu negribu; ņemiet un atdodiet savai sievai.

Atkal jaunu aizdomu pārņemts, Vals palūkojās runātājā, taču labsirdība tā acīs bija tik nemākslota, ka viņš patiešām nespēja apvainoties.

—    Es kara laikā sapelnīju mazu naudas summiņu, — iesāka mesjē Profons, atbildot Vala skatienam. — Man bija ieroču rūpnīcu akcijas. Man patīk to tērēt. Es vienmēr gūstu peļņu. Pašam man vajag ļoti maz. Man patīk to atdot saviem draugiem.

—    Es viņu atpirkšu no jums par to pašu cenu, ko jūs samaksājāt, — pēkšņā apņēmībā teica Vals.

—    Nē, — sacīja mesjē Profons. — Ņemiet viņu. Man viņas nevajag.

— Pie velna! Cilvēks taču ne …

—    Kāpēc ne? — smaidīja mesjē Profons. — Es esmu jūsu ģimenes draugs.

—    Septiņsimt piecdesmit gineju nav cigāru kaste, — nepacietīgi noteica Vals.

—    Labi, jūs saglabāsiet ķēvi, kamēr man viņu iegribēsies, un darīsiet ar to, ko gribēsiet.

—    Ja tā paliek jūsu, — sacīja Vals, — tad man nav ko iebilst.

—    Lieliski, — nomurmināja mesjē Profons un devās projām.

Vals viņu novēroja. Profons varēja būt «velns, kas nedara ļaunu», bet varēja tāds arī nebūt. Viņš redzēja to atkal piebiedrojamies Džordžam Forsaitam, un tad tas pazuda no viņa redzesloka.

Vakarus pēc sacīkstēm viņš pavadīja savas mātes mājā Grīnstrītā.

Vinifreda Dārtija sešdesmit divu gadu vecumā bija apbrīnojami saglabājusies, ja ņem vērā trīsdesmit trīs gadus, kurus tai bija jāmokās, dzīvojot kopā ar Montegjū Dārtiju, līdz franču kāpnes to gandrīz vai laimīgā kārtā no vīra atbrīvoja. Viņa juta dedzīgu apmierinājumu, ka pēc tik ilga laika no Dienvidāfrikas atgriezies viņas vismīļākais dēls, ka tas nav daudz mainījies un viņam tik patīkama sieva. Vinifreda, kas septiņdesmito gadu beigās, pirms savas laulības, bija gājusi brīvdomīgo izpriecu un modes aizstāvju avangardā, tagad bija spiesta atzīt, ka šolaiku donzellas [23] tālu pārspēj toreizējo jaunatni. Šķita, ka tās skatās, piemēram, uz laulībām kā uz epizodi, un Vinifreda dažreiz nožēloja, ka nav darījusi to pašu; otrā, trešā, ceturtā epizode, iespējams, būtu viņai nodrošinājusi partneri, kas tik traki nedzertu; taču galu galā viņš tai bija atstājis Valu, Imodžinu, Modu, Benediktu (kurš jau bija gandrīz pulkvedis un karam izgājis cauri sveikā) — un neviens no tiem vēl nebija šķīries. Cilvēkam, kas atcerējās tēvu, viņas bērnu mazvērtība varēja likties pārsteidzoša; taču Vinifreda labprāt ticēja, ka viņi visi ir īsti Forsaiti un atsitusies mātē, izņemot varbūt vienīgi Imodžinu. Brāļa «mazā meitene» Flēra atklāti mulsināja Vinifredu. Šis bērns bija nemiera pilns, kā visas modernās jaunās sievietes. «Viņa ir maza liesmiņa caurvējā,» reiz pēc pusdienām bija teicis Prospers Profons — bet viņa nešaudījās kā apsvilusi un nerunāja pilnā balsī. Forsaitiskā nosvērtība Vinifredas pašas raksturā instinktīvi nosodīja moderno atmosfēru, meiteņu paražas un viņu moto: «Visam viena cena! Šķiet, rītu mēs būsim ubagi!» Vinifredu mierināja viena īpašība Flērā: ja meitenei kas iepatikās, tad tā tikmēr neatlaidās, kamēr panāca savu, — lai gan, kas notiks vēlāk . .. taču Flēra, protams, vel bija par jaunu, lai par to varētu spriest. Bērns bez tam bija «ļoti glītiņš» un mantojis mātes franču gaumi un prasmi valkāt tērpus; bija taisni prieks ar viņu iziet — visi atgriezās, lai palūkotos uz Flēru; Vinifredai, lielai šika un oriģinalitātes cienītājai, ko Montegjū Dārtijs šinī ziņā bija rūgti pievīlis, tas ļoti glaimoja.

Runājot par meiteni ar Valu sestdien pie brokastu galda, Vinifreda pakavējās pie ģimenes noslēpuma.

—    Tas mazais notikums ar tavu sievastēvu un krustmāti Irēnu, Val, ir sen apaudzis ar zāli. Flērai, protams, par to nekas nav jāzina — būtu tikai lieks troksnis. Tavam tēvocim Soumsam tas ļoti nepatiktu. Tā, ka esi uzmanīgs.

—    Jā! Bet iznāk velnišķīgi neveikli — Holijas pusbrālis dzīvos pie mums, kamēr mācīsies lauksaimniecību. Viņš jau tagad ir tur.

—    O! — Vinifreda sarāvās. — Cik nepatīkami! Kāds viņš ir?

—    Esmu redzējis viņu tikai vienu reizi — Robinhilā, kad mēs 1909. gada bijām atbraukuši mājās, viņš bija kails un nokrāsojies viss vienās zilās un dzeltenās svītrās — ļoti patīkams mazs zēniņš.

Vinifredai tas likās «ļoti jauki», un viņa nomierinājusies piebilda:

—    Nu, Holija ir prātīga; viņa zinās, kā to nokārtot. Tavam tēvocim es nestāstīšu. Tas viņu tikai satrauks. Cik labi, ka tu esi atgriezies, manu dārgo zēn, tagad, kad es kļūstu veca!

—    Kļūsti veca! Kā tad! Tu esi tikpat jauna, kā biji. Vai ar to Profonu, māt, viss ir kārtībā?

—    Ar Prosperu Profonu? O! — tas ir visinteresantākais sarunu biedrs, kādu es pazīstu.

Vals norūca ko neskaidru un pastāstīja notikumu ar Meiflajas ķēvi.

—    Tas tik ļoti izskatās pēc viņa, — nomurmināja Vinifreda. — Viņš dara visādas negaidītas lietas.

—    Nu, — viltīgi noteica Vals, — ar to dzīvnieku sugu mūsu ģimenei ne sevišķi veicas, mums viņa par vieglu.

Tā bija taisnība, un Vinifredas drūmās pārdomas ilga veselu minūti, pirms viņa atbildēja:

— Nu jā! Viņš ir ārzemnieks, Val, tas jāņem vērā. — Labi, lietošu viņa ķēvi un kaut kā ar viņu norēķināšos.

Un drīz viņš atsveicinājās no mātes, saņēma atvadu skūpstu un atstāja viņu, lai dotos pie sava bukmeikera, tad uz «Iseeum» klubu un no turienes uz Viktorijas staciju.

VI

DŽONS

Misis Holija Dārtija pēc divdesmit gadu ilgās dzīves Dienvidāfrikā bija dziļi iemīlējusies, taču laimīgā kārtā viņas ilgu priekšmets piederēja viņai pašai — tā bija ainava viņas logu priekšā, vēsā, spodrā gaisma, kas lējās pār zaļajiem pakalniem. Tā bija atkal Anglija, beidzot Anglija! Anglija, skaistāka nekā tā, kas bija rādījusies sapņos. Gadījums Dārtijus tiešām bija novedis vietā, kur dienvidu Krīta kalniem saules mirdzā piemita patiesa burvība. Holija bija mantojusi pietiekami daudz no sava tēva skatiena, lai prastu novērtēt kalnu īpatnējos apveidus un krītaino mirdzumu; kāpt tajos pa aizai līdzīgo taku un klīst vai nu Čenktonberijas, vai Emberlijas virzienā sagādāja baudu, kurā viņa ir nedomāja dalīties ar vīru, jo viņā dabas pielūgsme jaucās ar forsaitisko instinktu kaut ko no tās iegūt, piemēram, laukumu zirgu iejādei.

Vadot fordu slaidā slīdējumā mājup, viņa apņēmās Džonu tūlīt pēc atbraukšanas atvest šurp un parādīt viņam šo «ainavu» zem maija debesīm.

Viņa gaidīja savu gados jaunāko pusbrāli ar mātes maigumu, ko Vals viens pats nespēja izsmelt. Viesojoties trīs dienas Robinhilā drīz pēc atbraukšanas dzimtenē, Holijai nebija izdevies Džonu redzēt — viņš vel bija skolā; tāpēc viņas, tāpat kā Vala atmiņas saistījās ar mazu, gaišmatainu, dzeltenzili svītrotu puisēnu, kas rotaļājās pie dīķa.

Šīs trīs dienas Robinhilā toreiz bija satraucošas, skumjas, mulsinošas. Atmiņas par mirušo brāli, atmiņas par Vala pirmajiem mīlas pierādījumiem; tikšanās ar stipri vecāku kļuvušo tēvu, kas nebija redzēts divdesmit gadus; kaut kas līdzīgs nāves jausmai viņa zobgalīgajā maigumā, jausmai, kura nepagāja secen dziļi smalkjūtīgajai Holijai; un visvairāk — pamātes klātbūtne, pamātes, ko Holija joprojām neskaidri atcerējās kā «dāmu pelēkā» no tām dienām, kad viņa pati bija maza un vectēvs dzīvs, un mademoiselle Bosa tik dusmīga, tāpēc ka svešiniece, kas bija ielauzusies viņu dzīvē, mācīja Holiju spēlēt klavieres, — tas viss mulsināja un mocīja sirdi, kura bija ilgojusies atrast Robinhilu tās senajā mierā. Taču Holija prata slēpt savas jūtas, un ārēji viss šķita gluži labi.

Tēvs atvadoties bija viņu noskūpstījis, un viņa skaidri juta, ka tā lūpas drebēja.

— Nu, mana dārgā, — viņš sacīja, — Robinhilu karš nav pārvērtis, vai ne? Ja tikai tu būtu varējusi atvest sev līdzi uz dzimteni Džoliju! Saki viens cilvēks, kā tev patīk šie spiritiskie murgi? Bīstos, ja ozols mirst, tad arī nomirst.

Meitas apskāviena siltums lika Džolionam laikam nojaust, ka viņš izpļāpājis savu noslēpumu, jo viņš tūlīt pārslēdzās uz ironiju.

— Spiritisms — dīvains vārds; jo vairāk to daudzina, jo vairāk pierāda, ka apgūta tikai matērija.

— Kā tā? — jautāja Holija.

— Lūk, tā! Paskaties uz viņu garu parādīšanās liecībām. Lai varētu nofotografēt, vispirms vajadzīga kāda matērija, uz kuru krist gaismai un ēnai. Nē, beigsies ar to, ka mēs sauksim visu matēriju par garu vai visu garu par matēriju — vai nu vienādi, vai otrādi.

— Bet vai tad tu netici dzīvei pēc nāves, tēt? Džolions palūkojās meitā, un viņa sejas dīvaini sērā izteiksme iespiedās Holijai dziļi sirdī.

— Mana dārgā, man ļoti gribētos kaut ko iegūt no nāves. Esmu tajā mazliet ielūkojies. Bet nekādā ziņā es nevaru atrast ko tādu, kas nebūtu tikpat labi izskaidrojams ar telepātiju, zemapziņu un emanāciju no mūsu materiālās pasaules noliktavām. Es vēlētos, kaut varētu! Vēlēšanās ir domu māte, bet apliecināt tā nespēj neko.

Uzspiežot vēlreiz lūpas tēva pierei, Holiju pārņēma sajūta, kas likās apstiprinām viņa teoriju, ka visa matērijā kļūst par garu — tēva piere šķita savādi nereāla.

Taču visspilgtāk atmiņā no šī īsā apciemojuma Holijai bija palikusi atmiņā pamāte, ko viņa reiz nemanot bija novērojusi, lasot Džona vēstuli. Tas bija — tā Holija nolēma — visskaistākais skats, ko viņa jebkad bija redzējusi. Pilnīgi iegrimusi dēla vēstules lasīšanā, Irēna stāvēja pie loga, kur gaisma krita uz viņas seju un mīkstajiem, sirmajiem matiem; viņas lūpas kustējās un smaidīja, tumšās acis smējās un dzirkstīja, un roka, kura neturēja vēstuli, bija piekļauta pie krūtīm. Holija klusi aizgāja projām, it kā būtu ieraudzījusi vispilnīgākās mīlas vīziju, pārliecināta, ka Džonam jābūt jaukam.

Redzot iznākam pusbrāli no stacijas ar somu katrā rokā, viņa juta savu iepriekšējo nojautu apstiprināmies. Viņš mazliet līdzinājās Džolijam, Holijas sen zudušajam bērnības elkam, tikai izskatījās dedzīgāks un ne tik oficiāls, ar dziļāk guļošām acīm un gaišākiem matiem — viņš nevalkāja cepuri; visu kopā ņemot, ļoti interesants «mazs» brālītis!

Džona kautrā pieklājība apbūra Holiju, kas bija pieradusi pie šolaiku jaunatnes pašpārliecinātajām manierēm; viņš izjuta mulsumu, ka māsai jāved mājās viņš un nevis viņam māsa. Vai viņam nevajadzētu pamēģināt? Robinhilā kopš kara sākuma, protams, nav bijusi mašīna, un viņš tikai vienreiz vadījis auto un iebraucis smilšu uzbērumā — tāpēc Holija varētu ļaut viņam pamācīties. Viņa maigie smiekli rosināja smieties līdzi un bija ļoti valdzinoši, lai gan šis vārds, kā Holija bija dzirdējusi, tagad tika uzskatīts par galīgi vecmodīgu. Kad viņi bija atbraukuši mājās, Džons izvilka saburzītu vēstuli, ko Holija izlasīja, kamēr viņš mazgājās, — tā bija pavisam īsa vēstule, kuras uzrakstīšana tēvam droši vien maksājusi daudz moku.

Manu dārgo meitiņ, — Tu un Vals, ceru, neaizmirsīsiet, ka Džons neko nezina par notikumiem mūsu ģimenē. Viņa māte un es domājam, ka pašlaik viņš tam vēl ir par jaunu. Zēns ir ļoti labs un viņas acuraugs. Verbum sapientibus .[24]

Tavs mīlošais tēvs

Dž. F.

Tas bija viss, taču tas atkal pamodināja Holijā nemiera pilnu nožēlu, ka viņa ielūgusi Flēru.

Pēc tējas viņa izpildīja savu apņemšanos un aizveda Džonu uz pakalniem. Viņi ilgi sarunājās, sēdēdami vecas krīta bedres malā, kas bija apaugusi ar kazenājiem un ērkšķu krūmiem. Vizbuļi un ziepenītes kā zvaigznītes mirdzēja zaļajā pakalnē, cīruļi dziedāja, strazdi svilpoja krūmājos, un šad un tad no jūras krasta atlidojusi sniegbalta kaija meta lokus pie arvien bālākajām debesīm, kuru pamalē ausa nespodrs mēness. Brīnišķīgs aromāts atplūda pie viņiem, it kā te apkārt skraidītu mazas, neredzamas būtnes un to soļi spiestu smaržu no zāļu stiebriem.

Džons, kas bija apklusis, pēkšņi ieteicās:

Tas patiešām ir brīnišķi! Pati pilnība! Kaijas lidojums un avju zvani…

«Kaijas lidojums un avju zvani!» Tu esi dzejnieks, mans dārgais!

Džons nopūtās.

Ai, nudien nekas neiznāk!

Pamēģini! Es tavā vecumā mēģināju.

Tiešām? Māte arī saka «pamēģini»; bet es nekur nederu. Vai tev ir kādi dzejoļi, ko man parādīt?

Es, dārgais, — Holija nomurmināja, — esmu deviņpadsmit gadu kopš precējusies. Es rakstīju dzejoļus tikai tad, kad taisījos iziet pie vīra.

A! — noteica Džons un novērsa seju. Vaigs, ko Holija varēja redzēt, bija tīkami sārts. Vai tiešām Džons «saslimis», kā izteiktos Vals? Jau? Bet, ja tā, vēl labāk, viņš nepievērsīs uzmanību Flērai. Bez tam pirmdien viņš sāks darbu fermā. Un viņa pasmaidīja. Vai tas bija Bernss, kurš kādreiz bija gājis aiz arkla, jeb vai tikai Pjērs Arājs[25] ? Gandrīz visi jaunekļi un lielākā dala jaunavu tagad šķita esam dzejnieki, ja sprieda pēc to grāmatu skaita, ko Holija bija lasījusi Dienvidāfrikā, izrakstot ar Hečasa un Bamphārda starpniecību; un dzeja bija gluži laba — o! — daudz labāka par to, ko viņa pati bija rakstījusi! Bet dzeja jau arī tā īsti bija izplatījusies vēlāk — reizē ar automobiļiem. Vēl viena ilga saruna pēc pusdienām hallē ar zemiem griestiem pie kamīna, kurā sprēgāja malka, — un šķita, ka Holija zina par Džonu gandrīz visu — varbūt tikai ko ļoti svarīgu ne. Holija šķīrās no brāļa pie viņa guļamistabas durvīm, divreiz pārbaudījusi, vai viņam ir viss vajadzīgais, — šķīrās ar pārliecību, ka viņa brāli iemīlēs un ka Valam Džons patiks. Viņš bija dedzīgs, bet neizplūda skaļos vārdos; viņš lieliski prata uzklausīt, bija iejūtīgs un maz runāja par sevi. Viņš acīm redzot mīlēja tēvu un dievināja māti. Viņam jāšana, airēšana un paukošana patika labāk par spēlēm. Viņš glāba tauriņus no liesmas un nevarēja ciest zirnekļus, taču nenogalināja tos, bet, saņēmis papīra turziņā, izlika ārā. Vārdu sakot, viņš bija patīkams. Holija devās gulēt, domādama, ka viņš briesmīgi cietīs, ja kāds tam nodarīs pāri; bet kas gan viņam darīs pāri?

Džons pa to laiku sēdēja nomodā pie loga ar papīra lapu un zīmuli, rakstīdams savu pirmo «īsto dzejoli» sveces gaismā, jo ar mēness bālajiem stariem vien nepietika — tie spēja tikai nakti vērst trauksmainu un it kā sudrabā kaltu. Tā bija tieši tāda nakts, kad Flēra varētu iet un atskatīties atpakaļ, un vest tālāk — pāri trejdeviņiem kalniem un jūrām. Un Džons, dziļām grumbām vagojot atklāto pieri, rakstīja uz papīra vārdus un dzēsa tos, un rakstīja atkal, un darīja visu, kas nepieciešams, lai pabeigtu mākslas darbu; un viņam bija tāda sajūta, kādai jābūt pavasara vējiem, kad tie izmēģina savas pirmās dziesmas briestošajos pumpuros. Džons bija viens no tiem reti sastopamajiem zēniem, kuros skolas dzīve nav nomākusi mājās ieaudzināto skaistuma mīlestību. Viņam tā, protams, bija jāieslēdz sevī, tā ka pat zīmēšanas skolotājs neko par to nezināja; tomēr tā dzīvoja sirdī, šķīsta un smalka. Un uzrakstītais dzejolis viņam šķita tikpat neveikls un samākslots, cik nakts bija spārnota. Taču viņš to nesaplēsa. Tas bija «riebīgs», tomēr labāks par neko, jo izteica vārdos neizsakāmo. Un viņš apmulsis nodomāja: «Es nevarēšu to parādīt mātei.» Beidzot iemidzis, viņš gulēja lieliski, neparasto iespaidu nogurdināts.

VII

FLĒRA

Lai izbēgtu no kutelīgiem jautājumiem, uz kuriem nebūtu iespējams atbildēt, Džonam pateica tikai:

— Valam līdzi atbrauks kāda pazīstama meitene pavadīt te svētdienu.

Šī paša iemesla dēļ Flērai pateica vienīgi:

— Pie mums viesojas kāds jauneklis.

Tāpēc abi «kumeļi», kā Vals viņus domās dēvēja, sastapās tik negaidīti, cik vien iespējams. Holija viņus iepazīstināja šādi:

— Tas ir Džons, mans jaunākais brālis; Flēra ir mūsu radiniece, Džon.

Džonu, kas tikko bija ienācis pa balkona divviru durvīm no spožās āra saules, liktenīgais brīnums tā satrieca, ka viņam atlika laiks noklausīties Flēru mierīgi sakām «labdien», it kā viņš nekad nebūtu to redzējis, un no meitenes netverami vieglā galvas mājiena noprast, ka viņš patiešām nekad nav to redzējis. Tāpēc viņš kā apreibis noliecās pār Flēras roku un kļuva klusāks par kapu. Viņš zināja, ka labāk klusēt. Reiz agrā bērnībā, notverts naktslampiņas gaismā lasām, viņš bija aušīgi sacījis: «Es tikai šķirstīju lapas, māmiņ,» — un māte bija atbildējusi: «Džon, nekad neizdomā pasaciņas, tava seja ir tāda, ka neviens tev neticēs.»

Šie vārdi laupīja viņam uz visiem laikiem pašpaļāvību, kas nepieciešama veiksmīgiem meliem. Tāpēc viņš klausījās Flēras ātrajās un jūsmīgajās atsauksmēs, ka viss ir «tik burvīgs», piedāvāja viņai plāceņus un ievārījumu un pazuda, tiklīdz radās izdevība. Stāsta, ka, atrodoties delirium tremens stāvoklī, cilvēks redzot vienu noteiktu priekšmetu, visbiežāk tumšu, un tas pēkšņi mainot savu veidu un stāvokli. Džons redzēja šo noteikto priekšmetu: tam bija tumšas acis un diezgan tumši mati, un tas mainīja stāvokli, taču nemaz nemainīja veidu. Apziņa, ka starp viņu un šo priekšmetu jau pastāv slepena saprašanās (lai gan viņš nesaprata, kādā sakarībā), Džonu tik līksmi satrauca, ka viņš it kā drudžaini ko gaidīja un sāka pārrakstīt savu dzejoli — kuru, protams, nekad neuzdrošināsies viņai parādīt, — līdz zirgu pakavu klaudzoņa lika tam atjēgties, un, izliecies pa logu, viņš redzēja Flēru aizjājam ar Valu. Bija skaidrs, ka viņa nešķiež velti laiku, bet Džonu šis skats dziļi apbēdināja. Viņš gan šķieda savu laiku. Ja viņš savā baiļpilnajā ekstāzē nebūtu aizbēdzis projām, arī viņu droši vien būtu aicinājuši doties izjādē. Un viņš sēdēja logā un vēroja viņus te pazūdam, te atkal parādāmies ceļa vidū, izgaistam un vēlreiz uz mirkli skaidri iznirstam pakalnu virsotnē. «Es nejaukais muļķis!» viņš domāja. «Es vienmēr palaižu garām izdevīgus gadījumus.»

Kāpēc viņš nevarēja būt veikls un pašpaļāvīgs? Un, atspiezdams zodu rokās, viņš iztēlojās, kāda varētu būt izjāde kopā ar Flēru. Pusotras dienas ir tikai pusotras dienas, un viņš no tām jau bija nokavējis trīs stundas. Vai viņš pazina vēl kādu, kurš būtu rīkojies tikpat stulbi? Nē, nepazina.

Pusdienām viņš apģērbās agri un nogāja zemē pirmais. Viņš vairs velti nešķiedīs laiku. Tomēr viņš to šķieda, jo Flēra nonāca lejā pēdējā. Pusdienās Džons sēdēja viņai pretī, un tas bija šausmīgi — nebija iespējams neko sacīt, jo bija bailes pateikt ko nepareizu, nebija iespējams nepiespiesti viņā skatīties, vispār nebija iespējams izturēties normāli pret meiteni, ar kuru domās esi aizlidojis jau pāri trejdeviņiem kalniem un jūrām; turklāt viņš visu laiku apzinājās, ka ir Flēras, ir visu citu acīs droši vien izskatās pēc pēdējā neveikļa. Jā, tas bija šausmīgi! Un viņa prata tik lieliski sarunāties — lidinājās uz ātriem spārniem gan šurp, gan turp. Apbrīnojami, kā viņa bija iemācījusies šo mākslu, kas viņam likās tik nejauki grūta. Viņa noteikti uzskata to par nelabojamu stulbeni.

Māsas acis, vieglā izbrīnā pievērsušās Džonam, beidzot piespieda to palūkoties Flērā, taču meitenes acis, ļoti platas un dedzīgas, likās sakām: «Ai, dieva dēļ!» — un tūlīt piespieda viņu palūkoties uz Valu, kura smīns savukārt piespieda Džonu nolaist acis uz savu kotleti — tai vismaz nebija ne acu, ne smīna, un viņš to steidzīgi apēda.

— Džons taisās kļūt par lauksaimnieku, — viņš dzirdēja Holiju sakām, — par lauksaimnieku un dzejnieku.

Džons pārmetoši pavērās māsā, ieraudzīja to jocīgi paceļam uzaci — gluži tā, kā to mēdza darīt tēvs, — iesmējās un jutās labāk.

Vals atstāstīja gadījumu ar mesjē Prosperu Profonu. Veļamāks nekas nevarēja būt, jo, to stāstot, viņš lūkojās Holijā, kas savukārt lūkojās viņā, kamēr Flēra, viegli saraukusi pieri, šķita aplūkojam kādu savu domu, un Džons nu reiz varēja īsti brīvi nolūkoties viņā. Meitene bija baltā tērpā, ļoti vienkāršā un labi pašūtā; viņas rokas bija kailas un matos balta roze. Un šajā ašajā mirklī, kad Džons pēc tik mokpilnām gaidām varēja brīvi paskatīties uz Flēru, viņš redzēja meiteni atšķirtu no visa, kā tumsā redz slaiku, baltu ābeli, un lūkoja to notvert kā dzejas rindu, kas uzliesmojusi gara acu priekšā, vai kā melodiju, kas izdziest, gaisdama tālē.

Apreibis viņš prātoja, cik Flērai gadu — tā šķita daudz pašpaļāvīgāka un vairāk piedzīvojusi par viņu. Kāpēc viņš nedrīkst sacīt, ka viņi sastapušies? Pēkšņi viņš atcerējās savas mātes seju; tā bija samulsusi un sāpju pilna, kad viņa atbildēja: «Jā, viņi ir mums radinieki, bet mēs viņus nepazīstam.» Neiespējami, ka viņa māte, kas mīlēja skaistumu, neapbrīnotu Flēru, ja to pazītu!

Pēc pusdienām, palicis vienatnē ar Valu, viņš paklausīgi dzēra maziem malkiem portvīnu un atbildēja uz jaunatrastā svaiņa jautājumiem. Kas attiecas uz jāšanu (Vala apsvērumos tā vienmēr ieņēma pirmo vietu), viņš var paņemt jauno bēri, jāapseglo un jānoseglo tas pašam un vispār jāapkopj pēc izjādes. Džons teica, ka mājās pie visa tā pieradis, un redzēja, ka ar to cēlies saimnieka acīs.

Flēra, — teica Vals, — neprot vēl sevišķi labi jāt, bet viņa ir izveicīga. Viņas tēvs, protams, neatšķir zirgu no riteņa. Vai tavs tētis jāj?

Agrāk jāja, bet tagad viņš ir, redziet, viņš ir … — Džons apklusa; viņš ienīda vārdu «vecs». Viņa tēvs bija vecs un tomēr ne vecs, nē — nekad!

Saprotu, — norūca Vals. — Oksfordā senās dienās es pazinu tavu brāli, to, kas nomira būru karā. Reiz mēs Jaunās koledžas dārzā sakāvāmies. Tas bija dīvains notikums, — viņš domīgi piebilda, — ar svarīgām sekām.

Džona acis iepletās platas; viss mudināja viņu uz vēsturiskiem pētījumiem, kad no sliekšņa atskanēja māsas maigā balss:

— Nāciet abi šurp! — Un viņš piecēlās, sirdij traucoties pretī šodienai.

Tā kā Flēra pavēstīja, ka «ir vienkārši pārāk burvīgs vakars, lai paliktu istabā», tad visi devās ārā. Rasa mēness gaismā kļuva saltāka, un vecais saules pulkstenis meta garu ēnu. Divi buksusa dzīvžogi, tumši un kvadrātveidīgi, taisnos leņķos nožogoja augļu dārzu. Flēra iegriezās ieejā.

Iesim! — viņa sauca. Džons pavērās pārējos un sekoja. Viņa skrēja starp kokiem kā rēgs. Zari pār viņas galvu bija brīnišķi skaisti, balti kā putas, un gaiss smaržoja pēc veciem koku stumbriem un nātrēm. Flēra izgaisa. Džons domāja, ka ir to pazaudējis, bet tad uzskrēja meitenei gandrīz virsū — tik klusi tā stāvēja.

Vai nav jauki? — viņa iesaucās, un Džons atbildēja:

— Ļoti!

Flēra pasniedzās augšup, norāva ābeļziedu un, grozīdama to pirkstos, teica:

Vai drīkstu jūs saukt vienkārši par Džonu?

Nu, protams.

— Lieliski! Bet vai tu zini, ka mūsu ģimenes šķir sens naids?

Naids? — Džons stomījās. — Kāpēc?

Tas ir tik romantiski un muļķīgi. Tāpēc es izlikos, ka mēs neesam sastapušies. Uzcelsimies rīt agri, dosimies pirms brokastīm pastaigā un noskaidrosim to, vai jā? Man nepatīk lēna vilkšana, un tev? Džons nomurmināja jūsmīgu piekrišanu.

— Tātad pulksten sešos. Manuprāt, tava māte ir skaista.

Džons dedzīgi atteica:

— Jā, tāda viņa patiešām ir.

— Es mīlu skaistumu visos tā veidos, — Flēra turpināja, — ja tas satrauc. Grieķi man nemaz nepatīk.

— Kā! Arī Eiripids ne?

— Eiripids? Ai nē, es nevaru paciest grieķu lugas, tās ir tik garas. Es domāju, skaistums vienmēr ir trauksmains. Man, piemēram, patīk aplūkot vienu gleznu un tad aiziet projām. Nevaru panest daudz uzreiz. Skaties! — viņa pacēla noplūkto ziedu augstu mēness gaismā. — Manās acīs tas ir skaistāks par visu augļu dārzu.

Un pēkšņi viņa ar otru roku satvēra Džona plaukstu.

— Vai tev neliekas, ka piesardzība ir visšausmīgākā lieta pasaulē? Pasmaržo mēness gaismu!

Viņa iesvieda ziedu Džonam sejā. Apskurbis viņš piekrita, ka piesardzība ir visšausmīgākā lieta pasaulē, un noliekdamies noskūpstīja roku, kas turēja viņējo.

— Tas ir jauki un vecmodīgi, — Flēra mierīgi sacīja.

Tu esi briesmīgi kluss, Džon. Bet man patīk klusēšana, ja tā ir trauksmaina. — Viņa atlaida Džona roku.

Vai tu nedomā, ka es kabatas lakatiņu nometu tīšām?

— Nē! — dziļi satricināts, iesaucās Džons.

— Nu tad zini, ka es to darīju gan tīšām. Iesim atpakaļ, citādi viņi spriedīs, ka mēs arī šo te darām tīšām. — Un atkal viņa līdzīgi rēgam aizslīdēja starp kokiem. Džons sekoja ar mīlu un pavasari sirdī, un pār viņa galvu liecās mēness apmirdzētie ziedi, kas it kā nepiederēja šai pasaulei. Viņi iznāca pie ieejas. Flēra soļoja ļoti nopietni.

— Tur ir pavisam brīnišķīgi, — viņa sapņaini teica Holijai.

Džons klusēja, bezcerīgi cerēdams, ka Flēra uzskatīs šo klusēšanu par trauksmainu.

Viņa pavirši un atturīgi novēlēja Džonam labu nakti, un viņam šķita, ka viss bijis sapnis . . .

Savā guļamistabā Flēra nometa kleitu un, ietinusies platā ģērbā, ar balto ziedu joprojām matos, sakrustotām kājām sēžot gultā un sveces gaismā rakstot, atgādināja geišu.

Mīļā Čerij!

Man šķiet, ka esmu iemīlējusies. Tas uzkrita man kā sniegs uz galvas, tikai jūtams īstenībā mazliet zemāk. Viņš ir mans radinieks — gluži bērns, apmēram sešus mēnešus vecāks un desmit gadus jaunāks par mani. Zēni vienmēr iemīlas vecākās sievietēs, bet meitenes — jaunākos zēnos vai vecos vīriešos, kam jau gadu četrdesmit. Nesmejies, bet viņa acis ir vispatiesākais, ko es jebkad esmu redzējusi, un viņš ir tik dievišķīgi kluss! Pirmo reizi mēs sastapāmies ārkārtīgi romantiski Londonā pie Vospoviča Junonas. Un tagad viņš guļ blakus istabā, un mēness apmirdz ziedus, un rīt no rīta, pirms citi pamodīsies, mēs dosimies pastaigā pasaku valsts Krīta kalnos. Mūsu ģimeņu starpā ir sens naids, un tas visu padara tik satraucošu! Jā! — un var būt, ka man būs jāķeras pie meliem un jāprasa, lai Tu mani ielūdz ciemā, — tādā gadījumā Tu zini, kas par lietu! Mans tēvs negrib, ka mēs esam pazīstami, bet es tur neko nevaru darīt. Dzīve ir pārāk īsa. Viņam ir brīnišķīgi skaista māte ar jaukiem, sudrabotiem matiem un jaunu seju ar tumšām acīm. Es viesojos pie viņa māsas, kas ir apprecējusi manu brālēnu; tas viss ir bezgala sarežģīts, bet rīt es esmu nolēmusi to no viņas izmakšķerēt. Mēs ar tevi esam bieži runājušas, ka mīla atņem visu prieku, bet tas viss ir blēņas, tas ir prieka sākums, un, jo ātrāk tu, mīļā, to jutīsi, jo labāk priekš tevis.

Džons (ne vienkārši «Džons», bet saīsinājums no «Džolions» — tas, kā stāsta, esot tradicionāls mūsu ģimenes vārds) ir no tiem, kas iedegas un atkal nodziest; viņš ir apmēram piecas pēdas desmit collas garš, vēl aug un, pēc manām domām, būs dzejnieks. Ja tu par mani smiesies, tad mūsu draudzībai beigas uz mūžu. Es jaušu visāda veida šķēršļus, bet tu zini, ja es patiesi ko gribu, tad to dabūju. Viena no galvenajām mīlas pazīmēm ir tā, ka gaiss liekas pilns neredzamu būtņu, apmēram tāpat, kā mēs šķietami saskatām seju mēnesī, — un cilvēks jūt… cilvēks jūt reizē maigumu un pārgalvību kā dejā, tā ir tāda jocīga sajūta tieši krūtīs — it kā visu laiku smaržotu apelsīnu ziedi. Tā ir mana pirmā mīlestība, un es jūtu, ka tā laikam būs arī pēdējā, kas, protams, ja atceras visus dabas un morāles likumus, ir galīgi aplam. Ja Tu mani izsmiesi, es Tevi nositīšu, un, ja tu kādam stāstīsi, es Tev nekad nepiedošu. Tici vai netici, man gandrīz šķiet, ka es šo vēstuli nenosūtīšu. Katrā ziņā nosūtīšanu atlikšu līdz rītam. Tātad ar labu nakti, mana Čerijiņ!

Tava

Flēra.

VIII

IDILE DABAS KLĒPĪ

Kad abi jaunie Forsaiti iznira uz kalnu takas un pavērsa sejas uz austrumiem saulei pretī, pie debesīm nebija ne mākonīša un zālē mirdzēja rasas lāses. Viņi bija ātrā solī kāpuši augšup pa nogāzi un tagad mazliet aizelsušies; ja arī viņiem kas bija ko sacīt, viņi to neteica, bet agrās celšanās un neēstu brokastu radītā neveiklības sajūtā soļoja uz priekšu, cīruļiem lirinot pār galvām. Slepenā izzagšanās no mājām bija darījusi prieku, bet brīvajos kalnu vējos sazvērnieciskā sajūta izgaisa un deva vietu klusuciešanai.

— Mēs esam pieļāvuši sasodīti muļķīgu kļūdu, — sacīja Flēra, kad viņi bija nogājuši apmēram pusjūdzi. — Es esmu izsalkusi.

Džons izvilka plāksnīti šokolādes. Viņi to pārlauza uz pusēm, un mēles atraisījās. Viņi runāja par savām mājām un agrāko dzīvi, kurai te, vientuļajās kalnu virsotnēs, piemita bezgala valdzinoša nerealitāte. Džona pagātnē nesatricināms palika tikai viens — viņa māte, bet Flērai — viņas tēvs, un par šiem cilvēkiem, kas it kā iztālēm nosodot nolūkojās viņos, viņi runāja maz.

Kalnāji grima un iepretī Čenktonberiringai atkal cēlās; tālē iedzirkstījās jūra, kāds zvirbuļu vanags lidoja saulē, tā ka tā brūnie, sarecējušām asinīm līdzīgie spārni kvēloja gandrīz uguns sarkanumā. Džonam ārkārtīgi patika putni, un viņš varēja ilgu laiku nosēdēt nekustēdamies un tos novērot. Viņš bija apveltīts ar asu skatienu un labi atcerējās to, kas viņu interesēja, bija vērts klausīties, kad tas stāstīja par putniem. Bet Čenktonberiringā to nebija — tās milzīgajā dižskābaržu templī trūka dzīvības, šai agrajā rīta stundā tas bija gandrīz auksts; viņi ar patiku iznāca otrā malā atkal saulē. Tagad bija Flēras kārta runāt. Viņa stāstīja par suņiem un kā cilvēki ar tiem apietas. Bija cietsirdīgi turēt tos ķēdēs piesietus! Viņa labprāt izpērtu cilvēkus, kas tā dara. Džons izbrīnījās, redzot viņu tik cilvēcīgu. Izrādījās, ka Flēra zina kādu suni, kuru kaimiņš fermeris tur piesietu cāļu aploka galā, vienalga, vai snieg, vai līst, vai spīd saule, kamēr tas no riešanas gandrīz pazaudējis balsi!

— Un lielākā nelaime ir tā, — viņa aizrautīgi sacīja, — ka nabadziņu nemaz neturētu, ja viņš nerietu katru, kas iet garām. Es uzskatu, ka cilvēki ir viltīgi zvēri. Es viņu slepus esmu divas reizes atlaidusi vaļā; abas reizes tas man gandrīz iekoda un pēc tam kļuva vienkārši traks aiz prieka, bet tas vienmēr galu galā atkal atskrien mājās, un viņi to atkal piesien. Ja man būtu vara, es pieķēdētu to vīrieti. — Džons redzēja, kā mirdz viņas zobi un acis. — Es iededzinātu viņam pierē vārdu «zvērs», tā būtu viņam krietna mācība!

Džons piekrita, ka tās būtu labas zāles.

Tas ir privātīpašuma instinkts, — viņš teica, — kas liek cilvēkiem visu pieķēdēt. Iepriekšējā paaudze nedomāja ne par ko citu kā vienīgi par īpašumu, tāpēc arī izcēlās karš.

O! — iesaucās Flēra. — Tas man nemaz nebija ienācis prātā. Tava un mana ģimene arī plēsušās par īpašumu. Un īpašums taču mums galu galā ir visiem — man vismaz šķiet, ka tavējiem ir.

— Ai, laimīgā kārtā ir gan; es šaubos, vai spēšu raust naudu.

— Ja tu spētu, tad tu diezin vai man patiktu. Džons bikli paņēma viņu zem rokas.

Flēra lūkojās tieši sev priekšā un dziedāja:

Džons, Džons, fermerzēns,

Nozagt cūku nebij lēns!

Džona roka apvija Flēras vidukli.

— Tas nu ir diezgan pēkšņi, — viņa mierīgi noteica, — vai tu bieži tā dari?

Džona roka noslīga gar sāniem. Bet, kad Flēra iesmējās, roka atzagās atkal atpakaļ, un Flēra sāka dziedāt:

Ai, kas pār brīvajiem kalniem trauks,

Ai, kas man līdzi jās?

Ai, kas man sekos un mani sauks ..

— Dziedi, Džon!

Džons dziedāja. Piebalsoja cīruļi un avju zvaniņi, un agrs baznīcas zvans tālu projām Steiningā. Viņi pārgāja no vienas dziesmas uz otru, līdz Flēra sacīja:

Ak dievs! Kā man gribas ēst!

Ai, man tik ļoti žēl!

Viņa pavērās atpakaļ zēna sejā.

— Džon, tu patiesi esi ļoti jauks!

Un Flēra piespieda viņa roku sev klāt. Džonam gandrīz apreiba galva no laimes. Dzeltenbalts suns, kas dzinās pakaļ zaķim, izšķīra viņus. Viņi vēroja abus skrienam lejā pa nogāzi un pazūdam, tad Flēra nopūzdamās sacīja: — Paldies dievam, viņš to nenoķers! Cik pulkstenis? Mans ir apstājies. Aizmirsu to uzvilkt.

Džons pavērās savā pulkstenī. — Brīnums gan! — viņš iesaucās. — Mans arī apstājies.

Viņi atkal devās tālāk, bet tikai rokrokā.

— Ja zāle ir sausa, — teica Flēra, — tad atsēdīsimies te uz pavisam īsu mirklīti.

Džons novilka svārkus, un viņi abi apsēdās uz tiem.

— Pasmaržo! Patiešām meža timiāns!

Džons atkal aplika roku Flērai ap vidu, un dažus mirkļus abi sēdēja klusējot.

Mēs esam tīrie ēzeļi! — iesaucās Flēra, pielēkdama kājās. — Mēs būsim tik briesmīgi vēlu un izskatīsimies tik muļķīgi, un viņi kļūs aizdomīgi. Tagad klausies, Džon! Mēs tikai iznācām pastaigāties, lai būtu labāka ēstgriba, un apmaldījāmies. Vai tu saproti?

Jā, — teica Džons.

Tā ir nopietna lieta; mūs sāks turēt kā mucā. Vai tu labi proti melot?

— Man šķiet, ne sevišķi, bet es varu pamēģināt. Flēra sarauca pieri.

— Zini, — viņa sacīja, — es jūtu, ka viņi negrib, lai mēs draudzējamies.

Kāpēc ne?

Es tev teicu, kāpēc.

Bet tas ir muļķīgi.

Jā, bet tu nepazīsti manu tēvu!

Viņš laikam tevi ļoti mīl.

Redzi, es esmu viņa vienīgais bērns. Un tu tāpat — savai mātei. Vai tas nav nepatīkami? No vienīgajiem bērniem gaida tik daudz. Kamēr izdari visu, ko no tevis gaida, tikmēr arī nāve klāt.

Jā, — nomurmināja Džons, — dzīve ir nolādēti īsa. Gribētos dzīvot mūžīgi un zināt visu.

— Un mīlēt visus?

Nē, — iesaucās Džons, — es gribu mīlēt tikai reizi — tevi.

Patiešām! Ātri gan! Ai! Skaties! Tur ir krīta bedre, mēs vairs nevaram būt tālu. Skriesim.

Džons sekoja, bailēs vaicādams sev, vai nav viņu apvainojis.

Krīta bedre bija pilna saules staru un bišu sanoņas. Flēra atsvieda atpakaļ matus.

Nu, — viņa sacīja, — katram gadījumam tu vari mani vienreiz noskūpstīt, Džon, — un viņa pastiepa uz priekšu savu karsto, maigo vaigu. Viņš to pielūgsmē noskūpstīja.

Tagad atceries! Mēs apmaldījāmies; un, cik vien vari, atstāj visu manā ziņā; es būšu pret tevi ļoti nejauka — tā ir drošāk; mēģini būt labi nejauks pret mani!

Džons papurināja galvu. — Tas nav iespējams.

Tikai man par prieku, vismaz līdz pulksten pieciem.

Visi redzēs, ka es tikai izliekos, — Džons drūmi noteica.

Nu dari, ko vari. Re! Tur viņi ir! Pavēcini savu cepuri! Ai! Tev jau nav. Labi, es uzkliegšu! Paej drusku tālāk no manis un sataisi īgnu seju.

Piecas minūtes vēlāk, ieiedams mājā un darīdams visu iespējamo, lai izskatītos īgns, Džons izdzirda ēdamistabā dzidru balsi:

— O! Man ir vienkārši vilka apetīte! Taisās būt par lauksaimnieku — un nomaldās! Tas zēns ir tīrais muļķis!

IX

GOIJA

Brokastis bija beigušās, un Soumss uzkāpa savas Meiplderhemas mājas gleznu galerijā. Viņš, kā to mēdza dēvēt Anete, «nodevās skumjām». Flēras vēl nebija mājās. Viņa bija gaidīta trešdien. Tad atnāca telegramma, ka viņa būs piektdien, un piektdien otra — ka viņa ieradīsies svētdienas pēcpusdienā. Un te nu bija viņas krustmāte un viņas radinieki Kardigani, un šis Profons, un viss garlaicīgs līdz bezjēdzībai, tāpēc ka nebija Flēras. Soumss stāvēja sava Gogēna priekšā — tā bija viņa kolekcijas sāpīgākā vieta. Viņš bija nopircis šo nejauko lielo gleznu kopā ar diviem Matisa[26] sākuma perioda darbiem pirms kara, tāpēc ka ap postimpresionistiem bija sacelts tāds troksnis. Viņš prātoja, vai Profons atbrīvotu viņu no tiem, — šis cilvēks šķita nezinām, kur likt savu naudu, — kad viņš izdzirda māsas balsi sakām: — Manuprāt, tas ir kas šausmīgs, Soums. — Un redzēja, ka Vinifreda viņam sekojusi.

— O, tiešām? — viņš sausi noteica. — Es par to atdevu piecsimt mārciņas.

— Iedomājies tikai! Sievietes nav tādas, kaut ari to āda būtu melna.

Soumss īgni iesmējās. — Tu taču nenāci šurp tāpēc, lai man to pateiktu.

— Nē. Vai tu zini, ka Džoliona dēls viesojas pie Vala un viņa sievas?

Soumss apsviedās apkārt.

— Ko?

— Jā-a, — novilka Vinifreda, — viņš tur dzīvos, kamēr mācīsies zemkopību.

Soumss bija novērsies, bet māsas balss neatlaidīgi sekoja viņam, kamēr viņš staigāja šurp un turp. — Es brīdināju Valu, ka nevienam no viņiem nav jāstāsta par veciem laikiem.

— Kāpēc tu man neteici agrāk? Vinifreda paraustīja pilnīgos plecus.

Flēra dara, kas viņai iepatīkas. Tu esi vienmēr viņu lutinājis. Bez tam, kas tur briesmīgs, mīļais?

Briesmīgs! — nomurmināja Soumss. — Viņa taču … — viņš aprāvās. Junona, kabatas lakatiņš, Flēras acis, viņas jautājumi, tagad atgriešanās novilcinājums — šīs pazīmes viņam likās tik draudīgas, ka, palikdams uzticīgs savam raksturam, viņš nevarēja savas bažas stāstīt citam.

Man šķiet, ka tu esi pārāk piesardzīgs, — teica Vinifreda. — Ja es būtu tavā vietā, es viņai pastāstītu par visiem tiem vecajiem notikumiem. Nav nekāda jēga domāt, ka mūsdienu meitenes ir tādas pašas kā agrāk. Kur viņas smeļ savas gudrības, es nezinu, bet liekas, ka tām zināms viss.

Soumsa noslēgtajai, savaldīgajai sejai pārskrēja it kā krampji, un Vinifreda steidzīgi piebilda:

— Ja tev negribas par to runāt, es varu to izdarīt tavā vietā.

Soumss papurināja galvu. Doma, ka viņa dievinātā meita uzzinās veco negodu, aizvainoja pārāk dziļi viņa lepnumu — pie šī līdzekļa jāķeras tikai galējas nepieciešamības gadījumā.

Nē, — viņš sacīja, — vēl ne. Un, ja vien es varēšu te ko līdzēt, — nekad.

Muļķības, dārgais. Padomā, kādi ir cilvēki.

— Divdesmit gadi ir ilgs laiks, — klusi noteica Soumss. — Kas gan bez mūsu ģimenes vēl to atcerēsies?

Vinifreda apklusa. Viņa arvien vairāk un vairāk tiecās pēc tā miera un klusuma, ko Montegjū Dārtijs jaunībā bija tai laupījis. Un, tā kā gleznas viņu vienmēr nomāca, viņa drīz atkal nogāja lejā.

Soumss devās uz to galerijas stūri, kur viens otram blakus karājās viņa īstais Goija un freskas «La Vendimia» kopija. Tas, kā viņš bija ieguvis šo īsto Goiju, lieliski parādīja, kā naudas interešu un kaislību tīklā iepinas raibais cilvēka dzīves tauriņš. īstā Goijas augstdzimušā īpašnieka sencis bija to ieguvis kāda spāņu kara laikā — vārdu sakot, glezna bija laupījums. Augstdzimušais īpašnieks nebija zinājis tās vērtību, līdz kamēr deviņdesmitajos gados kāds uzņēmīgs kritiķis atklāja, ka spāņu gleznotājs, vārdā Goija, ir ģēnijs. Šī bija tikai vidēja glezna, bet gandrīz vienīgais Goijas darbs Anglijā, un augstdzimušais īpašnieks kļuva par izcilu cilvēku. Tā kā viņam piederēja daudzi īpašumi un piemita tā aristokrātiskā kultūra, kas nav atkarīga no tīri jutekliskas baudas, bet pamatojas uz veselīgāka principa, ka cilvēkam jāzina viss un ārkārtīgi jāinteresējas par dzīvi, — tad viņš bija noteikti nolēmis paturēt šo priekšmetu, kamēr dzīvos, jo tas ievērojami cēla viņa cieņu, un atstāt to nācijai, kad mirs. Soumsam par laimi, 1909. gadā lordu palātu stipri apšaudīja, un augstdzimušais īpašnieks satraucās un kļuva nikns. «Ja tie domā,» viņš sev teica, «ka varēs dabūt to ir vienā, ir otrā gadījumā, tad ļoti maldās. Kamēr man ļaus mierīgi baudīt dzīvi, nācija dabūs dažas no manām gleznām pēc manas nāves. Bet, ja šī nācija taisās mani vajāt un aplaupīt, tad, lai esmu nolādēts, ja nepārdodu visu to — velna kolekciju. Manu privātīpašumu un manu patriotismu reizē no manis prasīt viņi nevar.» Tādā veidā viņš prātoja vairākus mēnešus, līdz kamēr kādu rītu, izlasījis zināma valstsvīra runu, telegrafēja savam aģentam, lai tas ierodas un atved līdzi Bodkinu. Apskatījis kolekciju, Bodkins, kura domām par tirgus vērtību toreiz visi paklausīja kā likumam, pavēstīja: ja viņam ļaus brīvas rokas, tad, pārdodot gleznas Amerikā, Vācijā un citās vietās, kur vēl saglabājusies interese par mākslu, varēs dabūt daudz vairāk naudas, nekā pārdodot Anglijā. Augstdzimušā īpašnieka patriotisms — tā viņš teica — esot labi pazīstams, bet gleznas viņa kolekcijā vienreizējas. Augstdzimušais īpašnieks piebāza ar šiem uzskatiem savu pīpi un smēķēja to veselu gadu. Šī laika sprīža beigās viņš izlasīja citu tā paša valstsvīra runu un telegrafēja saviem aģentiem: «Ļaujiet Bodkinam brīvas rokas.» Šajā brīdī Bodkinam iešāvās prātā ideja, kas izglāba Goiju un divas citas vienreizējas gleznas augstdzimušā īpašnieka tēvzemei. Ar vienu roku Bodkins piedāvāja gleznas ārzemju tirgum, ar otru — sastādīja britu privāto kolekcionāru sarakstu. Saņēmis no aizjūras piedāvājumus, par kuriem augstākus, pēc viņa domām, nevarēja sagaidīt, viņš uzaicināja privātos angļu kolekcionārus iepazīties ar gleznām un piedāvātajām cenām un solīt aiz patriotisma jūtām vairāk. Trijos gadījumos (ieskaitot Goiju) no divdesmit viena viņam veicās. Un kāpēc? Viens no privātajiem kolekcionāriem ražoja pogas un bija saražojis to tik daudz, ka vēlējās, lai viņa sievu sauc par «lēdiju Pogu». Tāpēc viņš par augstu cenu nopirka vienu no ūnikumiem un ziedoja to valstij. Viņa draugi izteicās, ka tā esot «daļa no visas viņa spēles». Otrs no privātajiem kolekcionāriem ienīda amerikāņus un nopirka otru no ūnikumiem, «lai spītētu nolādētajiem jenkijiem». Trešais no privātajiem kolekcionāriem bija Soumss, kas, būdams nosvērtāks nekā pārējie, nopirka gleznu pēc ceļojuma uz Madridi, jo bija pārliecināts, ka Goija vēl celsies cenā. Pašreizējā mirklī tas nekāda sensācija nebija, bet noteikti nāks atkal modē, un, apskatot šo portretu, kas ar savu tiešumu atgādināja Hogartu un Manē[27] , bet atšķīrās ar savādu, asu krāsu skaistumu, Soumss juta dziļu apmierinājumu, ka nav kļūdījies, kaut arī samaksājis par gleznu visaugstāko cenu savā mūžā. Blakus tai karājās «La Vendimia » kopija. Tur viņa bija — šī mazā palaidne, kas uzlūkoja Soumsu sapņainā noskaņojumā, kurš viņam patika vislabāk, jo, kad viņa skatījās tā, viņš jutās daudz drošāks.

Soumss joprojām vērās gleznā, kad viņam degunā iesitās cigāra smarža un kāda balss sacīja:

— Nu, mister Forsaid, ko jūs domājat darīt ar šo mazo kolekciju?

Atkal tas beļģis, kura māte — it kā ar flāmu asinīm jau nepietiktu — bijusi armēniete! Apspiezdams nevilšu īgnumu, Soumss sacīja:

Vai jūs esat gleznu pazinējs?

Nu, man pašam arī kādas pāris ir.

Postimpresionisti?

Jā-a, man viņi tīri labi patīk.

— Ko jūs domājat par šo te? — Soumss vaicāja, norādīdams uz Gogēnu.

Mesjē Profons pastiepa uz priekšu apakšlūpu un īso, smailo bārdu.

— Diezgan jauka, manuprāt, — viņš sacīja. — Vai gribat to pārdot?

Soumsam uz mēles jau bija vārdi: «Ne sevišķi,» — bet viņš tos norija — viņš vis nekaulēsies ar šo ārzemnieku.

Jā, — viņš teica.

Cik jūs par to prasāt?

Tik, cik maksāju pats.

— Labi, — teica mesjē Profons. — Būšu priecīgs iegūt šo mazo glezniņu. Postimpresionisti ir briesmīgi nedzīvi, bet viņi ir jocīgi. Es sevišķi neinteresējos par gleznām, bet dažas man ir, tikai tāds mazs drusciņš.

— Par ko jūs īsti interesējaties? Mesjē Profons paraustīja plecus.

Dzīve ir visai līdzīga mērkaķu pūlim, kas kaujas par tukšiem riekstiem.

Jūs esat jauns, — sacīja Soumss. Ja jau nu šim cilvēkam tā gribas vispārinājumu, tad nevajag taču noteikti atgādināt, ka privātīpašumam izsisti nesatricināmie pamati zem kājām.

Es jau neraizējos, — smaidīdams atteica mesjē Profons, — mēs piedzimstam un nomirstam. Puse pasaules mirst badā. Es baroju mazu pulciņu bērnu manas mātes dzimtenē, bet kāda tam nozīme? Tikpat labi es varētu iesviest savu naudu upē.

Soumss palūkojās viņā un tad atkal pievērsās savam Goijam. Viņš nespēja aptvert, ko šis cilvēks grib.

Par kādu summu lai izrakstu čeku? — mesjē Profons neatlaidās.

Par pieciem simtiem, — Soumss strupi atteica. — Bet es negribu, lai jūs to ņemat, ja tā jūs tik maz interesē.

Viss kārtībā, — sacīja mesjē Profons, — es jutīšos laimīgs, ja iegūšu šo gleznu.

Viņš izrakstīja čeku ar pildspalvu, kas bija bagātīgi rotāta ar zeltu. Soumss nemiera pilns vēroja šo procedūru. Kā gan šis cilvēks bija zinājis, ka viņš grib gleznu pārdot? Mesjē Profons pastiepa čeku.

— Angļiem ir ļoti jocīgi uzskati par gleznām, — viņš teica. — Tāpat kā frančiem un maniem tautiešiem arī. Viņi visi ir ļoti jocīgi.

— Es jūs nesaprotu, — Soumss stīvi atteica.

— Tas ir tāpat kā ar cepurēm, — mīklaini turpināja mesjē Profons, — tās nēsā vai nu mazas, vai lielas, ar uzliektām vai noliektām malām — kā mode prasa. Briesmīgi jocīgi. — Un smaidīdams viņš atkal izslīdēja no galerijas, zils un spēcīgs kā viņa lieliskā cigāra dūmi.

Soumss bija paņēmis čeku, juzdamies tā, it kā zem jautājuma zīmes būtu nostādīta privātīpašuma tiesību patiesā vērtība. «Viņš ir kosmopolīts,» viņš nodomāja, vērodams, kā Profons kopā ar Aneti iznāk no verandas un pastaigādamies dodas pa zālāju uz upes pusi. Kāpēc viņa sievai šis cilvēks patika, Soumss nesaprata — ja nu vienīgi tāpēc, ka tas runāja viņas valodā; un te nu viņā uzradās, kā to dēvētu mesjē Profons, «mazas šaubas», vai Anete nav par glītu, lai pastaigātos ar tādu «kosmopolītu». Pat šai attālumā viņš varēja saskatīt Protona cigāra zilos dūmus izvijamies mierīgajos saules staros; un kur nu vēl viņa pelēkās zamša kurpes un pelēkā cepure — šis cilvēks taču bija švīts! Soumss varēja redzēt, kā Anete strauji pagriež galvu, kas tik taisni bija pacelta pār viņas valdzinošo kaklu un pleciem. Šis galvas pagrieziens viņam vienmēr šķita mazliet par uzkrītošu, it kā Anete ar to sacītu: «Es esmu pavēlniece pār visu, ko redzu,» — tas nelikās gluži piemērots lēdijai. Viņš vēroja abus ejam pa taku dārza galā. Viņiem piebiedrojās kāds jauns cilvēks vilnas flaneļa uzvalkā, — bez šaubām, kāds svētdienas viesis, kas atbraucis pa upi. Soumss devās atpakaļ pie sava Goijas. Viņš joprojām lūkojās šai Flēras kopijā un raizējās par Vinifredas jaunajām vēstīm, kad izdzirda sievas balsi:

— Soums, misters Maikls Monts! Tu esot ielūdzis viņu apskatīt savas gleznas.

Mundrais jauneklis no Korkstrītas galerijas!

— Redziet, ierados, ser. Dzīvoju tikai četras jūdzes no Pengbernas. Jauka diena, vai ne?

Nostādīts aci pret aci ar savas neapvaldības sekām, Soumss uzmanīgi nopētīja viesi. Jaunekļa mute bija pārāk liela un izliekta — it kā viņš pastāvīgi smīnētu. Kāpēc viņš neaudzē lielākas tās muļķīgās mazās ūsiņas, kas padara to līdzīgu varietē ākstam? Kāda velna pēc jaunieši tīšām pazemo savu šķiru ar šīm zobbirstēm vai mazām, gliemežiem līdzīgām vaigu bārdām? Afektēti jauni muļķi! Citādā ziņā Monts bija pilnīgi pieņemams, un viņa flaneļa uzvalks ļoti tīrs.

— Priecājos jūs redzēt! — Soumss teica. Jauneklis, kas bija grozījis galvu no vienas puses uz otru, palika kā pienaglots stāvam. — Tā nu gan ir glezna, — viņš sacīja, — nudien!

Soumss, pretrunīgu sajūtu pārņemts, redzēja, ka Monta piezīme domāta Goijas kopijai.

Jā, — viņš sausi noteica, — tas nav Goija. Tā ir kopija. Es liku to izgatavot, tāpēc ka tā atgādināja manu meitu.

Patiešām! Es jau domāju, ka pazīstu šo seju, ser. Vai viņa ir te?

Jaunekļa vaļsirdīgā interese gandrīz atbruņoja Soumsu.

— Viņa ieradīsies pēc tējas, — viņš sacīja. — Vai apskatīsim gleznas?

Un Soumss uzsāka apgaitu, kas viņu nekad nenogurdināja. Viņš negaidīja lielu gudrību no cilvēka, kas kļūdaini bija uzskatījis kopiju par oriģinālu, bet, pārejot no vienas nodaļas uz otru, no viena laikmeta uz otru, viņu pārsteidza jaunekļa vaļsirdīgās un trāpīgās piezīmes. Pats pēc dabas vērīgs un zem savas maskas pat jūtīgs Soumss nebija velti trīsdesmit astoņus gadus noņēmies ar iemīļoto jājamo zirdziņu un zināja par savām gleznām mazliet vairāk nekā to tirgus vērtību. Viņš, tā sakot, bija trūkstošais loceklis starp mākslinieku un pircēju publiku. Māksla mākslas dēļ un citas tamlīdzīgas lietas, protams, bija muļķības. Bet skaistuma izjūta un laba gaume bija nepieciešamas. Pietiekams skaits personu ar labu gaumi, dodot par mākslas darbu atzinīgu spriedumu, piešķīra tam pastāvīgu tirgus vērtību vai, citiem vārdiem izsakoties, padarīja to par «mākslas darbu». Te nekādu pretrunu nebija. Un viņš bija pietiekami pieradis pie apmeklētājiem, kas bija bikli kā aitas un neprata neko saskatīt, lai viņu ieinteresētu cilvēks, kurš nekavējās pateikt par Movi: — Vecās labās siena kaudzes! — vai par Jakobu Marīsu: — Krāsas jau nu nav žēlotas. Metjūss, ser, šai ziņā tomēr bija vislielākais ģēnijs. Viņa virskārtu gribas rakt ar lāpstu! — Beidzot, kad jauneklis Vistlera[28] priekšā bija iesvilpies un teicis: — Kā jūs domājat, ser, vai viņš vispār kādreiz ir redzējis kailu sievieti? — Soumss iejautājās:

— Kas jūs īsti esat, mister Mont, ja drīkstu vaicāt?

— Es, ser? Es taisījos kjūt par gleznotāju, bet karš to izjauca. Tad ierakumos man, zināt, patika sapņot par biržu, tādu omulīgu, siltu un ne pārāk trokšņainu. Bet to izjauca miers, ar akcijām tālu netiksi, vai ne? Es tikai apmēram gadu esmu demobilizēts. Ko jūs iesakāt, ser?

— Vai jums nauda ir?

— Redziet, — atteica jauneklis, — man ir tēvs; es uzturēju viņa dzīvību kara laikā, tāpēc viņa pienākums ir uzturēt manu tagad. Lai gan, protams, vēl ir jautājums, vai viņam atļaus turēties pie savas mantas. Ko jūs par to domājat, ser?

Soumss kā aizsargādamies tikko manāmi savilka lūpas smaidā.

— Vecajam džentlmenim uznāk lēkmes, kad es stāstu, ka viņam varbūt vēl būs jāstrādā. Viņš, redziet, ir zemes īpašnieks, tā ir liktenīga slimība.

— Šis ir mans īstais Goija, — Soumss sausi noteica.

— Pie joda! Tas nu gan ir ģēnijs. Es reiz Minhenē redzēju Goiju, kas mani vienkārši apstulbināja. Raganai līdzīga veca sieviete viskrāšņākajās mežģinēs. Viņš vis neslēdza kompromisus ar publikas gaumi. Vecais zēns laikam bijis drusku līdzīgs mūsu bumbām; viņš droši vien savā laikā satriecis diezgan daudz konvenciju. Kā viņš glezno! Viņš nostāda ēnā Velaskēzu — vai jums tā neliekas?

— Man nav neviena Velaskēza, — teica Soumss. Jauneklis cieši pavērās viņā. — Nē, — viņš sacīja,

— to var, manuprāt, atļauties tikai valstis un spekulanti. Kāpēc gan visas bankrotējušās valstis nevarētu pārdot savus Velaskēzus un Ticiānus, un citas slavenības spekulantiem piespiedu kārtā un tad izdot likumu, ka ikvienam, kam pieder vecmeistaru gleznas — skat. sarakstu, — jāizkar tās kādā publiskā galerijā? Man šķiet, tas būtu prātīgi.

— Vai iesim dzert tēju? — ierosināja Soumss.

Jaunekļa ausis šķita sašļūkam un piekļaujamies galvaskausam. «Viņš nav aprobežots,» nodomāja Soumss, iziedams viesim nopakaļ no galerijas.

Goija ar savu izcilo satīrisko precizitāti, ar oriģinālo zīmējumu un drosmīgajām gaismēnām būtu apbrīnojami labi varējis attēlot grupu, kas bija sapulcējusies ap Anetes tējas galdu apakšstāvā, stūrī pie kamīna. Varbūt viņš vienīgais no visiem gleznotājiem spētu dot pienācīgus meslus saules gaismai, kas spraucās caur vīteņaugu sienu, jaukajam, blāvajam misiņa mirdzumam, senajām slīpētajām glāzēm, plānajām citronu šķēlītēm bālajā dzintarkrāsas tējā; pienācīgus meslus Anetei viņas melnajā mežģīņu tērpā; kaut kas viņas skaistumā atgādināja gaišmatainu spānieti, lai gan viņai trūka šī retā tipa garīguma; Vinifredas sirmmatainajam, korsetē iežņaugtajam solīdumam; Soumsam ar tā raksturīgo cienīgo sirmumu un kalsnējumu; žirgtajam Maiklam Montām ar iegarenām ausīm un acīm; melnīgsnējai, krāšņajai Imodžinai, kas sāka kļūt pilnīga; Prosperam Profonam ar tā izteiksmi, kas likās sakām: «Kāda gan jēga, mister Goija, gleznot šo mazo sabiedrībiņu?» — un beigās Džekam Kardiganam ar tā mirdzošajām acīm un pilnasinīgo, iedegušo ādas krāsu, kura pauda viņa vadošo principu: «Es esmu anglis un dzīvoju, lai justos možs.»

Starp citu, dīvaini, ka Imodžinai, kura meitenes gados kādu dienu pie Timotija svinīgi bija pavēstījusi, ka nekad neprecēšot labu cilvēku, jo tie esot tik garlaicīgi, — ka šī pati Imodžina bija apprecējusi Džeku Kardiganu, kurā veselība bija tik pamatīgi iznīcinājusi visas pirmatnējā grēka pēdas, ka viņa būtu varējusi aiziet gulēt kopā ar desmit tūkstošiem citu angļu, nejūtot nekādu atšķirību starp tiem un cilvēku, ar kuru viņa pēc savas izvēles dalīja laulības gultu, «O!» viņa mēdza sacīt par vīru savā «amizantajā» veidā. «Džeks ir tik neiespējami vesels, viņš savā mūžā nav ne reizi slimojis. Viņš izgāja cauri karam, pat pirkstu neieskrambājot. Jūs pat nevarat iedomāties, cik dzīvotspējīgs viņš ir!» Patiešām, viņš bija tik «dzīvotspējīgs», ka neredzēja pat, kad sieva flirtē, kas vienā ziņā bija ļoti ērti. Tomēr Imodžina vīru mīlēja diezgan stipri, apmēram tā, kā var mīlēt sporta mašinu, un mīlēja ari divus mazos Kardiganus, kas bija taisīti pēc Džeka parauga. Viņas acis pašlaik zobgalīgā viltībā salīdzināja Kardiganu ar Prosperu Profonu. Šķita, ka nav neviena «maza» sporta vai spēļu veida, — sākot ar ķegļiem un beidzot ar siļķu zveju, — ko mesjē Profons arī nebūtu spēlējis un kas viņam nebūtu apnicis. Imodžina dažreiz vēlējās, kaut tie apniktu Džekam, kurš joprojām piekopa tos un runāja par tiem tik dedzīgi kā skolniece, kas mācās spēlēt hokeju. Viņa labi varēja iedomāties, ka tēvoča Timotija vecumā Džeks spēlēs uz viņas guļamistabas gridsegas golfu un «parādīs kādam garu degunu».

Bet kāda jēga būt dzīvotspējīgam? — jautāja mesjē Profons.

Jā, ser, — nomurmināja Maikls Monts, — kāpēc jūs gribat būt dzīvotspējīgs?

Džek, — sajūsmināta iesaucās Imodžina, — tiešām — kāpēc tu gribi būt dzīvotspējīgs?

Džeks Kardigans, veselībā starojot, neizpratnē blenza viņos. Jautājums atgādināja moskītu dīkšanu, un viņš pacēla roku, lai aizdzītu tos projām. Kara laikā viņš, protams, bija centies uzturēt dzīvotspēju, lai varētu sist vāciešus. Tagad, kad karš bija pāri, viņš vai nu nezināja, vai arī aiz smalkjūtības negribēja izpaust savu vadošo principu.

— Bet viņam taisnība, — mesjē Profons negaidot sacīja, — palikusi vienīgi tieksme uzturēt dzīvotspēju.

Izteiciens, kas bija pārāk dziļš svētdienas pēcpusdienai, būtu palicis bez atbildes, ja jaunajam Montam nebūtu tik dzīvs raksturs.

Pareizi! — viņš iesaucās. — Tas ir lielais kara atklājums. Mēs visi domājām, ka progresējam, — tagad mēs zinām, ka tikai maināmies.

Uz ļauno pusi, — sirsnīgā atklātībā pateica mesjē Profons.

— Cik jūs esat jautrs, Prosper! — nopūtās Anete.

— Iesim spēlēt tenisu! — teica Džeks Kardigans. — Jums ir slikts garastāvoklis. Mēs to drīz aizdzīsim, Vai jūs spēlējat, mister Mont?

— Šā tā dzenāju bumbu, ser.

Te Soumss piecēlās. Viņu satrauca dziļi zemapziņā kvēlojošās bažas par nākotni, kuras vadīja visu viņa dzīvi.

— Kad atbrauks Flēra … — viņš dzirdēja Džeku Kardiganu sakām.

A! — un kāpēc gan viņa nebrauca? Soumss izgāja cauri dzīvojamai istabai, hallei un portālam ārā uz piebraucamā ceļa un stāvēja, klausīdamies, vai nedzird mašīnu. Viss bija svētdienīgi kluss; gaisu pildīja krāšņi ziedošo ceriņu smarža. Pie debesīm peldēja balti mākoņi, kas atgādināja saules apzeltītas pīļu spalvas. Spēji atmiņā atausa diena, kad Flēra dzima un kad viņam gaidot bija lielās mokās jāizšķiras starp Flēras un viņas mātes dzīvību. Toreiz viņš to bija izglābis, lai tā kļūtu par viņa dzīves ziedu. Un tagad! Vai viņa darīs tēvam raizes — sāpinās, vai tiešām liks tam raizēties? Viņam nepatika pašreizējais stāvoklis. Soumsa sapņus iztraucēja strazda vakara dziesma — lielais putns sēdēja iepretī akāciju kokā. Pēdējos gados Soumss bija sācis interesēties par sava dārza putniem; viņš ar Flēru mēdza pastaigāties un tos novērot. Viņas acis bija asas kā vanagam, un viņa zināja katru ligzdu. Soumss ieraudzīja Flēras medību suni, kas gulēja saulē uz piebraucamā ceļa, un uzsauca tam: — Hallo, veco zēn — tu arī viņu gaidi! — Suns lēni pienāca klāt, nelabprāt luncinādams asti, un Soumss mehāniski paglaudīja tam galvu. Suns, putns, ceriņi, tas viss Soumsam nozīmēja daļu no Flēras, ne vairāk, ne mazāk. «Pārāk stipri es viņu mīlu,» viņš domāja, «pārāk stipri!» Viņš līdzinājās cilvēkam, kas savam kuģim neapdrošinātam ļāvis izbraukt jūrā. Atkal neapdrošinātam — kā toreiz, senās dienās, kad viņš mēms, greizsirdības mocīts, klaiņāja pa Londonas tuksnesi, alkdams pēc tās sievietes — savas pirmās sievas — šī velnišķīgā zēna mātes. A! Beidzot parādījās mašīna. Tā piebrauca, tanī bija bagāža, bet ne vēsts no Flēras.

— Mis Flēra nāk kājām, ser, pa taku gar upi.

Nāk kājām visas šīs jūdzes? Soumss neizpratnē vērās šoferī. Tā lūpas viegli ietrīsējās smaidā. Par ko viņš smīnēja? Un Soumss aši apgriezās, teikdams: — Viss kārtībā, Sims! — un iegāja mājā. Viņš vēlreiz uzkāpa gleznu galerijā. No turienes varēja redzēt upes krastu, un viņš stāvēja, cieši vērodams to, aizmirsis, ka jāpaiet vismaz stundai, lai tur parādītos Flēras stāvs. Nāk kājām! Un šī cilvēka smīns! Tas zēns… Soumss spēji novērsās no loga. Viņš taču nevar meitu izspiegot. Ja viņa grib tēvam ko noslēpt — lai slēpj; izspiegot viņu Soumss nespēj. Viņa sirdi bija tukšums, un no tās līdz pat lūpām cēlās augšup rūgtums. Klusumā ielauzās Džeka Kardigana aprautie saucieni, bumbu dzenājot, un jaunā Monta smiekli. Soumss cerēja, ka viņi liek tam švītam Profonam pasvīst. Un meitene gleznā «La Vendimia» stāvēja, roku sānos iespiedusi, un sapņainām acīm lūkojās viņam garām. «Esmu darījis tavā labā visu, ko varēju,» viņš domāja, «jau kopš tā laika, kad tu nesniedzies man līdz ceļiem. Vai tu tiešām darīsi man . .. darīsi man sāpes?»

Bet Goijas kopija, zalgodama krāsās, kas tikai tagad sāka bālēt, neatbildēja. «Viņā nav īstas dzīvības,» domāja Soumss. «Kāpēc viņa nenāk»?

X

TRIO

Vonsdonā, Krīta kalnu pakājē, trešās vai, pēc citiem aprēķiniem, ceturtās paaudzes četru Forsaitu vidū nedēļas beigas, no pusotrām dienām izstiepušās līdz deviņām, bija savilkušas samežģītos izturības pavedienus tā, ka tie gandrīz pārtrūka. Nekad Flēra nebija bijusi tik «āķīga», Holija tik vērīga, Vals tik noslēdzies sevī, Džons tik kluss un satraukts. Lauksaimniecībā pa šo nedēļu viņš nebija iemācījies ne tik, cik melns aiz naga. Viņš, kura raksturam bija dziļi pretīga katra intriga un kuru pielūgsme, ko tas juta pret Flēru, noskaņoja uz domām, ka jebkura vajadzība slēpties ir «blēņas», skaitās un dusmojās, tomēr paklausīja, smeldams atvieglojumu tajos nedaudzajos brīžos, kad viņi palika vienatnē. Ceturtdien, kad viņi, apģērbušies pusdienām, stāvēja dzīvojamā istabā pie erkerveida loga, Flēra viņam teica:

— Džon, es braukšu mājās svētdien ar vilcienu, kas 3.40 atiet no Pedingtonas. Ja tu brauktu mājās sestdien, tad svētdien tu varētu atbraukt, pavadīt mani un pēc tam ar pēdējo vilcienu tikt šurp. Tu taču tik un tā brauktu mājās, vai ne?

Džons pamāja ar galvu.

— Darīšu visu, lai būtu kopā ar tevi, — viņš sacīja, — tikai kāpēc mums jāizliekas …

Flēras mazais pirkstiņš ieslīdēja viņa saujā:

—    Tev nav nekāda instinkta, Džon; tev jāļauj man rīkoties. Mūsu radi uz visu to skatās ļoti nopietni. Ja mēs gribam būt kopā, tad pašlaik mums vienkārši jāslēpjas. — Durvis atvērās, un viņa skaļi piebilda: — Tu nu gan esi stulbenis, Džon.

Džonam šķita, ka viņš saņēmis pļauku. Viņš nevarēja ciest, ka tā runā par tik dabiskām, tik visvarenām, tik maigām jūtām.

Piektdienas vakarā ap vienpadsmitiem viņš bija sakravājis savu somu un, izliecies pa logu, skatījās ārā, pa pusei izmisumā, pa pusei iegrimis sapņos par Pedingtonas staciju, kad izdzirda vieglu skaņu, it kā pirksta naga klauvējienu pie durvīm. Viņš piesteidzās pie tām un klausījās. Atkal šī skaņa. Tas bija nags. Viņš atvēra. Ai! Kāda brīnišķa būtne ienāca iekšā!

— Es gribēju tev parādīt savu masku tērpu, — tā sacīja un nostājās graciozā pozā pie gultas kājgaļa.

Džons ievilka dziļi elpu un atspiedās pret durvīm. Parādībai uz galvas bija balts muslīna plīvurs, ap kailo kaklu lakatiņš un vīnkrāsas tērps lejpus slaidā vidukļa krita kuplās krokās. Vienu roku tā bija iespiedusi sānos, otra, pacelta taisnā leņķī, turēja vēdekli, kas skāra būtnes galvu.

Tam vajadzētu būt groziņam ar vīnogām, — parādība čukstēja, — bet man tā te nav. Tas ir mans Goijas tērps. Un tā ir poza, kādā stāv meitene gleznā. Vai tev patīk?

Tas ir kā sapnis.

Parādība izdarīja pirueti. — Patausti to un paskaties. Džons nometās ceļos un godbijīgi satvēra svārku malu.

— Vīna krāsa, — atskanēja čuksts, — viss kā vīnogas, La Vendimia — vīnogu ražas novākšana.

Džona pirksti liegi saņēma abās pusēs viņas vidukli; pilns dievināšanas viņš palūkojās augšup.

— Ai Džon! — būtne čukstēja, noliecās, noskūpstīja viņam pieri, izdarīja atkal pirueti un, izslīdējusi ārā, pazuda.

Džons palika uz ceļiem, un viņa galva noslīga pret gultu. Cik ilgi viņš tā palika, viņš nezināja. Vieglie naga klauvējieni, soļi, tērpa čaukstoņa — kā sapnī — joprojām skanēja viņam ausīs; viņa aizvērto acu priekšā stāvēja pasaku būtne, smaidīja un čukstēja, un gaisā vēsmoja liega narcišu smarža. Un pierē mazs laukumiņš starp uzacīm, kur bija uzspiests skūpsts, palika vēss, it kā tur būtu pieskāries zieds. Mīla pildīja viņa dvēseli, zēna mīla pret meiteni, mīla, kas zina tik maz, cer tik daudz, kas neparko neatdotu savus augstos ideālus un kam ar laiku jākļūst par smaržīgām atmiņām vai par dedzinošu kaislību, kas aiz sevis atstāj pelnus, vai arī par garlaicīgu laulības dzīvi, — vai vienu reizi no simtiem — par vīnogu ražas novākšanu, bagātīgu un saldu, ar saulrieta mirdzumu uz ķekariem.

Pietiekami daudz ir sacīts par Džonu Forsaitu te un citās vietās, lai parādītu, kāds liels attālums šķīra viņu no viņa sentēva — pirmā Džoliona Dorsetā pie jūras. Džons bija jūtīgs kā meitene, jūtīgāks par deviņām no desmit šolaiku meitenēm, ar tik bagātu iztēli kā viens no viņa pusmāsas Džūnas «nelaimes putniem» gleznotājiem, maigs un sirsnīgs, kādam viņa tēva un mātes dēlam dabiski vajadzēja būt. Un tomēr viņa sirds dzīlēs slēpās mantojums no ciltstēva, apslēpts dvēseles sīkstums, bailes izrādīt savas jūtas, apņēmība neļaut sevi uzvarēt. Jūtīgiem, sirsnīgiem, maigiem zēniem ar bagātu fantāziju skolā klājas slikti, bet Džons instinktīvi bija slēpis savu raksturu un skolā bijis tikai normāli nelaimīgs. Vienīgi pret savu māti viņš līdz šim bija izturējies pilnīgi vaļsirdīgi un dabiski, un to sestdien, dodoties mājās uz Robinhilu, viņa sirds bija smaga, tāpēc ka Flēra bija sacījusi, ka nevajag būt. vaļsirdīgam un dabiskam pret to cilvēku, no kura viņš nekad neko nebija slēpis, ka nevajag mātei pat stāstīt, ka viņi atkal sastapušies, ja vien neizrādās, ka viņa to jau zina. Tas Džonam šķita tik neciešami, ka viņš gandrīz aiztelegrafēja atvainošanos un palika Londonā. Un pirmais, ko māte viņam teica, bija:

— Tātad tur bija mūsu mazā draudzene no konditorejas, Džon. Kāda viņa ir pēc otrā acu uzmetiena? — Džons atvieglots, notvīcis sārts, atbildēja:

— Ai, ļoti jauka, māmiņ! Mātes roka saspieda viņējo.

Džons nekad nebija mīlējis viņu tik ļoti kā šai mirklī, kas šķita pierādām, ka Flēras bailes ir veltīgas, un noņemam no viņa dvēseles smagumu. Džons pagriezās, lai palūkotos mātē, bet kāds vaibsts viņas smaidošajā sejā — vaibsts, ko varbūt tikai viņš viens spēja uztvert, — apklusināja vārdu straumi, kas burbuļoja viņā.

Vai smaidam var iet līdzi bailes? Ja var, tad viņas sejā izpaudās bailes. Un no Džona mutes sāka plūst pavisam citi vārdi, par zemkopību, Holiju un Krīta kalniem. Ātri runādams, viņš gaidīja, kad māte atkal atgriezīsies pie Flēras. Bet viņa to nedarīja. Arī tēvs Flēru nepieminēja, kaut gan viņam, protams, tas tāpat bija jāzina. Cik daudz šī Flēras nepieminēšana nolaupīja, kā kropļoja īstenību — kad Džons bija tik pārpilns ar domām par viņu, kad viņa māte bija tik pārpilna ar domām par savu Džonu, kad tēvs bija tik pārpilns domām par māti! Un tā šis trio pavadīja tās sestdienas vakaru.

Pēc pusdienām māte spēlēja klavieres. Viņa šķita spēlējam visu, kas Džonam vislabāk patika, un viņš sēdēja, ar rokām aptvēris vienu celi, un viņa mati stāvēja uzbužināti, kur tiem cauri bija izbraukuši pirksti. Džons lūkojās mātē, kamēr tā spēlēja, bet redzēja Flēru — Flēru mēness pārlietā augļu dārzā, Flēru saules apspīdētā grantsbedrē, Flēru masku tērpā, šūpojoties, čukstot, noliecoties, noskūpstot viņa pieri. Reiz klausoties viņš aizmirsās un pavērās uz tēvu otrā atzveltnī. Kāpēc tētis izskatījās tāds? Viņa sejas izteiksme bija tik skumja un mulsinoša. Tā pildīja Džonu ar tādiem kā sirdsapziņas pārmetumiem, tāpēc viņš piecēlās, piegāja pie tēva un apsēdās uz viņa krēsla atzveltnes. No turienes Džons nevarēja redzēt tēva seju; un atkal viņš redzēja Flēru — savas mātes rokās, kas slaidas un baltas slīdēja pār taustiņiem, viņas sejas profilā, it kā nopūderētajos matos un garās telpas viņā galā atvērtajā logā, aiz kura virmoja maija nakts.

Kad viņš devās gulēt, māte ienāca viņa istabā. Viņa stāvēja pie loga un teica:

Tava vectēva stādītās cipreses tur lejā ir brīnišķīgi saaugušas. Mēnesnīcā man tās vienmēr liekas tik skaistas. Es vēlētos, kaut tu būtu pazinis savu vectēvu, Džon.

Vai tu apprecējies ar tēvu, kamēr viņš bija dzīvs? — Džons pēkšņi jautāja.

Nē, dārgais, viņš nomira deviņdesmit otrajā gadā — ļoti vecs — es domāju, viņam bija astoņdesmit pieci gadi.

— Vai tēvs ir viņam līdzīgs?

— Mazliet, bet tēvs ir smalkāks un ne tik drukns.

— Es to zinu no vectēva portreta; kas to gleznoja?

— Viens no Džūnas «nelaimes putniem». Bet portrets ir gluži labs.

Džona roka paslīdēja zem mātes elkoņa. — Pastāsti man par to ģimenes strīdu, māmiņ.

Viņš juta mātes roku drebam. — Nē, dārgais, to lai dara tēvs, kad viņš atzīs par vajadzīgu.

Tad tas tiešām bijis nopietns, — balsij aiztrūkstot, teica Džons.

Jā. — Iestājās klusums, un neviens no abiem nezināja, kura roka trīs vairāk.

Daži domā, — Irēna maigi sacīja, — ka dilstošs mēness ir ļauns; man tas vienmēr šķitis skaists. Paskaties uz ciprešu ēnām! Džon, tēvs ļauj mums braukt uz Itāliju, tev un man, uz diviem mēnešiem. Vai tev patiktu?

Džons atvilka savu roku; viņa jūtas bija tik asas un neskaidras. Ar māti uz Itāliju! Pirms divām nedēļām viņam tā būtu šķitusi laime. Tagad tas pildīja viņu ar mulsu. Viņš juta, ka pēkšņajam ierosinājumam ir sakars ar Flēru.

— Ai jā, — viņš izstomīja, — tikai — es nezinu. Vai man tagad vajadzētu — tikko es esmu uzsācis? Man gribētos to pārdomāt.

Mātes balss, mierīga un maiga, atbildēja:

— Jā, dārgais, pārdomā. Taču labāk tagad nekā tad, kad tu būsi nopietni sācis nodarboties ar lauksaimniecību. Itālijā kopā ar tevi! … Tas būtu jauki!

Džons aplika roku ap mātes vidukli, kas joprojām bija slaids un tvirts kā meitenei.

Vai tu domā, ka varēsi atstāt tēvu vienu? — viņš bikli vaicāja, juzdamies ļoti zemisks.

Tēvs to ierosināja. Viņš domā, ka tev jāredz vismaz Itālija, pirms tu paliec pie kā noteikta.

Zemiskuma sajūta Džonā izgaisa. Viņš zināja, jā, viņš zināja, ka tēvs un māte nerunā vaļsirdīgi, ne vaļsirdīgāk kā viņš pats. Viņi negribēja ļaut tam satikties ar Flēru. Zēna sirds nocietinājās. Un, it kā juzdama, kas Džonā notiek, māte sacīja:

— Ar labu nakti, mīļais! Izgulies labi un pārdomā. Bet tas būtu brīnišķīgi!

Irēna piekļāva dēlu sev klāt tik ātri, ka viņš neredzēja mātes seju. Džons stāvēja, juzdamies gluži tāpat kā tad, kad bija nerātns mazs zēns; bēdīgs, tāpēc ka sirdī neuzviļņoja mīla un tāpēc ka viņš bija attaisnojies savās acīs.

Bet Irēna, mirkli pastāvējusi pati savā istabā, devās cauri ģērbistabai un iegāja pie vīra.

Nu?

Viņš to pārdomās, Džolion.

Vērodams sievas lūpas, kurās trīsēja vārs, noguris smaids, Džolions rāmi teica:

Tu varēji man labāk ļaut viņam izstāstīt un darīt tam galu. Galu galā Džonam ir džentlmeņa instinkts. Viņam vajag tikai saprast.

Tikai! Viņš nevar saprast, tas ir neiespējami.

Man šķiet, ka es viņa vecumā varēju.

Irēna satvēra vīra roku. — Tu vienmēr biji lielāks reālists par Džonu un nekad ne tik nevainīgs.

Tev taisnība, — teica Džolions. — Tas ir savādi, vai ne? Tu un es, mēs izstāstītu savu dzīvi visai pasaulei bez mazākā kauna, bet mūsu pašu dēla priekšā mēs nonākam strupceļā.

Mēs nekad neesam raizējušies, vai pasaule mūsu rīcību atzīst par labu vai nosoda.

Džons taču mūs nenosodīs!

Ai Džolion, nosodīs. Viņš ir iemīlējies, es jūtu, ka viņš ir iemīlējies. Un viņš sacītu: «Mana māte reiz apprecējās bez mīlestības! Kā viņa to varēja!» Viņš to uzskatīs par noziegumu! Un noziegums tas arī bija!

Džolions saņēma sievas roku un, rūgti smaidot, teica:

Ak! Kāpēc gan mēs piedzimstam jauni? Ja mēs piedzimtu veci un ar katru gadu kļūtu jaunāki, mēs izprastu, kā viss notiek, un atmestu mūsu nolādēto neiecietību. Bet, zini, ja zēns patiesi ir iemīlējies, viņš neaizmirsīs, pat ja dosies uz Itāliju. Mēs esam sīksta cilts, un viņš instinktīvi nojautīs, kāpēc tiek sūtīts. Viņu neizārstēs nekas, izņemot triecienu, kādu tas izjutīs, visu uzzinot.

Tomēr ļauj man pamēģināt.

Džolions mirkli stāvēja klusējot. No diviem ļaunumiem — sāpīgā atklājuma, no kura viņi baidījās, un skumjām par divu mēnešu ilgo atšķirtību no sievas — viņš slepus bija cerējis uz pirmo; taču, ja Irēna izvēlējās otro, tad viņam ar to jāsamierinās. Galu galā tā viņš sagatavosies uz to šķiršanos, no kuras nav atgriešanās. Un, apskāvis sievu un noskūpstījis viņas acis, Džolions teica:

— Kā gribi, mana mīļotā.

XI

DUETS

«Sīkās» izjūtas, ko sauc par mīlu, uzliesmo ar apbrīnojamu spēku, ja tās draud nodzēst. Džons sasniedza Pedingtonu pusstundu pirms laika un, kā viņam šķita, veselu nedēļu par vēlu. Svētdienas ceļotāju pūļa vidū viņš stāvēja pie norunātā grāmatu kioska, ģērbies tvīda uzvalkā, kurš šķita izgarojam jūtas, kas pildīja strauji pukstošo sirdi. Viņš lasīja kioskā izlikto romānu nosaukumus un beidzot vienu nopirka, lai izvairītos no pārdevēja aizdomīgajiem skatieniem. Romānu sauca «Takas sirds»! Acīm redzot te vajadzēja slēpties kādai jēgai, kaut gan saskatīt to nevarēja. Viņš nopirka arī «Dāmas spoguli» un «Zemkopi». Katra minūte bija tik gara kā stunda un pilna drausmīgu iedomu. Pēc tam kad deviņpadsmit minūtes bija pagājušas, Džons ieraudzīja Flēru ar somu rokās nākam blakus ekspresim, kas stūma ratiņus ar viņas bagāžu. Viņa nāca ātri; viņa nāca mierīga. Viņa sasveicinājās ar Džonu, it kā tas būtu brālis.

— Pirmajā klasē, — viņa teica ekspresim, — vietas pie loga, viena otrai pretī.

Džons apbrīnoja viņas ārkārtīgo savaldību.

Vai mēs nevaram sev sameklēt atsevišķu kupeju? — viņš čukstēja.

Nav nozīmes; vilciens apstājas katrā piestātnē. Varbūt pēc Meidenhedas. Pieņem dabisku sejas izteiksmi, Džon.

Džons dusmīgi saviebās. Viņi iekāpa — kopā ar diviem citiem neliešiem — pie joda! Savā apjukumā viņš iedeva ekspresim neparasti lielu dzeramnaudu. Šim briesmonim nevajadzēja dot ne penija — atvedis uz tik pilnu kupeju un izskatās turklāt, it kā visu noprastu, Flēra noslēpās aiz «Dāmas spoguļa», Džons, viņu atdarinot, aiz «Zemkopja». Vilciens sāka kustēties. Flēra nolaida «Dāmas spoguli» klēpī un paliecās uz priekšu.

Nu? — viņa teica.

Diena likās pusmēnesi gara.

Viņa pamāja ar galvu, un Džona seja tūlīt kļuva gaišāka.

Pieņem dabisku sejas izteiksmi, — klusu teica Flēra un izplūda smieklos. Tas aizvainoja Džonu. Kā viņš varēja izskatīties dabisks, ja pār galvu kā zobens karājās Itālija? Viņš bija gribējis pateikt viņai to saudzīgi, bet tagad izgrūda uzreiz.

Viņi grib, lai es ar māti braucu uz diviem mēnešiem uz Itāliju.

Flēra nolaida plakstiņus, mazliet nobāla un iekoda lūpā.

— O! — viņa teica. Tas bija viss, bet tas bija daudz. Šis «o»! bija kā ātri atrauta roka paukošanā, kad gatavojas pretuzbrukumam. Tas nāca.

Tev jābrauc!

Jābrauc? — Džons atvaicāja sažņaugtā balsi.

Protams.

Bet divi mēneši — tas ir šausmīgi.

— Nē, — teica Flēra, — sešas nedēļas. Pa šo laiku tu mani būsi aizmirsis. Mēs satiksimies Nacionālajā galerijā dienu pēc tavas atbraukšanas.

Džons iesmējās.

— Bet ja nu tu patiešām būsi aizmirsusi mani, — viņš čukstēja vilciena troksnī.

Flēra papurināja galvu.

— Kāds cits riebeklis … — viņš nomurmināja. Flēras kāja aizskāra viņējo.

— Neviens cits riebeklis, — viņa teica, paceldama «Dāmas spoguli».

Vilciens apstājās; divi pasažieri izkāpa, un viens iekāpa.

«Es nomiršu,» domāja Džons, «ja mēs nemaz nepaliksim vieni.» Vilciens no jauna sāka iet, un Flēra atkal paliecās uz priekšu.

Es neparko neatlaidīšos, — viņa sacīja, — un tu? Džons dedzīgi papurināja galvu.

Nekad! — viņš teica. — Vai tu man rakstīsi?

Nē, bet tu gan vari — uz manu klubu. Viņai bija klubs; viņa bija brīnišķa!

Vai tu mēģināji ko izspiest no Holijas? — viņš čukstot vaicāja.

Jā, bet man neveicās. Es neuzdrošinājos spiest pārāk stipri.

Kas tas var būt? — iesaucās Džons.

Es tik un tā to uzzināšu.

Sekoja ilgs klusums, līdz Flēra ieteicās: — Šī ir Meidenheda, palīdzi, Džon!

Vilciens apstājās. Atlikušais pasažieris izkāpa. Flēra nolaida logu.

— Ātri! — viņa iesaucās. — Izliecies ārā! Izskaties tik riebīgs, cik vien vari.

Džons šņauca degunu un nikni vieba seju; nekad mūžā viņš nebija tā viebies! Kāda veca dāma šausmās atkāpās, kāda jauna pamēģināja rokturi. Tas pagriezās, bet durvis negribēja atvērties. Vilciens sakustējās, jaunā dāma metās uz citu vagonu.

— Kāda laime! — iesaucās Džons. — Rokturis nepadevās.

— Jā, — teica Flēra. — Es to turēju.

Vilciens kustējās uz priekšu, un Džons noslīga ceļos.

— Uzmani gaiteni, — Flēra čukstēja, — un — aši! Viņu lūpas sastapās. Un, lai gan skūpsts ilga varbūt

tikai desmit sekundes, Džona dvēsele atstāja viņa miesu un aizlidoja tādās tālēs, ka, atkal apsēžoties pretī atturīgajai, jaunajai dāmai, viņš bija bāls kā nāve. Viņš dzirdēja Flēru nopūšamies, un šī skaņa šķita viņam visdārgākā, ko tas bija dzirdējis, — netverami smalka atzīšanās, ka Džons viņai kaut ko nozīmē.

— Sešas nedēļas patiesībā nav ilgs laiks, — viņa sacīja, — un tu viegli vari saīsināt jūsu braucienu līdz sešām nedēļām, ja tikai saglabāsi mieru un izliksies, ka galīgi nedomā par mani.

Džonam aizrāvās elpa.

— Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs, lai viņus pārliecinātu, Džon, vai tad tu nesaproti? Ja ar mums būs tikpat nopietni, kad tu atgriezīsies, viņi beigs mūs izsmiet. Tikai man žēl, ka jūs nebraucat uz Spāniju; tēvs apgalvo, ka Madridē kādā Goijas gleznā esot meitene, kas līdzinoties man. Patiesībā gan viņa nelīdzinās — mums ir viņas kopija.

Džonam tas šķita kā saules stars, kas laužas cauri miglai. — Es panākšu, ka mēs brauksim uz Spāniju, — viņš teica. — Māte nebūs pretī; viņa tur nekad nav bijusi. Un tēvs ļoti augstu vērtē Goiju.

Ai jā, viņš ir gleznotājs, vai ne?

Tikai akvarelists, — Džons godīgi atteica.

Kad vilciens pienāks Redingā, Džon, tu izkāp pirmais, aizej līdz Keveršemas slūžām un gaidi mani. Es aizsūtīšu mašīnu mājās, un mēs iesim kājām pa tauvu vilcēju ceļu.

Džons pateicībā satvēra Flēras roku, un viņi sēdēja klusēdami, aizmirsuši visu pasauli, piesardzīgi lūkodamies uz gaiteņa pusi. Taču vilciens tagad šķita traucamies divtik ātri, un Džona nopūtas gandrīz pārspēja tā troksni..

— Mēs vairs neesam tālu, — sacīja Flēra. — Taku gar upi visi var redzēt. Vēl vienu! Ai Džon, neaizmirsti mani!

Džons atbildēja ar skūpstu. Un ļoti drīz, kā stāsta, bijis redzams kāds nosarcis, apmulsis jauneklis, kas izlēcis no vilciena un steidzies pa platformu, meklējot kabatās pēc biļetes.

Kad Flēra beidzot piebiedrojās Džonam uz takas mazliet aiz Keveršemas slūžām, viņš ar lielām pūlēm bija atguvis zināmu aukstasinību. Ja viņiem jāšķiras, viņš netaisīs scēnu! Vēja pūsma no staros zibošās upes pagrieza vītollapu balto apakšpusi pret sauli un pavadīja abus gājējus ar vieglu šalkoņu.

Es teicu šoferim, ka vilciens mani nogurdinājis, teica Flēra. — Vai tu izskatījies smuki dabisks, kad izkāpi?

Nezinu. Ko nozīmē «dabisks»?

Tu esi dabisks, kad izskaties nopietni laimīgs. Kad es tevi pirmo reizi redzēju, es domāju, ka tu nemaz nelīdzinies citiem cilvēkiem.

— Tieši tāpat es domāju, kad redzēju tevi. Es tūlīt zināju, ka nevienu citu nekad nemīlēšu.

Flēra iesmējās.

— Mēs esam nejēdzīgi jauni. Un jaunu ļaužu mīlas sapņi nav modē, Džon. Bez tam tā ir ārkārtīga laika šķiešana. Padomā par visu to baudu, ko tu varētu gūt. Tu pat neesi sācis; tas nudien ir tīrais kauns. Un tad es. Patiešām brīnos!

Džonu pārņēma mulsums. Kā viņa varēja runāt tādus vārdus, kad tūlīt būs jāšķiras?

Ja tu tā domā, — viņš sacīja, — tad es nevaru braukt. Es teikšu mātei, ka man jāmēģina strādāt. Jāņem arī vērā, kas notiek visā pasaulē!

Kas notiek pasaulē!

Džons sabāza rokas dziļi kabatās.

— Nu jā, — viņš teica, — padomā, cik cilvēku mirst badā!

Flēra papurināja galvu. — Nē, nē, es nekad, nekad nepadarīšu sevi ne no šā, ne no tā nelaimīgu.

Ne no šā, ne no tā! Stāvoklis taču ir briesmīgs, un, protams, katram vajadzētu palīdzēt.

O jā, es visu to zinu. Bet cilvēkiem, Džon, nevar palīdzēt, tas būtu bezcerīgs pasākums. Izvelc viņus ārā no vienas bedres — un viņi tūlīt iekritīs otrā. Paskaties, kā viņi joprojām plūcas, dzen intrigas un cīnās, lai gan tai pašā laikā apmirst veseliem bariem. Muļķi!

Vai tev viņu nav žēl?

O! — žēl — jā, bet tāpēc es nebojāšu savu dzīvi; no tā tik un tā nebūs nekāda labuma.

Un viņi apklusa, uztraukti no šī pirmā ieskata otra raksturā.

Es uzskatu, ka cilvēki ir lopiski un muļķīgi, — Flēra stūrgalvīgi noteica.

Es uzskatu, ka viņi ir nelaimīgi un nožēlojami, — sacīja Džons. Bija tā, it kā viņi būtu sastrīdējušies šai pēdējā briesmīgajā mirklī, kad beidzamajā spraugā starp vītoliem jau māja šķiršanās.

Nu tad ej un palīdzi saviem nelaimīgajiem un nedomā par mani.

Džons sastinga uz vietas. Sviedri izspiedās viņam uz pieres un locekļi trīsēja. Arī Flēra bija apstājusies un drūmi skatījās uz upi.

— Man kaut kam jātic, — Džons teica lielās mokās, — mums visiem ir tiesības baudīt dzīvi.

Flēra smējās. — Jā, un tieši to tu nedarīsi, ja par to neparūpēsies. Bet varbūt tu par baudu uzskati padarīt sevi nelaimīgu? Tādu cilvēku, protams, nav mazums.

Viņa bija bāla, acis viņai bija kļuvušas tumšākas un lūpas sakniebušās. Vai tā bija Flēra, kas tik stīvi lūkojās ūdenī? Džonam bija nereāla sajūta, it kā viņš pārdzīvotu skatu no romāna, kurā mīlētājiem jāizšķiras starp mīlestību un pienākumu. Bet tieši šai brīdī Flēra palūkojās viņā. Nekas neskurbināja vairāk par šo dzīvības kvēles pilno skatienu. Tas iedarbojās uz Džonu, tieši kā ķēdes pavilkšana iedarbojas uz suni, kas, asti luncinot, izkārtu mēli pienāk pie vilcēja.

— Nebūsim muļķīgi, — viņa sacīja, — laika ir pārāk maz. Paskaties, Džon, tu vari redzēt, kur man jāceļas pāri upei. Tur aiz tā līkuma, kur sākas mežs.

Džons redzēja jumta čukuru, pāris dūmeņus, caur kokiem pavīdēja siena — un juta, ka sirdi apņem saltums.

— Es nedrīkstu vairs kavēties. Nav vērts iet tālāk par nākamo žogu, no turienes viss redzams. Aiziesim līdz tam un atvadīsimies.

Plecu pie pleca, sadevušies rokās, viņi klusējot devās uz žogu, kur sarkanos un baltos ziedos krāšņi kuploja vilkābeles.

— Mans klubs ir «Talismans» Stretonstrītā, Pikadilijā. Vēstules tur būs pilnīgā drošībā, un es gandrīz vienmēr reizi nedēļā tur iegriežos.

Džons pamāja ar galvu. Viņa seja bija pilnīgi sastingusi, acis nekustīgi raudzījās uz priekšu.

Šodien ir divdesmit trešais maijs, — teica Flēra, — devītajā jūlijā es pulksten trijos būšu Bakha un Ariadnes priekšā, vai tu atnāksi?

Atnākšu.

Ja tu jūties tikpat briesmīgi kā es, tad viss kārtībā. Lai aiziet šie cilvēki!

Kāds vīrietis un sieviete, kas bija izveduši pastaigā bērnus, svētdienīgā dižībā pagāja garām.

Pēdējais no tiem pazuda vārtos.

Ģimenīgums! — teica Flēra un palika stāvam pie vilkābeļu žoga. Ziedi apņēma viņas galvu, un viens no sārtajiem ķekariem skāra vaigu. Džons greizsirdīgi izstiepa roku, lai atvirzītu to sānis.

Ardievu, Džon! — Mirkli viņi stāvēja, cieši satvērušies rokās. Tad viņu lūpas sastapās trešo reizi, un, kad tās izšķīrās, Flēra atrāvās un izskrēja pa žoga vārtiem. Džons stāvēja, kur meitene bija viņu pametusi, ar pieri skardams sārto ķekaru. Zudusi! Uz veselu mūžību — gandrīz uz septiņām nedēļām! Un te stāvēja viņš un neizmantoja pēdējo iespēju Flēru redzēt! Džons pieskrēja pie vārtiem. Viņa ātri soļoja aiz bērniem, kas bija palikuši iepakaļ. Viņa pagrieza galvu, Džons redzēja, kā Flēras roka pacēlās vieglā mājienā, tad viņa aizsteidzās tālāk, un lēni ejošā ģimene aizsedza to skatienam.

Džonam iešāvās prātā kādas komiskas dziesmas vārdi:

Un Pedingtonā viņš izdvesa vaidu,

Kas bija pilns drūmāko nākotnes gaidu,

un viņš tūlīt devās atpakaļ uz Redingas staciju. Visu ceļu līdz Londonai un no turienes uz Vonsdonu viņš nosēdēja ar atvērto «Takas sirdi» uz ceļiem, vērpdams galvā dzejoli, kas bija tik pilns jūtu, ka nekādi nebija iespējams rast atskaņas.

XII

KAPRĪZE

Flēra steidzās tālāk. Ātri kustēties bija nepieciešami; viņa bija nokavējusies, un, ierodoties mājās, tai būs jāsaņem visi prāti kopā. Viņa pagāja garām salām, stacijai un viesnīcai un gatavojās doties uz pārceltuvi, kad ieraudzīja vieglu laivu, kurā stāvēja jauns vīrietis un turējās pie krastmalas krūmiem.

— Mis Forsaita, — viņš teica, — atļaujiet man jūs pārcelt. Es tādēļ vien atbraucu.

Flēra skatījās uz viņu neviltotā izbrīnā.

Nebaidieties, viss kārtībā. Es biju pie jūsu vecākiem uz tēju. Domāju, ka varu jums saīsināt pēdējo ceļa gabalu. Tas man ir pa ceļam, es pašlaik dodos atpakaļ uz Pengbernu. Mans vārds ir Monts. Es redzēju jūs gleznu galerijā .. vai atceraties … kad jūsu tēvs ielūdza mani apskatīt savas gleznas.

O! — teica Flēra. — Jā — kabatas lakatiņš.

Bet Ījabam nebija zemes, — Flēra nomurmināja, — viņam bija tikai aitu un govju bari, un viņš klaiņoja no vienas vietas uz otru.

Ak! — attrauca Maikls Monts. — Es vēlētos, kaut mans vecais klaiņotu no vienas vietas uz otru. Netādēļ, ka es gribētu viņa zemi. Zeme šais laikos ir gatavais traucēklis, vai jums tā neliekas?

— Mūsu ģimenei nekad nav bijusi zeme, — sacīja Flēra. — Mums ir viss cits. Šķiet, ka vienam no maniem vectēva tēvočiem reiz piederējusi sentimentāla ferma Dorsetā, jo tur ir mūsu cilts pirmsākums, — bet šī ferma nesusi viņam drīzāk zaudējumus nekā darījusi laimīgu.

Vai viņš to pārdeva?

Nē, paturēja.

Kāpēc?

Tāpēc, ka neviens to nepirka.

Jo labāk vecajam zēnam.

— Nē, viņam tas nebija labi. Tēvs teica, ka tas viņu sarūgtinājis. Viņa vārds bija Svizins.

— Kāds graujošs vārds!

Vai jūs ievērojat, ka mēs nevis tuvojamies mērķim, bet attālināmies no tā? Šī upe, ziniet, tek.

Lieliski! — atsaucās Monts, izklaidīgi iemērkdams ūdenī savus airus. — Patīkami sastapt asprātīgu meiteni.

Bet vēl patīkamāk sastapt jaunekli ar asu prātu. Monts pacēla roku, kā gribēdams plēst matus.

Uzmanieties! — iekliedzās Flēra. — Jūsu airis!

Viss kārtībā! Tas ir pietiekami biezs, lai izturētu kādu skrambu.

Vai jūs airēsiet vai ne? — Flēra bargi noprasīja. — Es gribu tikt mājās.

Ā! — novilka Monts. — Bet, ja jūs, redzat, tiksiet mājās, tad es jūs vairs šodien neredzēšu. «Fini ,»[31] teica franču meitene, kad, noskaitījusi lūgšanu, iemetās gultā. Vai jūs nedziedat pateicības himnas dienai, kas deva jums franču māti un tādu vārdu kā jums?

Man patīk mans vārds, bet to man deva tēvs. Māte gribēja nosaukt mani par Margaritu.

Kas būtu galīgi aplam. Vai jums nebūtu nekas pretī saukt mani par M. M. un atļaut man saukt jūs par F. F.? Tas atbilstu laika garam.

— Man nekas nebūs pretī, ja tikai es tikšu mājās.

Monta airis mazliet aizķērās, un viņš sacīja: — Nu gan riebīgi sašūpoja!

— Lūdzu, airējiet.

— Es to daru. — Un viņš pāris reizes pavēza airus, skumjā dedzībā lūkodamies Flērā. — Jūs, protams, zināt, — viņš atsaucās, pārtraukdams airēt, — ka es ierados, lai redzētu jūs, ne jūsu tēva gleznas.

Flēra piecēlās.

— Ja jūs neairēsiet, es izlēkšu un laidīšos peldus.

Tiešām un patiesi? Tad es varētu peldēt jums pakaļ.

Mister Mont, ir jau vēls, un es esmu nogurusi; lūdzu, izlaidiet mani nekavējoties krastā.

Kad Flēra izkāpa dārza piestātnē, Monts piecēlās un, abām rokām satvēris matus, lūkojās viņā. Flēra pasmaidīja:

— Nevajag! — sauca nevaldāmais Monts. — Es zinu, ka jūs gribat sacīt: «Plūciet tik visus laukā!»

Flēra apsitās apkārt, pamāja viņam ar roku. — Sveiki, mister M. M.! — viņa sauca un izgaisa starp rožu kokiem. Viņa palūkojās savā rokas pulkstenī un mājas logos. Māja izlikās dīvaini neapdzīvota. Pulkstenis pāri sešiem! Baloži pašlaik pulcējas, lai ietu pie miera, un saules stari, slīpi skarot baložu būri un putnu sniegbaltās spalvas, salasījās kūlī uz viņpusē kuplojošo koku galotnēm. No kamīna stūra atskanēja biljarda bumbu klikstēšana — tas, bez šaubām, bija Džeks Kardigans; liega šalkoņa atlidoja arī no eikalipta — ekstravaganta dienvidnieka šai vecajā angļu dārzā. Flēra sasniedza verandu un devās iekšā, bet apstājās, izdzirdusi balsis dzīvojamā istabā pa kreisi. Māte! Mesjē Profons! Aiz sienas, kas šķīra verandu no kamīna stūra, Flēra dzirdēja vārdus:

— Es jau ne, Anete.

Vai tēvs zināja, ka mesjē Profons sauc viņas māti par «Aneti»? Flēra, kas vienmēr bija tēva pusē, — mājās, kur valda saspīlētas attiecības, bērni vienmēr ir viena vai otra pusē — tagad stāvēja, nespēdama izšķirties, ko darīt. Māte runāja savā klusajā, patīkamajā balsī ar vieglu metālisku pieskaņu — vienu vārdu

Flēra uztvēra: — Demain[32] . — Un Profona atbildi: — Labi. — Flēra sarauca pieri. Viegla skaņa pārtrauca klusumu. Tad bija dzirdama Profona balss: — Es došos mazā pastaigā.

Flēra ieskrēja pa durvīm rīta istabā. Tur viņš gāja — no dzīvojamās istabas cauri verandai un lejup pa zālāju. Biljarda bumbu klikstēšana, ko viņa, ausīdamās pēc citām skaņām, bija pārstājusi uztvert, atskanēja no jauna. Viņa noskurinājās, izgāja hallē un atvēra dzīvojamās istabas durvis. Māte sēdēja uz dīvāna starp logiem, ceļus sakrustojusi, galvu iespiedusi spilvenā, lūpas mazliet pavērusi, acis mazliet piemiegusi. Viņa izskatījās ārkārtīgi daiļa.

— A! Te jau tu esi, Flēra! Tavs tēvs jau sācis uztraukties.

Kur viņš ir?

Gleznu galerijā. Uzej augšā!

Ko tu darīsi rīt, māt?

Rīt? Kopā ar tavu krustmāti došos uz Londonu.

— Tā jau es domāju. Vai tu nopirksi man pavisam vienkāršu saulessargu?

Kādā krāsā?

Zaļu. Droši vien rit visi dosies mājās.

— Jā, visi; tu uzjautrināsi savu tēvu. Nu, noskūpsti mani.

Flēra pārgāja pār istabu, noliecās, saņēma skūpstu uz pieres un devās ārā garām cilvēka auguma iespiedumam spilvenos dīvāna otrā stūrī. Viņa uzskrēja augšā.

Flēra nekādā ziņā nebija vecmodīga meita, kas prasa, lai viņas vecāki iekārto savu dzīvi pēc tiem priekšrakstiem, kas jāievēro viņai pašai. Viņa prasīja, lai ļauj tai veidot pašai savu, ne citu dzīvi; bez tam bija sācis jau darboties nemaldīgais instinkts, kurš iečukstēja, kas var būt labvēlīgs viņai pašai. Satraucētā mājas atmosfērā viņas cīņai par Džonu bija vairāk izredžu vainagoties ar uzvaru. Un tomēr viņa jutās aizvainota, kā puķi aizvaino vēja brāzma. Ja šis cilvēks patiešām skūpstīja viņas māti, tad tas ir nopietni un tēvam vajag to zināt. «Demain !», «Labi!». Un māte dosies uz pilsētu! Flēra iegāja savā guļamistabā un izliecās pa logu, lai atvēsinātu seju, kas pēkšņi bija sākusi kvēlot. Džonam tagad jābūt stacijā! Ko tēvs zina par Džonu? Iespējams, ka visu — gandrīz visu!

Flēra apmainīja tērpu, lai izskatītos, ka viņa jau kādu laiku bijusi mājās, un uzskrēja galerijā.

Soumss stūrgalvīgi stāvēja sava Alfreda Stīvensa priekšā — šo gleznu viņš visvairāk mīlēja. Durvīm atveroties, viņš nepagriezās, bet Flēra zināja, ka tēvs dzirdējis, un zināja, ka tas jūtas aizvainots. Viņa klusi piezagās tam klāt, apskāva ar rokām tā kaklu, pastiepa seju pār viņa plecu, līdz viņas vaigs piekļāvās viņējam. Tas bija solis, kas nekad nebija cietis neveiksmi, bet tagad tas cieta neveiksmi, un Flēra paredzēja visļaunāko.

Nu, — Soumss noskaldīja, — tātad tu esi pārradusies!

Un tas ir viss, — čukstēja Flēra, — kas jādzird no nejauka tēva?

Un viņa paberzēja savu vaigu pret viņējo. Soumss papurināja galvu, cik tas bija iespējams.

— Kāpēc tu liec man sēdēt kā uz adatām un lūko novilcināt satikšanos?

— Dārgo tētiņ, viss bija ļoti nevainīgi.

— Nevainīgi! Tu nu gan daudz zini, kas ir nevainīgs un kas ne.

Flēra nolaida rokas.

— Nu, tādā gadījumā, dārgais, tu varbūt man pastāstītu un būtu pilnīgi vaļsirdīgs.

Un viņa apsēdās loga nišā.

Viņas tēvs bija aizgriezies no gleznas un stīvi raudzījās sev uz kājām. Viņš izskatījās ļoti pelēks. «Viņam ir glītas, mazas kājas,» Flēra domāja, uztverot tēva skatienu, kas tūlīt novērsās.

— Tu esi mans vienīgais mierinājums, — Soumss pēkšņi sacīja, — un tu dari tā.

Flēras sirds sāka strauji sisties.

— Kā, mīļo tēt?

Atkal Soumss uzmeta meitai skatienu, kuru varētu saukt par zaglīgu, ja tajā nespulgotu mīlestība.

Tu zini, ko es tev stāstīju, — viņš teica. — Es nevēlos nākt nekādos sakaros ar šo mūsu ģimenes nozarojumu.

Jā, mīļumiņ, bet es nezinu, kāpēc to nedrīkstētu darīt es.

Soumss pagriezās uz papēža.

— Es neiešu skaidrot iemeslus, — viņš sacīja, — tev vajadzētu man uzticēties, Flēra!

Izteiksme, kādā tika sacīti šie vārdi, saviļņoja Flēru, bet viņa domāja par Džonu un klusēdama klauvēja ar kāju pret paneli. Neapzināti viņa bija pieņēmusi modernu pozu, vienu kāju apvijusi ap otru, zodu atbalstījusi atliektā plaukstā, otra roka, pārlikta pār krūtīm, balstīja pirmās elkoni; viņas ķermenī nebija nevienas līnijas, kas nebūtu izlocīta, un tomēr — par spīti visam — viņa saglabāja zināmu grāciju.

— Tu zināji manu vēlēšanos, — Soumss turpināja,

— un tomēr tu paliki tur četras dienas ilgāk. Un tas zēns laikam šodien tevi pavadīja.

Flēra nenolaida acis no tēva.

— Es tev neko nejautāju, — teica Soumss, — es nemeklējos pakaļ tur, kur esi iejaukta tu.

Flēra pēkšņi piecēlās un, atbalstījusi zodu rokās, izliecās pa logu. Saule bija noslīgusi aiz kokiem, baloži, pavisam apklusuši, nometušies uz būra stūra; no logiem, kur Džeks Kardigans bija iededzis elektrību, augšup cēlās biljarda bumbu klikstēšana un lejup krita blāva gaisma.

— Vai tu jutīsies laimīgāks, — Flēra pēkšņi teica,

— ja es apsolīšu tev neredzēt viņu, teiksim — nākamās sešas nedēļas? — Viņa nebija sagatavojusies, ka tās neizteiksmīgajā balsī jautīsies trīsas.

— Sešas nedēļas? Sešus gadus — sešdesmit gadus drīzāk. Nemāni sevi, Flēra, nemāni sevi!

Flēra satraukumā apgriezās.

— Tēvs, kas te slēpjas?

Soumss pienāca tik tuvu, ka varēja saredzēt meitas seju.

— Tu taču neteiksi man, — viņš sacīja, — ka tev pieticis muļķības, lai ļautu vaļu citām jūtām un ne tikai kaprīzei. Tas būtu par daudz! — Un viņš iesmējās.

Fiēra, kas nekad nebija dzirdējusi tēvu tā smejamies, nodomāja: «Tad tas ir kas nopietns! Ai! Kas tas ir?» Un, paņēmusi Soumsu zem rokas, viņa bezrūpīgi noteica:

Protams, ne, tā ir vienīgi kaprīze. Tikai man patīk manas kaprīzes un nepatīk tavas, mīļo tēt.

Manas! — Soumss rūgti noteica un aizgriezās projām.

Ārā gaisma bija kļuvusi salta un krītaini balsnīja pār upi. Koki bija zaudējuši visas līksmās krāsas. Flēra juta pēkšņas ilgas pēc Džona sejas, pēc tā rokām, tā lūpu pieskāriena pie viņas — Flēras lūpām. Un, piespiedusi rokas cieši pie krūtīm, viņa izmocīja mazus, vieglus smieklus.

— O la la! Mazi uztraukumiņi, kā teiktu Profons. Tēvs, man nepatīk šis cilvēks.

Viņa redzēja tēvu apstājamies un izņemam no savas krūšu kabatas kādu papīru.

— Nē? — viņš jautāja. — Kāpēc?

— Tāpat vien, — nodudināja Flēra, — vienkārši kaprīze!

Nē, — teica Soumss, — ne kaprīze! — Un viņš saplēsa to, ko turēja rokās. — Tev taisnība. Man arī viņš nepatīk!

Redzi! — Flēra klusi sacīja. — Tur viņš iet! Es ienīstu viņa kurpes, tās padara soļus pavisam nedzirdamus.

Lejā pakrēslī kustējās Prospers Profons, rokas sabāzis sānkabatās, klusi svilpodams bārdā. Viņš apstājās un palūkojās augšup debesīs, it kā teikdams: «Es neesmu sevišķi augstās domās par šo mēnestiņu.»

Flēra atgāja no loga. — Vai viņš nav liels kaķis? — viņa čukstēja, un atkal skaļi augšup pacēlās asie biljarda bumbu kliksti, it kā Džeks Kardigans būtu aizsedzis kaķi, mēnesi, kaprīzi un traģēdiju ar saucienu: «Bāz tik maisā!» Mesjē Profons bija atsācis savu pastaigu, dūkdams bārdā ķircinošu, mazu melodiju. Kas tā bija? A! Jā, no «Rigoleto»: «Donna й mobile » [33] , Tieši piemērota viņam! Flēra sažņaudza tēva roku.

— Ložņā! — viņa nomurmināja, kad Profons nogriezās aiz mājas stūra. Bija garām bezcerīgi pelēkais mirklis, kas atdala dienu no nakts, — vakars tumsa kluss un lēns, un silts, un upmalas gaisā virmoja paērkšķu un ceriņu smarža. Pēkšņi sāka dziedāt strazds. Džonam tagad vajadzēja būt Londonā; varbūt viņš Haidparkā iet pāri Serpentaina tiltam un domā par viņu — Flēru! Viegla skaņa blakus lika tai pievērst skatienu tēvam, kas atkal plosīja rokās iepriekšējo papīru. Flēra redzēja, ka tas ir čeks.

— Es nepārdošu viņam savu Gogēnu, — Soumss teica. — Es nesaprotu, ko tava krustmāte un Imodžina viņā saskata.

Vai arī ko viņā saskata māte.

Tava māte! — iesaucās Soumss.

«Nabaga tēvs!» Flēra nodomāja. «Viņš nekad neizskatās laimīgs — īsti laimīgs. Es negribētu viņam sagādāt vairāk bēdu, bet man tas, bez šaubām, būs jādara, kad Džons atgriezīsies. O! — nu, šaidienai pietiks.

— Es iešu pārģērbties, — viņa sacīja.

Savā istabā viņai ienāca prātā uzvilkt savu «fantāzijas» tērpu. Tas bija šūts no plāna, ar zeltu caurausta auduma; šaurās bikses cieši aptvēra potītes, no pleciem nokarājās pāža apmetnis, kājās vizēja mazas zelta kurpes, galvā zeltspārnota Merkura bruņu cepure; viss tērps bija nobārstīts ar sīkiem zelta zvaniņiem, sevišķi daudz to mirdzēja uz bruņu cepures, tā ka, Flērai papurinot galvu, atskanēja zvaniņu šķindas. Apģērbusies viņa sajuta skaudras skumjas, jo Džonam nebija iespējas to redzēt. Likās pat žēl, ka šo skatu nevar apbrīnot jautrais jauneklis Maikls Monts. Taču gongs bija noskanējis, un Flēra devās lejup.

Ēdamistabā viņa sacēla veselu sensāciju. Vinifredas domas bija, ka tērps ir «ļoti amizants». Imodžina bija sajūsmā. Džeks Kardigans nosauca to par «lielisku», «debešķīgu», «dievīgu» un «graujošu». Mesjē Profons, smaidīdams ar acīm, noteica: — Tas ir jauks, mazs tērps! — Flēras māte, ļoti daiļa savā melnajā ģērbā, sēdēja, lūkodamās meitā, un neteica neko. Atlika vienīgi tēvs, kas pielietoja vesela saprāta mērauklu. — Kāpēc tu esi tik dīvaini ietērpušies? Tu taču neej dejot.

Flēra apsviedās apkārt, zvaniņi iedziedājās.

— Kaprīze!

Soumss mirkli cieši palūkojās viņā un novērsies pasniedza elkoni Vinifredai. Džeks Kardigans paņēma zem rokas māti. Prospers Profons veda Imodžinu. Flēra gāja viena pati, zvaniņiem šķindot…

«Mazais» mēness drīz norietēja, un pār zemi klājās maiga un silta maija nakts, ietinot savā vīnogu ziedu krāsā un smaržās miljoniem vīriešu un sieviešu kaprīžu, intrigu, kaisles alku, ilgu un nožēlu. Laimīgs bija Džeks Kardigans, kurš krāca pie Imodžinas baltā pleca, dzīvotspējīgs kā blusa, vai Timotijs savā «mauzolejā», pārāk vecs visam citam, izņemot zīdaiņa miegu. Bet daudzi jo daudzi gulēja nomodā vai sapņoja, dzīves ceļu līkloču mulsināti.

lezalgojās rasa, un aizvērās puķes; lopi ganījās upes līču pļavās, ar mēlēm taustīdami pēc zāles, kas nebija saredzama; aitas Krīta kalnos gulēja klusas kā akmeņi. Fazāni Pengbernas mežu slaidajos kokos, cīruļi savās zālainajās ligzdās virs grantsbedres Vonsdonā, bezdelīgas zem Robinhilas dzegām un zvirbuļi Meifērā, visi gulēja, neko nesapņodami, bezvēja klusuma iežūžoti. Meiflajas ķēve, lāgā nepieradusi pie jaunā mājokļa, grozījās savos salmos; siltajā tumsā spēcīgi kļuva nedaudzie nakts lidoņi — sikspārņi, naktstauriņi, pūces; bet visas dienā rosīgās dabas smadzenēs dusēja nakts miers, bezkrāsains un mēms. Vienīgi vīrieši un sievietes, uzkāpuši savu mīlas vai raižu jājamo zirdziņu mugurā, ļāva šajās vientuļajās stundās plandīt sapņu un domu sveču šaudīgajām liesmām.

Flēra, izliekušies pa logu, dzirdēja, kā halles pulkstenis klusināti nosita divpadsmit, kā viegli šļakstināja ūdeni zivis, kā pēkšņi apse nočabināja lapas vēja grūdienos, kurš cēlās pār upi, kā tālē aizdunēja nakts vilciens, un laiku pa laikam saklausīja skaņas, kam tumsā neviens nespēj atrast nosaukumu, maigas, neskaidras neizpētītu jūtu izpausmes, kuru cēlonis bija vai nu cilvēks, vai zvērs, putns vai mašīna, vai arī mirušie Forsaiti, Dārtiji, Kardigani, kas naktī nāca pastaigāties atkal tai pasaulē, kura kādreiz bija šķitusi noderīga viņu ķermeņos iemiesotajam garam. Bet Flēra nepievērsa šīm skaņām uzmanību; viņas gars, nebūt nedomādams atstāt ķermeni, uz ašiem spārniem lidoja no vilciena vagona uz ziedošo žogu, tiekdamies pēc Džona, sīksti turēdamies pie viņa aizliegtā tēla, pie viņa balss skaņas, kas bija tabu. Un viņa sarauca degunu, jo upmalas nakts smarža atgādināja viņai mirkli, kad Džona roka ieslīdēja starp vilkābeles ziedu un viņas vaigu. Ilgi viņa stāvēja, izliekušies savā fantāzijas tērpā pa logu, kvēli alkdama apdedzināt spārnus pie dzīves sveces, un naktstauriņi skāra viņas vaigus, dodamies svētceļojumā uz tualetes galda lampu un nezinādami, ka neviena Forsaita namā nevar būt vaļējas liesmas. Taču beidzot pat Flēra jutās miegaina un, aizmirsusi savus zvaniņus, ātri atrāvās no loga.

Soumss, kas arī bija nomodā savā istabā blakus Anetes guļamtelpai, caur atvērto logu izdzirda šos sīkos, klusinātos tinkšķus, kas varētu nākt no zvaigznēm vai rasas, tai krītot no puķēm, ja tādas skaņas vispār būtu dzirdamas.

«Kaprīze!» viņš nodomāja. «Kas to lai zina. Viņa ir untumaina. Ko lai es daru? Flēra!» Un ilgi viņš šai «mazajā» naktī domāja savu domu.

OTRĀ DAĻA

I mĀte un dēls

Teikt, ka Džons Forsaits devās līdzi savai mātei uz Spāniju negribot, diezin vai būtu gluži pareizi. Viņš devās tā, kā pastaigā iet līdzi savai saimniecei labsirdīgs suns, kas uz zālāja atstājis vislieliskāko jēra kaulu. Viņš gāja, lūkodamies uz to atpakaļ. Forsaits, kam nolaupīts viņa jēra kauls, mēdz bozties. Taču Džona raksturam īgnums bija svešs. Viņš dievināja savu māti, un tas bija viņa pirmais ceļojums. Itālijas vietā bija stājusies Spānija pēc Džona vienkāršā ierosinājuma: — Man labāk gribētos braukt uz Spāniju, māmiņ; tu esi bijusi Itālijā tik daudz reižu. Man patiktu, ja viss būtu jauns mums abiem.

Puisis bija ne vien naivs, bet apbalvots arī ar asu prātu. Viņš ne uz mirkli neaizmirsa, ka gatavojas nodomātos divus mēnešus saīsināt līdz sešām nedēļām, un tāpēc nedrīkst izrādīt ne mazāko pazīmi, ka grib tā darīt. Ja ievēro, ka viņam bija tik vilinošs jēra kauls un galvā tik uzmācīga ideja, tad jāatzīst, ka viņš vēl bija pietiekami labs pavadonis ceļojumā; viņam bija vienalga, kur un kad tas ierodas, viņš neinteresējās par ēdienu un dziļi cienīja zemi, kas ir sveša vairumam angļu ceļotāju. Atsakoties Džonam rakstīt, Flēra bija parādījusi dziļu viedību, jo viņš varēja iebrauca jebkurā jaunā vietā pilnīgi bez cerībām vai satraukuma un tūlīt sakopot savu uzmanību uz ēzeļiem un zvanu skandējumu, priesteriem, patijiem[34], ubagiem, bērniem, dziedošiem gaiļiem, sombrēro, kaktusu žogiem, veciem, augstiem, baltiem ciematiem, kazām, olīvu kokiem, zaļojošiem līdzenumiem, dziedātāju putniem mazos būrīšos, ūdens pārdevējiem, saules rietiem, melonēm, mūļiem, lielām baznīcām, gleznām un valdzinošās zemes dūmakā tītajiem, pelēkbrūnajiem kalniem.

Bija jau karsts, un viņi varēja baudīt savu tautieša prombūtni. Lai gan Džonā, cik viņš pats zināja, ritēja vienīgi angļu asinis, viņš bieži vien jutās dziļi nelaimīgs savu tautas brāļu sabiedrībā. Viņš juta, ka tie ir visai prātīgi ļaudis un skatās uz dzīvi daudz praktiskāk nekā viņš pats. Viņš atzinās mātei, ka ir, bez šaubām, ārkārtīgi nesabiedrisks subjekts, — bija jauki izvairīties no visiem, kas varēja runāt par lietām tā, kā cilvēki paraduši runāt. Uz to Irēna vienkārši atbildēja:

— Jā, Džon. Es zinu.

Šī vientulība deva viņam neredzētas iespējas novērtēt to, ko dēli var novērtēt ļoti reti: mātes mīlas bezgalīgo sirsnību. Apziņa, ka viņš no mātes ko slēpj, darīja Džonu neparasti jūtīgu, un dienvidnieki lika izjust vēl lielāku apbrīnu par mātes skaistuma tipu, kuru viņš bija pieradis dzirdēt saucam par spānisku, bet kurš, kā viņš tagad redzēja, nebūt tāds nebija. Mātes skaistums nebija ne anglisks, ne francisks, ne spānisks, ne itālisks — tas bija sevišķs skaistums! Džons kā nekad iepriekš novērtēja arī viņas smalko instinktu. Viņš, piemēram, nevarēja pateikt, vai māte ievērojusi viņa aizraušanos ar Goijas gleznu « La Vendimia» un vai redzējusi, ka viņš aizzadzies atpakaļ pēc brokastīm un atkal nākamajā rītā, lai veselu pusstundu otro un trešo reizi nostāvētu šī mākslas darba priekšā. Protams, tā nebija Flēra, taču pietiekami līdzīga, lai izraisītu sirdssāpes, — ko mīlētāji tik ļoti iecienījuši, — atceroties meiteni stāvam viņa gultas kājgalī ar roku virs galvas. Turēt gleznas pastkartes formāta reprodukciju kabatā un vilkt to laukā, lai apskatītu, kļuva Džonam par vienu no tiem sliktajiem paradumiem, kas agri vai vēlu atklājas tiem, kuru acis asākas dara mīla, bailes vai greizsirdība. Un Džona mātes acis asākas darīja visas šīs trīs jūtas. Granādā viņu pieķēra, ar lietišķiem pierādījumiem, sēžot uz saulē sasiluša akmens sola mazā, cietokšņa sienu ieslēgtā dārzā Alhambras kalnā, no kurienes viņam būtu vajadzējis baudīt apkārtējo ainavu. Viņš bija domājis, ka māte apskata podos sastādītās lefkojas starp apcirptajām akācijām, kad viņas balss teica:

— Vai tas ir tavs iemīļotais Goija, Džon?

Džons pārāk vēlu apturēja kustību, kādu būtu varējis izdarīt skolā, gribēdams apslēpt špikeri, un atteica: — Jā.

— Tā, protams, ir loti skaista; man gan labāk patīk «Dāma ar lietussargu». Tavs tēvs būtu no Goijas bez prāta; nedomāju, ka viņš, būdams deviņdesmit otrajā gadā Spānijā, būtu to redzējis.

Deviņdesmit otrajā gadā — deviņus gadus pirms viņa dzimšanas! Kādas bija viņa tēva un mātes iepriekšējās dzīves? Ja tiem bija tiesības dalīties viņa nākotnē, tad viņam katrā ziņā bija tiesības zināt to pagātni. Viņš pacēla acis uz māti. Bet kas nenosakāms tās sejā — grūta mūža pēdas, jūtu, pieredzes un ciešanu noslēpumainais zīmogs — šķita ar savu neizmērojamo dziļumu, ar savu dārgi pirkto svētumu padarām ziņkāri nekaunīgu. Mātes mūžam vajadzēja būt bijušam brīnišķīgi interesantam; viņa bija tik skaista un tik — tik — bet Džons nespēja izteikt vārdos jūtas, ko loloja pret māti. Viņš piecēlās un stāvēja, raudzīdamies lejup uz pilsētu, uz līdzenumu, kuru klāja zaļi labības lauki, un kalnu grēdu, kas zvīļoja rietošajā saulē. Mātes dzīve līdzinājās šīs senās mauru pilsētas pagātnei: pilnskanīgai, dziļai, tālai, — viņa paša dzīve atgādināja zīdaini, bezgala naivu un nevainīgu. Teika stāstīja, ka rietumu kalnos, kas pacēlās tieši no zilzaļā līdzenuma kā no jūras, dzīvojuši feniķieši — tumša, dīvaina, noslēpumaina tauta — augstu pāri zemei! Mātes mūžs viņam bija tikpat nezināms, tikpat noslēpumains kā feniķiešu pagātne pilsētai ielejā kuras gaiļi diendienā dziedāja un bērni tik jautri klaigāja un rotaļājās. Džons jutās apbēdināts, ka māte zina par viņu visu un viņš par to neko, vienīgi, ka tā mīl viņu un viņa tēvu un ir skaista. Šī bērnišķīgā nezināšana — viņš pat nebija piedalījies karā, lai gan gandrīz visi citi baudīja šo priekšrocību, — lika viņam paša acīs justies mazvērtīgam.

Tonakt no savas guļamistabas balkona Džons nolūkojās lejup uz pilsētas jumtiem, kas atgādināja mozaīku no ahāta, ziloņkaula un zelta. Un vel ilgi pēc tam viņš gulēja nomodā, klausīdamies naktssargu klaigās, kas sekoja pulksteņu sitieniem, galvā veidodams vārsmas:

Balss aizskan naktī ielejā snaudošā,

Tumstošā spāņu pilsētā senā!

Ko teic šī balss — pilna sāpēm un skumjām?

Vai par drošību sargs vij mūžīgo stāstu?

Vai tur mēnesim ceļinieks dziesmu dzied?

Nē, tas kāds aplaupīts, mīlošā sirds kam raud:

«Vai vēl ilgi?»

Vārds «aplaupīts» viņam likās auksts un nepietiekams, bet «nelaimīgs» nozīmēja pārāk daudz, un viņam neienāca prātā neviens cits trīszilbīgs vārds, kas ļautu paturēt «mīlošā sirds kam raud». Bija pāri diviem, kad viņš pabeidza, un pāri trim, pirms viņš devās gulēt, noskaitījis to sev pašam vismaz divdesmit četras reizes. Nākamajā dienā viņš to norakstīja un ielika vienā no tām vēstulēm Flērai, kuras vienmēr pabeidza, pirms devās lejup, lai varētu justies brīvi un būt sabiedrisks.

Ap divpadsmitiem tai pašā dienā, sēžot uz viesnīcas flīzēm izklātās terases, viņš pēkšņi juta trulas sāpes pakausī, savādu ņirboņu acu priekšā un sliktu dūšu. Saule bija skārusi viņu pārāk mīļi. Nākamās trīs dienas aizritēja pustumsā un trulā, sāpīgā vienaldzībā pret visu, izņemot ledu uz pieres un mātes smaidu. Māte neizgāja no viņa istabas, ne mirkli neļaudama atslābt savai klusajai modrībai, kas, kā Džonam šķita, piemītot vienīgi eņģeļiem. Bet bija brīži, kad viņš ārkārtīgi žēloja sevi un briesmīgi vēlējās, kaut Flēra viņu varētu redzēt. Vairākas reizes viņš iedomās sāpju pilns šķīrās no viņas un pasaules, asarām ritot. Viņš pat sagatavoja vēsti, ko nosūtīt Flērai ar mātes starpniecību, — māte līdz savai nāves stundai nožēlos, ka jebkad mēģinājusi viņus šķirt, — nabaga māte! Taču Džons nekavējās arī aptvert, ka tagad viņam ir iegansts, lai dotos mājās.

Ik vakaru ap pusseptiņiem sākās zvanu «gasgača» — skaņu kaskādes, celdamās no lejā guļošās pilsētas un skaņu pēc skaņas krizdamas atpakaļ. Noklausījies tās ceturtajā dienā, Džons pēkšņi teica:

—    Man gribētos būt atkal Anglijā, māmiņ, saule ir pārāk spiedīga.

—    Labi, manu mīļo zēn. Tikko tu varēsi ceļot. — Un Džons tūlīt jutās spirgtāks un — zemiskāks.

Viņi bija ceļojuši piecas nedēļas, kad pagriezās uz māju pusi. Džona galvai bija atdota agrākā skaidrība, bet viņam pavēlēja valkāt cepuri ar platām malām, kurā māte bija iešuvusi vairākas kārtas oranža un zaļa zīda, un viņš pats uzskatīja par labāku staigāt ēnas pusē. Garajai slēpšanās cīņai tuvojoties noslēgumam, Džons arvien trauksmaināk un trauksmaināk prātoja, vai māte redz viņa alkas nokļūt atpakaļ pie tā, no kā tā bija viņu atrāvusi. Tā kā spāņu liktenis viņiem bija lēmis pavadīt veselu dienu Madridē līdz otram vilcienam, bija pilnīgi dabiski atkal apmeklēt Prado. Šoreiz Džons rūpīgi piesargājās un uzmeta savai Goijas meitenei tikai paviršu skatienu. Tagad, atceļā pie Flēras, varēja atļauties pētīt to mazāk. Bet māte uzkavējās gleznas priekšā un sacīja:

— Meitenes seja un augums ir brīnišķīgi.

Džons, to dzirdot, jutās neomulīgi. Vai māte noprata? Bet viņš vēlreiz pārliecinājās, ka nespēj tai līdzināties savaldībā un izsmalcinātā nojautā. Viņa kādā pārdabiskā ceļā, kas Džonam palika noslēpums, spēja sataustīt tā domu pulsu; viņa instinktīvi zināja, ko dēls cer, no kā baidās, pēc kā ilgojas. Tas izraisīja Džonā ārkārtīgu neveiklības un vainas sajūtu, jo viņam pretēji lielajam vairumam zēnu piemita sirdsapziņa. Viņš vēlējās, kaut māte būtu pret viņu vaļsirdīga, viņš gandrīz vai cerēja uz atklātu cīņu. Bet nekas tamlīdzīgs nenāca, un viņi neatlaidīgi un klusu virzījās uz ziemeļiem. Tā viņš pirmo reizi uzzināja, cik daudz labāk par vīriešiem sievietes spēlē gaidīšanas rotaļu. Parīzē viņiem atkal bija vienu dienu jāuzkavējas. Džons pavisam noskuma, jo diena izvērtās divās sakarā ar kādu šuvēju; it kā viņa mātei, kas izskatījās skaista jebkurā kleitā, būtu vajadzīgi sevišķi tērpi! Mirklis, kad viņš uzkāpa uz Folkstona kuģa, bija vislīksmākais visā ceļojumā.

Stāvot pie treliņiem rokrokā ar dēlu, Irēna teica:

— Baidos, ka tas tev nedarīja sevišķu prieku, Džon. Taču tu biji ļoti jauks pret mani.

Džons saspieda mātes roku.

— O jā, tas man darīja ārkārtīgi lielu prieku, izņemot galvas sāpes pēdējā laikā.

Un tagad, kad ceļojums bija galā, prieks patiešām neizpalika, aizgājušās nedēļas tinās tādā kā mirdzā, kā sāpīgā līksmē, kuru viņš bija centies izteikt vārsmās par naktī skanošo balsi. Šīs jūtas viņš bija iepazinis bērnībā, kad, būdams mazs zēns, bija alksmīgi klausījies Šopēnu un tomēr vēlējies raudāt. Un Džons nesaprata, kāpēc nespēj pateikt mātei tādus pašus gluži vienkāršus vārdus, kādus tā bija sacījusi viņam:

«Tu biji ļoti jauka pret mani.» Savādi — kāpēc viņš nekad nevarēja būt tik laipns un dabisks! Tā vietā viņš pateica: «Mēs droši vien saslimsim ar jūras slimību.»

Viņi saslima un iebrauca Londonā, mazliet zaudējuši spēkus, pēc sešu nedēļu un divu dienu ilgas prombūtnes, kuras laikā ne reizi netika pieminēts temats, kas diez vai uz mirkli izgāja no abu prāta.

II

tĒvi un meitas

Kad spāņu avantūra bija nolaupījusi Džolionam sievu un dēlu, Robinhilas vientulība šķita viņam nepanesama. Filozofs, kam ir viss, ko viņš vēlas, atšķiras no filozofa, kam tā nav. Tomēr, pieradis, ja ne pie atteikšanās realitātes, tad pie tās nojēguma, viņš, iespējams, būtu ar to samierinājies, ja neiejauktos viņa meita Džūna. Tēvs tagad bija «nelaimes putns» un uz viņas sirdsapziņas. Aši izglābusi no nabadzības kādu ofortistu, kas tobrīd atradās viņas rokās, Džūna ieradās Robinhilā divas nedēļas pēc Irēnas un Džona aizbraukšanas. Džūna tagad dzīvoja Čizikā mazā mājiņā ar lielu studiju. Būdama viena no tā laimīgā laikmeta Forsaitiem, kad ne par ko nevajadzēja būt atbildīgam, viņa bija pārvarējusi ierobežotā ienākuma radītās grūtības tādā ceļā, kas apmierināja kā viņu pašu, tā tēvu. Tā kā īres maksa par Korkstrītas galeriju, ko tēvs bija tai nopircis, un viņas pieaugušais ienākumu nodoklis sastādīja vienādu summu, tad visu varēja nokārtot pavisam vienkārši — viņa vairs nemaksāja tēvam īri. Vajadzēja gaidīt, ka tagad galerija pēc astoņpadsmit gadu ilgas zaudējumu nešanas sāks atmaksāties, tāpēc Džūna bija pārliecināta, ka tēvs to nejutīs. Ar šīs viltības palīdzību viņa joprojām bija saglabājusi tūkstoš divi simti mārciņu ienākuma gadā, un, samazinādama patērējamo uzturvielu daudzumu un divu nabaga beļģu vietā nodarbinādama vienu vēl nabagāku austrieti, viņa praktiski ieguva to pašu pārpalikumu ģēniju atbalstīšanai. Trīs dienas pabijusi Robinhilā, viņa aizveda tēvu sev līdzi uz pilsētu. Šo triju dienu laikā viņa negaidot bija atklājusi noslēpumu, ko tēvs glabāja jau divus gadus, un nekavējoties nolēma viņu izārstēt. Viņa nudien pazina īsto cilvēku. Tas bija darījis brīnumus ar Polu Postu — gleznotāju, kas bija mazliet aizsteidzies priekšā futūrismam, un viņa sadusmojās uz tēvu, tāpēc ka tas pacēla uzacis un tāpēc ka tas nebija dzirdējis ne par vienu, ne otru. Protams, ja viņam nav «ticības», tad viņš nekad neizveseļosies. Bija galīgi aplam neticēt cilvēkam, kas izārstējis Polu Postu, tā ka tas tikai nupat atkal bija saslimis no pārstrādāšanās vai no pārāk lielas uzdzīves. Ģeniālais šajā dziedniekā bija tas, ka viņš paļāvās uz dabu. Viņš bija speciāli izstudējis dabas simptomus — ja pacientam trūkst kāda dabiska simptoma, viņš ievada indi, kas to izraisa, — un cilvēks izveseļojas! Džūna bija lielu cerību pilna. Skaidrs, ka tēvs Robinhilā nebija vedis dabisku dzīves veidu, un Džūna bija nolēmusi izraisīt vajadzīgos simptomus. Tēvs — viņa juta — bija atrāvies no laika gara, un tas nebija dabiski; viņa sirdij vajadzīgi stimulētāji līdzekļi. Mazajā Čizikas namiņā viņa un austriete — pateicīga dvēsele, tik uzticīga Džūnai par savu izglābšanu, ka nevēroja nāves briesmas, kas tai draudēja no pārstrādāšanās, — stimulēja Džolionu ar dažādiem paņēmieniem, sagatavodamas dziedēšanai. Bet viņas nespēja noturēt Džoliona uzacis, lai tās nepaceltos, kad, piemēram, austriete modināja viņu pulksten astoņos, tieši tad, kad viņš taisījās laisties miegā, vai Džūna atņēma «The Times», tāpēc ka bija nedabiski lasīt «tās blēņas», kad vajadzēja interesēties par «dzīvi». Viņš tiešām nekad nebeidza brīnīties par Džūnas izdomas spējām, sevišķi vakaros. Tēva dēļ — tā viņa pavēstīja, kaut gan Džolionam bija aizdomas, ka viņai pašai arī tiek no tā labums, — viņa sapulcēja visus tos divdesmitā gadsimta pārstāvjus, kas bija ģēniju satelīti; un sanākušie mēdza diezgan svinīgi soļot Džoliona priekšā šurp un turp pa studiju fokstrotā vai otrā garīgākā dejā — vanstepā, kura ritms tik ārkārtīgi nesaskanēja ar mūziku, ka Džoliona uzacis gandrīz pazuda matos aiz izbrīna par to, kādu piepūli jāiztur dejotāja gribasspēkam. Zinādams, ka Akvarelistu biedrībā viņš salīdzinājumā ar visiem, kas pretendēja uz mākslinieka nosaukumu, stāvēja pēdējā vietā, Džolions mēdza apsēsties vistumšākajā stūrī, ko vien varēja atrast, un prātot par ritmu, kādā pirms ilgiem laikiem bija ticis audzināts. Un, kad Džūna pieveda pie viņa kādu meiteni vai jaunekli, viņš pazemīgi pacēlās līdz to līmenim, cik vien tas bija iespējams, un domāja; «Ak dievs! Tas viņiem ir tik garlaicīgi!» Tā kā Džolionam piemita tēva neizsīkstošā simpātija pret jaunatni, viņš parasti ļoti nogura, mēģinādams apskatīt visu no viņu viedokļa. Taču tas viss stimulēja, un viņš nebeidza apbrīnot meitas nevaldāmo enerģiju. Šad un tad šīs sanāksmes apmeklēja pati ģenialitāte, degunu iesāņus pagriezusi, un Džūna vienmēr iepazīstināja to ar tēvu. Džūna juta, ka tas tēvam darīja sevišķu labumu, jo ģenialitāte bija dabisks simptoms, kas Džolionam nekad nebija piemitis — kā Džūna domāja, lai gan tēvu ļoti mīlēja.

Pārliecināts, cik nu vien vīrietis var būt, ka Džūna ir viņa paša meita, Džolions bieži brīnījās, no kurienes viņa tāda uzradusies — ar sarkanzeltainiem matiem, kas tagad nosirmojot bija guvuši īpašu nokrāsu, ar vaļsirdīgo, možo seju, kura tā atšķīrās no viņa paša sarežģītajiem, smalkajiem vaibstiem, ar mazo, vieglo stāvu, kur taču viņš un lielais vairums Forsaitu bija gara auguma. Un viņš gudroja, kādas cilmes ir šis tips, un apsvēra, vai tas varētu būt dāņu vai ķeltu. Drīzāk ķeltu, jo viņa bija kareivīga un viņai patika tunikas un lentas matu saturēšanai. Nebūs pārspīlēti sacīt, ka Džolionam meita patika labāk nekā «divdesmitā gadsimta pārstāvji», kas ņudzēja ap viņu, kaut arī vairums no tiem bija jauni. Tomēr viņa pārāk interesējās par tēva zobiem, jo tam vēl bija daži no šiem dabiskajiem simptomiem. Viņas zobārsts uzreiz bija atradis tajos «tīrkultūras Staphylococcus aureus » (kas, protams, varēja būt par cēloni augoņiem) un gribēja izraut visus zobus, kas Džolionam bija, un apgādāt viņu ar diviem pilniem nedabisku simptomu komplektiem. Taču tad pamodās Džoliona iedzimtā stūrgalvība, un tovakar viņš studijā sāka klāt vaļā savus iebildumus. Viņam nekad nav bijuši nekādi augoņi, un savam mūžam viņam pietiks paša zobu. Protams — Džūna piekrita — pietiks gan viņa mūžam, ja viņš tos neizraus. Bet, ja viņam būs vairāk zobu, tad viņa sirds kļūs veselāka un mūžs pagarināsies. Nepaklausība — viņa sacīja — ir visas viņa nostājas raksturīgākais simptoms; viņš jau gulstas zemē. Viņam vajag cīnīties. Kad viņš ies pie tā, kas izārstējis Polu Postu? Džolions izteica dziļu nožēlu, bet viņš tomēr pie tā neiešot. Džūna saskaitās. Pondridžs — viņa sacīja — tas dziednieks, esot tik lielisks cilvēks, un viņam tik grūti savilkt galus kopā un panākt, lai tā teorijas atzīst. Tieši tāda vienaldzība un aizspriedumi, kādu parāda tēvs, neļaujot viņam tikt uz augšu. Tas būtu tik lieliski viņiem abiem!

— Es redzu, — teica Džolions, — ka tu mēģini trāpīt divus zaķus ar vienu šāvienu.

—      Saki labāk: izdziedēt! — kliedza Džūna.

—      Tas, mana dārgā, ir tas pats.

Džūna protestēja. Bija negodīgi tā runāt, pirms nekas nav izmēģināts.

Džolions izteica pieļāvumu, ka pēc tam viņam varbūt nebūs vairs iespējas to darīt.

—      Tēt, — iesaucās Džūna, — tu esi vienkārši briesmīgs!

—      Tas ir taisnība, — sacīja Džolions, — bet es tāds gribu palikt pēc iespējas ilgāk. Nekaitināsim lauvu, bērns. Pašlaik viņš ir mierīgs.

— Tas nozīmē, sagraut tiltus zinātnes ceļā, — Džūna izsaucās. — Tu nevari iedomāties, cik Pondridžs ir tai uzticīgs. Zinātne viņam stāv pirmajā vietā.

—      Tieši tāpat kā misteram Polam Postam māksla, ko? — vaicāja Džolions, izpūzdams vieglās cigaretes dūmus — stipru tabaku viņš tagad nevarēja lietot. — Māksla mākslas dēļ — zinātne zinātnes dēļ. Es pazīstu šos entuziasma pilnos džentlmeņus, šos egocentrisma maniakus. Viņi uzšķērdīs cilvēku, acis nepamirkšķinādami. Manī rit pietiekami daudz Forsaitu asiņu, lai grieztu viņiem ceļu, Džūna.

—      Tēt, — teica Džūna, — ja tu tikai zinātu, cik vecmodīgi tas izklausās! Šajos laikos neviens nevar atļauties būt remdens.

—      Bīstos, — klusu noteica Džolions ar savu raksturīgo smaidu, — ka tas ir vienīgais dabiskais simptoms, ar kuru misteram Pondridžam nav vajadzības mani apgādāt. Mēs esam dzimuši, lai vai nu izietu galējībās, vai būtu mēreni, mana dārgā; taču — piedod, ka tev to saku, — puse no mūsdienu cilvēkiem, kas uzskata sevi par ļoti galējiem, patiesībā ir ļoti mēreni. Es esmu tik vesels, cik vien no sevis varu sagaidīt, un pie tā man jāpaliek.

Džūna klusēja, jo savā laikā bija pieredzē izbaudījusi, cik nepielūdzami ietiepīgs var būt maigais tēvs, ja runa ir par viņa paša rīcības brīvību.

Kā Džolions izpļāpāja meitai, kāpēc Irēna aizvedusi Džonu uz Spāniju, viņš pats nesaprata, jo maz paļāvās uz Džūnas prasmi klusēt. Pēc tam kad viņa šo vēsti bija pārdomājusi, izcēlās diezgan asa vārdu maiņa, kuras laikā Džolions pilnībā ieraudzīja, cik krasi atšķiras meitas aktīvais temperaments no viņa sievas pasivitātes. Viņš pat secināja, ka vēl palicis mazs rūgtums no abu sensenās cīņas par Filipu Boziniju, kurā pasīvais princips bija guvis tik spīdošu uzvaru pār aktīvo.

Pēc Džūnas domām, bija muļķīgi un pat gļēvi slēpt pagātni no Džona. Tīrais oportūnisms, tā viņa to nosauca.

— Kas ir patiesās dzīves darbīgais princips, mana dārgā, — Džolions maigi iebilda.

— O! — iesaucās Džūna. — Tu, tēt, patiesībā nemaz nepiekriti Irēnai, ka nav jāstāsta Džonam. Ja tā būtu tikai tava darīšana, tu stāstītu.

— Varbūt, bet vienkārši tāpēc, ka, manuprāt, viņš tik un tā to uzzinās, un tas būs sliktāk, nekā ja mēs viņam pastāstītu.

— Kāpēc tad tu nestāsti? Lai atkal nekaitinātu lauvu.

— Mana dārgā, — teica Džolions, — es neparko pasaulē nerīkotos pret Irēnas instinktu. Džons ir viņas dēls.

— Tavs arī, — izsaucās Džūna.

—      Kas ir vīrieša instinkts salīdzinājumā ar mātes jūtām?

—      Kā tev tīk, bet, es domāju, jūs rīkojaties mazdūšīgi.

— Iespējams, — sacīja Džolions, — iespējams. Tas bija viss, ko Džūna no tēva izdabūja, bet šī ziņa

sūrstēja viņai smadzenēs. Viņa nevarēja ciest gulošu lauvu. Un viņā sarosījās viltīgs impulss, kas mudināja virzīt visu tuvāk izšķirošajam mirklim. Džonam jāpastāsta, lai viņa jūtas vai nu nonīktu pumpurā, vai, uzplaukušas par spīti pagātnei, nestu augļus. Un Džūna nolēma apciemot Flēru un spriest pati. Kad Džūna ko nolēma, smalkjūtība atkāpās otrā vietā. Galu galā viņa bija Soumsa māsīca un viņi abi interesējās par gleznām. Viņa ies un teiks, ka tam jāpērk kāda Pola Posta glezna vai varbūt kāda Borisa Strumolovska skulptūra; savam tēvam viņa, protams, nesacīs neko. Viņa devās ceļā nākamajā svētdienā, izskatīdamās tik apņēmīga, ka Redingas stacijā ar grūtībām sadabūja taksometru. Krastmalas daba šajās jūnija dienās bija brīnum jauka, un Džūna kāri iesūca sevī šo jaukumu. Viņa, kas bija izgājusi caur dzīvi, neiepazīdama mīlas saites, juta pret dabas skaistumu mīlu, kas robežojās gandrīz ar neprātu. Un, kad viņa nonāca jaukajā vietā, kur Soumss bija uzcēlis savu mājokli, viņa atlaida taksometru, tāpēc, ka, nokārtojusi darīšanas, gribēja patīksmināties par dzidro ūdeni un birzīm. Šādā sakarā viņa ieradās pie Soumsa parādes durvīm kā vienkārša kājāmgājēja un iesūtīja savu vizītkarti. Džūnai raksturīga bija apziņa, ka tad, kad viņas nervi satraukti, viņa dara ko derīgu. Ja nervi nebija satraukti, viņa zināja, ka iet pa mazākās pretestības ceļu un ka nekāds cildenums nekādus pienākumus tai neuzliek. Viņu ieveda viesistaba, kas gan nebija viņas stilā, bet ik sīkumā liecināja par izvēlīgu gaumi. Nodomādama: «Pārak izsmalcināti — par daudz greznu krāmu,» — viņa senlaicīgā spogulī ar lakotu ietvaru ieraudzīja no verandas tuvojamies meitenes stāvu. Tērpusies baltā, ar baltām rozēm rokā — meitene, atspoguļodamās sudrabpelēkajā stikla ezerā, līdzinājās parādībai — it kā no zaļā dārza būtu iznācis daiļš rēgs.

— Labdien! — teica Džūna apgriezdamās. — Esmu jūsu tēva radiniece.

—       Ak jā, es jūs redzēju toreiz konditorejā.

—       Ar manu jaunāko pusbrāli. Vai jūsu tēvs mājās?

— Viņš tūlīt atnāks. Viņš tikai izgājis mazā pastaigā.

Džūna viegli piemiedza savas zilās acis un paslēja augšup apņēmīgo zodu.

— Jūs sauc — Flēra, vai ne? Dzirdēju par jums no Holijas. Kā jums patīk Džons?

Meitene pacēla rozes, ko turēja rokā, palūkojās uz tām un mierīgi atbildēja:

—       Viņš ir gluži jauks zēns.

—       Nemaz nav līdzīgs Holijai vai man, vai ne?

—       Nemaz.

«Aukstasinīga,» Džūna nodomāja.

Un pēkšņi meitene sacīja: — Es vēlētos, kaut jūs pastāstītu man, kāpēc mūsu ģimenes nesatiek.

Nostādīta aci pret aci ar jautājumu, kuru tēvam bija ieteikusi atbildēt, Džūna klusēja — vai nu tāpēc, ka šī meitene mēģināja no viņas ko izdabūt, vai arī vienkārši tāpēc, ka to, ko cilvēks gatavs darīt teorijā, viņš ne vienmēr izdara praksē.

— Ziniet, — turpināja meitene, — visdrošākais ceļš piespiest cilvēkus uzzināt visļaunāko ir turēt tos nezināšanā. Mans tēvs man sacīja, ka strīda cēlonis esot bijis īpašums. Bet es tam neticu; mums visiem tā ir papilnam. Viņi taču nebūtu rīkojušies tik mietpilsoniski.

Džūna nosarka. Attiecināts uz viņas vectēvu un tēvu, šis vārds viņu aizvainoja.

—      Mans vectēvs, — viņa sacīja, — bija ļoti augstsirdīgs, un mans tēvs ir tāds pats; neviens no tiem nebija ne mazākā mērā mietpilsonisks.

—      Nu, bet kas tad tur bija? — atkārtoja meitene. Redzēdama, ka šī jaunā Forsaitu atvase par visu varu cenšas panākt, ko iecerējusi, Džūna tūlīt nolēma to nepieļaut un izdabūt tā vietā kādu mazumiņu sev.

—      Kāpēc jūs gribat to zināt?

Meitene paostīja rozes. — Es tikai tāpēc gribu zināt, ka viņi man nestāstīs.

— Nu, viņi strīdējās gan par īpašumu, bet īpašumam ir dažādi veidi.

Džūnas mazajai, apņēmīgajai sejiņai pārskrēja trīsas. Galvā viņai bija apaļa cepurīte, un kuplie mati zem tās sabužinājušies. Sadursmes atjaunota, viņa šai mirklī izskatījās pavisam jauna.

— Es, ziniet, redzēju, — viņa teica, — kā jūs nometāt savu kabatas lakatiņu. Vai starp jums un Džonu kas ir? Ja tā būtu, jums labāk vajadzētu to izmest no galvas.

Meitene kļuva bālāka, bet smaidīja.

— Ja arī būtu, tad tādā ceļā mani nepiespiedīs to darīt.

Saņēmusi šo drosmīgo atbildi, Džūna izstiepa roku.

— Jūs man patīkat, bet man nepatīk jūsu tēvs; man viņš nekad nav paticis. Būsim vaļsirdīgas.

—      Vai jūs atbraucāt, lai viņam to pateiktu? Džūna pasmējās. — Nē, es atbraucu, lai redzētu jūs.

—      Cik jauki no jums. Meitene prata atvairīt triecienus.

— Es esmu divarpus reizes vecāka par jums, — sacīja Džūna, — bet es no sirds jūtu jums līdz. Ir briesmīgi, ja nevar panākt savu.

Meitene atkal pasmaidīja. — Man patiešām liekas, ka jūs varētu pastāstīt. Cik ietiepīgi šis bērns turējās pie savas iedomas!

— Tas nav mans noslēpums. Bet es pamēģināšu līdzēt, jo, pēc manām domām, kā jums, tā Džonam tas jāzina. Un tagad es atvadīšos.

— Vai jūs nepagaidīsiet tēvu?

Džūna papurināja galvu. — Kā lai es pārkļūstu pāri?

— Es jūs pārcelšu laivā,

— Klausieties! — Džūna impulsīvi ierunājās. — Nākamo reizi, kad būsiet Londonā, iegriezieties mani apciemot. Te ir mana adrese. Parasti vakaros pie manis sapulcējas jaunieši. Bet jūsu vietā es gan neteiktu tēvam, ka jūs taisāties nākt.

Meitene pamāja ar galvu.

Vērodama, kā viņa rīkojas ar airiem, Džūna nodomāja:

«Viņa ir ārkārtīgi glīta un samērīga. Es nekad nedomāju, ka Soumsam būs tik glīta meita. Viņa un Džons būtu brīnum jauks pāris.»

Pārošanas instinkts, kam reiz nebija lemts rast izeju, Džūnā nekad nenorima. Viņa stāvēja, vērodama, kā Flēra airējas atpakaļ. Meitene pacēla roku no aira, lai pavēcinātu ardievas, un Džūna gurdi soļoja starp pļavām un upi ar sāpēm sirdī. Jaunieši tiecas viens pēc otra, tāpat kā spāres traucas pakaļ cita citai, un mīla, līdzīgi saulei, sasilda tos silti, silti. Viņas jaunība! Tik sen jau, kad Fils un viņa, — un kopš tā laika? Nekas — neviens nebija šķitis tieši tāds, kādu viņa gribēja. Un tā viņa bija palaidusi garām visu. Bet kāds loks ieslēdz šīs divas jaunās būtnes, ja viņi patiešām viens otru mīl, kā domā Holija un no kā šķiet baidāmies viņas tēvs un Irēna, un pats Soumss. Kāds loks un kādi šķēršļi! Un neatvairāmā trauksme uz nākamību un kas līdzīgs nicināšanai pret pagājību, īpašības, kas veido darbīgo principu, ierunājās šīs sievietes sirdī, kura vienmēr bija uzskatījusi, ka tas, ko kāds grib, ir svarīgāks par to, ko citi negrib. Siltajā vasaras klusumā viņa no krasta vēroja ūdensrozes un vītolu lapas, un zivis, kas uzpeldēja augšup, ieelpoja zāles un vīgriežu smaržu, prātodama, kā panākt, lai visi būtu laimīgi. Džons un Flēra! Divi mazi «nelaimes putnēni» — brīnum jauki, vēl ar pūciņu apauguši dzelteni, mazi pīlēniņi! Cik žēl! Neapšaubāmi būtu iespējams ko darīt! Tādiem apstākļiem nedrīkst padoties. Džūna devās uz priekšu un sakarsusi un nikna sasniedza staciju.

Tovakar, palikdama uzticīga savai tieksmei pēc tiešas rīcības, kas lika daudziem cilvēkiem no viņas izvairīties, Džūna teica tēvam:

— Tēt, es biju apciemot Flēru. Manuprāt, viņa ir ļoti pievilcīga. Nav nekādas jēgas slēpt kā strausam galvu zem spārna, vai ne?

Pārsteigtais Džolions nolika savu grūbu tumi un sāka drupināt maizi.

— Tu tieši to šķieti darām, — viņš sacīja. — Vai tu aptver, kā meita viņa ir?

—      Vai tad pagātnei nevar ļaut apaugt ar zāli? Džolions piecēlās.

—      Ir dažas lietas, kas nekad nevar apaugt ar zāli.

—      Es nepiekrītu, — sacīja Džūna. — Tas ir tas, kas stāv ceļā visai laimei un progresam. Tu nesaproti šo laikmetu, tēt. Tas aizmet projām visu, kas pārdzīvojis savu laiku. Kāpēc tu tik briesmīgi baidies no tā, ka Džons uzzinās par savu māti? Kas tagad pievērš uzmanību tādām lietām? Laulību likumi ir tieši tādi paši kā toreiz, kad Soumss un Irēna nevarēja dabūt šķiršanos un tev vajadzēja iejaukties. Mēs esam aizsteigušies uz priekšu, bet likumi palikuši uz vietas. Tāpēc neviens uz tiem neskatās. Laulība bez pienācīgas iespējas no tās atbrīvoties ir tikai verdzības paveids. Cilvēkiem nedrīkstētu dot tiesības padarīt citus par savu privātīpašumu. Tagad to atzīst visi. Ja Irēna lauza tādus likumus, kas tur ļauns?

—      Nav mans uzdevums tevi atspēkot, — teica Džolions, — bet visi šie vārdi ir nevietā. Te ir runa par cilvēciskām jūtām.

—      Protams, — iesaucās Džūna, — par šo divu jauno būtņu cilvēciskajām jūtām.

—      Mana dārgā, — Džolions sacīja maigi, taču juzdams sevī niknumu, — tu runā muļķības.

—      Nerunāju vis. Ja patiešām izrādīsies, ka viņi mīl viens otru, kāpēc tie jāpadara nelaimīgi pagātnes dēļ?

—      Tu neesi šo pagātni pārdzīvojusi. Es esmu: caur savas sievas jūtu prizmu, ar saviem nerviem un savā iztēlē, kā to var pārdzīvot tikai tāds cilvēks, kas īsti mīl.

Džūna arī piecēlās un sāka nemierīgi soļot šurp un turp. Ja, — viņa pēkšņi sacīja, — Flēra būtu Filipa Bozinija meita, es tevi varētu labāk saprast. Viņu Irēna mīlēja, kamēr Soumsu nav mīlējusi nekad.

Džolions izgrūda dziļu krūšu skaņu — līdzīgu skaņai, ar kādu itāliešu zemnieces uzmudina savus mūļus. Viņa sirds bija sākusi neganti sisties, taču viņš, pilnīgi savu jūtu aizrauts, nepievērsa tam uzmanību.

— Tas liecina, cik maz tu saproti. Ne es, ne Džons, cik es viņu pazīstu, nenosodītu pagājušu mīlu. Bet laulība bez mīlas ir riebīga. Šī meitene ir tā vīra meita, kuram reiz piederēja Džona māte, kā vergu īpašniekam pieder nēģeru verdzene. Šo rēgu tu neaizdzīsi, nemēģini to darīt, Džūna! Tas nozīmē prasīt no mums, lai mēs redzam Džonu savienotu ar tā cilvēka miesu un asinīm, kurš Džona māti ieguva pret viņas gribu. Nav nozīmes izvēlēties skaistākus vārdus. Es gribu, lai tas ir reizi par visām reizēm skaidrs. Un tagad es vairāk nedrīkstu runāt, citādi man būs jānosēž nomodā visu nakti. — Un, uzspiedis roku uz sirds, Džolions pagrieza meitai muguru un stāvēja, lūkodamies uz Temzas upi.

Džūna, kas pēc savas dabas vienmēr ieraudzīja lapseņu pūzni tikai tad, kad saņēma pamatīgu dzēlienu, bija nopietni satraukta. Viņa pienāca pie tēva un paņēma to zem rokas. Mazā lēdija gan nebija pārliecināta, ka Džolionam taisnība un viņa pati maldās — tas nebija viņai raksturīgi, — taču viņu dziļi ietekmēja acīm redzamais fakts, ka šis temats ir tēvam ļoti kaitīgs. Viņa paberzēja savu vaigu pret tēva plecu un neteica neko.

* * *

Pārcēlusi savu padzīvojušo radinieci pār upi, Flēra neairējās tūlīt atpakaļ uz piestātni, bet iebrauca laivu niedrēs, saulē. Pēcpusdienas mierpilnais skaistums uz mirkli apbūra meiteni, kas sevišķi netiecās pēc sapņainā un dzejiskā. Krastmalā, kur bija piestājusi viņas vieglā laiva, sirma zirga vilkta, pļaujmašīna pļāva pirmo sienu. Flēra aizrāvusies vēroja, kā zāle krīt abās pusēs vieglajiem riteņiem līdzīgi ūdens straumei — tik vēsa un svaiga tā izskatījās. Mašīnas kliksti un izkapts šņācieni saplūda ar vītolu un papeļu šalkoņu un meža baložu dūdošanu skanīgā upes dziesmā. Laivai blakus dziļajā, zaļajā ūdenī kā dzeltenas čūskas straumē vijās un šūpojās ūdenszāles; viņā krastā ēnā stāvēja raibas govis, laiski vēcinādamas astes. Bija viena no tām pēcpusdienām, kas aicina sapņot. Flēra izņēma Džona vēstules — tajās nebija puķaini vārdu plūdi, bet redzētā un darītā uzskaitē pastāvīgi jautās ilgas, kas viņai bija ļoti patīkamas, un ik vēstule beidzās ar vārdiem: «Tavs uzticīgais Dž.» Flēra nebija sentimentāla, viņas vēlēšanās vienmēr bija konkrētas un noteiktas, taču viss dzejiskums, cik nu tā vispār piemita Soumsa un Anetes meitai, šajās gaidu pilnajās nedējās bija neapšaubāmi sakopojies ap atmiņām par Džonu. Tās visas dzīvoja zālē un ziedos, puķēs un ātri plūstošajā ūdenī. Viņa tīksmi sajuta Džonu smaržās, ko ievilka, saraukusi deguntiņu. Zvaigznes apgalvoja viņai, ka tā stāv blakus Džonam Spānijas kartes centrā. Un agrā rīta rasainie tīmekļi, miglas vizma un dārzā tvanošais dienas solījums tai šķita Džona iemiesojums.

Flērai, lasot viņa vēstules, majestātiski garām aizpeldēja divi balti gulbji, kam rindā ar vienādu attālumu starp katru asti un galvu kā pelēku mīnu kuģu flotile sekoja to atvases — seši jauni gulbji. Flēra iebāza vēstules atpakaļ, satvēra airus un aizīrās uz piestātni. Šķērsodama zālāju, viņa prātoja, vai stāstīt tēvam par Džūnas apciemojumu. Ja viņš uzzinās no sulaiņa, viņam var likties dīvaini, kāpēc meita neko nav teikusi. Bez tam apciemojums sagādā vēl vienu izdevību pamēģināt uzzināt no tēva senā naida cēloni. Tāpēc Flēra izgāja uz ceļa tēvam pretī.

Soumss bija devies aplūkot zemes gabalu, kur vietējās iestādes ierosināja celt sanatoriju plaušu slimniekiem. Vienmēr palikdams uzticīgs savam iedzimtajam individuālismam, viņš nepiedalījās vietējā sadzīvē, apmierinādamies ar to, ka maksāja nodokļus, kas vienmēr cēlās. Taču viņš nevarēja palikt vienaldzīgs pret šo jauno un bīstamo plānu. Būvlaukums neatradās ne pusjūdzi no viņa paša mājas. Soumss pilnīgi piekrita, ka valstij jāiznīdē tuberkuloze; bet te nebija īstā vieta. Tas jādara kur tālāk projām. Viņš ieņēma visiem īstiem Forsaitiem raksturīgo attieksmi: proti, gar citu cilvēku slimībām viņam nav nekādas daļas, un Valstij savas darīšanas jākārto, nekādā veidā nekaitējot dabiskajām privilēģijām, kuras viņš vai nu ieguvis, vai mantojis. Frensija, visbrīvdomīgākā no viņa paaudzes Forsaitiem (izņemot varbūt tikai to tipu Džolionu), reiz savā ļaunprātīgajā zobgalībā bija viņam vaicājusi: «Vai tu jebkad esi redzējis Forsaitu vārdu kādā ziedojumu sarakstā, Soums?» Lai nu, kā arī būtu, bet sanatorija saindēs apkārtni, un viņš katrā ziņā parakstīs petīciju, kas protestē pret tās celšanu. Atgriezdamies mājās ar šo nupat nobriedušo lēmumu, viņš redzēja nākam Flēru.

Pēdējā laikā meita bija pret viņu mīlīgāka, un mierīgās vasaras dienas, ko viņš kopā ar to vadīja šeit, lika Soumsam justies gluži jaunam. Anete vienmēr braukāja uz pilsētu gan pēc šā; gan tā, tāpēc Flēra bija gandrīz tik daudz viņa rīcībā, cik vien viņš varēja vēlēties. Jāsaka gan, ka jaunais Monts bija pasācis ierasties uz sava motocikla gandrīz katru otro dienu. Paldies dievam, ka šis jaunais cilvēks bija noskuvis savas zobu birstītes un vairs neizskatījās pēc āksta! Kopā ar kādu Flēras draudzeni, kura viesojās pie viņiem, un kādu no kaimiņu jaunekļiem pēc pusdienām iznāca divi pāri, kas hallē dejoja, spēlējot elektriskajai pianolai, kura pati izpildīja fokstrotus, izbrīnījusies zibsnījot savu izteiksmīgo virspusi. Pat Anete šad tad graciozi pasoļoja šurp un turp, viena vai otra jaunekļa roku skauta. Un Soumss, pienākdams pie viesistabas durvīm, mēdza mazliet iesāņus pacelt degunu, pavērot viņus, cenzdamies notvert Flēras smaidu, un tad doties atpakaļ uz savu krēslu pie viesistabas kamīna, lai tur rūpīgi pārlasītu «The Times» vai kāda cita kolekcionāra cenrādi. Viņa skatiens, arvien raižpilns un vērīgs, neredzēja nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka Flēra atceras savu kaprīzi.

Kad meita uz putekļainā ceļa pienāca pie Soumsa, viņš paņēma to zem rokas.

—      Tēt, kā tu domā, kas bija tevi apciemot? Viņai nebija laika gaidīt. Uzmini!

—      Es neprotu minēt, — Soumss nemiera pilns sacīja. — Kas tad?

— Tava radiniece Džūna Forsaita,

Soumss gluži neapzināti sažņaudza Flēras roku. — Ko tad tā gribēja?

—      Es nezinu. Bet tā taču bija izlaušanās cauri senā naida mūrim, vai ne?

—      Naida? Kāda naida?

—      Tā, kas dzīvo tavā iztēlē, dārgais.

Soumss palaida meitas roku. Vai viņa zobojās jeb vai mēģināja ko izvilkt?

—      Droši vien viņa gribēja, lai es pērku kādu gleznu, — viņš beidzot noteica.

—      Es gan tā nedomāju. Varbūt viņu mudināja radnieciskas jūtas.

—      Viņa ir tikai mana tēvoča mazmeita, — nomurmināja Soumss.

—      Un tava ienaidnieka meita.

—      Ko tu ar to domā?

—      Piedod, lūdzu, dārgais, es domāju, ka tā ir.

—      Ienaidnieks! — atkārtoja Soumss. — Tas ir sens stāsts. Nezinu, no kurienes tu ņem tādus uzskatus.

—      No Džūnas Forsaitas.

Flērai bija ienākusi prātā pēkšņa iedoma, ka tad, kad tēvs domās, ka viņa zina vai vismaz tikpat kā zina, viņš izstāstīs.

Soumss izbijās, bet Flēra bija pārāk zemu novērtējusi viņa piesardzību un sīkstumu.

— Ja tu zini, — viņš vēsi noteica, — ko tad tu mani moki?

Flēra redzēja, ka ir pārcentušies.

—      Es negribu tevi mocīt, mīļo tēt. Tev taisnība —' kāpēc censties uzzināt vairāk? Kāpēc censties izdibināt šo «noslēpumiņu» — je mґen fiche[35] kā saka profons.

—      Šis nekauņa! — dziļdomīgi noteica Soumss.

Šis nekauņa šovasar patiesi spēlēja svarīgu, kaut arī neredzamu lomu. Meiplderhemā viņš vairs nebija rādījies. Visu laiku kopš viņas svētdienas, kad Flēra bija pievērsusi uzmanību tam, kā Protons «ložņā» pa zālāju, Soumss bija krietni daudz par viņu domājis, vienmēr saistot to ar Aneti, — patiesībā bez kāda iemesla, varbūt vienīgi tāpēc, ka Anete pēdējā laikā izskatījās glītāka nekā agrāk. Viņa privātīpašnieka instinkts, kopš kara laika kļuvis izsmalcinātāks, mazāk formāls, elastīgāks, ieteica turēt visas bažas slepenībā. Tāpat kā skatās uz mierīgu un tīkamu Amerikas upi, zinot, ka dūņās varbūt guļ aligators, pacēlis purnu, kas ne par matu neatšķiras no siekstas, — tā Soumss skatījās uz sava paša dzīves upi, zemapziņā juzdams mesjē Profonu, bet ietiepīgi neatļaudams sev redzēt vairāk par tā izbāzto galvu.

Šajā dzīves posmā viņam faktiski bija viss, ko vien viņš vēlējās, un viņš bija gandrīz tik tuvu laimei, cik vien viņa raksturs atļāva. Viņa prāti bija mierīgi; viņa maigajām jūtām pietika ar meitu, viņa kolekcija bija labi pazīstama un nauda labi ieguldīta; viņa veselība lieliska, vienīgi aknas šad un tad paniķojās; viņš vēl nebija sācis nopietni raizēties par to, kas notiks pēc nāves, sliekdamies uz domām, ka nenotiks nekas. Viņš atgādināja vienu no paša vērtspapīriem ar zeltītu apmali, un notraust zeltu, lai ieraudzītu to, no kā redzēšanas varēja izvairīties, būtu — viņš instinktīvi sajuta — pretdabiski un izskatītos pēc atpakaļrāpulības. Šīs divas saburzītās rožlapiņas, Flēras kaprīze un mesjē Profona izbāztā galva, tas viss izlīdzināsies, ja tikai viņš pats pacentīsies to nokārtot.

Tovakar Gadījums, kas apciemo pat vislabāk nodrošināto Forsaitu dzīvi, iedeva Flēras rokās pavedienu, kam vajadzēja vest pie atrisinājuma. Viņas tēvs nonāca lejā pusdienot bez mutautiņa, un pēkšņi viņam ievajadzējās šņaukt degunu.

— Es tev atnesīšu, mīļo tēt, — Flēra sacīja un devās augšup. Kastītē, kur viņa to meklēja, — vecā, ar ļoti izbalējušu zīdu izsistā kastītē — bija tikai divi nodalījumi: vienā atradās mutautiņi, otrs bija aizāķēts un saturēja kādu plakanu, cietu priekšmetu. Bērnišķīga impulsa dzīta, Flēra atdarīja nodalījumu. Tajā bija ietvars ar fotogrāfiju, kurā bija redzama viņa pati kā maza meitene. Viņa blenza tajā kā apburta, kā cilvēks skatās, kad ierauga sevi pašu. Attēls zem viņas nervozi kustīgā īkšķa paslīdēja lejup, un Flēra ieraudzīja aiz tā otru fotogrāfiju. Viņa pabīdīja savu pašas atveidu vēl vairāk lejup un ieraudzīja ļoti daiļas, ļoti vecmodīgā vakartērpā ģērbtas jaunas sievietes seju, kas šķita tai pazīstama. Pārbīdījusi savu fotogrāfiju tai atkal pāri, viņa izņēma kabatas lakatiņu un devās lejup. Tikai uz kāpnēm viņa atcerējās, kas tā par seju. Protams — protams, tā bija Džona māte! Šī pārliecība nāca līdzīgi triecienam. Versmainā domu brāzma lika viņai apstāties. Nu, protams! Džona tēvs bija apprecējis sievieti, ko gribēja precēt viņas tēvs, varbūt atvīlis to viņam. Tad, baidīdamās ar savu izturēšanos parādīt, ka uzzinājusi tēva noslēpumu, Flēra atvairīja tālākas pārdomas un, izpurinādama zīda mutautiņu, iegāja ēdamistabā.

— Es izvēlējos mīkstāko, tēvs.

— Hm! — noteica Soumss. — Tos es lietoju tikai pēc saaukstēšanās. Bet nekas!

Visu šo vakaru Flēra pūlējās nokļūt pie skaidrības. Viņa atcerējās tēva sejas izteiksmi konditorejā — svešādu, vēsu un reizē intīmu, dīvainu izteiksmi. Neapšaubāmi viņš šo sievieti bija ļoti stipri mīlējis, ja visu laiku, kaut arī bija to zaudējis, glabāja tās fotogrāfiju. Flēras nesaudzīgais un lietišķais saprāts zibenīgi apsvēra tēva attiecības ar viņas pašas māti. Vai to viņš bija kādreiz īsti mīlējis? Viņai šķita, ka ne. Džons bija tās sievietes dēls, ko viņš bija īsti mīlējis. Tad nu gan viņam patiesībā nav ko iebilst pret meitas mīlestību uz Džonu, viņam tikai jāaprod ar to. Un dziļa atvieglojuma nopūta pagaisa naktskrekla krokās, tam slīdot pāri meitenes galvai.

III

dažādas sastapšanĀs

Jaunība ierauga vecumu, tikai pārdzīvojot spējas pārmaiņas. Džons, piemēram, īsti saskatīja sava tēva vecumu, tikai atgriežoties no Spānijas. Ceturtā Džoliona gaidīšanā izmocītā seja satrieca viņu — tā izskatījās tik bāla un veca. Sastapšanās izraisītās jūtas norāva tēva masku, un zēns pēkšņi saprata, cik daudz ciešanu tam sagādājusi viņu prombūtne. Viņš aicināja sev palīgā domu: «Nu, es taču negribēju braukt!» Bija vecmodīgi jaunībai rēķināties ar vecumu. Taču Džons nebūt nebija tipiski moderns. Tēvs vienmēr bija izturējies pret viņu «tik jauki», un sajūta, ka viņš — Džons gatavojas tūlīt atsākt to rīcību, kuru izārstēt gribēdams tēvs bija cietis sešu nedēļu ilgu vientulību, — šī sajūta nesniedza nekā patīkama.

Kad tēvs jautāja: «Nu, draugs, kādu iespaidu uz tevī atstāja lielais Goija?» — viņš juta dzeļošus sirdsapziņas pārmetumus. Lielais Goija eksistēja viņam tikai tāpēc, ka tas bija radījis seju, kas atgādināja Flēru.

Atgriešanās vakarā viņš devās gulēt pilns nožēlas, bet atmodās pilns gaidu. Bija tikai piektais jūlijs, un ar Flēru nebija nolikta satikšanās līdz devītajam. Pirms došanās atpakaļ uz fermu viņš trīs dienas pavadīs mājās. Kaut kas jāizdomā, lai varētu sastapt Flēru!

Pat viskarstāk mīlošie vecāki nespēs noliegt vīrieša dzīves nepielūdzamo ritmu, kam cēlonis ir vajadzība pēc biksēm. Tāpēc nākamajā dienā Džons devās uz pilsētu un, apmierinājis savu sirdsapziņu, pasūtīdams Kondjuitstrītā to, kas bija nepieciešams, virzīja savus soļus uz Pikadiliju. Stretonstrīta, kur atradās viņas klubs, robežoja ar Devonširhauzu. Vienīgi vislaimīgākajā gadījumā viņa varēja būt klubā. Taču Džons pukstošu sirdi slija lejup pa Bondstrītu, ievērodams, cik pārāki par viņu ir visi citi jaunie vīrieši. Viņi nēsāja savas drēbes ar tādu augstprātību; viņiem piemita pašapziņa; viņi bija tik pieauguši. Džonu pēkšņi pārņēma pārliecība, ka Flēra droši vien viņu aizmirsusi. Iegrimis visas šīs nedēļas savās paša jūtās pret meiteni, viņš bija aizmirsis šo iespēju. Viņa mutes kaktiņi noslīga uz leju, rokas kļuva miklas. Flēra, kura savā smaidā prata uzburt visbrīnišķīgāko jaunības spulgu, — nesalīdzināmā Flēra! Tas bija šausmīgs mirklis. Taču Džonā dzīvoja diženā doma, ka cilvēkam jāprot skatīties acīs vienalga kādām briesmām. Un, spēcinādamies šajās bargajās pārdomās, viņš apstājās greznumlietu veikala priekšā. Šajā dienā, kurā reiz agrāk bija palojuši Londonas sezonas ūdeņi, nekas neizcēla greznumlietu veikalu no citiem, izņemot pāris pelēku cilindru un saule. Džons devās tālāk un, iegriezdamies ap stūri Pikadilijā, uzskrēja virsū Valam Dārtijam, kas gāja uz «Iseeum» klubu, par kura biedru nupat bija ievēlēts.

— Hallo, jaunais cilvēk! Uz kurieni jūs?

Džons nosarka. — Nupat biju pie sava drēbnieka. Vals noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

— Tas ir labi! Es gribu iegriezties te pēc pāris cigaretēm, iesim pēc tam kopā pabrokastot.

Džons pateicās viņam. No Vala viņš varbūt iegūs kādas ziņas par Flēru!

Tabakas preču veikalā, kur viņi tagad iegāja, Anglijas stāvoklis, šis žurnālistu un sabiedrisko darbinieku lietuvēns, atklājās jaunā gaismā.

— Jā, ser, tieši ar šīm cigaretēm es mēdzu apgādāt jūsu tēvu. Ak, tu tētīt! Misters Montegjū Dārtijs bija mans kunde kopš — pag, pag — kopš tā gada, kad Meltons uzvarēja Derbijā. Viņš bija viens no maniem labākajiem kundēm.

Tabakas pārdevēja sejā atplauka vāja smaida atblāzma. — Cik mājienu viņš man devis, uz kuru zirgu derēt, ko tur runāt! Cik atceros, viņš ņēma no šīs šķirnes divus simtus nedēļā, un tā gadu gadā, un nekad nemainīja savu marku. Ļoti laipns džentlmenis, atveda man daudz jaunus kundes. Man bija tik žēl, kad ar viņu notika tā nelaime. Tādi veci kundes kā viņš ļoti pietrūkst.

Vals pasmaidīja. Viņa tēva nāve tika noslēgusi rēķinu, kas laikam bija garāks par visiem. Un dūmu gredzenā, ko dēls izpūta no šīs senās slavas apmirdzētās cigaretes, tam šķita pavīdam atkal tēva seja, melnīgsnēja, glīta, ar ūsām, mazliet uzblīdusi, vienīgajā oreolā, ko tas bija pratis iemantot. Vismaz te tēvs bija slavens — cilvēks, kas pīpē divsimt cigaretes nedēļā, kas pazīst zirgus un vienmēr ņem uz parāda! Savam tabakas pārdevējam tāds ir varonis! Arī tas ir kas ievērības cienīgs — un pat mantojams!

—      Es maksāšu skaidrā, — Vals teica, — cik?

—      Viņa dēlam, ser, un skaidrā — desmit šiliņus un sešus pensus. Es nekad neaizmirsīšu misteru Montegjū Dārtiju. Atceros, ka viņš dažkārt nostāvēja vai pusstundu, pļāpādams ar mani. Tagad vis daudz tādu kā viņš neatradīsi, visi tā steidzas. Karš slikti atsaucies uz manierēm, ser, slikti atsaucies uz manierēm. Jūs, kā redzu, arī esat izbaudījis fronti.

— Nē, — teica Vals, viegli papliķēdams savu celi, — to es iemantoju iepriekšējā karā. Domāju, ka tas izglāba manu dzīvību. Vai tu, Džon, ņemsi cigaretes?

Džons, gluži nokaunējies, nočukstēja: — Es taču nesmēķēju, — un redzēja, kā pastiepās tabakas tirgotāja lūpas, it kā viņš nezinātu, vai sacīt: — Žēlīgais dievs! — vai arī: — Tagad jums ir īstais brīdis sākt, ser!

—      Tas ir labi, — sacīja Vals, — atturies, kamēr vari. Ievajadzēsies, kad dabūsi kādreiz pa kaklu. Tātad tā ir tiešām tā pati tabaka?

—      Tieši tā pati, ser, maķenīt dārgāka, tas ir viss. Apbrīnojami stabila lielvalsts ir tā mūsu Britu impērija. Es to vienmēr esmu teicis.

—      Sūtiet man uz šo adresi pa simtam nedēļā, un pavadzīmi rakstiet reizi mēnesi. Ejam, Džon!

Džons iegāja «Iseeum» klubā pilns ziņkāres. Izņemot «Hotch-Potch» klubu, kur viņš ar tēvu retumis ieturēja brokastis, viņš nebija redzējis nevienu Londonas klubu, «Iseeum» — ērts un nepretenciozs, nemainījās, nevarēja mainīties, kamēr Džordžs Forsaits sēdēja tā komitejā, kur viņa ēdienu izvēles prasmei bija gandrīz vai likuma spēks. Klubs bija nosargājis sevi no jaunbagātniekiem, un, lai ievestu Prosperu Profonu, Džordžam Forsaitam vajadzēja laist darbā visu savu prestižu un izslavēt viņu par «labu sportsmenu».

Abi pašlaik kopā brokastoja, kad svaiņi ienāca ēdamzālē un, Džordža rādītāja pirksta aicināti, apsēdās pie viņu galda, Vals ar savām viltīgi gudrajām acīm un jauko smaidu, Džons ar nopietni sakniebtām lūpām un valdzinošu kautrību skatienā. Stūra galdam bija privileģēts izskats, it kā tur ieturētu maltītes paši augstākie šī ordeņa pavēlnieki. Hipnotiskā atmosfēra Džonu apbūra. Kalsnais viesmīlis apkalpoja ar tīri brīvmūrniecisku cieņu. Viņš šķita nolasām Džordžam Forsaitam ik vārdu no lūpām, vērojam tā kāro skatienu ar tādu kā līdzjūtību, mīlestības pilnām acīm sekojam smagā, ar kluba zīmi apzīmogotā sudraba kustībām. Viņa livrejotā roka un konfidenciālā balss satrauca Džonu, tās tik noslēpumaini nāca pār viņa plecu.

Izņemot Džordža piezīmi: «Jūsu vectēvs reiz man deva labu padomu; viņš velnišķīgi labi pazina cigārus!» — neviens no pārējiem augstajiem masonu pavēlniekiem nepievērsa Džonam nekādu uzmanību, un viņš bija par to pateicīgs. Vienīgais sarunu temats bija zirgu audzēšana, to cenas un kājas, un Džons sākumā klausījās izklaidīgi, brīnīdamies, kā iespējams paturēt galvā tik daudz gudrību. Viņš nespēja novērst acis no tumšā masonu pavēlnieka — tā nesteidzīgie vārdi bija tik lēni un nomācoši — tik smagi, savādi, it kā ar smaidu izspiesti uz āru. Džons pašlaik domāja par tauriņiem, kad izdzirda šo cilvēku sakām:

—     Es gribētu redzēt misteru Soumsu Forsaidu sākam interesēties par zirgiem.

—     Veco Soumsu! Viņš jau ir tīrais sausiņš!

Džons visiem spēkiem pūlējās nenosarkt, kamēr tumšais brīvmūrnieku ordeņa mestrs turpināja.

— Viņa meita ir pievilcīga meitenīte. Misters Soumss Forsaids ir mazliet vecmodīgs. Es gribētu kādreiz palūkoties, kā viņš uzjautrinās.

Džordžs Forsaits pasmīnēja.

—     Neraizējieties vis; viņš nav tik nožēlojams, kā izskatās. Tas nekad neizrādīs, ka viņam kas sagādā prieku — citi varētu iedomāties viņam to atņemt. Vecais Soumss! Kas vienreiz apdedzinājies, tas divkārt bailīgs!

—     Nu, Džon, — Vals steidzīgi iebilda, — ja tu esi beidzis, tad iesim dzert kafiju.

—     Kas tie bija? — Džons uz kāpnēm vaicāja. — Es ne visai labi …

—     Vecais Džordžs Forsaits ir tava tēva un mana tēvoča Soumsa brālēns. Viņš tur sēž jau no laiku laikiem. Otrs — Profons ir dīvains cilvēks. Ja tu gribi zināt, tad man liekas, ka viņš lakstojas ap Soumsa sievu.

Džons izbiedēts pavērās viņā. — Bet tas taču ir šausmīgi, — viņš teica, — es domāju — Flērai.

—     Nedomāju, ka Flēra par to sevišķi uztrauktos, viņai ir visai moderni uzskati.

—     Viņas māte!

—     Tu esi ļoti zaļš, Džon.

Džons nosarka. — Mātes, — viņš dusmīgi izgrūda, — ir citādas.

— Tev taisnība, — Vals pēkšņi teica, — bet pasaule nav tāda pati kā toreiz, kad es biju tavā vecumā. Tagad devīze ir: «Baudi — rīt tu mirsi.» Tas bija prātā vecajam Džordžam, kad viņš runāja par Soumsu. Tas vis nedomā rīt mirt.

Džons ātri ievaicājās: — Kāpēc viņš ir naidā ar manu tēvu?

— Tas ir ģimenes noslēpums, Džon. Klausi manam padomam un paliec mierā. Tev nebūs nekāda labuma no tā, ka tu zināsi. Vai dzersi liķieri?

Džons papurināja galvu.

—     Man nepatīk, ka visu slēpj, — viņš norūca, — un tad zobojas par tavu zaļumu.

—     Vari galu galā pajautāt Holijai. Ja viņa nestāstīs, tad, manuprāt, tu gan vari ticēt, ka tas ir tevis paša labā.

Džons piecēlās. — Man tagad jāiet, pateicos par brokastīm.

Vals uzsmaidīja viņam mazliet vainīgi, tomēr uzjautrināts. Zēns izskatījās tik uztraukts.

—     Labi, tātad gaidīsim tevi piektdien.

—     Nezinu, — nomurmināja Džons.

Viņš patiešām nezināja. Šī klusēšanas sazvērestība dzina viņu izmisumā. Cik pazemojoša bija šī apiešanās — it kā viņš būtu bērns! Saīdzis viņš atkal nogriezās uz Stretonstrītas pusi. Bet tagad jo vairāk viņš dosies uz Flēras klubu un uzzinās visļaunāko! Viņam atbildēja, ka mis Forsaitas klubā neesot. Iespējams, ka viņa iegriezīšoties vēlāk. Pirmdienās viņa iegriežoties bieži — noteikti gan neesot iespējams pateikt. Džons teica, ka pienākšot vēlreiz un, iegājis Grīnparkā, nometās zālē zem koka. Saule mirdzēja spoži, un viegls vējiņš šalkoja jaunās liepas zaros, zem kuras viņš gulēja, bet viņam sāpēja sirds. Tāda tumsa šķita sabiezējam ap viņa laimi. Viņš dzirdēja, kā, pārspējot satiksmes troksni, lielais Bens noskandēja «trīs». Skaņa Džonā kaut ko saviļņoja, un, izņēmis papīra lapu, viņš sāka ar zīmuli šņāpt uz tās vārdus. Viņš bija uzmetis vienu pantu un meklēja zālē pēc jaunas vārsmas, kad kāds ciets priekšmets aizskāra viņa plecu — tas bija zaļš saulsargs. Turpat viņam blakus stāvēja Flēra!

— Man teica, ka tu esot bijis un teicies iegriezties vēlreiz. Tāpēc es nodomāju, ka tu varbūt esi te parkā, un tā arī ir — cik tas ir brīnišķīgi!

— Ai Flēra! Es domāju, ka tu esi mani aizmirsusi.

— Es taču tev teicu, ka neaizmirsīšu. Džons satvēra viņas roku virs elkoņa.

—     Tā ir pārāk liela laime! Iesim projām no šejienes. — Viņš gandrīz vilka meiteni uz priekšu pa pārāk apdomīgi izveidoto parku, meklēdams kādu nomaļāku vietu, kur viņi varētu sēdēt un turēt viens otra roku.

—     Vai nav kāds uzradies? — viņš teica, mēģinot ielūkoties zem Flēras skropstām, kas bija nogulušās uz vaigiem.

— Ir viens jauns idiots, bet tas neskaitās. Džonu sagrāba līdzjūtība pret šo jauno idiotu.

—     Zini, man bija saules dūriens, es par to tev nerakstīju.

—     Ko tu saki! Vai tas bija interesanti?

—     Nē. Māmiņa bija īsts eņģelis. Vai tev ir kas jauns?

—     Nē, izņemot to, ka es, šķiet, esmu izpētījusi, kāpēc mūsu ģimenes, Džon, ir naidā.

Džona sirds iepukstējās loti ātri.

—     Liekas, ka mans tēvs gribējis precēt tavu māti, bet viņu galu galā dabūjis tavs tēvs.

—     O!

—     Es uzgāju viņas fotogrāfiju; tā bija kādā ietvarā aiz manējās. Skaidrs, ja viņš to mīlēja, tas varēja viņu pataisīt traku, vai ne?

Džons mirkli padomāja. — Ja viņa mīlēja manu tēvu, tad ne.

—     Bet ja nu viņi bija saderināti?

—     Ja mēs būtu saderināti un tu redzētu, ka mīli citu vairāk par mani, es varbūt sajuktu prātā, bet neskaustu tavu laimi.

—     Es gan. Tā tu ar mani nedrīksti rīkoties, Džon.

—     Mans dievs! Nekad!

— Es neticu, ka viņš jebkad īsti mīlējis manu māti. Džons klusēja. Vala vārdi — un abi brīvmūrnieku

lielmeistari klubā!

— Redzi, mēs taču nezinām, — Flēra turpināja, — varbūt tas viņam bijis liels trieciens. Varbūt tava māte izturējusies pret viņu ļauni. Cilvēki tā mēdz darīt.

— Mana māte to nedarītu.

Flēra paraustīja plecus. — Es nedomāju, ka mēs daudz zinām par mūsu tēviem un mātēm. Mēs par viņiem spriežam pēc tā, kā viņi izturas pret mums, bet viņi taču vēl pirms mūsu dzimšanas saskārušies ar citiem cilvēkiem, — esmu pārliecināta, ar daudziem. Viņi taču abi ir veci. Palūkojies kaut vai uz savu tēvu — viņam ir trīs ģimenes!

— Vai tad visā šai drausmīgajā Londonā, — iesaucās Džons, — nav nevienas vietas, kur mēs varam būt vieni?

—     Vienīgi taksometrā.

—     Nu, tad ņemsim taksometru.

Kad viņi bija iesēdušies mašīnā, Flēra pēkšņi ievaicājās:

— Vai tu brauksi atpakaļ uz Robinhilu? Es gribētu redzēt, kur tu dzīvo, Džon. Es palikšu pa nakti pie krustmātes, bet uz pusdienām varu būt atpakaļ. Tavā mājā es, protams, iekšā neiešu.

Džons sajūsmā vērās meitenē.

— Lieliski! Es tev varu visu parādīt no birztalas, satikt mēs nesatiksim nevienu. Nākamais vilciens iet četros.

Bagātības dievs un viņa Forsaiti, lieli un mazi, bez noteiktas nodarbošanās, un amatpersonas, komersanti un brīvo profesiju darbinieki, nopūlējās savas septiņas stundas dienā līdzīgi strādnieku šķirai, tāpēc abi ceturtās paaudzes pārstāvji, noķēruši šo agro vilcienu, aizkļuva līdz Robinhilai tukšā pirmās klases vagonā, kas bija putekļains un saules piesildīts. Viņi brauca svētlaimīgā klusumā, turēdami viens otra roku.

Stacijā viņi redzēja vienīgi nesējus un pāris Džonam nepazīstamus ciemata iedzīvotājus un devās kalnup pa taku, kas smaržoja pēc sausseržiem un putekļiem.

Džonam, kas tagad bija drošs par Flēru un vairs neredzēja savā priekšā šķiršanās šausmas, tā bija brīnumaina pastaiga, burvīgāka nekā toreiz pa Krīta kalnājiem vai gar Temzas upi. Tā bija kā smaržīgs zieds — viena no tām starojošajām Dzīves lappusēm, kur katrs vārds un smaids, katrs liegs pieskāriens ir kā mazs, zeltains zilsarkans tauriņš, puķe un putns, kas iespurdzis tekstā, — laimes pilna kopība bez jebkādām apslēptām domām, kopība, kas ilga trīsdesmit septiņas minūtes. Viņi sasniedza birztalu govju slaukšanas laikā. Džons nedomāja vest Flēru līdz kūtij, viņš tikai gribēja aiziet līdz vietai, kur viņai būtu redzams lauks, kas pletās līdz dārziem, un aiz tiem māja. Viņi iegriezās lapegļu pudurī un pēkšņi ceļa līkumā uzskrēja virsū Irēnai, kas sēdēja uz veca, krituša koka.

Ir dažāda veida satricinājumi: mugurkaula skriemeļu, nervu, tikumiskas smalkjūtības un spēcīgāki un ilgstošāki — personiskās cieņas satricinājumi. Tieši tāds piemeklēja Džonu, uzduroties mātei. Viņš pēkšņi aptvēra, ka rīkojas nesmalkjūtīgi. Ja viņš būtu atvedis Flēru atklāti — tad jā! Bet ielīst tā paslepus! Degdams kaunā, viņš centās izlikties tik nekaunīgs, cik vien spēja.

Flēra mazliet izaicinoši smaidīja. Mātes izbiedētajā sejā ātri iegula vienaldzība un laipna izteiksme. Viņa ierunājās pirmā:

—     Ļoti priecājos jūs redzēt. Jauki, ka Džonam ienācis prātā atvest jūs pie mums.

—     Mēs nedomājām nākt uz māju, — neapdomīgi izgrūda Džons. — Es tikai gribēju, lai Flēra redz, kur es dzīvoju.

Māte mierīgi noteica:

— Vai jūs neienāksiet iekšā un nepadzersiet tēju? Juzdams, ka padarījis tikai savu uzvedības normu

pārkāpumu vēl lielāku, Džons dzirdēja Flēru atbildam:

— Ļoti pateicos. Man jātiek atpakaļ uz pusdienām. Es nejauši sastapu Džonu, un mēs nodomājām, ka būtu ļoti patīkami palūkoties uz viņa māju.

Kā viņa prata savaldīties!

— Protams, bet tēja jums būs jāpadzer. Pēc tam mēs jūs nogādāsim stacijā. Mans vīrs priecāsies, jūs redzot.

Mātes acis mirkli pakavējās pie Džona, un to izteiksme lika Džonam vai iegrimt zemē — viņš jutās kā īsts tārps. Tad viņa devās pa priekšu, un Flēra tai sekoja. Iedams viņām pa pēdām un klausīdamies, ar kādu dabisku vieglumu tās runā par Spāniju un Vonsdonu, un māju tur aiz kokiem uz zālainās nogāzes, Džons jutās gluži kā bērns. Viņš redzēja, kā, pētījot vienai otru, krustojās šo divu visā pasaulē viņam vismīļāko būtņu skatieni.

Viņš ieraudzīja tēvu sēžam zem ozola un jau iepriekš, sirdsapziņas mocīts, apzinājās, ka zaudēs visu cieņu šī mierīgā cilvēka acīs, cilvēka, kas tur sēdēja, sakrustojis kājas, kalsns, vecs un elegants. Viņš jau iepriekš šķita izjūtam vieglo ironiju, kas uzradīsies tēva balsī un smaidā.

— Tā ir Flēra Forsaita, Džolion. Džons atvedis viņu šurp parādīt mūsu māju. Padzersim tūlīt tēju — viņai jātiek uz vilcienu. Džon dārgais, pasaki, lai pasniedz tēju un piezvani Dregonam, lai atsūta mašīnu.

Atstāt Flēru vienu ar viņiem bija dīvaini un tomēr, kā māte neapšaubāmi bija paredzējusi, pašlaik pats mazākais ļaunums, tāpēc Džons iesteidzās mājā. Tagad viņš vairs neredzēs Flēru vienatnē — nevienu mirkli, un viņi nebija norunājuši, kad atkal satiksies! Kad Džons istabeņu un tējas trauku aizsegā atgriezās atpakaļ, zem koka nebija ne jausmas no neveiklības sajūtas. Visi trīs runāja par Korkstrītas galeriju.

—     Mēs, atpalikušie, — Džons dzirdēja tēvu sakām, — ārkārtīgi gribētu izprast, kāpēc nespējam cienīt jauno mākslu. Jums un Džonam tas mums jāpaskaidro.

—     To uzskata par satīrisku, vai jums tā neliekas? — teica Flēra.

—     Džons redzēja tēvu pasmaidām.

—     Par satīrisku? O! Manuprāt, tur ir kas vairāk par satīru. Ko tu teiksi, Džon?

—     Es vispār neko par to nezinu, — stostījās Džons. Tēva seja pēkšņi kļuva barga.

—     Mēs, mūsu dievi un mūsu ideāli — viss jauniem ir apnicis! Cērtiet nost viņu galvas, tie teic, sitiet druskās viņu elkus! Griezīsimies atpakaļ pie — Nekā! Un, dieva vārds, viņi to ir izdarījuši! Džons ir dzejnieks. Viņš arī ies tiem līdzi un mīdīs ar kājām to, kas vēl no mums atlicis. Savs personīgais īpašums, skaistums, jūtas — tas viss ir tikai dūmi vējā. Šodien mums vairs nedrīkst būt nekāda īpašuma, pat mūsu jūtas vairs nepieder mums. Tās taču stāv ceļā — Nekam.

Džons klausījās apjucis, gandrīz aizvainots no tēva vārdiem, aiz kuriem viņš juta apslēptu jēgu, ko nespēja aptvert. Viņš taču negribēja neko mīdīt kājām!

—     Šis Nekas kļuvis par mūsdienu dievu, — Džolions turpināja, — mēs esam atkāpušies tur, kur krievi bija pirms sešdesmit gadiem, kad sāka savu nihilismu.

—     Nē, tēt, — Džons pēkšņi iesaucās, — mēs tikai gribam dzīvot un nezinām, kā to darīt, — nezinām pagātnes dēļ — tas ir viss!

—     Dieva vārds! — teica Džolions, — tas ir dziļi sacīts, Džon. Vai tu to pats izdomāji? Pagātne! Vecas īpašuma tiesības, vecas kaislības un to atskaņas. Smēķēsim.

Ievērojis, ka māte aši pacēlusi roku pie lūpām, it kā baidīdamās, lai kas netiktu izrunāts, Džons pasniedza cigaretes. Viņš aizdedza vienu tēvam, vienu Flērai un tad vienu sev. Vai viņš, Vala vārdiem runājot, «bija dabūjis pa kaklu»? Dūmi bija zili, ja viņš tos neieelpoja, un pelēki, ja izpūta pēc ieelpošanas. Džonam patika sajūta degunā, tā piešķīra tam vienlīdzības apziņu. Viņš priecājās, ka neviens neteica: «Tātad tu esi iesācis!» Viņš jutās vecāks.

Flēra palūkojās savā pulkstenī un piecēlās. Māte iegāja ar viņu mājā. Džons palika pie tēva, pūzdams gaisā dūmu mutuļus.

— Iesēdini viņu mašīnā, draugs, — teica Džolions, — un, kad viņa būs aizbraukusi, palūdz māti atnākt atkal pie manis.

Džons aizgāja. Viņš gaidīja hallē un tad iesēdināja Flēru mašīnā. Nebija izdevības pateikt nevienu vārdu; viņi tik tikko varēja paspiest viens otram roku. Visu vakaru Džons gaidīja, ka viņam ko teiks. Taču neviens nekā neteica. Likās, ka nekas nav noticis. Viņš devās gulēt un tualetes galda spogulī sastapa pats sevi. Džons nerunāja, nerunāja arī atspulgs. Taču izskatījās, ka tie domātu dziļas domas.

IV

GRĪNSTRĪTA

Nav zināms, kā radās iespaids, ka Prospers Profons ir bīstams, vai tam par iemeslu bija viņa mēģinājums uzdāvināt Valam Meiflajas ķēvi vai arī Flēras piezīme: «Viņš ir līdzīgs mīdiešu karapulkam — vienmēr ložņā apkārt,» — jeb viņa absurdais jautājums Džekam Kardiganam: «Kāda jēga būt dzīvot spējīgam?» — vai ari vienkārši fakts, ka viņš bija ārzemnieks jeb svešzemnieks, kā tagad bija pierasts dēvēt. Skaidrs bija tikai tas, ka Anete izskatījās sevišķi glīta un ka Soumss bija pārdevis beļģim Gogēnu un tad saplēsis čeku, tā, ka mesjē Profons pats bija teicis: «Es nedabūju to glezniņu, ko nopirku no mistera Forsaita.»

Taču, lai cik aizdomīgi uz Profonu lūkojās, viņš joprojām apmeklēja Vinifredas mūžam zaļo namiņu Grīnstrītā, izrādīdams labsirdīgu trulumu, ko neviens maldīgi neuzskatīja par naivitāti, jo šo vārdu diezin vai varētu piemērot mesjē Prosperam Profonam. Vinifreda joprojām uzskatīja viņu par «amizantu» un mēdza rakstīt tam apmēram šādas mazas zīmītes: «Iegriezieties pie mums. būs līksmāk nosist laiku,» — neatpalikt no laikmetīgiem izteicieniem viņai bija dzīvības jautājums.

Iemesls noslēpumainībai, kurā visi juta tītu Profonu, bija tas, ka viņš bija visu darījis, redzējis, dzirdējis, visu zināja un nesaskatīja šai visā neko — kas bija nedabiski. Vinifreda, kura pastāvīgi satikās ar moderno aprindu pārstāvjiem, pietiekami labi pazina anglisko vilšanās veidu. Tas uzspieda zināmu oriģinalitātes zīmogu, tā, ka cilvēkam no tā tika zināms labums. Bet redzēt visur tukšumu, turklāt ne pozas dēļ, bet tāpēc, ka nekur patiešām nekā nav, — tas nebija angliski; un, kas nebija anglisks, tas gribot negribot sirds dziļumos likās bīstams, ja arī ne tieši nepieklājīgs. Tas bija tā, it kā jūsu ampīra krēslā tumšs, smagnējs, smaidošs un vienaldzīgs būtu atsēdies noskaņojums, ko pēc sevis atstājis karš; tas bija tā, it kā jūs klausītos šā noskaņojuma vārdos, ko tas vēla pār biezajām, sārtajām lūpām, zem kurām cirtojās maza, sātaniska bārdiņa. Tas bija, kā izteicās Džeks Kardigans, angļu raksturam, plaši ņemot, «mazliet par daudz» — jo, ja arī nav nekā, par ko vērts degt un kvēlot, tad paliek tomēr sports, un ar to jau nu var sevi mierināt! Pat Vinifreda, sirdī vienmēr īsta Forsaite, juta, ka no tāda vilšanās noskaņojuma velti cerēt gūt kādu labumu un ka tāpēc tam vispār patiesībā te nevajadzētu būt. Zemē, kur tāda veida īstenību pieklājīgi aizplīvuro, mesjē Profons savu noskaņojumu parādīja patiešām pārāk klaji.

Kad Flēra pēc steidzīgās atgriešanās no Robinhilas tovakar nonāca lejā uz pusdienām, šis noskaņojums stāvēja pie Vinifredas mazās viesistabas loga, lūkodamies ārā uz Grīnstrītu ar tādu izskatu, it kā neko tur neredzētu. Flēra nekavējoties pievērsa skatienu kamīnam, it kā redzētu tajā uguni, kuras tur nebija.

Mesjē Profons atrāvās no loga un devās šurp. Viņš bija pilnā «parādes» tērpā ar baltu vesti un baltu ziedu pogcaurumā.

— Nu, mis Forsaida, — viņš teica, — ārkārtīgi priecājos jūs redzēt. Vai misters Forsaids vesels? Es nupat šodien teicu, ka gribētu, lai viņam būtu kāds prieks. Viņš raizējas.

— Vai jums tā liekas? — Flēra strupi atmeta.

— Raizējas, — atkārtoja mesjē Profons, neskaidri izrunādams «r» skaņu.

Flēra apsviedās apkārt. — Vai lai pasaku jums, viņa teica, — kas viņam sagādātu prieku? — Taču vārdiem «ziņa, ka jūs esat aizvācies» Profona sejas izteiksme lika pamirt uz Flēras lūpām. Viņš bija atņirdzis smaidā visus savus skaistos, baltos zobus.

— Es šodien klubā dzirdēju par viņu senajām nepatikšanām.

Flēra iepleta acis. — Ko jūs ar to domājat? Misters Profons pagrozīja savu gludi saglauzto galvu, it kā gribēdams padarīt mazāku teiktā iespaidu.

— To mazo padarīšanu pirms jūsu dzimšanas, — viņš teica.

Apzinādamās, ka Profons gudri novērsis sarunu no paša nopelniem tēva raizēs, Flēra tomēr nespēja nomākt nervozas ziņkāres uzplūdus. — Pastāstiet man, ko jūs dzirdējāt.

—    Kāpēc?! — nodudināja misters Profons. — Jūs to visu zināt.

—    Protams, zinu. Bet es vēlētos zināt, vai jums tas viss nav stāstīts gluži ačgārni.

—    Par viņa pirmo sievu, — nomurmināja misters Profons.

Apspiedusi vārdus «viņš nekad agrāk nav bijis precējies», Flēra teica: — Nu, un kas ar viņu ir?

— Misters Džordžs Forsaits man stāstīja, kā jūsu tēva pirmā sieva vēlāk apprecējusi viņa brālēnu Džolionu. Manuprāt, tas būs bijis mazlietiņ nepatīkami. Es redzēju viņu dēlu — jauks zēns!

Flēra pacēla acis. Viņas priekšā, sātaniski smaidīdama, kā viļņos šūpojās mesjē Profona seja. Te nu, lūk, bija visa cēlonis! Ar visvaronīgāko piepūli savā mūžā Flēra piespieda viļņu šūpoto stāvu palikt mierā. Viņa droši nezināja, vai Profons ko ievērojis vai ne. Tieši šinī mirklī ienāca Vinifreda.

— O! Jūs abi jau esat te! Mēs ar Imodžinu pavadījām ļoti amizantu pēcpusdienu Bērnu tirdziņā.

— Kādu bērnu? — Flēra mehāniski vaicāja.

— «Glābiet bērnus!» Es tik izdevīgi iepirkos, dārgumiņ. Nopirku senu armēņu rokdarbu — no pirmsplūdu laikiem. Es gribu, lai jūs nododat savu spriedumu par to, Prosper.

— Krustmāmiņ, — Flēra pēkšņi iečukstējās. Izdzirdēdama meitenes balss dīvaino skaņu, Vinifreda pienāca pie Flēras.

— Kas noticis? Vai tu neesi vesela?

Mesjē Profons bija aizgājis atpakaļ pie loga, no kurienes viņam faktiski sarunu nebija iespējams dzirdēt.

— Krustmāmiņ, viņš — viņš man teica, ka tēvs jau reiz bijis precējies. Vai taisnība, ka viņš no tās šķīries un viņa apprecējusi Džona Forsaita tēvu?

Nekad savā četru mazo Dārtiju mātes mūžā Vinifreda nebija izjutusi lielāku apjukumu kā tagad. Brāļameitas seja bija tik bāla, acis tik tumšas, balss tik klusa un piepūlēta.

—    Tavs tēvs negribēja, lai tu zini, — viņa sacīja tik ietekmīgi cik vien spēdama. — Tā vienmēr iznāk. Es jau viņam vairākas reizes teicu, ka vajadzētu tev pastāstīt.

—    O! — Flēra izdvesa, un tas bija viss, taču tas pamudināja Vinifredu papliķēt meitenei pa plecu — pa stingru, mazu plecu, baltu un daiļu! Viņa nekad nespēja atturēties, vērtējot nenoskatījusi un neaptaustījusi savu brāļameitu, kurai, bez šaubām, bija reiz jāprecas — tikai ne ar šo puiku Džonu.

—    Mēs jau sen esam visu to aizmirsuši, — viņa mierinot noteica. — Iesim ēst pusdienas!

—    Nē, krustmāmiņ. Es nejūtos sevišķi labi. Vai drīkstu iet augšā?

—    Dārgumiņ! — nobažījusies čukstēja Vinifreda. — Vai tu tiešām ņem to pie sirds? Tu taču vēl nemaz neesi īsti ievesta sabiedrībā! Un tas puika tak ir tīrais bērns!

—    Kāds puika? Man tikai sāp galva. Bet to tur cilvēku es šovakar nespēju paciest.

—    Labi labi, — teica Vinifreda, — ej un nogulies. Es iesūtīšu tev drusku broma un parunāšu ar Prosperu Profonu. Kādas tiesības viņam bija pļāpāt? Lai gan man jāsaka, ka, manuprāt, labāk ir, ka tu zini.

Flēra pasmaidīja. — Jā, — viņa teica un izslīdēja no istabas.

Ejot augšā pa kāpnēm, viņai reiba galva, kalta rīkle un krūtīs satraukti un baiļpilni sitās sirds. Nekad visā savā līdzšinējā mūžā, pat ne visīsāko mirkli, viņa nebija dabūjusi baiļoties, ka neiegūs to, ko sirds kāro. Pēcpusdiena bija nesusi tai asas un spēcīgas izjūtas, un nu vēl pienāca klāt šis drausmīgais atklājums, no kā patiešām sāp galva. Nav nekāds brīnums, ka tēvs tik slepeni aizslēpis šo fotogrāfiju aiz viņas pašas attēla — kaunas, ka to paturējis! Bet vai gan viņš var nīst Džona māti, ja glabā tās fotogrāfiju? Flēra sažņaudza pieri rokās, pūlēdamās skaidri aptvert stāvokli. Vai viņi pateikuši Džonam — vai viņas apciemojums Robinhilā piespiedis tos viņam pastāstīt? Tagad viss atkarīgs no tā! Viņa saprata, ka to zina visi, izņemot varbūt Džonu!

Flēra staigāja šurp un turp, kodīdama lūpas un izmisīgā sasprindzinātībā lauzīdama galvu. Džons mīlēja savu māti. Ja viņi tam pastāstījuši, ko viņš darīs? Flēra to nezināja. Bet, ja viņi nav pastāstījuši, vai viņai nevajadzētu — vai viņa nevarētu iegūt Džonu sev — apprecēties ar viņu, pirms viņš uzzina? Viņa atsauca atmiņā Robinhilu. Džona mātes seja tik mierīga — ar tumšajām acīm un it kā nopūderētajiem matiem, ar savu atturību, savu smaidu tā mulsināja Flēru tāpat kā viņa tēva seja — laipna, sausnēja, ironiska. Instinktīvi viņa juta, ka Džona vecāki negribēs stāstīt to dēlam pat tagad, viņi vairīsies to sāpināt — jo, protams, sāpēt tas sāpētu viņam drausmīgi!

Krustmāte jāpiespiež nesacīt tēvam, ka viņa — Flēra zina. Kamēr visi domā, ka ne viņa, ne Džons neko nezina, tikmēr vēl ir cerības — iespēja slēpt pēdas un iegūt, ko sirds kāro. Taču Flēru nomāca pašas vientulība. Visi ir pret viņu — visi! Džonam taisnība — viņi abi grib vienīgi dzīvot un pagātne stāv tiem ceļā, pagātne, kurā tiem nav bijis nekādas daļas un kuru tie nesaprot! Ak! Cik briesmīgi! Un pēkšņi viņa iedomājās Džūnu. Vai tā palīdzēs Džonam un viņai — Flērai? Nez kāpēc viņai bija radies iespaids, ka Džūna jutīs līdzi viņu mīlestībai, jo pati necieta šķēršļus ceļā. Bet pēc tam viņa instinktīvi nodomāja: «Nē, nestāstīšu neko, pat viņai ne. Neuzdrīkstos. Džonam jābūt manam, par spīti viņiem visiem.»

Viņai ienesa zupu un vienu no Vinifredas iemīļotajām galvassāpju tabletēm. Flēra norija kā vienu, tā otru. Tad ieradās Vinifreda pati.

— Redzi, krustmāmiņ, — Flēra uzsāka savu kampaņu. — Es ļoti vēlētos, lai cilvēki nedomātu, ka esmu tai puikā iemīlējusies. Es taču viņu neesmu pat krietni redzējusi!

Vinifreda bija gan piedzīvojusi, bet ne «āķīga». Viņa uzņēma Flēras piezīmi ar redzamu atvieglojumu. Protams, meitenei nebija patīkami dzirdēt par ģimenes skandālu, un Vinifreda ņēmās samazināt tā apmērus — šādam uzdevumam viņu bija teicami sagatavojusi «smalkās uzvedības» skola pie omulīgās mātes un tēva, kura nervus vienmēr vajadzēja saudzēt, kā arī garie gadi Montegjū Dārtija sievas godā. Viņas apraksts bija nozīmības mazināšanas meistardarbs. Flēras tēva pirmā sieva uzvedusies ārkārtīgi muļķīgi. Toreiz bijis kāds jauns cilvēks, kas ticis sabraukts, un viņa atstājusi Flēras tēvu. Tad pēc gadiem, kad viss atkal varējis vērsties par labu, viņa sasaistījusies ar brālēnu Džolionu, un tēvs, protams, bijis spiests šķirties. Neviens to tagad neatceroties, izņemot tikai pašu ģimenes locekļus. Un varbūt tā arī bijis labi; viņas tēvam esot Flēra. Džolions un Irēna, kā dzirdams, bijuši gluži laimīgi, un viņu dēls esot jauks zēns. — Vala precības ar Holiju, redzi, arī bija zināma veida plāksteris. — Pie šiem mierinošajiem vārdiem Vinifreda papliķēja pa brāļameitas plecu, nodomādama: «Viņa ir jauka, apaļa lellīte!» — un devās atpakaļ pie Prospera Profona, kas, par spīti savam netaktiskumam, tovakar bija ļoti «amizants».

Dažus mirkļus pēc krustmātes aiziešanas Flēra vēl palika miesīgā un garīgā broma iespaidā. Bet tad atgriezās īstenība. Krustmāte bija noklusējusi visu nozīmīgo — visas jūtas, naidu, mīlestību, kaislīgu siržu nesamierināmību. Flēra, kas tik maz pazina dzīvi un tikai nupat bija saskārusies ar mīlu, zemapziņā tomēr juta, ka vārdiem ir tikpat mazs sakars ar faktiem un jūtām, cik naudas gabalam ar maizi, ko par to pērk. «Nabaga tēvs!» viņa domāja. «Es, nabadzīte! Nabaga Džons! Bet vienalga, man viņš jādabū!» No savas krēslā grimušās istabas loga viņa redzēja «to cilvēku» iznākam pa lejas durvīm un «aizzogamies» projām. Ja nu viņš un māte … kā tas ietekmētu viņas pašas likteni? Neapšaubāmi liktu tēvam pieķerties viņai vēl ciešāk, tā ka beidzot tas piekristu visam, ko viņa gribētu, vai arī jo ātrāk samierinātos ar to, ko viņa izdarītu bez tēva ziņas.

Flēra paņēma mazliet zemes no puķu poda, kas stāvēja uz loga, un no visa spēka aizsvieda pakaļ izgaistošajam stāvam. Zeme neķēra Profonu, taču pati rīcība sagādāja Flērai apmierinājumu.

No Grīnstrītas istabā iesitās viegla vēja pūsma, atnesdama līdzi nepatīkamu benzīna smaku.

V

TĪRAS FORSAITU DARĪŠANAS

Dodamies uz Sitiju un gatavodamies pievakarē iegriezties Grinstrītā un aizvest sev līdzi mājās Flēru, Soumss mocījās pārdomās. Būdams pasīvs līdzdalībnieks, viņš tagad reti ieradās Sitijā, taču Katkota Kingstona un Forsaita kantorī viņam joprojām bija savs kabinets un pusotras kantorista vienības, kam bija uzdots kārtot tīras Forsaitu darīšanas. Pašlaik bija jūtami zināmi uzplūdi — izdevīgs brīdis namīpašumu pārdošanai. Un Soumss atbrīvojās no sava tēva, tēvoča Rodžera un daļēji arī no tēvoča Niklasa īpašumiem. Viņa tālredzīgais un lietišķais godīgums visos naudas darījumos bija izvērtis viņu šais aizbildniecības lietās par tādu kā patvaldnieku. Ja Soumss domāja šo vai domāja to, tad citiem bija prātīgāk aiztaupīt sev liekas domāšanas pūles. Viņš, tā sakot, galvoja par daudzu trešās un ceturtās paaudzes Forsaitu bezatbildību. Citi aizbildņi, tādi kā viņa brālēni Rodžers vai Niklass, vai viņa māsīcu vīri Tvītimens un Spenders, vai arī viņa māsas Sisilijas vīrs, — visi uzticējās viņam. Viņš parakstījās pirmais, un, kur viņš parakstījās pirmais, tur citi parakstījās aiz viņa un neviens nekļuva par peniju nabagāks. Pašlaik viņi visi bija par dažu labu peniju bagātāki un vairāku aizbildināmu īpašumu likvidācija, izņemot ienākumu sadali no vērtspapīriem, Soumsam sāka rādīties tik rožainā gaismā, cik tas šādos laikos vispār bija iedomājams.

Iedams pa drudžainas kustības pilnajām Sitijas ielām uz Londonas mierīgo ūdeņu pusi, Soumss nodevās pārdomām. Ar naudu bija ārkārtīgi knapi, turpretī morāle kļuvusi ārkārtīgi vaļīga! To bija darījis karš. Bankas neaizdeva; cilvēki lauza līgumus uz katra soļa. Visapkārt bija tāds gaiss un ļaužu sejām tāds izskats, kas viņam nepatika. Šķita, ka visu zemi tur savā burvju varā azarta spēles un bankroti. Zināmu mierinājumu sagādāja doma, ka viņam un viņa aizbildināmajiem ir vienīgi tādi ieguldījumi, kurus varētu ietekmēt tikai tik ārprātīgi soļi kā valsts parādu anulēšana vai kapitāla aplikšana ar nodokli. Ja Soumss kam ticēja, tad tas bija «angļu veselais saprāts» vai arī spēja šādā vai tādā ceļā paturēt lietas savā īpašumā. Soumss varēja — kā savā laikā viņa tēvs Džeimss — sacīt, ka nezina, pie kāda gala tas viss novedīs, taču savā sirdī viņš bija pārliecināts, ka par tālu nekad nekas nenoies. Ja tas būtu atkarīgs no viņa, tad nenoietu, — un galu galā viņš bija tāds pats anglis kā jebkurš cits un turējās pie tā, kas tam bija, tik sīksti, ka zināja, ka nekad patiesi nešķirsies no sava īpašuma, pirms nedabūs ko vairāk vai mazāk līdzīgu pretī. Viņa prāts materiālo labumu jautājumos sasniedza patiesi akrobātisku veiklību, un viņa uzskatus par Anglijas tautsaimniecības stāvokli vienkāršam mirstīgam bija grūti apgāzt. Piemēra pēc varēja ņemt viņu pašu. Viņš bija turīgs. Vai no tā kādam cēlās ļaunums? Viņš neieturēja desmit maltīšu dienā. Viņš neēda vairāk par nabaga cilvēku, varbūt pat mazāk. Viņš nešķieda naudu izvirtībai, neelpoja vairāk gaisa, neizlietoja daudz vairāk ūdens nekā mehāniķis vai nesējs. Protams, viņa mājā bija skaistas lietas, bet to pagatavošana bija devusi citiem darbu, un kādam tās taču bija jālieto. Viņš pirka gleznas, bet māksla taču jāatbalsta. Viņš patiesībā bija nenozīmīgs kanāls, pa kuru plūda nauda darbaspēka izmantošanai. Kas tur būtu pelams? Viņa pārziņā nauda apgrozījās ātrāk un noderīgāk nekā tad, ja tā atrastos valsts un bara kūtru, naudaskāru ierēdņu pārziņā. Un kas attiecas uz to, ko viņš katru gadu iekrāja, — tas gāja tāpat apgrozībā kā tas, ko viņš nebija iekrājis, proti, pārvērtās ūdens piegādes pārvaldes vai municipalitātes akcijās vai arī tika ieguldīts kādā citā drošā un derīgā pasākumā. Valsts viņam nemaksāja algu par paša un citu cilvēku naudas darījumu kārtošanu — viņš to visu darīja par velti. Te jau slēpās galvenais iebildums pret nacionalizāciju — privātīpašniekus neatalgoja, un tomēr tieši viņi bija tie, kas stimulēja apgrozības paātrināšanu. Ja notiks nacionalizācija — būts gluži otrādi! Soumss juta, ka valstī, kas tā cieta no birokrātisma, viņa iebildumus grūti apgāzt.

Ieejot mierīgo ūdeņu joslā, viņu sevišķi aizvainoja doma, ka pulks nekaunīgu trestu un apvienību uzpērk tirgū visāda veida preces un mākslīgi uztur augstas cenas. Tieši tādi huligāni, individuālās sistēmas izkropļotāji, vainojami visā nelaimē, un ir zināms apmierinājums redzēt, ka viņi beidzot sāk uztraukties, vai tik viss vienreiz ar troksni nesabruks un vai viņi neiesēdīsies peļķē.

Katkota, Kingstona un Forsaita kantoris aizņēma pirmo un otro stāvu kādā namā ielas labajā pusē. Dodamies augšup uz savu kabinetu, Soumss domāja: «Būtu laiks atjaunot krāsu.»

Viņa vecais kantorists Gredmens sēdēja, kā vienmēr, pie milzīga rakstāmgalda ar neskaitāmām atvilktnītēm. Kantorists, kas strādāja par pusalgu, stāvēja viņam blakus ar māklera pārskatu par tās naudas summas ieguldījumiem, kas bija ieņemta, pārdodot Rodžeram Forsaitam piederīgo namu Braianstonskvērā. Soumss paņēma pārskatu un sacīja:

— Vankuveras Sitijas akcijas. Hm. Šodien tās kritušās!

Vecais Gredmens ar tādu kā čīkstīgu pieglaimību atbildēja:

— Jā-a, bet krītas jau viss, mister Soums. — Un otrais kantorists pazuda.

Soumss uzdūra dokumentu kaudzē pie citiem un pakāra cepuri.

— Es vēlos ielūkoties savā testamentā un laulību novēlējumā, Gredmen.

Vecais Gredmens, pastiepies, cik tālu viņa grozāmais krēsls atļāva, izvilka no apakšējās atvilktnes kreisajā pusē divus papīrus. Iztaisnodams muguru, viņš, gluži sarkans no liekšanās, pacēla sirmo galvu:

— Noraksti, ser.

Soumss tos paņēma. Viņam pēkšņi ienāca prātā, cik Gredmens līdzīgs resnajam, lāsumainajam sētas sunim, kas «Paspārnē» vienmēr bija turēts pie ķēdes, kamēr kādā jaukā dienā Flēra par visu varu bija uzstājusi, lai to atlaiž vaļā, pēc tam viņš tūlīt bija sakodis virēju un ticis nošauts. Ja Gredmenu atlaistu vaļā no ķēdes, vai viņš arī sakostu virēju?

Atgaiņādams šo vieglprātīgo iedomu, Soumss atlocīja savu laulības novēlējumu. Viņš nebija ieskatījies tajā vairāk nekā astoņpadsmit gadus, kopš izmainīja to pēc sava tēva nāves un Flēras dzimšanas. Viņš gribēja redzēt, vai tur ierakstīti vārdi «kamēr atrodas vīra pajumtē». Jā, tie tur bija — ja tā padomā, dīvains izteiciens, iespējams, ka aizgūts no zirgaudzētājiem! Procenti no piecpadsmit tūkstošiem mārciņu (kurus viņš tai maksāja, neatvelkot ienākumu nodokli), kamēr viņa bija tā sieva un vēlāk — atraitnības laikā, «dum casta »[36] — vecmodīgi un diezgan dzēlīgi vārdi, iepīti, lai viņš varētu būt drošs par Flēras mātes uzvešanos. Viņa testamentā tas bija papildināts līdz tūkstoš mārciņu lielai gada rentei ar tādiem pašiem noteikumiem. Labi! Soumss atdeva norakstus atpakaļ Gredmenam, kas tos paņēma, acu nepacēlis, pagriezās savā krēslā, atlika atkal atvilktnē un turpināja skaitļošanu.

— Gredmen! Man nepatīk pašreizējais stāvoklis mūsu valstī. Uzradies vesels pūlis ļaužu, kam pavisam nav vesela saprāta. Es gribētu atrast līdzekli, kā nodrošināt mis Flēru pret visādām varbūtībām.

Gredmens uzrakstīja uz savas dzēšlapas skaitli «2».

—     Jā-a, — viņš novilka, — gaiss nav patīkams.

—     Parastie ierobežojumi pret priekšlaicīgu kapitāla izlietošanu neko nedos.

—     Nē-e, — teica Gredmens.

—     Pieņemsim, ka virsroku gūst leiboristi vai notiek vēl kas ļaunāks! Bīstami ir tieši šādi fanātiķi. Paskatieties uz Īriju!

—     Jā-a, — teica Gredmens.

—     Pieņemsim, ka es tūlīt novēlu viņai visu, pats paturot tikai mūža procentus, tad viņi varētu atņemt man vienīgi tos, protams, ja tikai nemainīs likumu.

Gredmens pagrozīja galvu un pasmaidīja.

—     O-o, — viņš sacīja, — to jau nu viņi nedarīs!

—     Nezinu, — norūca Soumss, — es viņiem neticu.

—     Paies vēl savi divi gadi, ser, kamēr apliks ar nodokli kapitālu pirms tā pāriešanas mantiniekam.

Soumss nošņaukājās. Divi gadi! Viņam bija tikai sešdesmit pieci!

— Par to nav runas. Uzmetiet novēlējuma formu, kas paredz, ka viss mans īpašums pāriet vienādās daļās mis Flēras bērniem, līdz tam maksājot mūža procentus vispirms man un tad viņai, pie tam priekšlaicīgi izmaksāt kapitālu nav atļauts; un pievienojiet klauzulu, ka gadījumā, ja notiktu kas tāds, ka viņai šos procentus atņemtu, tie pāriet aizbildņu īpašumā, kam tie jāizlieto viņas labā pilnīgi pēc saviem ieskatiem.

Gredmens nočīkstēja: — Pārāk krasi soļi jūsu vecumā, ser, jūs izlaidīsiet no rokām kontroli.

— Tā ir mana darīšana, — Soumss asi atcirta.

Gredmens uzrakstīja uz papīra loksnes: «Mūža procenti — izmaksa pirms termiņa — procentu atņemšana — pilnīgi pēc ieskatiem…» — un sacīja:

—     Kas būs aizbildņi? Es ieteiktu jauno misteru Kingstonu; viņš ir patīkams, nosvērts jauns cilvēks.

—     Jā, viņš varētu būt viens. Man vajag triju. No Forsaitiem pašlaik nav neviena, kas man patiktu.

—     Vai jaunais misters Niklass arī ne? Viņš ir advokāts. Mēs esam viņam uzticējuši dažas lietas.

—     Viņš jau nu Ameriku vis neatklās, — teica Soumss.

Pār Gredmena seju, kas bija aptaukojusies no neskaitāmām jēra karbonādēm, izplūda smaids, tāda cilvēka smaids, kas cauru dienu sēž.

—     Viņa vecumā to arī nevar gaidīt, mister Soums.

—     Kāpēc? Cik tad viņam gadu? Četrdesmit?

—     Jā-a, viņš vēl ir pavisam jauns.

—     Nu, tad ierakstiet ar, bet es gribu kādu, kas būtu personīgi ieinteresēts. Tāda es neredzu.

—     Ko jūs teiktu par misteru Valeriju? Viņš taču tagad atgriezies mājās.

—     Vals Dārtijs? Ar tādu tēvu?

—     Nū-u, — nomurmināja Gredmens, — tēvs jau viņam septiņus gadus kā miris — statūti atļauj viņu arī atcelt.

—     Nē, — Soumss sacīja, — ar viņu es saistīties nevēlētos. — Viņš piecēlās. Gredmens pēkšņi ieteicās:

—     Ja viņi apliks ar nodokļiem kapitālu, tad var pienākt arī aizbildņu kārta. Tā ka iznāks tas pats. Ja es būtu jūsu vietā, es vēl pārdomātu.

— Tas ir tiesa, — sacīja Soumss. — Es padomāšu.

Vai esat paziņojis Virstrītas īrniecei, ka sakarā ar nama nojaukšanu tai jāatstāj dzīvoklis?

— Vēl ne. īrniece ir ļoti veca. Tādā vecumā viņa negribēs iet ārā.

— Nezinu. Nemiera gars tagad pārņem visus.

—     Es nu gan uz to skatos citādi, ser. Viņai ir astoņdesmit viens gads.

—     Labāk aizsūtiet pavēsti, — sacīja Soumss, — un paskatieties, ko viņa teiks. O! Un misters Timotijs? Vai viss kārtībā, ja viņš …

—     Viņa īpašuma inventarizācijas saraksts ir pilnīgi gatavs. Es liku novērtēt mēbeles un gleznas, lai mēs zinātu, par cik tās uzcenot. Bet man gan būs žēl, kad viņš no mums šķirsies. Ak, tētīt! Cik gadu pagājis, kopš es pirmo reizi redzēju misteru Timotiju!

—     Mēs nevaram dzīvot mūžīgi, — teica Soumss, noņemdams no pakaramā cepuri.

—     Nē-e, — sacīja Gredmens, — bet bēdīgi gan tas būs — pēdējais no vecās ģimenes! Vai lai ķeros pie sūdzības par miera traucēšanu Vecajā Kemptonstrītā? Tās harmonikas nudien ir nejaukas.

—     Ķerieties. Man jāiegriežas pēc mis Flēras un jātiek pulksten četros uz vilcienu. Sveiki, Gredmen!

— Sveiki, mister Soums. Ceru, ka mis Flēra…

— Par veselību nav ko sūdzēties, bet pārāk daudz klaiņo apkārt.

— Jā-a, — nočīkstēja Gredmens, — viņa ir jauna. Soumss devās ārā, prātodams: «Vecais Gredmens! Ja

viņš būtu jaunāks, es ieceltu par aizbildni viņu. Nav neviena, uz kuru varētu paļauties, ka tas jutīs patiesu interesi.»

Atstājot aiz muguras žultaino, matemātiski precīzo stāvošo ūdeņu šķietamo mieru, viņš piepeši nodomāja: «Kamēr atrodas vīra pajumtē! Kāpēc gan nevarētu iznīcināt tādus zeļļus kā Profonu, nevis tūkstošiem vāciešu, kas strādā vaiga sviedros?» — un brīnījās, cik dziļam gan jābūt nemieram, ja tas varējis izraisīt tik nepatriotisku domu. Taču nemiers bija! Cilvēks ne mirkli nevarēja būt īsti mierīgs. Vienmēr visa aizmugurē slēpās kas ļauns. Un viņš devās tālāk uz Grīnstrītu.

Tieši pēc divām stundām, ielūkojies pulkstenī,

Tomass Gredmens, pagriezdamies grozāmajā krēslā, iegrūda atpakaļ rakstāmgalda pēdējo atvilktni un, ielikdams vestes kabatā tik lielu atslēgu saišķi, ka tas aknu pusē izspiedās kā kalns, notrausa ar piedurkni veco cilindru, paņēma lietussargu un devās lejup. Resns, mazs, cieši aizpogātos, vecos vizītsvārkos viņš devās uz Koventgārdenas tirgus pusi. Gredmens nekad nepalaida garām kārtējo pastaigu līdz Haigeitas metro stacijai un reti kad pa ceļam neveica kādu labi apsvērtu darījumu ar dārzeņiem un augļiem. Paaudzes varēja dzimt, cepuru modes mainīties, kari sākties un beigties, Forsaiti izgaist no pasaules, bet Tomass Gredmens, pelēks un uzticams, vienmēr dosies savā kārtējā pastaigā un pirks savu ikdienas dārzeņu devu. Laiki mainījušies, viņa dēls zaudējis kāju, un veikalā vairs nedod jaukos, pītos groziņus, kur aiznest pirkumu, un metro ir ērts satiksmes līdzeklis — taču žēloties vis neklājas; veselība, ja ņem vērā gadu nastu, ir laba, pēc piecdesmit četriem advokatūrā nostrādātiem gadiem viņš saņem apaļus astoņus simtus mārciņu gadā, tikai pēdējā laikā drusku baiļojas, tāpēc ka tā lielāko tiesu ir komisijas nauda no īres iekasēšanas, un tagad līdz ar Forsaitu īpašumu steidzīgo pārdošanu tā draud izsīkt, bet dzīves dārdzība joprojām turas tik augstu. Taču nav jau gan nekādas jēgas raizēties — «augstais dievs mūs visus radījis» — kā viņš — Gredmens mēdz sacīt. Un namīpašumi Londonā — nez ko gan teiktu misters Rodžers un misters Džeimss, ja redzētu, ka tos šādi pārdod, — jā, namīpašnieki šķiet liecinām par paļāvības trūkumu, bet misters Soumss — tas baiļojas. Pārdzīvot visus un nodzīvot vēl divdesmit vienu gadu — tālāk tak nu vairs nevar iet. Tomēr veselība viņam turas lieliska — un mis Flēra ir glīta jaunkundzīte — nudien; viņa apprecēsies; bet daudziem cilvēkiem tagad vispār nav bērnu, — viņš — Gredmens bija kļuvis tēvs divdesmit divu gadu vecumā; un misteram Džolionam, kas apprecējās, studēdams Kembridžā, piedzima bērns tai pašā gadā — ak tu dieniņ! Tas bija sešdesmit devītajā gadā, vēl ilgi pirms tam, iekams vecais misters Džolions — tas gan bija lietpratējs visos īpašuma veidos — paņēma savu testamentu projām no mistera Džeimsa — jā gan!

Toreiz viņi uzpirka namīpašumus pa labi un kreisi, toreiz nebija šo haki ģērbu un cilvēki neuzbruka cits citam, lai tikai paši varētu noturēties virs ūdens; un gurķi maksāja divus pensus, un melone — ak šīs agrākās melones, kas lika siekalām saskriet mutē! Piecdesmit gadu pagājuši, kopš viņš ieradās mistera Džeimsa kantorī un misters Džeimss tam teica: «Nu, Gredmen, jūs vēl esat tīrais puika — gan jūs redzēsiet, ka galu galā pelnīsiet pieci simti gadā.» Un viņš pelna un bīstas dievu, un kalpo Forsaitiem, un vakaros ievēro dārzeņu diētu. Un, nopircis «Džona Bula» eksemplāru, — ne jau tāpēc, ka uzskatītu to par labu, tas bija pārāk ekstravagants — Gredmens ar vienkāršā brūnā papīrā ietītu sainīti rokās pazuda metro liftā un noslīdēja lejup zemes dzīlēs.

VI

SOUMSA PRIVĀTĀ DZĪVE

Ceļā uz Grīnstrītu Soumsam ienāca prātā, ka vajadzētu iegriezties pie Dumetriusa Safolkas ielā, lai papētītu, vai būs iespējams nopirkt no Bolderbija Kromu Vecāko[37]. gandrīz vērts bija piedzīvot karu, ja tādi darbi kā Bolderbija Kroms Vecākais tiek, tā sakot, laisti apgrozībā! Vecais Bolderbijs bija miris, viņa dēls un dēladēls krituši karā, — muiža pārgāja kādam radiniekam, kas taisījās to pārdot, — daži teica, ka iemesls tam esot Anglijas grūtais stāvoklis, citi minēja astmu.

— O! Es to dabūšu, mister Forsait, nudien, ser!

Viņa trīsošie plakstiņi nostiprināja Soumsā apņemšanos rakstīt tieši jaunizceptajam Bolderbijam, norādot, ka vienīgais Kroma Vecākā cienīgais pārdošanas ceļš ir izvairīties no starpniekiem. Tāpēc viņš noteica; — Nu, sveiki! — un devās projām, atstādams Dumetriusu neizpratnē.

Grīnstrītā viņš uzzināja, ka Flēra izgājusi un atgriezīsies vēlu vakarā: viņa esot nodomājusi palikt Londonā vēl vienu nakti. Gluži nomākts viņš iesēdās ormanī un paspēja noķert savu vilcienu.

Mājās viņš nokļuva ap pulksten sešiem. Gaiss bija smacīgs, koda odi, tuvojās negaiss. Paņēmis pienākušās vēstules, viņš devās uz savu ģērbistabu, lai nomazgātu Londonas putekļus.

Neinteresants pasts. Kāda kvīts, rēķins par Flēras pirkumiem. Kādas ofortu izstādes prospekts. Vēstule, kas sākās ar vārdiem:

Ser, — tā gan nav mana personīga darīšana, bet, pēc manas saprašanas, man jums jāpaziņo …

Tam vajadzēja būt kādam lūgumam vai kam nepatīkamam. Soumss tūlīt sāka lūkoties pēc paraksta. Tā nebija! Viņš neticīgi paraudzījās otrā pusē un apskatīja katru stūri. Nebūdams sabiedrisks darbinieks, Soumss nekad nebija saņēmis anonīmu vēstuli, un viņa pirmais impulss bija to kā bīstamu saplēst, nākamā doma bija to kā vēl ko bīstamāku izlasīt.

Ser, — tā gan nav mana personīga darīšana, bet, pēc manas saprašanas, man jums jāpaziņo, ka jūsu kundzei ir sakars ar kādu ārzemnieku …

Aizlasījis līdz šiem vārdiem, Soumss mehāniski apstājās un apskatīja pastmarku. Ciktāl viņš spēja saburtot pasta kantorī uzspiesto neskaidro zīmogu, šķita, ka vārds beidzas ar «siju» un vidū ir «t» burts. Celsija? Nē! Betersija? Varbūt. Viņš atsāka lasīšanu.

Šie ārzemnieki visi ir labi, bāz tik maisā. Šitais satiekas ar jūsējo divreiz nedēļā. Esmu to redzējis pats savām acīm, — un noskatīties, kā krāpj angli, ir pretīgi. Pavērojiet, tad jūs redzēsiet, vai man ir taisnība vai ne. Es nemaisītos te iekšā, ja tas nebūtu draņķa ārzemnieks.

Jūsu padevīgais kalps.

Nometot vēstuli, Soumsam bija tāda pati sajūta, it kā, ieiedams savā» guļamistabā, viņš to būtu atradis pilnu ar melnajiem tarakāniem. Rakstīt bez vārda bija zemiski, tas slēpa sevī ko neķītru un lika nodrebēt riebumā. Un visļaunākais tas, ka šis rēgs bija spokojies Soumsa smadzenēs kopš tā svētdienas vakara, kad Flēra bija norādījusi uz Prosperu Protonu, kas slaistījās pa zālāju, un teikusi: «Ložņā kā kaķis!» Un vai gan viņš tieši tādā sakarībā nebija šodien pārbaudījis savu testamentu un laulību novēlējumu? Un tagad šis anonīmais nelietis, acīm redzot negūdams nekāda labuma, vienīgi, lai izgāztu savas dusmas pret ārzemniekiem, bija izvilcis šo rēgu no tumsas, kur Soumss bija cerējis un vēlējies to noglabāt. Viņa gados tam ar varu uzspiež tādas ziņas par Flēras māti! Viņš pacēla vēstuli no grīdsegas, pārplēsa to gandrīz uz pusēm un, kad tā turējās kopā vairs tikai šaurā strēmelē gar locījuma vietu, pārstāja plēst un pārlasīja to vēlreiz. Šai mirklī viņš pieņēma vienu no sava mūža izšķirīgajiem lēmumiem. Viņu neievilks ar varu vēl vienā skandālā. Nē! Lai kā arī viņš nolems atrisināt šo jautājumu — un tas prasīs ļoti tālredzīgus un uzmanīgus apsvērumus, — viņš nedarīs neko tādu, kas varētu kaitēt Flērai. Pēc šā lēmuma pieņemšanas viņa prāts atkal klausīja stūrei, un viņš devās mazgāties. Rokas Soumsam drebēja, kad viņš tās slaucīja. Skandālu viņš negribēja, bet bija kas jādara, lai šo nejēdzību izbeigtu! Soumss iegāja sievas istabā un stāvēja, lūkodamies apkārt. Doma meklēt kādu lietisku pierādījumu, kas dotu tam tiesību Anetei draudēt, viņam neienāca pat prātā. Viņš neko neatrastu — Anete bija pārāk praktiska. Domu likt sievu izsekot viņš atmeta, pirms tā paspēja pieņemt noteiktu veidu, — pārāk labi viņš atcerējās savus agrākos piedzīvojumus. Nē! Viņam nebija nekā cita kā vien šī saplēstā vēstule no kāda anonīma nelieša, par kura nekaunīgo ielaušanos savā personīgajā dzīvē Soumss bija tā sašutis. Bija pretīgi šo pierādījumu izlietot, bet iespējams, ka tas būs jādara. Cik labi, ka Flēra šovakar nav mājās! Klauvējiens pie durvīm pārtrauca viņa smagās pārdomas.

— Ser, viesistabā gaida misters Maikls Monts. Vai jūs viņu pieņemsiet?

— Nē, — teica Soumss, — tas ir, jā. Es noiešu lejā. Jātveras vienalga pie kā, lai izklaidētu uz dažiem

mirkļiem domas!

Maikls Monts vilnas flaneļa uzvalkā stāvēja uz verandas, pīpēdams cigareti. Kad pienāca Soumss, viņš to aizmeta un izbrauca ar roku caur matiem.

Soumsa jūtas pret jaunekli bija īpatnējas. Mērojot ar veco mērauklu, Maikls, bez šaubām, bija trokšņains, vieglprātīgs jauns zellis, taču viņa ārkārtīgi jautrajā manierē izpļāpāt savas domas slēpās kas valdzinošs.

— Nāciet iekšā, — Soumss sacīja, — vai tēju esat dzēris?

Monts ienāca.

—    Es domāju, ka Flēra būs atpakaļ, ser, bet priecājos, ka nav. Redziet, es — es esmu viņā ieķēries līdz ausīm, tā ieķēries, ka domāju — labāk būs, ja jūs to zināsiet. Ir, protams, vecmodīgi nākt papriekš pie tēva, bet es domāju, ka jūs to piedosiet. Es runāju ar savu tēti, un viņš saka, ja es sākšot vest mierīgu dzīves veidu, tad viņš man palīdzēšot. Viņam patiesībā šāda doma iet ļoti pie sirds. Es viņam pastāstīju par jūsu Goiju.

—    O! — neizsakāmi sausi noteica Soumss. — Viņam iet pie sirds?

—    Jā, ser, un jums?

Soumss savilka lūpas tikko manāmā smaidā.

— Redziet, — atsāka Monts, grozīdams pirkstos savu salmu cepuri, bet viņa mati, ausis, uzacis — viss šķita no uztraukuma saceļamies stāvus, — kad cilvēks izbaudījis karu, tad vienmēr gribas steigties.

— Steigties apprecēties un pēc tam šķirties, — Soumss lēni noteica.

— Ne no Flēras. Iedomājieties sevi manā vietā! Soumss nokāsējās. Neko teikt, pierādījums bija pārliecinošs.

— Flēra ir pārāk jauna, — viņš sacīja.

— Ak nē, ser. Mūsdienās mēs esam ļoti veci. Mans tētis šķiet man pilnīgs zīdainis; viņa domāšanas aparāts nav ne par matu izmainījies. Bet viņš, protams, ir bārts, tas viņam neļauj virzīties uz priekšu.

— Barts, — atkārtoja Soumss, — kas tas varētu būt?

— Baronets, ser. Es kādreiz arī būšu baronets. Bet gan es to pārcietīšu.

— Tad staigājiet laimīgs un cietiet, — teica Soumss. Jaunais Monts lūdzoši sacīja: — Ak nē, ser. Man

vienkārši jāslaistās te apkārt, citādi man nekad negadīsies ne mazākā izdevība. Bet, lai nu kā, jūs taču, manuprāt, ļausiet Flērai darīt, ko viņa gribēs. Madamemani ieredz.

— Patiešām! — Soumss auksti noteica.

—    Jūs taču galīgi nedzenat mani ārā, vai ne? — un jauneklis izskatījās tik skumīgs, ka Soumss pasmaidīja.

—    Jums varbūt patiesi liekas, ka esat ļoti vecs, — viņš teica, — bet man jūs šķietat ārkārtīgi jauns. Traukties vienmēr visam pa priekšu nav pierādījums briedumam.

—    Nu labi, ser, attiecībā uz vecumu es jums padodos. Bet, lai pierādītu, ka man ir nopietni nodomi, teikšu jums, ka esmu dabūjis darbu.

— Priecājos to dzirdēt.

— Esmu kļuvis kāda izdevēja kompanjons; mans vecais kungs gādās par skanošo.

Soumss aizklāja ar roku muti — viņš tik tikko nebija pateicis: «Lai dievs tam izdevējam stāv klāt!» Viņa pelēkās acis uzmanīgi nopētīja satraukto jaunekli.

— Man nav nekas pret jums, mister Mont, bet Flēra man ir viss. Viss — vai saprotat?

—    Jā, ser, es zinu, bet arī man viņa ir viss.

Var jau būt. Katrā ziņā esmu priecīgs, ka jūs man to pateicāt. Un tagad, man šķiet, šis temats būtu izsmelts.

Es zinu, ka viss atkarīgs no viņas, ser.

—    Ceru, ka tas vēl ilgi būs atkarīgs no viņas.

—    Drosmi jūs nu gan neiedvešat, — Monts pēkšņi noteica.

—    Nē, — sacīja Soumss. — Mana dzīves pieredze nav man mācījusi cilvēkus steigā saprecināt. Ar labvakar, mister Mont! Es Flērai nestāstīšu, ko jūs teicāt.

—    O! — Monts bezcerīgi nočukstēja. — Es varētu ar galvu triekties sienā, tā es alkstu pēc viņas. Viņa to ļoti labi zina.

—    Laikam gan. — Un Soumss pastiepa roku. Izklaidīgais spiediens, smagā nopūta un jaunekļa motocikla rūkoņa, kas drīz pēc tam atlidoja no āra, izraisīja nevilšu priekšstatu par putekļu mākoņiem un salauztiem locekļiem.

«Jaunākā paaudze!» Soumss smagi nodomāja un izgāja uz zālāju. Dārznieki bija pļāvuši, un gaisā joprojām vēsmoja vīstošās zāles aromāts — pērkona tuvums kļāva visas smaržas pie zemes. Debesis bija purpura krāsā — papeles melnas. Divas trīs laivas aizslīdēja pa upi, steigdamās rast patvērumu pirms vētras. «Tris dienas skaists laiks,» nodomāja Soumss, «un tad vētra!» Kur bija Anete? Droši vien ar to nekaunīgo beļģi — viņa taču bija jauna sieviete! Pārsteigts par savu dīvaini labsirdīgo domu, viņš iegāja dārza namiņā un apsēdās. Nebija noliedzams — un viņš arī nemēģināja to darīt — Flēra viņam nozīmēja tik daudz, ka sievai pāri palika ļoti maz — ļoti maz. Francūziete … viņa tam nekad nebija bijusi daudz vairāk par mīļāko, un pret tādām lietām viņš tagad kļuva arvien vienaldzīgāks! Savādi, ka, lai gan Soumsā dziļi sakņojās vēlēšanās būt mērenam un ieguldīt savas vērtības drošos pasākumos, savas jūtas viņš tomēr vienmēr veltīja tikai vienam cilvēkam. Vispirms Irēnai, tagad — Flērai. Sēžot tur, viņš to neskaidri apzinājās, apzinājās, ka tas ir savādi un bīstami. Reiz tas bija viņu novedis pie katastrofas un skandāla, bet tagad — tagad tam vajadzēja viņu no tiem glābt! Viņš tik ļoti mīlēja Flēru, ka negribēja nekādu skandālu. Ja vien varētu dabūt rokā šo anonīmo vēstuļu rakstītāju, viņš gan tam parādītu, kā duļķot ūdeni un vandīt augšā dubļus, ja Soumss vēlas, lai tie paliek guļam dibenā! … Tāls zibens, klusa rūkoņa, un lielas lietus lāses pakšķēja pret niedru jumtu viņam virs galvas. Viņš palika vienaldzīgs un zīmēja ar pirkstu uz mazā, rupji tēstā galda putekļainās virsmas kādu rakstu. Flēras nākotne! «Es gribu, lai viņas dzīves ceļš ir viegls,» viņš domāja. «Nekas cits manos gados vairs nav svarīgs.» Dzīve ir tik apnicīga! Nekad nevar paturēt to, ko esi ieguvis! Kā vieni draudi novērsti, tā otri pa durvīm iekšā. Ne par ko nevar būt drošs! Soumss pasniedzās un norāva sarkanu tīteņrozi no zaru vijuma, kas aizēnoja logu. Puķes plauka un bira — daba bija tik dīvaina! Pērkons rūca un dārdināja, virzīdamies gar upes austrumu pusi, bālganie zibeņi dzēla acīs; papeļu galotnes, asas un blīvas, atdalījās no debesu fona, spēcīga lietus gāze šalkdama un grabēdama ietina savā plīvurā mazo dārza namiņu, kur Soumss sēdēja, grimis vienaldzīgās domās.

Kad vētra bija pāri, viņš atstāja savu paslēptuvi un devās pa samirkušo celiņu uz upes krastu.

Niedrēs bija atraduši patvērumu divi gulbji. Soumss labi pazina šos putnus un stāvēja, vērodams, cik cienīgi ir viņu balto kaklu izliekumi un briesmīgās, čūskām līdzīgās galvas. «Tajā darbā, kas mani gaida, nu gan nav nekādas cieņas!» viņš nodomāja. Taču mezgls bija jāatrisina, lai nenotiktu ļaunākais. Vienalga, kur arī Anete būtu bijusi, tagad viņa droši vien atgriezusies mājās, jo bija gandrīz pusdienu laiks; tuvojoties brīdim, kad sieva būs jāsastop aci pret aci, jo grūtāk kļuva izlemt, ko un kā tai sacīt. Soumsam iešāvās prātā jauna briesmīga doma. Ja nu Anete pieprasa sev brīvību, lai apprecētu šo zelli! Nu, ja viņa to gribēs, tad nedabūs. Tādēļ jau nu Soumss nebija viņu precējis. It kā nomierinot viņa acu priekšā uzpeldēja Prospera Profona tēls. Tādi vīrieši neprecas! Nē, nē! Acumirklīgo izbīli nomainīja dusmas. «Gadīsies tik tu man ceļā…» viņš nodomāja. Jauktenis, kas iemieso … Bet ko tad Prospers Profons iemiesoja? Neko būtisku. Taču ko tādu, kas šai pasaulē bija pietiekami reāls — netikumību, kas norāvusies no ķēdes, vilšanos, kas ložņā, meklējot laupījumu.« Je m'en fiche!»— šo izteicienu Anete bija piesavinājusies no viņa. Fatālists! Kosmopolīts no kontinenta — laikmeta auglis! Ja arī bija vēl kāds stiprāks nopēluma vārds, tad Soumss juta, ka viņš to nezina.

Gulbji bija pagriezuši galvas un skatījās Soumsam garām tikai viņiem vien zināmā tālē. Viens no tiem klusu iešņācās, pakustināja asti, pagriezās, it kā pa-kļaudamies stūrei, un aizpeldēja projām. Otrs sekoja. Viņu baltie ķermeņi, staltie kakli izgaisa no redzesloka, un Soumss devās mājās.

Anete bija viesistabā, apģērbusies pusdienām, un Soumss, dodamies augšā pa kāpnēm, domāja: «Skaists ir tas, kam skaisti darbi.» Skaista! Maltītes laikā, kura izcēlās ar noteiktību daudzuma un ar pašu pilnību labuma ziņā, netika runāts tikpat kā nekas, izņemot dažas piezīmes par viesistabas aizkariem un negaisu. Soumss nedzēra neko. Vēlāk viņš iegāja Anetei pakaļ viesistabā un atrada to uz dīvāna starp abām balkona durvīm smēķējam cigareti. Viņa bija atzvēlušies, gandrīz pavisam taisna, dziļi izgrieztā, melnā tērpā, sakrustotām kājām un pusaizvērtām zilajām acīm; no sārtajām, pilnīgajām lūpām izvijās zilpelēku dūmu gredzeni, lenta saturēja kastaņbrūnos matus; kājās Anetei bija vissmalkākās zīda zeķes un kurpes ar ļoti augstiem papēžiem, kuras atsedza pēdas pacēlumu. Skaists greznojums jebkurai istabai! Soumss, turēdams saplēsto vēstuli rokā, ko bija iebāzis dziļi sava smokinga sānkabatā, teica:

— Es aizvēršu logu, mitrums nāk iekšā.

Viņš tā izdarīja un stāvēja, skatīdamies uz kādu Dāvida Koksa gleznu, kas karājās turpat blakus, greznojot krēmkrāsā panelēto sienu.

Par ko viņa domāja? Soumss savā mūžā nebija sapratis nevienu sievieti, izņemot Flēru, un arī Flēru ne vienmēr! Viņam strauji sitās sirds. Bet, ja viņš gribēja ko darīt, tad pašlaik bija īstais brīdis. Novērsdamies no Dāvida Koksa, Soumss izvilka pārplēsto vēstuli.

— Es saņēmu šo te.

Anetes acis iepletās un pievērsās viņam, tad skatiens kļuva ciets.

Soumss padeva viņai vēstuli.

—    Tā ir pārplēsta, bet tu to varēsi izlasīt. — Un viņš atkal pievērsās Dāvidam Koksam — jūras gleznai skaistās krāsās, bet bez pietiekamas dzīvības. «Diez ko tas klaidonis dara šinī brīdī?» viņš domāja. «Es viņam vēl sagādāšu pārsteigumu.» Pašķielēdams uz sievu, viņš redzēja, ka Anete stīvi tur vēstuli, skatiens zem tušas nomelnotajām skropstām un sarauktajām nokrāsotajām uzacīm slīdēja no vienas puses uz otru. Viņa ļāva vēstulei nokrist, viegli nodrebinājās, pasmaidīja un sacīja:

—    Netīrra!

—    Pilnīgi piekritu, — sacīja Soumss, — pazemojoša. Vai tas ir taisnība?

Anete iekoda zobus sārtajā apakšlūpā. — Un ja nu tā būtu?

Cik viņa bija nekaunīga!

—    Vai tas ir viss, kas tev sakāms?

—    Nē.

—    Nu, tad runā!

—    Kāda jēga runāt?

Soumss ledaini ievaicājās: — Tātad tu atzīsti, ka tas ir taisnība?

— Es neatzīstu neko. Tu rīkojies muļķīgi, tā vaicādams. Tāds vīrietis kā tu nedrīkstētu vaicāt. Tas ir bīstami.

Soumss pagājās pa istabu, lai nomāktu augošās dusmas.

—    Vai tu atceries, — viņš teica, apstādamies Anetes priekšā, — kas tu biji, kad es tevi apprecēju? Tu sēdēji restorānā pie kases.

—    Vai tu atceries, ka es nebiju pat pusi tik veca kā tu?

Soumss pirmais izbeidza aso skatienu sadursmi un aizgāja atpakaļ pie Dāvida Koksa.

—    Es netaisos mētāties ar vārdiem. Es prasu, lai tu izbeidz šo draudzību. Es interesējos par šo jautājumu tikai tiktāl, ciktāl tas skar Flēru.

—    A, Flēru!

— Jā, — Soumss stūrgalvīgi sacīja, — Flēru. Viņa ir tikpat daudz tavs bērns, cik mans.

Cik laipni no tevis, ka tu to atzīsti! — Vai tu darīsi to, ko es tev saku?

— Es nevēlos tev stāstīt savus nodomus.

— Tad man tevi jāpiespiež. Anete pasmaidīja.

— Nē, Soums, — viņa teica. — Tāda spēka tev nav. Nesaki to, ko tu nožēlosi.

Dzīslas uz Soumsa pieres uztūka aiz dusmām. Viņš atplēta muti, lai izgāztu savu sašutumu, taču nespēja. Anete turpināja:

— Apsolu, ka tādu vēstuļu vairs nebūs. Ar to pietiek. Soumss sakoda zobus aiz niknuma. Viņam bija tāda sajūta, it kā šī sieviete, kas bija pelnījusi — viņš pats nezināja, ko, apietos ar viņu kā ar bērnu.

— Ja divi cilvēki ir apprecējušies un dzīvojuši tā kā mēs, Soums, tad viņiem gan labāk vajadzētu vienam par otru ciest klusu. Ir tādas lietas, ko neizvelk dienas gaismā, lai nekļūtu par ļaužu apsmieklu. Tāpēc tu cietīsi klusu, ne manis dēļ — tevis paša dēļ. Tu kļūsti vecs, es vēl ne. Tu esi padarījis mani ļot-ti praktisku.

Soumss, kas bija pārdzīvojis visas jūtas, kuras pārdzīvo cilvēks, kad to žņaudz, truli atkārtoja:

—    Es prasu, lai tu izbeidz šo draudzību.

—    Un ja nu es to nedarīšu?

— Tad — tad es izslēgšu tevi no sava testamenta. Dīvainā kārtā tas, likās, neaizsniedza mērķi. Anete

iesmējās.

—    Tu dzīvosi ļoti ilgi, Soums.

—    Tu — tu esi samaitāta sieviete, — Soumss pēkšņi sacīja.

Anete paraustīja plecus.

—    Es tā nedomāju. Ir taisnība, dzīve kopā ar tevi ir manī nokāvusi šādas tādas jūtas, bet samaitāta sieviete es neesmu. Es esmu saprātīga — tas ir viss. Un, kad tu pārdomāsi, tad arī tu būsi tāds pats.

—    Es uzmeklēšu šo cilvēku, — īgni teica Soumss, — un brīdināšu viņu.

—    Моn cher,tu esi jocīgs. Tu mani negribi; tik daudz, cik tu mani gribi, tik tu arī dabū; un tu gribi, lai pārējais manī ir miris. Es neatzīstu, ka vēstulē rakstīta taisnība, bet es savos gados negatavojos kļūt par mironi, Soums, tāpēc es tev iesaku labāk būt mierīgam.

Es pati netaisīšu skandālu, nebūt ne. Un tagad dari, ko gribi, bet es vairāk nerunāšu.

Viņa pasniedzās, paņēma no maza galdiņa franču romānu un atvēra to. Soumss vēroja sievu un klusēja — viņu tirdīja pārāk dažādas jūtas. Doma par nekaunīgo beļģi lika viņam gandrīz alkt pēc Anetes; tas savukārt atklāja viņu attiecību būtību un biedēja Soumsu — cilvēku, kas tik maz sliecās uz introspektīvu filozofiju. Neteicis vairs ne vārda, viņš izgāja ārā un devās uz gleznu galeriju. Lūk, kas iznāk, kad apprec francūzieti! Un tomēr bez viņas nebūtu Flēras. Viņa savu pienākumu bija izpildījusi.

«Viņai taisnība,» Soumss domāja, «es neko nevaru darīt. Es patnezinu,vai tur kas ir vai nav.» Pašaizsardzības instinkts brīdināja viņu noslēgt durvis briesmu priekšā, noslāpēt uguni, liedzot piekļūt pie tās gaisam. Kamēr neticēja, ka tur kas ir, tikmēr tur arī nekā nebija.

Tonakt Soumss iegāja Anetes istabā. Viņa saņēma vīru, it kā tas būtu gluži dabiski un viņi nebūtu strīdējušies. Un Soumss atgriezās savā istabā, dīvaini nomierināts. Kad cilvēks negrib redzēt, tad arī nav nekādas vajadzības to darīt. Viņš negrib — un arī turpmāk negribēs. Nekāda labuma no šīs redzēšanas nebūs — pilnīgi nekāda! Atvēris atvilktni, viņš izņēma no kastītes mutautiņu un ietvaru ar Flēras attēlu. Mazliet palūkojies fotogrāfijā, viņš pabīdīja to sānis, un parādījās otra — tā senā, Irēnas. Pūce iebrēcās, kamēr viņš stāvēja pie loga, lūkodamies attēlā. Pūce kliedza, sarkanās tīteņrozes šķita kļūstam vēl tumšākas, uzdvesmoja ziedošo liepu smarža. Ak, dievs! Tas toreiz bija kas cits! Kaislība — atmiņas! Pīšļi un putekļi!

VII

dŽūna iejaucas

Kādu vakaru Džūnas Forsaitas studijā Čizikā uz Temzas krasta sēdēja kāds skulptors, slāvs, kādu laiku dzīvojis Ņujorkā, egoists un bez naudas. Sestā jūlija vakarā Boriss Strumolovskis, kura daži darbi bija izlikti apskatīšanai šeit, jo tie bija pārāk aizsteigušies priekšā laikmetam, lai tiktu rādīti kur citur, — šis Strumolovskis tātad bija iesācis labi — viņa noslēgtība un Kristum līdzīgā klusēšana apbrīnojami piestāvēja tā jauneklīgajai, apaļajai, platajai sejai ar lielajiem vaigu kauliem, ko aptvēra gaiši mati, apgriezti uz pieres kā meitenei. Džūna pazina skulptoru trīs nedēļas un joprojām saskatīja viņā vispatiesāko ģēnija iemiesojumu un nākotnes cerību, apmēram ko līdzīgu Austrumu zvaigznei, kas ieklīdusi Rietumos, kuri negrib to novērtēt. Līdz šim vakaram viņš bija aprobežojies ar sarunu par iespaidiem, ko viņā izraisījušas Amerikas Savienotās Valstis, kuru pīšļus Strumolovskis nupat bija nokratījis no kājām, — pēc viņa domām, šī valsts bija tik pilnīgi un galīgi barbariska, ka viņš tur it nekā nebija pārdevis un kļuvis par policijas aizdomu objektu. Tā esot valsts, viņš teica, bez savas rasiskas sejas, bez brīvības, bez brālības, bez vienlīdzības, bez principiem, tradīcijām, bez gaumes, vārdu sakot, — bez dvēseles. Viņš to bija atstājis bez kādām nožēlām un atbraucis uz vienīgo zemi, kur varēja dzīvot labi. Vientulības brīžos Džūna bija skumīgi domājusi par Strumolovski, stāvot viņa garabērnu priekšā, — tie bija baigi, bet spēkpilni un simboliski radījumi, ja iepriekš tika izskaidroti. Ka Strumolovskis, kas gaišo matu oreolā atgādināja senu itāliešu gleznu un bija tā iegrimis savā ģēnijā, ka neko citu uz pasaules neredzēja — tā neapšaubāmi bija vienīgā īpašība, pēc kuras varēja pazīt īstu ģēniju, — ka tāds cilvēks joprojām spiests būt «nelaimes putns», tas Džūnas silto sirdi saviļņoja tik ļoti, ka viņa gandrīz vai izmeta no tās Polu Postu. Un viņa bija jau šo to darījusi, lai atbrīvotu savu galeriju un piepildītu to ar Strumolovska meistardarbiem. Tūlīt viņa bija sadūrusies ar grūtībām. Pols Posts bija spārdījies, Vospovičs dzēlis. Likdami lietā visu savu ģēniju svaru, ko Džūna vēl tiem nenoliedza, viņi bija pieprasījuši, lai atstāj galeriju viņu rīcībā vēl vismaz sešas nedēļas. Pašlaik vēl joprojām ieplūda amerikāņu straume, kas drīz plūdīs ārā. Amerikāņu straume bija viņu likumīgā tiesa, viņu vienīgā cerība, viņu glābiņš — tāpēc, ka šai «drausmīgajā» zemē par mākslu taču neviens neinteresējās. Džūna bija šos pierādījumus uzklausījusi. Galu galā Boriss jau neņems ļaunā, ja viņi papilnam izmantos amerikāņu straumi, kurus viņš pats tik stipri nicināja.

Šovakar viņa to bija pasacījusi Borisam, kad nebija klāt neviens cits, izņemot Hannu Hobdiju, grafiķi, kuras iemīļotā tēma bija viduslaiki, un Džimiju Portugalu, «Neoartista» redaktoru. Džūna pateica to Strumolovskim ar to pēkšņo paļāvību, kuru pastāvīgā saskare ar neoartistu pasauli vēl līdz šim laikam nebija spējusi iznīdēt no viņas karstās un cildenās sirds. Taču skulptors nepaspēja pēc savas Kristum līdzīgās klusuciešanas pārtraukšanas norunāt vēl ne divas minūtes, kad Džūna sāka grozīt savas zilās acis no vienas puses uz otru, kā kaķis kustina asti. Tas — teica Strumolovskis — esot raksturīgs Anglijai, vissavtīgākajai zemei pasaulē, zemei, kas izsūcot asinis citām zemēm, kas izraujot smadzenes un sirdi īriem, indiešiem, ēģiptiešiem, būriem un birmiešiem, visbrīnišķīgākajām tautām pasaulē, — šai rupjajai liekulīgajai Anglijai! Tieši to viņš esot gaidījis, kad braucis uz tādu zemi, kur klimats — viena vienīga migla un cilvēki — visi tirgoņi, pilnīgi akli pret mākslu, iegrimuši spekulācijā un visvulgārākajā materiālismā.

Dzirdot, kā Hanna Hobdija čukst: — Paklau tikai! — un Džimijs Portugals irgo, Džūna tumši nosarka un pēkšņi izgrūda:

— Kāpēc tad jūs braucāt? Mēs jūs nelūdzām.

Šie vārdi tik krasi atšķīrās no visa, ko no mazās lēdijas varēja sagaidīt, ka Strumolovskis pastiepa roku un paņēma cigareti.

— Anglija nekad nav mīlējusi ideālistus, — viņš teica.

Taču Džūnā bija dziļi aizskarts kaut kas pirmatnīgi anglisks; no miega bija modusies vecā Džoliona taisnības izjūta. — Jūs te nākat, dzīvojat uz mūsu rēķina, — viņa sacīja, — un tad mūs apvainojat. Ja jūs domājat, ka tas ir godīgi, tad es gan tā nedomāju.

Viņa tagad atklāja to, ko citi bija atklājuši pirms viņas, — biezo ādu, aiz kuras dažreiz slēpjas ģēnija jūtīgums. Strumolovska jaunā, atklātā seja pārvērtās ņirdzīgā maskā.

— Uz jūsu rēķina? Mēs nedzīvojam uz jūsu rēķina, mēs ņemam to, kas mums pienākas, — desmito dalu no tā, kas mums pienākas. Jūs nožēlosiet savus vārdus, mis Forsaita.

— O nē, — atcirta Džūna, — nenožēlošu.

— A! Mēs jūs pazīstam ļoti labi, mēs, mākslinieki, — jūs mūs pieņemat, lai izsūktu no mums visu, cik vien iespējams. Man no jums neko nevajag. — Un viņš izpūta dūmu mākoni no cigaretes, kas bija pirkta par Džūnas naudu.

Apņēmība kā ledaina vēja pūsma atbrāzās no aizvainoto kauna jūtu vētras. — Ļoti jauki, ja tā, tad varat ņemt savus darbus projām.

Un gandrīz tai pašā mirklī viņa nodomāja: «Nabaga zēns! Viņš taču dzīvo jumtistabā, droši vien viņam nav naudas taksometram. Un šo cilvēku klātbūtnē; tas ir vienkārši riebīgi!»

Jaunais Strumolovskis spēcīgi papurināja galvu. Viņa biezie, gludie, īsi apcirptie mati nesapinkojās, bet palika līdzīgi zelta šķīvim.

— Es varu dzīvot no nekā, — viņš spalgi noteica, — man tas bieži bijis jādara manas mākslas dēļ. Tie esat jūs, buržuji, kas piespiežat mūs tērēt naudu.

Šie vārdi bija Džūnai kā akmens atsitiens pret ribām. Pēc visa tā, ko viņa bija darījusi mākslas labā, bēdājusies līdz ar tās bēdām, auklējusi tās nelaimes putnus! Viņa pašlaik meklēja piemērotus vārdus, kad atvērās durvis un viņas austriete čukstot pavēstīja;

— Kāda jauna dāma, gnдdiges Frдulein[40]

—     Kur?

—     Mazajā ēdamistabā.

Uzmetusi īsu mirkli Borisam Strumolovskim, Hannaī Hobdijai, Džimijam Portugalam, Džūna, neko nesakot, izgāja ārā, nebūt nejuzdamās mierīga. Ienākusi «mazajā ēdamistabā», viņa ieraudzīja, ka jaunā dāma ir Flēra, kas izskatījās gan bāla, bet ļoti daiļa. Šajā nepatīkamās atklāsmes brīdi nelaimes putns no Džūnas pašas pērkļa nāca kā saukts, jo viņa vienmēr instinktīvi tiecās pēc homeopātiskām zālēm.

Meitene, protams, atnākusi Džona dēļ vai arī, ja ne tādēļ, tad vismaz, lai ko izdabūtu no viņas. Un Džūna izjuta šai mirklī, ka palīdzēt kādam ir vienīgā ciešamā nodarbošanās.

—     Tātad jūs atcerējāties manu uzaicinājumu, — viņa teica.

—     Jā. Cik jauka, maza mājiņa! Bet, lūdzu, neļaujieties traucēties, ja jums ir ciemiņi.

—     Jūs mani nemaz netraucējat, — Džūna sacīja, — Lai viņi kādu brītiņu izbauda paši savu sabiedrību. Vai jūs atnācāt Džona dēļ?

—     Jūs teicāt, ka, pēc jūsu domām, viņiem vajadzētu mums visu pastāstīt. Nu, es uzzināju.

—     O! — Džūna apjukusi noteica. — Nepatīkams notikums, vai ne?

Viņas stāvēja viena otrai pretī pie maza, neapklāta galdiņa, kur Džūna ieturēja maltītes. Uz galdiņa slējās vāze, pilna ar Islandes magonēm. Meitene pacēla roku un aizskāra tās ar cimdā tērptajiem pirkstiem. Džūnai pēkšņi iepatikās Flēras ārkārtīgi modernais tērps, uz gurniem nošūts ar kruzuļiem, ap ceļiem šaurs — tam bija brīnišķīga krāsa, zila kā linu ziedi.

«Viņa ir līdzīga gleznai,» nodomāja Džūna. Viņas mazā ēdamistaba ar tās balti nobalsinātajām sienām, ar tās veclaicīgo sārto ķieģeļu grīdu un kamīnu, ar tās melnajiem ornamentiem un aizrežģotajiem logiem, pa kuriem slīpi iespīdēja pēdējie saules stari, šī istaba nekad nebija izskatījusies tik burvīga kā tagad, kad to greznoja jaunā būtne ar bālo, mazliet sadrūmušo seju. Džūna pēkšņi pavisam skaidri atcerējās, cik jauka bija izskatījusies pati tajās senajās dienās, kad atdāvāja sirdi Filipam Bozinijam, mirušajam mīlētājam, kas bija no viņas aizgājis, lai uz mūžiem iznīcinātu Irēnas atkarību no šīs meitenes tēva. Vai Flēra zināja arī to?

— Nu, — viņa sacīja, — un ko jūs darīsiet? Pagāja kāds brīdis, pirms Flēra atbildēja.

— Es negribu, lai Džons cieš. Man jāredz viņš vēlreiz, lai to visu izbeigtu.

— Jūs gribat to izbeigt!

— Ko gan citu atliek darīt?

Meitene pēkšņi šķita Džūnai neciešami nedzīva.

— Jums laikam taisnība, — viņa nočukstēja. — Es zinu, mans tēvs arī tā domā, bet es pati tā nekad nedarītu. Es nekad nepadodos bez cīnās.

Cik līdzsvarota un uzmanīga šī meitene izskatījās, cik bezjūtīgi skanēja viņas balss!

—     Cilvēki, protams, iedomājas, ka es esmu iemīlējusies.

—     Nu, un vai tad jūs neesat?

Flēra paraustīja plecus. «Man to vajadzēja zināt,» nodomāja Džūna, «viņa ir Soumsa meita — zivs! Bet viņš taču . ..»

—     Ko tad jūs gribat, lai es daru? — viņa gandrīz vai nicīgi noteica.

—     Vai es rīt nevarētu sastapt Džonu te, pirms viņš aizbrauc pie Holijas? Ja jūs viņam šovakar aizrakstītu, viņš atnāktu. Un varbūt vēlāk jūs viņiem tur Robinhilā pavisam vienkārši paziņotu, ka viss cauri un nav vajadzīgs stāstīt Džonam par viņa māti.

—     Labi! — Džūna strupi noteica. — Es tūlīt uzrakstīšu un jūs varēsiet nosūtīt. Rīt pustrijos. Es pati nebūšu mājās.

Viņa apsēdās pie maza rakstāmgalda, kas aizņēma vienu istabas kaktu. Kad viņa, pabeigusi vēstuli, paskatījās atpakaļ, Flēra joprojām stāvēja, šķirstīdama ar cimdotajiem pirkstiem magones.

Džūna aplaizīja marku. — Te tā būs. Protams, ja jūs neesat iemīlējusies, tad nav vairāk ko runāt. Džonam gan ir laime.

Flēra paņēma vēstuli. — Liels paldies!

«Mazā, saltā ragana!» nodomāja Džūna. Džons, viņas tēva dēls, mīl un negūst pretmīlestību no Soumsa meitas! Pazemojoši!

— Vai tas ir viss?

Flēra pamāja ar galvu. Viņas kruzuļi trīcēja un drebēja, kad tā līganā gaitā devās uz durvīm.

—     Sveiki!

—     Sveiki!… Modernā lellīte! — nomurmināja Džūna, aizvērdama durvis. — Ak šī ģimene! — Un viņa devās atpakaļ uz savu studiju. Boriss Strumolovskis bija atkal iegrimis Kristum līdzīgā klusuciešanā, bet Džimijs Portugals lādēja visus, izņemot grupu, ko presē reprezentēja viņa «Neoartists». Nopelto vidū bija arī Ēriks Koblijs un daži citi kādreiz neveiksmīgi ģēniji, kas savā laikā bija ieņēmuši pirmo vietu Džūnas palīdzības un pielūgsmes repertuārā. Tukšuma un pretīguma sajūtas pārņemta, viņa piegāja pie loga, lai ļautu upes vējam aizpūst projām pīkstulīgos vārdus.

Bet, kad Džimijs Portugals galu galā bija pabeidzis un kopā ar Hannu Hobdiju aizgājis, viņa nosēdās un krietnu pusstundu mierināja jauno Borisu Strumolovski, apsolīdama tam vismaz mēnesi amerikāņu pieplūduma, tā, ka aizejot ģēnija oreols bija pilnīgā kārtībā. «Boriss tomēr ir brinišķīgs,» Džūna nodomāja.

VIII

PĀRI VISAM

Zināt, ka tu esi viens pret visiem, dažiem raksturiem nozīmē sajust morālu atvieglojumu. Flēra, atstājot Džūnas māju, nejuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Lasīdama savas mazās ciltsmāsas zilajās acīs nosodījumu un sašutumu, viņa bija priecīga, ka ir to izmuļķojusi, jo nicināja vecīgo ideālisti, tāpēc, ka tā nebija saskatījusi viņas īstos mērķus.

Izbeigt to, kā tad, ko vēl ne! Drīz viņa visiem parādīs, ka tas bijis tikai sākums. Un, sēdēdama augšā uz autobusa, kas veda viņu atpakaļ uz Meifēru, Flēra uzsmaidīja pati sev. Taču smaids nodzisa, to nožņaudza uznākušās nojautas un bažas. Vai viņa spēs tikt galā ar Džonu? Viņa bija apņēmusies iet pāri visam, bet vai viņa varēs piespiest darīt Džonu tāpat? Viņa zināja patiesību un īstās briesmas, kas draudēja no vilcināšanās, — viņš nezināja ne vienu, ne otru; tā bija ļoti būtiska starpība.

«Pieņemsim, ka es viņam pastāstītu,» Flēra domāja, «vai tas galu galā nebūtu drošāk?» Šai riebīgajai apstākļu sakrišanai nebija nekādu tiesību izbojāt viņu mīlestību; Džonam tas jāredz! Viņi nedrīkst to pieļaut! Ar notikušu faktu cilvēki agri vai vēlu samierinās! No šī filozofiskā apsvēruma, kas viņas vecumam bija gandrīz par dziļu, Flēra pārgāja pie cita, mazāk filozofiska. Ja nu viņa pierunātu Džonu ātri un slepus apprecēties un tas vēlāk atklātu, ka viņa zinājusi patiesību? Ko tad? Džons necieta izlocīšanos. Vai tāpēc nebūtu labāk viņam pateikt? Taču atmiņas par Džona mātes seju atturēja no šī impulsa. Flēra baidījās. Mātei bija vara pār Džonu, varbūt lielāka vara nekā viņai pašai — Flērai. Ko var zināt? Tas bija pārāk liels risks. Dziji iegrimusi šajās neapzinātajās pārdomās, viņa pabrauca garām Grīnstrītai un atguvās tikai pie Rica viesnīcas. Viņa izkāpa tur un devās gar Grīnparku mājup. Negaiss bija noskalojis ik koku, tie vēl pilēja. Smagas lāses krita uz Flēras kruzuļiem, un, lai izvairītos no tām, viņa «Iseeum» kluba logu priekšā pārgāja pāri ielai. Nejauši palūkojusies augšup, meitene ieraudzīja erkerveida logā mesjē Profonu ar kādu garu, resnu vīrieti. Iegriezdamās Grīnstrītā, viņa izdzirda kādu saucam savu vārdu un ieraudzīja tuvojamies «to ložņu». Profons pacēla cepuri — spīdīgu katliņu, vienu no tām galvassegām, kuras Flēra jo sevišķi ienīda.

— Labvakar, mis Forsaida! Vai es nevaru izdarīt kādu mazumiņu jūsu labā?

—    Jā, pāriet uz otru ielas pusi.

—    Vai tiešām? Kāpēc es jums tā nepatīku? — Vai tad jūs man nepatīkat?

—    Tā izskatās.

— Nu, vaļsirdīgi runājot, tāpēc, ka jūs liekat man just, it kā nebūtu vērts dzīvot. Mesjē Profons pasmaidīja.

—    Paklausieties, mis Forsaida, neraizējieties. Viss būs labi. Nekas nav mūžīgs.

—    Ir gan mūžīgs, — iesaucās Flēra, — vismaz manās acīs, — sevišķi patika un nepatika!

— Tas nu liek man justies mazulietiņ nelaimīgam.

—    Man turpretī likās, ka jūs nekad nekas nespētu padarīt ne laimīgu, ne nelaimīgu.

—    Man nepatīk apgrūtināt citus cilvēkus. Es došos ceļojumā ar savu jahtu.

Flēra pārsteigta palūkojās viņā.

— Kurp?

— Mazā ceļojumā uz dienvidjūru salām vai kur citur, — teica mesjē Profons.

Flēra izjuta reizē ir atvieglojumu, ir aizvainojumu. Ar to viņš, bez šaubām, gribēja pateikt, ka sarauj sakarus ar viņas māti. Kā viņš iedrošinājās nodibināt ko tādu, kas jāsarauj, un kā viņš iedrošinājās to saraut?

— Arlabvakaru, mis Forsaida! Pasveiciniet no manis misis Dārtiju. Es patiešām neesmu tik slikts. Arlabvakaru! — Flēra atstāja viņu stāvot ar paceltu cepuri. Slepus palūkodamās atpakaļ, viņa redzēja, kā Profons — nevainojami ģērbies, smagnējs — palēnām slij atpakaļ uz savu klubu.

«Viņš pat mīlēt nespēj ar pārliecību,» Flēra nodomāja. «Ko māte darīs?»

Tonakt viņa redzēja bezgalīgus un nemierīgus sapņus. Viņa piecēlās ar smagu galvu un nogurusi, un tūlīt ņēmās pētīt Vaiteikera almanahu. Ikviens Forsaits instinktīvi apzinās, ka jebkurā stāvoklī vissvarīgākais ir fakti. Pat tad, ja viņa pārvarēs Džona aizspriedumus, bez precīza izpildes mehānisma no viņu izmisīgā nodoma nekas neiznāks. No ārkārtīgi vērtīgā sējuma Flēra uzzināja, ka viņiem abiem jābūt divdesmit vienu gadu veciem, citādi vajadzīga kāda cilvēka atļauja, uz kuru, protams, nav ko cerēt. Pēc tam viņa maldījās pa noteikumiem, kas attiecās uz atļaujām, apliecībām, paziņojumiem, rajoniem, beidzot uzdurdamās vārdiem «apzināti meli». Tās jau nu bija muļķības! Vai gan kāds patiešām nosodīs par to, ka viņi, gribēdami apprecēties aiz mīlestības, uzdos nepareizus gadus! Brokastīs Flēra gandrīz neko neēda un atkal atgriezās pie Vaiteikera. Jo ilgāk viņa to pētīja, jo nedrošāka kļuva, līdz, dīki šķirstīdama lappuses, uzdūrās Skotijai. Tur cilvēki varēja apprecēties bez visām šīm muļķībām. Viņai tikai vajadzēja aizbraukt un uzturēties tur divdesmit vienu dienu, tad ierastos Džons un divu liecinieku klātbūtnē viņi paziņotu, ka ir precējušies. Un, kas vēl svarīgāk, — viņi arī būtu precējušies! Tā bija vislabākā izeja. Un Flēra tūlīt domās pārskatīja savas skolas biedrenes. To vidū bija Mērija Lema, kas dzīvoja Edinburgā un bija «lāga meiča»! Tai bija arī brālis. Viņa varēja ciemoties pie Mērijas Lemas, kas kopā ar savu brāli būs liecinieki. Flēra labi zināja, ka dažas meitenes uzskatītu to visu par nevajadzīgu un ka viņai un Džonam vajadzētu tikai aizbraukt kaut kur pavadīt kopā sestdienu un svētdienu un tad pateikt savējiem: «Daba mūs salaulājusi, tagad mūs jāsalaulā likumam.» Taču Flēra bija pietiekami īsta Forsaita, lai justu, ka tāds darījums ir apšaubāms, un bītos no tā, kāda seja būs tēvam, dzirdot šos vārdus. Bez tam viņa neticēja, ka Džons to darīs; viņa cieņu pret sevi Flēra nekādā gadījumā negribēja mazināt. Nē! Mērija Lema atzīstama par labāku, un tagad bija tieši piemērots gadalaiks, kad doties uz Skotiju. Krietni nomierinājusies, Flēra iesaiņoja savas lietas, izvairījās no satikšanās ar krustmāti un iesēdās Čizikas autobusā. Viņa ieradās tur pārāk agri un devās uz Kjūgārdenu. Taču tā puķu dobju, ar etiķetēm aplīmēto koku un plašo zāļu laukumu vidū meitene tāpat neatrada mieru, un, apēdusi brokastīs maizītes ar anšovu pastēti un izdzērusi tasi kafijas, tā atgriezās Čizikā un piezvanīja pie Džūnas durvīm. Austriete ielaida viņu «mazajā ēdamistabā». Tagad, kad Flēra zināja, kādi šķēršļi stāv viņas un Džona priekšā, viņas alkas pēc jaunekļa pieauga desmitkārt, it kā tas būtu rotaļlieta ar asām malām vai indīgu krāsu, kādas viņai bija mēģinājuši atņemt bērnībā. Ja viņa nepanāks savu un nedabūs Džonu uz visiem laikiem, tad patiešām nomirs aiz ilgām. Viņai vajadzēja dabūt Džonu, lai lūst vai plīst, un viņa to dabūs! Virs sārtā ķieģeļu kamīna karājās apaļš, blāvs spogulis no ļoti veca stikla. Flēra stāvēja, lūkodamās savā atspulgā; seja bija bāla, ar melniem lokiem zem acīm; viegli drebuļi palaikam pārskrēja visam augumam. Tad viņa izdzirda zvanu un, piezagdamās pie loga, redzēja Džonu stāvam uz durvju pakāpiena, pieglaužot matus un aplaizot lūpas, it kā arī viņš censtos apvaldīt nervu satraukumu.

Kad Džons ienāca, Flēra sēdēja vienā no pītajiem krēsliem ar muguru pret durvīm un tūlīt sacīja:

— Apsēdies, Džon, gribu ar tevi nopietni parunāt.

Džons apsēdās uz galda viņas pusē, un Flēra, nolūkodamās jauneklī, turpināja:

Ja tu negribi mani zaudēt, mums jāprecas.

Džonam aizrāvās elpa.

—    Kāpēc? Vai ir kas jauns?

—    Nē, bet es to jutu Robinhilā — un mājās.

—    Bet… — Džons sastomījās, — Robinhilā viss gāja gludi — un viņi man nekā nav teikuši.

—    Bet viņi grib mūs izšķirt. Pietiek jau ar tavas mātes seju. Un mana tēva.

— Vai tu viņu esi pēc tās reizes redzējusi?

Flēra pamāja ar galvu. Vai pāris papildu meliem bija kāda nozīme?

— Bet, — Džons dedzīgi sacīja, — es nesaprotu, kā viņi pēc visiem šiem gadiem var vēl tā just.

Flēra pacēla acis uz viņu.

—    Varbūt tu mani nemīli pietiekami stipri.

—    Pietiekami stipri nemīlu! Es — taču . ..

—    Tad dari tā, lai esmu saistīta pie tevis.

—    Nesakot viņiem?

—    Pirms tam — ne.

Džons klusēja. Cik daudz vecāks viņš izskatījās salīdzinājumā ar dienu, no kuras pagājuši tikko divi mēneši, dienu, kad viņa pirmo reizi to redzēja, — krietnus divus gadus vecāks!

—    Māti tas ļoti sāpinās, — viņš sacīja. Flēra atrāva savu roku.

—    Tev jāizvēlas.

Džons noslīdēja no galda uz ceļiem.

—    Bet kāpēc viņiem neteikt? Viņi taču nevar no tiesas mūs izšķirt, Flēra!

—    Var! Es tev saku, var.

—    Kā?

—    Mēs esam pilnīgi atkarīgi no viņiem — viņi var mums atraut naudu un piespiest mūs visādi citādi. Es neesmu pacietīga, Džon.

— Bet tas nozīmē viņus apmānīt. Flēra piecēlās.

— Droši vien tu mani īsti nemīli, citādi tu nevilcinātos. «Viņš vai nu bīstas likteni…»

Aptverdams ar rokām Flēras vidukli, Džons atkal piespieda meiteni apsēsties. Viņa steidzīgi turpināja:

— Es esmu visu izplānojusi. Mums tikai jāaizbrauc uz Skotiju. Kad mēs būsim apprecējušies, viņi drīz vien samierināsies. Cilvēki vienmēr samierinās ar notikušiem faktiem. Vai tu tiešām to nesaproti, Džon?

— Bet tas viņiem tik briesmīgi sāpēs!

Tātad viņš labāk gribēja sāpināt viņu — Flēru nekā tos tur — savējos! — Nu tad labi, laid man iet! Džons piecēlās un atspiedās ar muguru pret durvīm.

— Man šķiet, tev taisnība, — viņš lēni sacīja, — bet tas jāpārdomā.

Flēra redzēja, ka Džonā kūsā jūtas, ko viņš grib izteikt, bet viņa nedomāja tam palīdzēt. Viņa ienīda sevi šai brīdī un gandrīz ienīda Džonu. Kāpēc viņai jāiznes viss smagums, lai nosargātu viņu mīlestību? Tas nebija godīgi. Un tad viņa ieraudzīja Džona acis, pilnas pielūgsmes un sāpju.

—    Neskaties tā! Es tikai negribu tevi zaudēt, Džon.

—    Tu nevari mani zaudēt tikmēr, kamēr tu mani mīli.

—    O jā, varu gan.

Džons uzlika rokas uz viņas pleciem.

— Flēra, vai tu zini ko tādu, ko tu man neesi stāstījusi?

Tas bija tas tiešais jautājums, no kura viņa bija baidījusies. Viņa ielūkojās jauneklim acīs un sacīja: — Nē. — Viņa bija sadedzinājusi aiz sevis visus tiltus, bet kāda tam nozīme, ja tikai viņa dabū Džonu? Viņš tai piedos. Un, apvijusi rokas ap Džona kaklu, Flēra noskūpstīja viņu uz lūpām. Uzvaras svaru kauss nosvērās viņai par labu! Viņa juta to Džona sirdspukstos pret savām krūtīm, viņa plakstienos, kas nolaidās lejup. — Es gribu, lai mēs varētu būt droši! Es gribu, lai mēs varētu būt droši! — viņa čukstēja. — Apsoli!

Džons neatbildēja. Viņa sejas mierā paudās dziļas bēdas. Beidzot viņš teica:

— Tas ir tikpat kā iesist viņiem. Man mazliet jāpadomā, Flēra. Man patiešām jāpadomā.

Flēra izslīdēja no viņa skavām.

— Ak tā! Lieliski! — Un pēkšņi viņa izplūda vilšanās, kauna un pārpūles asarās. Sekoja piecas dziļa izmisuma pilnas minūtes. Džona sirdsapziņas ēdām un maigumam nebija robežas, taču viņš nesolījās. Lai gan Flērai gribējās kliegt: «Nu tad labi, ja tu mani nemīli pietiekami stipri — tad ardievu!» — viņa neuzdrošinājās to darīt. Flēra kopš dzimšanas bija pieradusi panākt savu, un šis pretspars no otra cilvēka, kas bija tik jauns, tik maigs, tik padevīgs, viņu mulsināja un pārsteidza. Viņa gribēja Džonu atgrūst, izmēģināt, ko spēj panākt dusmas un vēsums, un tomēr neuzdrošinājās to darīt. Apziņa, ka viņa gatavojas pamudināt Džonu, viņam pašam nezinot, spert soli, kas nebūs vairs labojams, vājināja visu — vājināja dusmu īstumu un dedzības īstumu; pat skūpstiem trūka tā kārdinājuma, ko viņa gribēja tiem piešķirt. Vētrainā, īsā sastapšanās beidzās bez noteikta lēmuma.

—    Vai vēlaties tēju, gnдdiges Frдulein?atgrūzdama džonu no sevis, Flēra iesaucās:

—    Nē — nē, paldies! Es tūlīt iešu.

Un, pirms Džons paspēja aizkavēt, viņa bija projām.

Flēra gāja zagšus, slaucīdama savus sasarkušos, asarām slacītos vaigus, baiļpilna, dusmīga, bezgalīgi nelaimīga. Viņa bija satraukuši Džonu tik dziļi, un tomēr nekas noteikts nebija ne solīts, ne norunāts! Bet, jo nenoteiktāka un lielāku briesmu pilna šķita nākotne, jo dziļāk «alka iegūt sev» laida taustekļus viņas sirdī — gluži kā nepiepildāma ērce!

Grīnstrītā neviena nebija. Vinifreda ar Imodžinu bija aizgājušas skatīties lugu, kuru daži daudzināja par alegorisku, citi par «ļoti satraucošu, ziniet». Vinifreda un Imodžina bija gājušas tieši otrā vērtējuma dēļ. Flēra devās uz Pedingtonu. Vējš, nesdams līdz Vestdraitonas ķieģeļcepļu un vēlu nopļauta siena smaržu, skrienot cauri vagonam, glāstīja viņas vaigus, kas joprojām bija sasārtuši. Agrāk bija šķitis, ka puķes noplūkt būs viegli; tagad izrādījās, ka tās visas ir ērkšķainas un dzeļošas. Bet zeltainais zieds ērkšķu vainaga vidū tieši tāpēc likās Flēras sīkstajam garam jo daiļāks un iekārojamāks.

IX

UGUNS PAKULĀS

Atgriezusies mājās, Flēra atrada tur tik dīvainu atmosfēru, ka tā dūrās viņai acīs, par spīti visiem sarežģījumiem personīgajā dzīvē. Māte, iegrimusi drūmas pārdomās, bija nepieejama, tēvs apcerēja cilvēku likteņus vīnogu siltumnīcā. Abi bija kā ūdeni mutē ieņēmuši. «Vai tas manis dēļ?» Flēra domāja. «Vai arī Profona dēļ?» Viņa vaicāja mātei:

— Kas kaiš tēvam?

Māte par atbildi paraustīja plecus. Jautāja tēvam: — Kas kaiš mātei? Tēvs atteica:

—    Mātei? Kas lai viņai kaitētu? — Un asi palūkojās meitai acīs.

—    Starp citu, — Flēra klusi noteica, — mesjē Profons dosies ar savu jahtu «mazā ceļojumā» uz dienvidjūru salām.

Soumss aplūkoja zaru, pie kura nebija nevienas vīnogas.

— Šīs vīnogas nekam neder, — viņš sacīja, — mani apciemoja jaunais Monts. Viņš man vaicāja šo to par tevi.

— O! Vai tev, tēvs, viņš patīk?

— Viņš — viņš ir tāds pats laikmeta auglis kā visi šie jaunie cilvēki.

— Kāds tu biji viņa vecumā, dārgais? Soumss grīni pasmaidīja.

— Mēs strādājām un nenodarbojāmies ar dažādām muļķībām — tādām kā lidošana, automobiļu vadīšana un lakstošanās ap sievietēm.

— Vai tu nekad nelakstojies?

To teikdama, Flēra sargājās palūkoties tēvā, taču redzēja viņu gluži labi. Viņa bālā seja bija piesārtusi, uzacis, kurās sirmums vēl mijās ar tumšo krāsu, cieši saraukušās.

— Man nebija ne laika, ne tieksmes flirtēt.

— Varbūt tev bija kāda liela kaislība. Soumss cieši paskatījās meitā.

— Jā, ja tu gribi zināt, un nekādu labumu tā man neatnesa. — Viņš devās gar centrālapkures caurulēm projām. Flēra klusēdama tipināja uz pirkstgaliem viņam pakaļ.

—    Tēvs, pastāsti man par to! Soumss sastinga.

—    Kas tevi tādā vecumā tur var interesēt?

— Vai viņa ir dzīva?

. Viņš pamāja ar galvu. — Un precējusies?

— Jā.

Tā ir Džona Forsaita māte, vai ne? Un viņa bija tava pirmā sieva.

Tas bija sacīts pēkšņas nojautas brīdī. Droši vien tēva pretestības iemesls bija bailes, kaut meita neatklātu šo veco brūci, kas bija cirsta viņa lepnumam. Taču Flēra izbijās. Redzēt tik vecu un mierīgu cilvēku saraujamies kā no sitiena, dzirdēt viņa balsī tik asas sāpes!

—    Kas tev to stāstīja? Ja tava krustmāte! … Es nevaru ciest, ka par to runā.

—    Bet, mīļo tētiņ, — Flēra maigi teica, — pagājuši tik daudzi gadi.

— Daudzi vai nedaudzi, es … Flēra stāvēja, glāstīdama tēva roku.

— Esmu mēģinājis aizmirst, — viņš pēkšņi teica, — es negribu, lai man to atgādina. — Un tad, it kā ļaudams vaļu ilgi slēptam aizvainojumam, viņš piebilda: — Mūsu dienās cilvēki nesaprot. Liela kaislība, patiesi! Neviens nezina, kas tas ir.

— Es zinu, — gandrīz čukstot teica Flēra. Soumss, kas bija pagriezis meitai muguru, apsviedās

apkārt.

—    Par ko tu runā — tu taču esi vēl bērns!

—    Varbūt es to esmu mantojusi, tēvs.

—    Ko?

—    Pret viņas dēlu.

Soumss bija bāls kā palags, un Flēra zināja, ka viņa ir tāda pati. Viņi stāvēja, lūkodamies viens otrā, siltumnīcas tveicē, kas bija pilna ar irdenās zemes, podos izstādīto ģerāniju un briestošo vīnogu smaržu.

— Tas ir ārprāts, — Soumsa izkaltušās lūpas beidzot izdvesa vārdus.

Tikko pavērdama savējās, Flēra nočukstēja: — Nedusmojies, tēv. Es tur neko nevaru darīt. Bet viņa redzēja, ka tēvs nav dusmīgs, tikai izbijies, dziļi izbijies.

— Es domāju, ka šīs muļķības, — viņš stomījās, « Ir

sen aizmirstas,

— Ai nē! Viss desmitkārt pieaudzis spēkā. Soumss iespēra pa centrālapkures cauruli. Izmisuma

pilnā kustība aizkustināja Flēru, viņai nebija ne mazāko baiļu no tēva — ne mazāko.

— Mīļo tēt! — viņa teica. — Zini, kam jābūt, tas būs. — Jābūt! — atbalsoja Soumss. — Tu nesaproti, ko

runā. Vai tas zēns zina?

Asinis saskrēja Flērai vaigos.

— Vēl ne.

Tēvs bija atkal aizgriezies no viņas un, mazliet pacēlis vienu plecu, stāvēja, stīvi blenzdams uz cauruļu savienojumu.

— Man tas ir pretīgi, — viņš pēkšņi sacīja, — nekas man nav pretīgāks par to. Šī cilvēka dēls! Tas ir — tas ir perversi!

Flēra gandrīz neapzināti bija ievērojusi, ka tēvs nesaka «šīs sievietes dēls», un viņas nojauta atkal sāka darboties.

Vai kādā viņa sirds vistumšākajā stūrī slēpās lielās kaislības rēgs?

Flēra paņēma tēvu zem rokas.

—    Džona tēvs ir pavisam slims un vecs, es viņu redzēju.

—    Tu..,

— Jā, es aizbraucu turp kopā ar Džonu, es redzēju viņus abus.

—    Nu, un ko viņi tev teica?

—    Neko. Viņi bija ļoti pieklājīgi.

— Protams, protams. — Soumss atkal ņēmās pētīt cauruļu savienojumu un tad pēkšņi noteica:

— Man tas jāpārdomā — vakarā parunāsim vēlreiz.

Flēra zināja, ka šobrīd vairāk nav ko gaidīt un aizzagās projām, atstājot tēvu pētām cauruļu savienojumu. Viņa iegāja augļu dārzā un klaiņoja starp aveņu un jāņogu krūmiem, nejuzdama ne mazāko vēlēšanos noplūkt ogas un ēst. Pirms diviem mēnešiem — cik viņa toreiz bija bezrūpīga! Pat pirms divām dienām, pirms Prospera Profona atklājuma, viņa vēl bija jutusies bezrūpīga. Tagad viņa nojauta, ka ir iepinusies tīklā — kaislību, likumīgu tiesību, aizliegumu un dumpīgu sacelšanos tīklā, mīlas un naida pavedienos. Šajā tumšajā mazdūšības mirklī izejas neredzēja pat viņas raksturs, kas prata visu satvert kā spīlēs. Kā rīkoties — kā ievirzīt un iegrozīt visu pēc savas gribas, kā dabūt to, pēc kā sirds ilgojas?! Un pēkšņi, nogriezušies ap augsta buksusa žoga stūri, viņa negaidīti sadūrās ar māti, kas ātri soļoja, turēdama rokā atvērtu vēstuli. Anetes krūtis cilājās, acis bija ieplestas, vaigi pietvīkuši. Flēra tūlīt nodomāja: «Jahta! Nabaga māte!»

Anete plaši ieplestām acīm uzmeta meitai izbiedētu skatienu un sacīja:

— Man tevis ļoti žēl, māt.

—    Kā tad! Tev un tavam tēvam — žēl!

—    Bet, māt, man patiešām žēl. Es zinu, kā tas ir. Anetes bailpilnās acis paplētās vēl platākas, tā ka

atklājās acu baltumi. — Nabaga nevainīgais jēriņš! — viņa teica.

Viņas māte — tik savaldīga, ar tādu veselu saprātu — lai izskatītos un runātu tā kā tagad! Tas viss biedēja! Tēvs, māte, viņa pati! Un tikai pirms nieka diviem mēnešiem bija šķitis, ka viņiem ir viss, ko vien pasaulē var vēlēties.

Anete sažņaudza vēstuli saujā. Flēra zināja, ka nedrīkst likties to redzam.

— Vai es nevaru atvieglot tavas galvassāpes, māt? Anete papurināja galvu un aizgāja tālāk, šūpodamās

gurnos.

«Tas ir nežēlīgi,» nodomāja Flēra, «un es biju priecīga! Šis neģēlis! Ko gan šie vīrieši ložņā un bojā visiem dzīvi! Viņam droši vien māte apnikusi. Kā viņam drīkst mana māte apnikt? Kā drīkst!» Un pie šīs domas, tik dabiskas un tik dīvainas, Flēra iesmējās aprautus, nomāktus smieklus.

Viņai, protams, būtu jāpriecājas, bet par ko gan priecāties? Tēvam tas bija vienaldzīgi! Mātei varbūt patiešām ne? Flēra atgriezās augļu dārzā un apsēdās zem kāda ķiršu koka. Augstākajos zaros nopūtās vējš;

debesis, kas plaiksnījās pa zaļo lapu starpu, bija dziļi zilas un mākoņi spoži balti — tie bija balti gubu mākoņi, kas tik raksturīgi upes ainavai. Bites, slēpdamās no vēja, klusi dūca, un pār lekno zāli krita melnas ēnas no augļu kokiem, ko tēvs bija iestādījis pirms divdesmit pieciem gadiem. Putni nedziedāja gandrīz nemaz, dzeguzes bija pārstājušas kūkot, dūdoja tikai meža baloži. Vasaras brieduma nomierinošā elpa, dūju dūdo-šana un bišu sanoņa ātri zaudēja savu varu pār Flēras satrauktajiem prātiem. Sakņupusi pār ceļiem, viņa sāka plānot. Tēvs jāpiespiež viņu — Flēru atbalstīt. Kāpēc tam vajadzētu pretoties, ja viņa ir laimīga? Nodzīvojusi pasaulē turpat deviņpadsmit gadus, Flēra ļoti labi zināja, ka vienīgais, par ko tēvs patiešām rūpējas, ir viņas nākotne. Tātad viņai tas tikai jāpārliecina, ka viņas nākotnē nevar būt laimes bez Džona. Tēvs domāja, ka tā ir traka iedoma. Cik muļķīgi gan ir vecie, domādami, ka zina, ko jūt jaunie! Vai tēvs nebija atzinies, ka jaunībā mīlējis ar vislielāko kvēli? Viņam taču vajag saprast! «Viņš krāj savu naudu man,» Flēra prātoja, «bet kāds no tās labums, ja es nebūšu laimīga?» Nauda un viss, kas tai nāca līdz, nenesa laimi. To deva vienīgi mīlestība. Platacainās pīpenes šajā augļu dārzā, piešķirdamas tam dažreiz sapņainu izskatu, auga laimīgas savā vaļā un sagaidīja savu stundu.

«Viņiem nevajadzēja nosaukt mani par Flēru,» viņa prātoja, «ja viņi negribēja, lai es sagaidu savu stundu un esmu laimīga, kamēr to izbaudu.» Ceļā nestāvēja nekas reāls — kā nabadzība vai slimība, bet tikai jūtas, nelaimīgās pagātnes rēgs! Džonam bija taisnība. Viņi negrib ļaut cilvēkam dzīvot, šie vecie! Viņi kļūdās, izdara noziegumus un grib, lai par to maksā arī viņu bērni! Vējš norima; sāka kost odi. Flēra piecēlās, norāva sausserža zaru un iegāja iekšā.

Tonakt bija karsts. Kā Flēra, tā viņas māte bija uz-vilkušas plānus, bālganus, dziļi izgrieztus tērpus. Bālganas bija arī pusdienu galda puķes. Flēra bija pārsteigta, cik viss izskatās bāls: tēva seja, mātes pleci, bālganie sienu paneļi, bālganpelēkā, samtainā grīdsega, lampas abažūrs, pat zupa bija bāla. Istabā nebija neviena spilgta krāsu plankuma, bālganajās glāzēs nebija pat vīna, jo neviens to nedzēra. Kas nebija bālgans, bija melns — tēva uzvalks, sulaiņa drēbes, viņas suns, kas nogurumā bija izstiepies gar slieksni, melnie loga aizkari ar krēmkrāsas rakstu. Ielidoja naktstauriņš, un arī tas bija bāls. Un klusas bija šīs bērēm līdzīgās pusdienas lielajā tveicē.

Tēvs atsauca Flēru atpakaļ, kad tā sekoja mātei, kas devās uz durvīm. Viņa apsēdās Soumsam blakus pie galda un, noņemdama piesprausto bālo sausserdi, pielika to pie deguna.

—    Es ilgi pārdomāju, — Soumss teica.

—    Jā, dārgais?

—    Man ļoti sāpīgi par to runāt, bet neko nevar darīt. Es nezinu, vai tu saproti, cik daudz tu man nozīmē, — es nekad neesmu par to runājis, nedomāju, ka tas vajadzīgs; bet — bet tu esi man viss. Tava māte … — viņš apstājās, stīvi vērdamies venēciešu stikla roku mazgājamā trauciņā.

—    Jā?

—    Tu man esi vienīgā, par ko gādāt. Nekas cits man nekad nav bijis — un es neesmu arī neko gribējis, kopš tu piedzimi.

— Es zinu, — Flēra čukstēja. Soumss aplaizīja lūpas.

— Tu varbūt domā, ka tas ir kas tāds, ko es varu nolīdzināt un nokārtot tavā vietā. Tu maldies. Es — es esmu bezspēcīgs.

Flēra neteica ne vārda.

— Nerunājot nemaz par manām paša jūtām, — Soumss turpināja apņēmīgāk, — šie divi neklausīsies ne uz vienu vārdu, ko es varētu teikt. Viņi — viņi mani ienīst, kā cilvēki vienmēr ienīst tos, kam darījuši pāri.

— Bet viņš .. . Džons .. .

— Zēns ir viņu miesa un asinis, viņu vienīgais bērns, kas viņai droši vien nozīmē to pašu, ko tu man. Izejas nav.

— Nē, — iekliedzās Flēra, — nē, tēvs!

Līdzīgi īstam pacietības iemiesojumam, Soumss bāls atslīga krēslā, it kā apņēmies neizpaust uz āru ne mazāko satraukumu.

— Klausies! — viņš sacīja. — Tu nostādi divu mēnešu — divu mēnešu ilgas jūtas pret trīsdesmit piecu gadu ilgām jūtām! Uz ko tu ceri? Divi mēneši — tava pirmā iemīlēšanās, kāds pusducis satikšanos, pāris sarunu un pastaigu, pāris skūpstu — pret… pret ko tādu, ko tu nevari iedomāties, ko nespēj iedomāties neviens, kas pats to nav izjutis. Esi nu prātīga, Flēra! Tas ir vasaras nakts sapņa neprāts!

Flēra gausi saplosīja sausserdi mazos gabaliņos.

— Neprāts ir ļaut pagātnei visu sabojāt. Kas mums par daļu gar pagātni? Tā ir mūsu dzīve, ne jūsu.

Soumss pielika roku pie pieres, kur Flēra pēkšņi pamanīja vizam sviedru lāses.

— Kā bērns esi tu? — viņš jautāja. — Kā bērns ir viņš? Tagadne saistās ar pagātni, nākotne ar tām abām. No tā nevar aizbēgt.

Flēra nekad līdz šim nebija dzirdējusi tēvu filozofējam. Tas viņu ietekmēja par spīti visam uztraukumam, viņa uzgulās ar elkoņiem uz galda, atspiedusi zodu rokās.

— Bet, tēvs, paskaties, kā tas iznāk praktiski. Mēs alkstam viens otra. Naudas mums ir vairāk nekā pietiekami, ceļā stāv vienīgi jūtas. Aizmirsīsim pagātni, tēvs.

Soumss par atbildi nopūtās.

—    Bez tam, — Flēra maigi piebilda, — tu nespēsi mūs aizkavēt.

—    Es nedomāju, — teica Soumss, — ka mēģinātu jūs aizkavēt, ja viss būtu manā varā. Es zinu, ka man ar daudz ko jāsamierinās, lai paturētu tavu mīlestību. Bet šai ziņā nekas nav atkarīgs no manis. Tas ir tas, kas tev jāsaprot, pirms nav par vēlu. Ja tu joprojām domāsi, ka vari panākt savu, un šīs jūtas uzkurināsi, trieciens būs vēl jo smagāks, kad tu redzēsi savu nespēku.

—    Ak! — iekliedzās Flēra. — Palīdzi man, tēvs, es zinu, tu spēj man palīdzēt!

Soumss baiļpilnā satraukumā noraidoši sakustējās.

— Es? — viņš rūgti atvaicāja. — Palīdzēt? Tieši es jau esmu tas šķērslis — tas tiešais iemesls un šķērslis — tā laikam to mēdz dēvēt? Tavās dzīslās rit manas asinis.

Viņš piecēlās.

— Nu, nelaime ir klāt. Bet, ja tu stūrgalvīgi turēsies pie savas iedomas, tad vaino pati sevi. Klausi mani! Nedari muļķības, mans bērns — mans vienīgais bērns!

Flēra piespieda pieri pie tēva pleca.

Sirdi plosīja drausmīgs nemiers. Bet kāda jēga to parādīt? Nekādas! Flēra atrāvās no tēva un izgāja ārā mijkrēslī, zaudējusi gandrīz vai prātu aiz sāpēm, taču neguvusi pārliecību, ka tēvam taisnība. Domas bija nenoteiktas un neskaidras kā priekšmetu un ēnu apveidi dārzā, izņemot vienu — viņas gribu iegūt kāroto sev. Kāda papele asi iegriezās tumšzilajās debesīs, skardama baltu zvaigzni. Rasa saslapināja Flēras kurpes un salta gulās pār kailajiem pleciem. Viņa nogāja lejup pie upes un stāvēja, stīvi vērdamās celiņā, ko mēness meta pār tumstošo ūdeni. Pēkšņi viņa saoda tabakas dūmus, un, it kā mēness radīts, no tumsas iznira balts stāvs. Tas bija vilnas flaneļa uzvalkā tērptais jaunais Monts, kas stāvēja savā laivā. Viņa dzirdēja cigaretes kluso čukstu, tai nodziestot ūdenī.

— Flēra, — atskanēja viņa balss, — neesiet nežēlīga pret nabaga nelaimīgo! Es gaidu jau stundām ilgi.

—    Uz ko?

—    Nāciet manā laivā!

—    Nenāk ne prātā.

—    Kāpēc ne?

—    Es neesmu nāra.

— Vai tad jūsu sirdī nemīt ne drusciņa romantikas? Neesiet moderna, Flēra!

Monts parādījās uz takas jarda attālumā no viņas.

— Ejiet projām!

— Flēra, es jūs mīlu. Flēra! Flēra īsi iesmējās.

— Pienāciet vēlreiz, — viņa teica, — kad nebūšu dabūjusi, ko vēlos.

— Ko jūs vēlaties? — Prasiet ko citu.

— Flēra, — sacīja Monts, un viņa balss skanēja savādi, — neizsmej iet mani! Pat vivisekcijai nolemtie suņi pelnījuši pieklājīgu apiešanos, pirms tos sagriež galīgi.

Flēra papurināja galvu, bet viņas lupas trīsēja.

— Nevajadzēja mani sabiedēt. Iedodiet cigareti. Monts to viņai iedeva, aizdedzināja un paņēma otru sev.

— Negribu melst blēņas, — viņš teica, — bet, lūdzu, iedomājieties visas blēņas, ko runājuši visi mīlētāji kopš pasaules radīšanas un klāt pie tām vēl manas personīgās blēņas.

— Pateicos, esmu to iedomājusies. Ar labu nakti! Brīdi viņi stāvēja mēness aplietas ziedošas akācijas

ēnā, lūkodamies viens otrā, un cigarešu dūmi savijās gaisā starp viņiem.

— «Sacīkstēs piedalījās arī Maikls Monts, vai tā?» — viņš sacīja. Flēra asi pagriezās pret mājas pusi. Uz zālāja viņa apstājās un paskatījās atpakaļ. Maikls Monts stāvēja, vēcinādams rokas pār galvu; viņa redzēja, kā tās sitās pret pakausi un tad māja mēnesstaru pārlietajiem akācijas ziediem. Līdz Flērai atlidoja viņa balss. — Brīnišķi, brīnišķi! — Flēra noskurinājās. Viņa nevarēja Maiklam palīdzēt, viņai bija pārāk daudz pašai savu raižu. Uz verandas viņa atkal pēkšņi apstājās. Māte sēdēja viesistabā pie sava rakstāmgalda, gluži viena. Viņas sejas izteiksmē nebija nekā sevišķa, izņemot tās pilnīgo nekustību. Bet viņa izskatījās tik pamesta! Flēra devās augšup pa kāpnēm. Pie savas istabas durvīm viņa palika brīdi stāvam. Bija dzirdams, kā tēvs staigā pa gleznu galeriju šurp un turp, šurp un turp.

«Jā,» viņa nodomāja, «brīnišķi gan! Ai Džon!»

X

LĒMUMS

Pēc Flēras aiziešanas Džons ar neredzošu skatienu lūkojās austrietē. Tā bija kalsna sieviete ar raižpilnu izteiksmi melnīgsnējā sejā, izteiksmi, kāda ir cilvēkiem, kas redzējuši, kā cita pēc citas aizslīd mazās balvas, kuras dzīve tiem kādreiz piešķīrusi.

—     Tātad nedzersiet tēju? — viņa vaicāja. Saklausījis viņas balsī vilšanos, Džons nomurmināja:

—     Patiešām ne, pateicos.

— Maziņu tasīti — jau gatavs. Maziņu tasīti un cigareti.

Flēras vairs nebija! Džonu gaidīja garas stundas, pilnas sirdsapziņas pārmetumiem un nespējas izšķirties. Smagu sirdi, apzinādamies, ka rīkojas pavisam citādi, nekā vajadzētu, viņš pasmaidīja un teica:

— Nu, labi — paldies!

Austriete ienesa mazu tējkannu ar divām mazām tasītēm un sudraba cigarešu kārbiņu uz mazas paplātes.

—    Cukuru? Mis Forsaitai daudz cukura — viņa pirkt man cukuru un manai draudzenei arī. Mis Forsaita varen laipna lēdija. Es laimīga pie viņas kalpot. Jūs būt viņas brālis?

—    Jā, — teica Džons, sākdams pīpēt otru cigareti savā mūžā.

—    Ļoti jauns brālis, — teica austriete ar biklu smaidiņu, kas Džonam atgādināja suņa astes luncināšanu.

—    Vai drīkstu jums ieliet? — viņš vaicāja. — Un apsēdieties taču, lūdzu!

Austriete papurināja galvu.

— Jūsu tēvs loti jauks vecs vīrs — visjaukākais vecais vīrs, ko man būt redzējušai. Mis Forsaita man stāstījusi visu par viņu. Vai viņam labāk?

Viņas vārdi šķita Džonam kā netiešs pārmetums. — O jā, manuprāt, ar viņu viss pilnīgā kārtībā.

— Man ļoti patikt viņu atkalredzēt, — teica austriete, uzlikdama roku uz sirds, — viņam ļoti laba sirds.

— Jā, — sacīja Džons. Un atkal kalpones vārdi šķita viņam kā pārmetums.

—    Viņš nekad nedarīt citiem nemieru, un viņam tik maigs smaids.

—    Jā, vai ne?

—    Viņš skatīties uz mis Forsaitu dažreiz tik jocīgi. Es viņam pastāstīt visu savu dzīvi; viņš tik sympatisch. Jūsu māte — viņa jauka un laba?

—    Jā, ļoti.

—    Viņam tās fotogrāfija uz tualetes galda. Ļoti skaista.

Džons steigā izdzēra savu tējas tasi. Šī sieviete ar savu raižpilno seju un vārdiem, kas skanēja kā atgādinājums, līdzinājās pirmajam un otrajam slepkavam lugā.

— Paldies, — viņš sacīja, — man tagad jāiet. Vai drīkstu — vai drīkstu jums atstāt šo?

Nedrošu roku Džons uzlika uz paplātes desmit šiliņu gabalu un laimīgi sasniedza durvis. Viņš dzirdēja austrieti noelšamies un izsteidzās ārā. Laika tik tikko pietika, lai noķertu vilcienu, un visu ceļu līdz Viktorijai Džons ielūkojās katra garāmgājēja sejā, kā mīlētāji mēdz darīt, bez cerības cerēdami. Nonācis Vortingā, viņš nodeva savas ceļasomas vietējā vilcienā pārsūtīšanai pa bagāžu un devās pāri Krīta kalniem uz Vonsdonu, pūlēdamies ejot aizmirst sāpīgo nenoteiktību. Kamēr viņš gāja ātriem soļiem, viņš spēja baudīt zaļo pakalnu skaistumu, šad un tad apstāties, lai atlaistos zālē, apbrīnot mežrozītes brīnišķīgo daiļumu vai paklausīties cīruļu dziesmā. Taču tas tikai atbīdīja tālāk cīņu starp abām pretrunīgām izjūtām — alkām pēc Flēras un pretīgumu pret krāpšanu. Viņš nonāca pie vecās krīta bedres augšpus Vonsdonai, tikpat maz izšķīries kā ceļa sākumā. Spējā skaidri redzēt jautājuma abas puses slēpās reizē Džona spēks un vājums. Viņš iesoļoja mājā, tieši kad atskanēja pirmais zvans uz pusdienām. Viņa lietas jau bija uznestas augšā. Džons steidzīgi iegāja vannā un noskrēja lejā, kur atrada Holiju vienu — Vals bija aizbraucis uz pilsētu un teicies atgriezties tikai ar pēdējo vilcienu.

Kopš Vala padoma pajautāt māsai, kāpēc abas ģimenes ir naidā bija tik daudz kas noticis — Flēras atklājums Grīnparkā, viņas ierašanās Robinhilā, šīsdienas satikšanās, — ka šķita: nav vairs ko jautāt. Džons runāja par Spāniju, savu saules dūrienu, Vala zirgiem, tēva veselību. Holija sabiedēja brāli, teikdama, ka uzskata tēvu par ļoti slimu. Viņa divreiz bija pavadījusi nedēļas beigas Robinhilā. Tēvs viņai bija šķitis ārkārtīgi gurdens, dažreiz pat sāpju pārņemts, taču vienmēr atteicies runāt par sevi.

— Viņš ir ārkārtīgi labs un nesavtīgs, vai tu tā nedomā, Džon?

Pats nebūt nejuzdamies labs un nesavtīgs, Džons atteica:

— Protams!

— Manuprāt, viņš bijis īsts tēva paraugs, cik vien es spēju atcerēties.

— Jā, — Džons gluži nomākts atbalsoja.

—    Viņš nekad nav iejaucies citu dzīvē un vienmēr šķitis saprotam otru. Es nekad neaizmirsīšu, kā viņš atļāva man braukt uz Dienvidāfriku būru kara laikā, kad es biju iemīlējusies Valā.

—    Tas bija pirms tēva laulībām ar māti, vai ne? — Džons pēkšņi ievaicājās.

— Jā. Kāpēc tu tā jautā?

— O, tāpat vien. Tikai vai viņa vispirms nebija saderinājusies ar Flēras tēvu?

Holija nolika savu karoti un pacēla acis. Viņas skatiens bija vērīgs. Vai zēns zina? Vai viņš zina tik daudz, ka labāk būtu viņam pastāstīt? Holija nespēja izšķirties. Džons izskatījās sasprindzināts un satraukts, un tāds kā vecāks, bet tas varēja būt arī no saules dūriena.

—Kas tamlīdzīgs tur bija gan, — viņa atteica, — bet mēs atradāmies tālu projām un nesaņēmām nekādas ziņas. — Viņa neuzdrošinājās riskēt. Tas nebija viņas noslēpums. Bez tam viņa nezināja, kādas pašlaik ir Džona jūtas. Pirms Spānijas ceļojuma viņa nebija šaubījusies, ka brālis iemīlējies, taču zēni paliek zēni; tas bija pirms septiņām nedēļām, no kurām to šķīra viss Spānijā pavadītais laiks.

Redzēdama, ka Džons saprot viņas nodomu tikt vaļā no tā jautājumiem, Holija piebilda:

—    Vai esi ko dzirdējis par Flēru?

—    Jā.

Brāļa seja izteica vairāk nekā vissīkākie paskaidrojumi. Tātad viņš nebija aizmirsis!

Holija ļoti mierīgi noteica: — Flēra ir ārkārtīgi pievilcīga, Džon, bet, zini, Valam un man viņa patiesībā ne sevišķi patīk.

—    Kāpēc?

—    Pēc mūsu domām, viņai ir mantrauses daba.

—    Mantrauses? Es nesaprotu, ko tu ar to domā.

Viņa … viņa … — Džons atgrūda savu šķīvi ar saldēdienu, piecēlās un piegāja pie loga.

Arī Holija piecēlās un aplika roku brālim ap vidu.

— Nedusmojies, Džon dārgais. Mēs nespējam visi redzēt cilvēkus vienādā gaismā, vai ne? Zini, manuprāt, mums katram ir tikai viens vai divi cilvēki, kas spēj saskatīt to labāko, kas mūsos slēpjas, un izvilkt dienas gaismā. Tev, man liekas, tāds cilvēks ir tava māte. Es reiz redzēju, kā viņa lasīja tavu vēstuli; bija brīnišķīgi vērot viņas seju. Man šķiet, viņa ir visskaistākā sieviete, kādu es jebkad esmu redzējusi. Vecums liekas viņu neskaram.

Džona seja atmaiga, tad kļuva atkal spriega. Visi — visi bija pret viņu un Flēru! Tas piešķīra vēl lielāku spēku meitenes vārdos izteiktajam aicinājumam: «Piesaisti mani pie sevis — appreci mani, Džon!»

Te, kur viņš bija pavadījis ar Flēru neaizmirstami brīnišķo nedēļu, ar katru mirkli pieauga meitenes valdzinājuma spēks un sāpes Džona sirdī, jo viņas nebija te un nebija, kas piešķirtu istabai, dārzam, jā, pat gaisam maģisku burvību. Vai viņš vispār spēs te dzīvot, neredzot Flēru? Un Džons galīgi noslēdzās sevī un aizgāja agri pie miera. Tas gan nevarēja darīt viņu spirgtu un veselu, bet ļāva būt vienatnē ar atmiņām par Flēru viņas masku tērpā. Viņš dzirdēja atgriežamies Valu, dzirdēja, kā no forda izkrāva atvesto, tad atkal iestājās vasaras nakts klusums — tikai kaut kur pavisam tālu blēja aitas un skarbi kliedza lēlis. Džons izliecās tālu pa logu. Salts mēness — silts gaiss — krīta kalni viz kā sudrabā! Smalku spārniņu vēdas, strauta dziesma, tīteņrozes! Ak, dievs — cik tas viss tukšs bez viņas! Bībelē stāv rakstīts: tu atstāsi savu tēvu un māti un iesi līdzi — Flērai!

Viņam jāsaņem dūša un jāiet un jāpastāsta vecākiem. Viņi nevar aizliegt tam precēties — viņi arī negribēs aizliegt, kad zinās dēla jūtas! Jā! Viņš ies! Atklāti un droši — Flērai nav taisnība!

Lēlis pārstāja brēkt, aitas apklusa, vienīgā skaņa tumsā bija strauta burbuļošana. Un Džons gulēja gultā, atbrīvojies no dzīves vislielākā ļaunuma — apņēmības trūkuma.

XI

TIMOTIJS PAREĢO

Nacionālajā galerijā nenotikušās sastapšanās dienā iesākās Anglijas slavas un lepnuma vai, īsāk sakot, cilindra augšāmcelšanās otrie gadasvētki. Lorda stadiona festivāls, ko karš bija izspiedis no dzīves, otro reizi pacēla savus gaiši un tumši zilos karogus, uzrādot gandrīz visas slavenās pagātnes iezīmes. Te brokastu starpbrīdī bija redzami visi veidi sieviešu un viens veids vīriešu galvassegu, kas sedza dažādos seju tipus, kuri bija saistīti ar jēdzienu «labākās aprindas». Forsaita asais skatiens būtu varējis ievērot bezmaksas vai lētajās vietās zināmu skaitu ļaužu mīkstās cepurēs, bet tie i neiedrošinājās tuvoties sacīkšu laukumam; vecā skola — vai skolas — varēja līksmot, ka proletariāts vēl nespēj samaksāt vajadzīgo puskronu. Te vēl bija veco laiku cietoksnis, vienīgais tik lielā mērogā, — pēc laikrakstu apgalvojumiem, te bija sapulcējušies desmit tūkstoši cilvēku. Un šie desmit tūkstoši, visi vienas cerības rosināti, jautāja cits citam vienu un to pašu: — Kur jūs brokastojat? — Kas brīnišķīgi pacilājošs un nomierinošs slēpās šai jautājumā un pašā ainā: tik daudzi cits citam līdzīgi cilvēki izteica to vārdos! Kādu spēku rezervi vēl glabāja Britu impērija — pietiks baložu, omāru, jērga-ļas, laša majonēzes, zemeņu un šampanieša pudeļu, ko pabarot šo pūli! Nav gaidāmi nekādi brīnumi — nekādi septiņi maizes klaipi un nedaudzas zivis[42] — ticība balstās uz drošākiem pamatiem. Seši tūkstoši cilindru tiks nocelti, četri tūkstoši saulsargu aizvērti, desmittūkstoš mutes, kas runā tai pašā angļu mēlē, piepildītas. Vecajā britu lauvā vēl bija dzīvība! Tradīcijas! Un vēlreiz tradīcijas! Cik stipras un cik elastīgas! Lai trako kari, lai grauž nodokļi, lai vāc savas iemaksas arodbiedrības un Eiropa lai nomirst badā — šie desmit tūkstoši tiks paēdināti un pastaigāsies savā nožogojumā pa zālāju, valkās cilindrus un sastapsies — cits ar citu. Sirds vēl ir vesela, pulss vienmērīgs. Ī-to-na! Ī-to-na! Ha-ro-o-va!

Daudzo Forsaitu vidū, kas bija ieradušies sacīkšu laukumā gan uz personīgo tiesību pamata, gan pilnvaroti, — atradās arī Soumss ar savu sievu un meitu. Viņš nebija apmeklējis ne vienu, ne otru skolu, viņš neinteresējās par kriketu, bet vēlējās, lai Flēra izrāda savu tērpu, vēlējās uzlikt savu cilindru — parādīt to atkal mierā un pārpilnībā savu līdzinieku vidū. Viņš mierīgi soļoja blakus Flērai, kam otrā pusē gāja Anete. Ciktāl sniedza viņa skatiens, neviena sieviete nespēja tām līdzināties. Viņas prot iet, prot izrādīties; viņu skaistumā ir saturs; modernajai sievietei nav ne figūras, ne krūšu, nekā. Pēkšņi Soumss atcerējās, kādā skurbā lepnumā bija soļojis te ar Irēnu savas pirmās laulības pirmajos gados. Un kā viņi toreiz mēdza brokastot ekipāžā, kuru māte piespieda tēvu noīrēt, jo tas izskatījās tik «šiki» — toreiz visi sēdēja tikai ekipāžās un karietēs, nevis šādās neveiklās, lielās tribīnēs! Un kā Montegjū Dārtijs vienmēr iemeta par daudz. Soumss pilnīgi ticēja, ka arī tagad ļaudis iemet lieku glāzīti, bet tam trūka agrākā vēriena. Viņš atcerējās Džordžu Forsaitu, kura brāļi Rodžers un Jūstess toreiz mācījās Harovā un Ītonā, — kā tas izslējies bija stāvējis ekipāžas priekšgalā, mādams gaišzilu karodziņu vienā un tumšzilu otrā, un saucis: «Īt-ro-va — Har-to-na!» — tieši tad, kad visi bija klusi: viņš jau vienmēr bija tēlojis ākstu; un kā apakšā pastaigājās Jūstess, uzcirties līdz ekstravagancei, pārāk liels dendijs, lai piespraustu kādas krāsas vai izrādītu savas simpātijas. Hm-jā! Senās dienas, un Irēna pelēkā, ar bālzaļu cauraustā zīdā. Soumss pašķielēja uz Flēras seju. Gandrīz bezkrāsaina — bez gaismas, bez kvēles! Viņu kremt tā mīlestības padarīšana — nejauka lieta! Soumss novirzīja skatienu tālāk uz sievas seju; tā bija uzkrāsota drusku vairāk nekā parasti un mazliet nicīga — pēc Soumsa domām, Anetei gan būtu vismazāk iemesla izrādīt nicību. Viņa uzņēma Profona neuzticību ar dīvainu mieru; jeb vai beļģa «mazais ceļojumiņš» bija domāts tikai acu apmānīšanai? Ja tā, tad viņš — Soumss izliksies, ka neko nesaprot. Brīdi pastaigājušies ap spēļu laukumu un nogājuši gar paviljonu, viņi Beduīnu kluba teltī uzmeklēja Vinifredas galdu. Šo jauno, vīriešiem un sievietēm domāto klubu ar tūristiskiem mērķiem bija dibinājis kāds džentlmenis ar senu skotu uzvārdu, kamēr tā tēvs dīvainā kārtā saucās par Leviju, Vinifreda bija iestājusies klubā ne tāpēc, ka gribētu ceļot, bet tāpēc, ka instinkts viņai iečukstēja, ka klubam ar tādu vārdu un ar tādu dibinātāju lemta liela nākotne; ja tajā neiestāsies tūlīt, tad vēlāk iestāties varbūt nebūs i ko cerēt. Kluba telts, virs kuras ieejas plandījās korāna izteiciens uz oranža pamata un mazs, zaļiem diegiem izšūts kamielītis, bija visspilgtākā visā spēļu laukumā. Ārpusē viņi atrada Džeku Kardiganu ar tumšzilu kaklasaiti (viņš kādreiz bija spēlējis Harovas pusē), vēcinot bambuka nūju, lai parādītu, kā spēlētājam būtu vajadzējis sist bumbu. Džeks ieveda atnācējus iekšā. Vinifredas stūrī bija sapulcējušies Imodžina, Benedikts ar savu jauno sievu, Vals Dārtijs bez Holijas, Moda ar savu vīru; kad Soumss ar savām abām pavadonēm bija apsēdušies, palika vēl viena tukša vieta.

— Es gaidu Prosperu, — teica Vinifreda, — bet viņam ļoti daudz darba pie jahtas.

Soumss zagšus pavērās Anetē. Sievas sejā nepakustējās ne vaibsts! Viņa acīm redzot zināja, vai tas tips nāks vai ne. Viņam nepalika apslēpts, ka arī Flēra lūkojas mātē. Ja Anete nerēķinās ar viņu — Soumsu, tad tai vajadzēja vismaz padomāt par Flēras jūtām! Jau tā visai nesakarīgo sarunu vēl pārtrauca Džeka Kardigana spriedelējumi par «midofu » [43] . viņš uzskaitīja visus «lielos midofus» no Ādama laikiem, it kā tie būtu noteikta būtiska rasiska britu sastāvdaļa. Soumss bija beidzis ēst savu omāru un pašlaik ķērās pie pīrāga ar baložu gaļu, kad izdzirda kādu sakām: — Esmu mazulietiņ nokavējies, misis Dārtija, — un Soumss redzēja, ka pie galda vairs nav tukšas vietas.

Tas tips sēdēja starp Aneti un Imodžinu. Soumss mierīgi turpināja maltīti, šad tad izmezdams kādu vārdu Modai un Vinifredai. Ap viņu dūca sarunas. Viņš dzirdēja Profona balsi sakām:

—    Man šķiet, jūs maldāties, misis Forsaida. Es — es deru, ka mis Forsaida man piekrīt.

—    Kādā ziņā? — pāri galdam atskanēja Flēras skaidrā balss.

— Es teicu, ka jaunās meitenes tagad ir gluži tādas pašas kā agrāk — atšķirība ir visai maza.

— Vai jūs tik daudz par viņām zināt?

Asā atbilde lika visiem saausīties, un Soumss nemierīgi sagrozījās savā mazajā, zaļajā krēslā.

—   Nezinu vis, bet domāju, ka viņas tikai grib iet savu celiņu, un, manuprāt, tas tā bijis vienmēr.

—   Ko jūs sakāt!

—   Ai, bet, Prosper, — Vinifreda nomierinot iebilda, — meitenes ielās — meitenes, kas strādājušas munīcijas fabrikās, mazās skuķes veikalos, viņu manieres patiesi uzkrīt.

īzdzirdis vārdu «uzkrīt», Džeks Kardigans pārtrauca savus vēsturiskos pētījumus, un mesjē Profons, iestājoties pilnīgam klusumam, noteica:

—   Agrāk tas bija apslēpts, tagad iznācis uz āru, tas ir viss.

—   Bet viņu morāle! — iesaucās Imodžina.

—   Tāda pati morāle bijusi vienmēr, misis Kardigana, tikai viņām ir vairāk iespēju.

Šis izteiciens, tik noslēpumaini cinisks, lika Imodžinai īsi iesmieties, Džeka Kardigana mutei viegli pavērties un Soumsa krēslam nokrakšķēt.

Vinifreda sacīja:

—   Jums ir ļauna mēle, Prosper.

—   Un ko jūs sakāt, misis Forsaida; vai jūs nedomājat, ka cilvēka daba ir un paliek viena un tā pati?

Soumss apspieda pēkšņu vēlēšanos piecelties un kraut šim tipam pa ausi. Viņš dzirdēja sievu atbildam:

—   Cilvēka daba Anglijā nav tāda kā visur citur. — Tas bija atkal viņas nolādētais izsmiekls!

—   Nu, es nu gan daudz neko par šo zemīti nezinu, — «Nē, paldies dievam, nē!» nodomāja Soumss, — bet es Iteiktu, ka klusi ūdeņi vienmēr ir dziļi. Mēs visi alkstam baudas, un vienmēr esam tās alkuši.

Velns parāvis šo cilvēku! Viņa cinisms bija — bija vienkārši briesmīgs!

Pēc brokastīm visi, kam vajadzēja veicināt gremošanu, pa pāriem devās pastaigā. Aiz lepnības nepievērsdams nekam uzmanību, Soumss tomēr ļoti labi zināja, ka Anete un tas tips aizklīduši kaut kur kopā. Flēra aizgāja ar Valu; viņa to bija, bez šaubām, izvēlējusies tāpēc, ka viņš pazina to puiku. Soumsa paša partnere bija Vinifreda,

Brīdi viņi riņķoja ap laukumu kopā ar spilgti ģērbto ļaužu straumi, mazliet piesarkuši un pieēdušies, līdz Vinifreda nopūtās:

— Es, draugs, vēlētos, kaut mēs varētu aizlidot četrdesmit gadus atpakaļ!

Domās gar Vinifredas acīm paslīdēja bezgalīga rinda viņas pašas tērpu, kas bija šūti Lorda stadionam un samaksāti ar tēva naudu, jo Dārtiju makā vienmēr bija krīze. — Dzīve galu galā bija ļoti amizanta. Dažreiz es pat ilgojos atkal pēc Montija. Ko tu domā par šodienas ļaudīm, Soums?

—     Galīga bezgaumība. Viss sāka drupt līdz ar velosipēdiem un auto; karš sagrāva pēdējo.

—     Es prātoju, kas būs tālāk, — teica Vinifreda balsī, ko baložu gaļas pīrāgs vērta sapņainu. — Es nebūt negalvoju, ka mēs neatgriezīsimies pie krinolīniem un šaurajām biksēm. Paskaties uz šo tērpu!

Soumss papurināja galvu.

—     Nauda ir, bet nav paļāvības. Mēs neatliekam grašus priekšdienām. Jaunatne — tai dzīve šķiet īsa un tāpēc vienā līksmībā vadāma.

—     Rau, kas par cepuri! — teica Vinifreda. — Es nezinu — kad tā padomā, cik cilvēku nokauts un kādas citas nelaimes karš atnesis, tad nudien jābrīnās. Nav otras tādas zemes kā mūsējā — Prospers teic, ka citas visas, izņemot Ameriku, bankrotējušas; un amerikāņi, protams, vienmēr taisījuši savus apģērbus pakaļ mūsējiem.

—     Vai tas zellis, — Soumss vaicāja, — patiesi brauks uz dienvidjūru salām?

— O, Prospera nodomus neviens nekad nezina!

— Ja gribi zināt, tad tieši viņš ir mūslaiku raksturīgākā pazīme, — norūca Soumss.

Vinifredas roka sažņaudza brāļa elkoni.

— Nepagriez galvu, — viņa klusi sacīja, — bet paskaties pa labi uz tribīnes pirmo rindu.

Soumss skatījās, cik nu vien māsas uzstādītie noteikumi to atļāva. Tribīnē pozā, kas pauda zināmu eleganci, sēdēja kāds cilvēks pelēkā cilindrā, sirmu bārdu un iekritušiem brūniem, grumbainiem vaigiem, bet viņam blakus dzeltenzaļā kleitā tērpusies sieviete, kuras tumšās acis cieši vērās viņā pašā — Soumsā. Viņš ātri nelaida skatienu uz savām kājām. Cik jocīgi tās kustējās, viena pakal otrai, viena pakaļ otrai! Vinifredas balss viņam iečukstēja ausī:

— Džolions izskatās ļoti slims, bet viņš vienmēr bijis elegants. Viņa nemainās — tikai mati balti.

— Kāpēc tu to visu izstāstīji Flērai?

—     Es nestāstīju, viņa pati bija dabūjusi zināt. Es jau paredzēju, ka tā notiks.

—     Stāvoklis ir ļoti nepatīkams. Viņa ir nopietni aizrāvusies ar to puiku.

— Ak tu mazais pagāns, — nomurmināja Vinifreda.

— Viņa mēģināja mani apvest ap stūri. Ko tu darīsi, Soums?

— Ļaušos, lai straume nes.

Klusēdami viņi virzījās tālāk pa gandrīz blīvo pūli.

— Tas patiešām gandrīz izskatās pēc likteņa, — Vinifreda pēkšņi teica. — Tikai tas ir tik vecmodīgi. Re, kur Džordžs un Jūstess!

Džordža Forsaita lielais stāvs bija apstājies viņu priekšā.

— Hallo, Soums! — Džordžs teica. — Nupat sastapu Profonu ar tavu sievu. Tu vēl notversi viņus, ja pieliksi soli. Vai tu esi bijis apciemot veco Timotiju?

Soumss pamāja ar galvu, un ļaužu straumes viņus izšķīra.

— Man vienmēr paticis vecais Džordžs, — teica Vinifreda. — Viņš ir tik ērmots.

— Man viņš nekad nav paticis, — atcirta Soumss.

— Kur ir tava vieta? Es iešu uz savējo. Flēra varbūt būs jau atpakaļ.

Aizvedis Vinifredu uz viņas vietu, Soumss devās uz savējo, iztālēm samanīdams mazus, baltus skrejošus stāvus un neskaidri sadzirdēdams kriketa nūju klikstus un atzinības saucienus te no vienas, te otras puses. Ne miņas ne no Flēras, ne Anetes! Vai gan no šodienas sievietēm varēja ko citu gaidīt! Viņām bija vēlēšanu tiesības. Viņas bija «emancipētas», un labuma no tā jau nu nebija nekāda! Tātad Vinifreda patiesi gribētu aizlidot atpakaļ un sākt atkal visas mokas ar Dārtiju no jauna? Vēlreiz atgriezties pagātnē — sēdēt te, kā viņš bija sēdējis astoņdesmit trešajā un astoņdesmit ceturtajā gadā, kad vēl nezināja, ka laulības ar Irēnu būs tik nelaimīgas, pirms Irēnas naids vēl bija redzams tik nepārprotami, ka pie labākās gribas to vairs nevarēja atstāt neievērotu. Te nu viņa sēdēja kopā ar to tipu, un visas atmiņas atkal pacēla galvu. Soumss pat tagad vēl nespēja saprast Irēnas nesamierināmību. Citus vīriešus viņa varēja mīlēt, uz to viņai bija taisni slieksme! Turpretī viņam, vienīgajam, kas viņai būtu bijis jāmīl, tā bija iedomājusies savu sirdi liegt. Ielūkojoties pagātnē, viņam dīvainā kārtā likās, ka visas šīs modernās, vaļīgās laulības saites — lai gan to formas un likumi bija tādi paši kā toreiz, kad viņš apprecēja Irēnu, — ka visu šo moderno izlaidību izraisījis Irēnas dumpis; fantastiskā kārtā Soumsam šķita, ka viņa visu iesākusi, līdz, kamēr tagad sabrukušas vai brūk visas stabilās īpašuma tiesības. Tas viss nācis no viņas! Un tagad — jauks stāvoklis, neko teikt! Ģimenes pavards! Kāds ģimenes pavards var būt bez savstarpējām īpašuma tiesībām? Viņam jau gan nekad nav bijis īsta ģimenes pavarda! Bet vai tas viņa vainas dēļ? Viņš bija darījis, ko varējis. Un alga par to — tie divi, kas sēž tur tribīnē, un jezga ar Flēru!

Un, vientulības sajūtas pārņemts, Soumss domāja: «Ilgāk vairs negaidīšu! Lai tiek uz viesnīcu pašas — ja vispār domā tur atgriezties!» Pasaucis pie sacīkšu laukuma izejas taksometru, viņš sacīja:

— Vediet mani uz Beisvoterroudu. — Vecās krustmātes nekad viņu nebija pievīlušas. Tās Soumsu vienmēr bija uzņēmušas kā gaidītu viesi.

Tagad nu viņas gan mirušas, taču Timotijs vēl dzivo! Smizere stāvēja atvērtajās durvīs.

—     Misters Soumss! Es nupat iznācu ieelpot svaigu gaisu. Virēja tā priecāsies.

—     Kā klājas misteram Timotijam?

—     Pēdējās pāris dienās viņš nemaz nav tāds kā parasti, ser, viņš ļoti daudz runā. Nupat šorīt viņš teica: «Mans brālis Džeimss, viņš kļūst vecs.» Viņa domas mežģas, mister Soums, un viņš tik runā un runā par saviem radiem. Viņš raizējas par viņu ieguldījumiem. Nesen viņš teica: «Mans brālis Džolions negrib atzīt valsts parādu obligācijas,» — šķiet, ka tas viņu ļoti nomāc. Ienāciet, mister Soums, ienāciet! Tā ir tik patīkama pārmaiņa!

— Nu labi, uz pāris mirkļiem, — teica Soumss.

— Nē, — Smizere dudināja tālāk priekštelpā, kur gaiss šķita savdabīgi svaigs, kā ārā, — mēs neesam ar viņu sevišķi apmierinātas, šonedēļ it nemaz ne. Viņš ir tāds cilvēks, kas gardāko kumosu vienmēr atstāja uz beigām, bet kopš pirmdienas viņš sācis to ēst pašu pirmo. Paskatieties, mister Soums, kā ēd suns — tas vienmēr apēd gaļu papriekš. Mēs vienmēr uzskatījām, ka tā ir varen laba zīme, ka misters Timotijs tādā vecumā atstāj kārumus uz beigām, bet tagad viņš, liekas, zaudējis visu savaldību un līdz ar to, protams, aizmirst pārējo. Ārsts to neuzskata ne par ko svarīgu, bet, — Smizere pašūpoja galvu, — manuprāt, misters Timotijs tagad domā, ka gardums jāēd pirmais, tāpēc ka citādi viņš to varbūt nedabūs nemaz. Tas un viņa runāšana dara mūs nemierīgas.

— Vai viņš teicis ko svarīgu?

— Man nepatīk to sacīt, mister Soums, bet viņš vairs negrib redzēt savu testamentu. Viņš kļūst gluži untumains — gadiem ilgi taču viņš mēdza apskatīt to katru rītu, un tagad tas nudien šķiet dīvaini. Nesen viņš sacīja: «Viņi grib manu naudu.» Man tas bija kā ar rungu pa pieri, jo, kā es arī viņam teicu, neviens viņa naudu negrib, par to es esmu pārliecināta. Un patiešām žēl, ka viņš tādā vecumā domā par naudu. Tad es saņēmu dūšu un teicu: «Ziniet, mister Timotij,» es teicu, «mana mīļā kundze,» — ar to es domāju mis Forsaitu, mister Soums, mis Annu, kas mani mācīja, «viņa nekad nedomāja par naudu,» es teicu, «viņai no svara bija cilvēks.» Viņš palūkojās manī, nemaz nevaru izsacīt, cik dīvaini, un pavisam sausi noteica: «Es kā cilvēks neesmu nevienam vajadzīgs.» Padomājiet, kas tie par vārdiem! Bet dažreiz viņš runā pavisam skaidri un saprātīgi.

Soumss, kas bija blenzis vecā gravīrā pie cepuru pakaramā un domājis: «Tai ir krietna vērtība,» — norūca: — Es uziešu augšā viņu aplūkot, Smizer.

— Virēja ir pie viņa, — aizelsdamas atteica korsetē iežņaugtā Smizere, — viņa Joti priecāsies, jūs redzot.

Soumss lēni kāpa augšup, domādams: «Es nu gan negribētu nodzīvot līdz tādam vecumam.»

Otrā stāvā viņš apstājās un pieklauvēja. Durvis atvērās, un viņš ieraudzīja sesto desmitu pārsniegušas sievietes apaļo, omulīgo seju.

— Mister Soums! — viņa iesaucās. — Vai tiešām! Mister Soums!

Soumss pamāja ar galvu. — Jā, es pats, virēja! — Un iegāja iekšā.

Timotijs, spilveniem aplikts, sēdēja gultā sakrustotām rokām, acis pievērsis griestiem, kur rāpoja muša. Soumss nostājās gultas kājgalī viņam pretim.

— Tēvoci Timotij, — viņš sacīja, paceldams balsi. — Tēvoci Timotij!

Timotija skatiens novērsās no mušas un nolaidās uz apmeklētāju. Soumss redzēja, kā bālā mēle aplaiza tumšās lūpas.

—     Tēvoci Timotij, — viņš atkal atsāka, — vai nevaru kaut kādi jums pakalpot? Varbūt jūs vēlētos ko pateikt?

—     Ha! — izgrūda Timotijs.

—     Es atnācu jūs apciemot un palūkoties, vai viss kārtībā.

Timotijs palocīja galvu. Likās, ka viņš mēģina aprast ar parādību savā priekšā.

—     Vai jums ir viss, ko jūs vēlaties?

—     Nē, — teica Timotijs.

—     Vai varu jums ko apgādāt?

—     Nē, — Timotijs sacīja.

—     Es, redziet, esmu Soumss, jūsu brāļadēls Soumss Forsaits, jūsu brāļa Džeimsa dēls.

Timotijs palocīja galvu.

— Es būšu ļoti iepriecināts, ja varēšu izdarīt ko jūsu labā.

Timotijs pamāja viņam. Soumss pienāca tēvocim tuvu klāt.

— Tu … — Timotijs iesāka balsī, kas no vecuma bija kļuvusi neskanīga, — tu pasaki viņiem visiem no manis — tu pasaki viņiem visiem, — un viņa pirksts paplikšķināja Soumsa piedurkni, — lai turas — lai turas — parādu obligācijas atgūst vērtību, — un viņš trīsreiz palocīja galvu.

— Labi! — Soumss sacīja. — Es pateikšu.

— Jā, — izdvesa Timotijs un, pievērsdams atkal acis griestiem, piebilda: — Šī muša!

Dīvaini aizkustināts, Soumss palūkojās uz virējas patīkamo, tuklo seju, kur pastāvīgais karstums bija ievilcis sīkas krunciņas.

— No tā viņam gan kļūs krietni labāk, — viņa sacīja. Timotijs kaut ko murmināja, acīm redzot sarunādamies pats ar sevi, un Soumss kopā ar virēju izgāja ārā.

— Kā man patiktos pagatavot jums ogu krēmu, mister Soums, kā senās dienās, jums tik ļoti tas garšoja. Ardievu, ser! Jūs patiešām sagādājāt lielu prieku.

— Glabājiet viņu, Džeina, viņš patiesi ir vecs.

Un, paspiedis viņas grumbaino roku, Soumss devās lejup. Smizere joprojām stāvēja durvīs, ieelpojot svaigu gaisu.

— Kāds viņš jums izliekas, mister Soums?

—     Hm-jā! — Soumss norūca. — Viņš galīgi zaudējis sakarus ar ārpasauli.

—     Jā, — Smizere sacīja, — es jau baidījos, ka jūs tā domāsiet, nākdams tieši no dzīvās dzīves un redzēdams viņu tādu.

—     Smizere, — teica Soumss, — mēs visi esam jums parādā.

—     Ai, nē, mister Soums, tā gan nerunājiet! Tā ir tīrā bauda — viņš ir tik brīnišķīgs cilvēks.

—     Nu, ardievu! — sacīja Soumss un iekāpa savā taksometrā. «Atgūst vērtību,» viņš domāja, «atgūst vērtību!»

Ieradies viesnīcā Naitsbridžā, Soumss iegāja viesistabā un pazvanīja pēc tējas. Neviena no sievietēm nebija mājās. Un atkal viņu pārņēma vientulības sajūta. Šīs viesnīcas! Kas tās tagad par drausmīgi plašām mājām! Viņš atcerējās laiku, kad nebija nekā lielāka par Longa, Brauna un Morlija viesnīcām vai Tevistoku un kad par Lenghemu un Grendu jau šaubīgi kratīja galvas. Viesnīcas un klubi — klubi un viesnīcas, tagad tiem nebija ne gala, ne malas! Un Soumss, kas nupat

Lorda stadionā bija vērojis brīnumaini saglabājušos tradīciju secīgo attīstību, nodevās sapņainām pārdomām par izmaiņām tajā Londonā, kur viņš priekš sešdesmit pieciem gadiem bija piedzimis. Vienalga, vai valsts parādu obligāciju vērtība ceļas vai krītas, bet Londona kļuvusi ārkārtīgi bagāta. Otras tik bagātas pilsētas pasaulē nav, varbūt vienīgi Ņujorka! Avīzes gan pašreiz bieži krīt histērijā, bet katrs, kas, tāpat kā viņš, spēj atcerēties Londonu pirms sešdesmit gadiem un redz to tagad, ievēro, cik bagātība ir ražīga un elastīga. Vajag tikai paturēt skaidru galvu un nelokāmi dzīties pēc tās. Kā nu ne! — viņš atcerējās bruģa apaļos akmeņus un smirdošos salmus uz ormaņu ratu grīdas. Un vecais Timotijs — ko gan viņš varētu pastāstīt, ja nebūtu zaudējis atmiņu! Nekas vēl nav nokārtots, ļaudis nez no kā baidās vai nez kur steidzas, bet te ir Londona un Temza, un ap tām ir Britu impērija un aiz tās pasaules mala. «Parādu obligācijas atgūst vērtību!» Viņš nemaz par to nebrīnītos. Svarīga bija šķirne. Un viss, kas Soumsā bija sīksts, mirkli raudzījās no viņa pelēkajām acīm, kamēr to uzmanību pievērsa kāda Viktorijas laika gleznas reprodukcija pie sienas. Viesnīca bija nopirkusi tiīs duču šīs lētās mantas! Senās medību vai «Trakuļa dzīves ceļa» reprodukcijas vecajos krogos bija vērts aplūkot, bet šīs sentimentālās blēņas — ko tur runāt, Viktorijas laiks aizgājis! «Saki, lai viņi turas!» bija teicis vecais Timotijs. Bet pie kā gan lai viņi turas šai modernajā «demokrātisko principu» jūklī? Pat noslēgtība no pasaules tagad apdraudēta! Iedomājies, ka varētu sabrukt noslēgtības mūri, Soumss atgrūda tējas tasi un piegāja pie loga. Vai iespējams iztēloties, ka viņam nepiederēs no dabas vairāk, kā tam tur pūlim ārā pieder Haidparka puķes, koki un ūdeņi! Nē, nē! Privātīpašums atrodas visa tā pamatā, ko vērts iegūt. Pasaule zaudējusi mazliet no sava veselā saprāta, tāpat kā suņi pilnā mēnesī šad un tad zaudē savējo un naktī dodas trušu medībās; taču pasaule, tāpat kā suns, zina, kur atrast gardu kumosu un siltu gultu, un drīz vien atgriezīsies pie vienīgā, kas ir ko vērts, — pie privātīpašuma. Pasaule pašlaik pārdzīvo otru bērnību tāpat kā vecais Timotijs — un cenšas apēst gardāko kumosu papriekš!

Soumss izdzirda aiz sevis troksni un redzēja, ka ienākušas viņa sieva un meita.

— Atgriezāties gan! — viņš noteica.

Flēra neatbildēja. Mirkli viņa stāvēja, nolūkodamās tēvā un mātē, tad iegāja savā guļamistabā. Anete ielēja sev tasi tējas.

—     Es braukšu uz Parīzi pie mātes, Soums.

—     O! Pie mātes?

—     Jā.

—     Uz cik ilgu laiku?

—     Nezinu.

—     Un kad tu brauksi?

—     Pirmdien.

Vai viņa patiesi brauks pie savas mātes? Savādi, cik vienaldzīgs viņš jutās! Savādi, cik nemaldīgi Anete bija paredzējusi, ka viņš būs vienaldzīgs, ja nebūs skandāla. Un pēkšņi Soumss skaidri saskatīja starp sevi un sievu seju, ko bija redzējis šajā pēcpusdienā, — Irēnas seju.

—     Vai tev vajadzēs naudu?

—     Pateicos, man tās ir pilnīgi pietiekami.

—     Jauki. Atraksti mums, kad brauksi atpakaļ. Anete nolika kēksu, ko bija paņēmusi pirkstos, un,

lūkodamās cauri nokrāsotajām skropstām, sacīja:

—     Vai ko pateikt, maman?

—     Nodod manus sveicienus.

Anete izstaipījās, rokas gurnos iespriedusi, un sacīja franciski:

— Kāda laime, ka tu mani nekad neesi mīlējis, Soums! — Tad viņa piecēlās un arī izgāja no istabas. Soumss nopriecājās, ka viņa runājusi franciski, — tas šķita neprasām atbildi. Atkal šī otra seja — bāla, tumšām acīm, joprojām skaista! Un dziļi sirdī atplaiksnīja siltuma atblāzma, it kā zem pelnu plēņu kalna slēptos uguns dzirkstis. Un Flēru savaldzinājis viņas dēls! Dīvaina sagadīšanās! Bet vai pasaulē vispār eksistē sagadīšanās? Cilvēks iet pa ielu, un viņam uz galvas uzkrīt ķieģelis. Jā, tā, bez šaubām, ir sagadīšanās. Bet šī! «Es esmu to mantojusi,» meita bija sacījusi. Viņa — viņa «turas»!

T R E Š Ā D A Ļ A

I VECA DŽOLIONA GARS

Divējādi dzinuļi bija mudinājuši Džolionu pie brokastgalda sacīt sievai: — Brauksim šodien uz Lorda stadionu!

Vajadzēja kaut kā mazināt nemieru, kas mocīja viņus abus jau sešdesmit stundas, kopš Džons bija atvedis šurp Flēru. Vajadzēja arī klusināt sāpīgās atmiņas, jo Džolions zināja, ka ikkatru dienu var tās zaudēt pavisam!

Pirms piecdesmit astoņiem gadiem Džolions bija iestājies Ītonā, jo saskaņā ar vecā Džoliona iegribu viņa dēlam bija jātiek uzņemtam «dieva svētītās augstākās sabiedrības rindās» ar vislielāko iespējamo izdevumu palīdzību. Gadu pēc gada viņš bija devies no Stenhoupgeitas uz Lorda stadionu kopā ar tēvu, kura jaunība deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados bija pagājusi bez kriketa spēles slīpējuma. Vecais Džolions mēdza gluži atklāti runāt par stipriem sitieniem, pilniem metieniem un pus- un trīsceturtdalbumbām, un jaunais Džolions jaunības godīgajā snobismā baiļojās, kaut tikai viņa tēti neviens nedzirdētu. Drebēt viņam nācās vienīgi par šo augsto kriketa spēles mākslu, jo citā ziņā tēvs, kas toreiz valkāja vaigubārdu, viņam vienmēr šķita beau idйal. Lai gan vecais Džolions pats nekad nebija saņēmis smalku audzināšanu, viņa dabiskā izsmalcinātība un mēra izjūta sargāja to no vulgāriem izlēcieniem. Cik patīkami bija pēc kliegšanas nogurdinošā tveicē ar cilindru galvā divriteņu ekipāžā kopā ar tēvu doties mājās, nomazgāties vannā, pārģērbties un steigties uz Nevienprātības klubu, kur pusdienās pasniedza baltzivi, kotletes un augļu torti! Bet pēc tam abi «švīti», vecais un jaunais, gaiši violetos glazē cimdos, gāja uz operu vai teātri. Un svētdien, kad sacīkstes bija beigušās un cilindrs, kā pieklājas, salocīts, viņi brauca ar tēvu īpašā ekipāžā uz «Kroni un scepteri» un terasi pie upes — tie bija zelta sešdesmitie gadi, kad pasaule bija vienkārša, dendiji žilbinoši, kad demokrātija vēl nebija piedzimusi un biezās Vaita Melvila [44] grāmatas iznāca cita pēc citas.

Mainījās paaudzes, un atkal Džolions kopā ar savu paša dēlu Džoliju, kam pogcaurumā zilgmoja Harovas rudzupuķu krāsa, — saskaņā ar vecā Džoliona iegribu mazdēlam vajadzēja ieiet augstākajā sabiedrībā ar drusku mazākiem izdevumiem, — mocījās tveicē un vēroja pretišķīgās kaislības, un devās atpakaļ uz spirdzinoši vēso Robinhilu ar tās zemeņu dobēm, un pēc pusdienām spēlēja biljardu, kur dēlam velnišķīgi laimējās un tas centās izlikties garlaikots un pieaudzis. Šīs divas dienas ik gadus viņš un viņa dēls bija vieni paši visā pasaulē, aci pret aci — un demokrātija nupat kā dzimusi!

Un tā Džolions bija atkal izcēlis gaismā pelēko cilindru, aizņēmies no Irēnas mazu gabaliņu gaišzilas lentas un pamazām palēnām ar automobiļa, vilciena un taksometra palīdzību nokļuvis Lorda sacīkšu laukumā. Tur, sēdēdams blakus Irēnai, kas bija tērpusies dzeltenzaļā kleitā ar šaurām, melnām apmalēm, viņš bija vērojis spēli un jutis sirdī ietrīsamies seno priecīgo satraukumu.

Kad pagāja garām Soumss, diena bija sabojāta. Irēnas seja izmainījās, lūpas sakniebās. Nebija nekādas jēgas palikt šeit sēžam, jo kuru katru brīdi kā periodiski decimālskaitļi viņu priekšā varēja parādīties Soumss vai varbūt viņa meita. Un Džolions teica:

— Nu, dārgā, ja tev vairs negribas skatīties, tad iesim!

Tovakar Džolions jutās galīgi izvārdzis. Negribēdams, lai Irēna redz viņu tādu, viņš nogaidīja, kamēr sieva sāk spēlēt, un tad aizzagās uz mazo darbistabu. Viņš atvēra augsto logu, lai nebūtu smacīgi, un durvis, lai tomēr ieplūstu Irēnas spēles skaņu viļņi, un, atsēdies tēva vecajā atzveltnī, aizvēra acis, atspiedis galvu pret apbružāto brūno ādu. Kā šī vieta no Cēzara Franka Sonātes — tāda bija bijusi viņa dzīve ar Irēnu, dievišķīgā trešā tēma. Un tagad šis notikums ar Džonu — šis nejaukais notikums! Pussnaudā aizklīdis līdz apziņas robežām, Džolions skaidri neapjauta, vai atrodas miegā vai nomodā, kad sajuta cigāra smaržu un šķita aizvērto acu priekšā tumsā redzam tēvu. Viņa tēls pieņēma skaidrus apveidus, izgaisa un izveidojās no jauna; likās, it kā tai pašā krēslā, kur sēdēja viņš — Džolions, viņš redzētu sēžam savu tēvu melnos svārkos, sakrustotām kājām, starp īkšķi un rādāmo pirkstu balansējot brilles; viņš redzēja tā lielās, baltās ūsas un dziļās acis, kas lūkojās augšup no velvētās pieres un šķita meklējam viņa paša skatienu, šķita runājam: «Vai tu ej tam droši pretī, Džo? Tev jāizlemj. Viņa ir tikai sieviete!» Ak, cik labi viņš pēc šī izteiciena pazina tēvu; kā līdz ar to atmiņā uzpeldēja viss Viktorijas laikmets! Un viņa atbilde: «Nē, es baidos — baidos nodarīt ciešanas viņai un Džonam, un sev pašam. Man ir slima sirds, es baidos.» Bet vecās acis, tik daudz vecākas un reizē tik daudz jaunākas par viņa paša acīm, neatlaidās: «Tā ir tava sieva, tavs dēls, tava pagātne. Rīkojies droši, manu zēn!» Vai tā bija vēsts no apkārtklīstoša gara vai arī tēva instinkts, kas Džolionā dzīvoja tālāk? Un atkal uzvēsmoja cigāra dūmu smarža — no vecās ādas, kas ar to bija piesūkusies. Jā, viņš rīkosies, darīs to zināmu Džonam, uzrakstīs visu, kas bijis, melnu uz balta! Un pēkšņi Džolionam kļuva grūti elpot, viņam šķita, ka tas smok, sirds krūtīs it kā pietūka. Viņš piecēlās un izgāja ārā svaigā gaisā. Zvaigznes spīdēja neparasti spoži. Viņš pagājās pa terasi ap mājas stūri, kamēr pa mūzikas istabas logu varēja redzēt Irēnu pie klavierēm. Lampas gaisma krita uz viņas it kā nopūderētajiem matiem; viņa šķita iegrimusi sevī, melnās acis stīvi lūkojās taisni priekšā, rokas bezdarbīgi dusēja uz taustiņiem. Džolions redzēja viņu paceļam šīs rokas un sažņaudzam pie krūtīm. «Viņas sirdī ir Džons,» viņš domāja, «tikai Džons! Es izgaistu — tas ir dabiski!»

Un piesardzīgi, lai viņu nepamanītu, Džolions klusi aizgāja atpakaļ.

Nākamajā dienā pēc bezmiega nakts viņš apsēdās pie sava uzdevuma. Viņš rakstīja ar grūtībām, daudz svītrodams.

Manu dārgo zēn!

Tu esi pietiekami vecs, lai saprastu, cik grūti ir vecākiem cilvēkiem atklāt savus noslēpumus bērniem. Sevišķi, ja viņu sirdis, kā Tavai mātei un man, — lai gan par viņu es nekad nedomāšu citādi kā par jaunu, — pilnīgi pieder tam, kuram viņiem jāizsūdz savi grēki. Es neteikšu, ka mēs patiesi uzskatām sevi par grēciniekiem — manuprāt, reālajā dzīvē cilvēkiem tāda apziņa piemīt reti — taču vairums laužu sacītu, ka mēs esam grēkojuši, un mūsu izturēšanās, vai tā bijusi pareiza vai ne, katrā ziņā liecina pret mums. Patiesība, mans dārgais, ir tā, ka mums abiem ir sava pagātne, un mans uzdevums tagad ir darīt to zināmu tev, jo tā sāpīgi un dziji ietekmē tavu nākotni. Pirms ilga, ilga laika, tūkstoš astoņsimt astoņdesmit trešajā gadā, kad tava māte bija sasniegusi tikai savu otro desmitu, viņu piemeklēja ļauns liktenis, kas mocīja to ilgus gadus: viņa nelaimīgi apprecējās — nē, ne ar mani, Džon. Viņai nebija ne naudas, ne tuvinieku, tikai pamāte — raksturā gaužām līdzīga Izabellai [45] , — savā mājas dzīvē Tava māte bija loti nelaimīga. Tas bija Flēras tēvs, ko viņa apprecēja, mans brālēns Soumss Forsaits. Viņš dzinās pēc tās ļoti neatlaidīgi un, nav noliedzams, bija tajā dziļi iemīlējies. Nedējas laikā viņa saprata, ka izdarījusi šausmīgu kļūdu. Tā nebija viņa vaina; Tava māte bija maldījusies savos spriedumos — tā bija viņas nelaime.

Tiktāl Džolions saglabāja zināmu ironijas pieskaņu, taču tālākais vēstules saturs lika viņam to aizmirst.

Džon, gribu Tev izskaidrot, ja spēšu — tas ir ļoti grūti, — kā var tik viegli noslēgt tādas nelaimīgas laulības kā šī. Tu, protams, sacīsi: «Ja viņa patiešām to nemīlēja, kā viņa varēja to apprecēt?» Tev būtu taisnība, ja nevajadzētu ņemt vērā vienu vai divus diezgan briesmīgus apsvērumus. Šī viņas pirmā kļūda izraisīja visas vēlākās sāpes, bēdas un traģēdiju, un tāpēc man tas Tev jāizskaidro, ja vien es to spēšu. Redzi, Džon, toreiz un pat tagad — nu, par spīti visām runām par izglītību, es arī tiešām nesaprotu, kā tas vispār varētu būt citādi, — lielākais vairums meiteņu apprecas, nepazīdamas dzīves seksuālo pusi. Pat ja viņas zina, ko tas nozīmē, viņas to nav izjutušas. Te arī slēpjas šīs mīklas atrisinājums. Visa starpība un visa nelaime slēpjas šajā faktiskajā pieredzes trūkumā, jo lasītais vai dzirdētais te nepalīdz. Ļoti bieži — un tā notika arī ar Tavu māti — meitenes precoties nav un arī nevar būt pārliecinātas, vai viņas mīl savu nākamo vīru vai ne; viņas nezina to pirms fiziskās savienošanās, kas ir laulības reālā būtība. Daudzos, varbūt visšaubīgākajos gadījumos šīs savienošanās saites stiprina un spēcina, taču citreiz — un tā notika ar Tavu māti — šī savienošanās atklāj kļūdu un iznīcina visu pieķeršanos, kas vispār bijusi. Nav nekā traģiskāka sievietes dzīvē par šādu atklājumu, kurš dienu un nakti kļūst skaidrāks. Truli un rupji cilvēki mēdz smieties par tādu kļūdu un saka: «Liela brēka, maza vilna!» Šaursirdīgi un paštaisni ļaudis, kuri spēj spriest par citu dzīvi tikai pēc savas mērauklas, mēdz nosodīt tās, kuras pieļāvušas šo traģisko kļūdu, notiesāt viņas uz dzīvi cietumā, ko tās pašas sev uzcēlušas. Tu pazīsti izteicienu: «Pati sev gultu klājusi, lai pati guļ!» Tas ir rupjš izteiciens, un džentlmenis vai dāma šo vārdu labākajā nozīmē gan kaunētos ņemt savā mutē; spēcīgāk nosodīt es neprotu. Es nekad neesmu bijis tas, ko mēdz dēvēt par tikumīgu cilvēku, bet Tev, mans dārgais, es nevēlētos teikt nevienu vārdu, kas mudinātu Tevi skatīties vieglprātīgi uz saitēm vai pienākumiem, kurus Tu uzņemsies precoties. Lai dievs mani no tā pasarga! Taču es dzīvē esmu daudz pieredzējis un tāpēc saku, ka tie, kas nosoda šo traģisko kļūdu upurus, kas nosoda tos un nesniedz tiem palīdzīgu roku, — tie ir necilvēcīgi vai, pareizāk sakot, būtu necilvēcīgi, ja saprastu, ko dara. Bet viņi jau nesaprot! Tāpēc nerunāsim vairs par viņiem! Viņi manās acīs ir tādi paši nolādētie kā es, bez šaubām, esmu viņējās. Man tas viss bija Tev jāsaka tāpēc, ka es gatavojos likt Tev novērtēt Tavas mātes rīcību, un Tu esi ļoti jauns un nezini, kāda ir dzīve. Atgriezīšos tagad pie sava stāsta. Trīs gadus pūlējusies nomākt savu nepatiku — es gribēju teikt, savu riebumu, un tas nav pārāk stipri teikts, jo tādos apstākļos nepatika drīz kļūst par riebumu, — trīs gadus, kuri tādam jūtīgam, skaistumu mīlošam raksturam, kāda, Džon, ir Tava māte, nozīmēja vislielākās mokas, — viņa sastapa jaunekli, kas viņā iemīlējās. Viņš bija tās pašas mājas arhitekts, kurā mēs tagad dzīvojam, viņš cēla to, lai tur dzīvotu Tava māte un Flēras tēvs, cēla viņai jaunu cietumu tā vietā, kurā viņa dzīvoja ar Soumsu Forsaitu Londonā. Varbūt šim faktam bija sava nozīme tālākajos notikumos. Taču, lai kā būtu, viņa arī iemīlējās arhitektā. Es zinu — man nebūs nepieciešams Tev paskaidrot, ka cilvēks nespēj iepriekš izvēlēties, kurā iemīlēsies. Tas nāk pats no sevis. Un tā tas arī atnāca. Es varu iedomāties — lai gan viņa man par to nekad nav daudz stāstījusi — cīņu, kas toreiz norisa viņā, jo Tava māte, Džon, bija stingri audzināta un viņas uzskati nebija vieglprātīgi — nebūt ne. Tomēr šīs jūtas bija nepārvaramas, un pēc kāda laika viņi mīlēja ne vien domās, bet arī darbos. Tad nāca šausmīga traģēdija. Man Tev jāstāsta par to, jo nezinādams Tu nekad īsti neizpratīsi stāvokli, kas tagad Tev jānovērtē. Cilvēks, ko viņa bija apprecējusi — Soumss Forsaits, Flēras tēvs, — kādu nakti, kad viņa dega vispatiesākā kaislē pret šo jaunekli, ar varu pierādīja savas vīra tiesības. Nākamajā dienā viņa sastapa savu iemīļoto un viņam to izstāstīja. Vai viņš izdarīja pašnāvību vai arī nejauši savā satraukumā nokļuva zem mašīnas, to mēs neviens nezinām; taču tā tas bija. Padomā, ko izjuta Tava māte tajā vakarā, kad uzzināja par viņa nāvi. Es toreiz nejauši viņu redzēju. Tavs vectēvs aizsūtīja mani viņai palīdzēt, ja tas būtu manos spēkos. Es redzēju viņu tikai īsu mirkli, tad viņas vīrs aizvēra durvis manā priekšā. Bet es nekad neesmu aizmirsis viņas seju, es to redzu vēl šobrīd. Toreiz es viņu vēl nemīlēju, es iemīlēju viņu pēc divpadsmit gadiem, bet viņas seju es nekad neesmu aizmirsis. Manu dārgo zēn — nav viegli tā rakstīt. Bet saproti, man tas jādara. Tu savai mātei esi viss, Tu esi viņas dzīves saturs. Es negribu rakstīt skarbi par Soumsu Forsaitu. Es par viņu nedomāju skarbi. Man jau sen viņa žēl, varbūt man pat toreiz bija viņa žēl. Cilvēki uzskata, ka taisnība ir viņam un ka Tava māte bijusi vainīga. Viņš to mīlēja — kā nu prata. Viņa bija tā privātīpašums. Tā viņš skatās uz dzīvi — uz cilvēku jūtām un sirdīm — kā uz īpašumu. Tā nav viņa vaina — tāds viņš ir piedzimis. Man tādi uzskati vienmēr bijuši pretīgi — tāds nu reiz es esmu piedzimis! Cik es pazīstu Tevi, es jūtu, ka arī Tev tie nevar būt citādi kā pretīgi. Bet es turpināšu savu stāstu. Tonakt Tava māte aizbēga no viņa mājas; divpadsmit gadus viņa dzīvoja klusi viena pati bez kādas sabiedrības, kamēr tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītajā gadā viņas vīrs — kā redzi, viņš joprojām bija tās vīrs, jo viņš necentās šķirties un viņai, protams, nebija nekādu tiesību pieprasīt šķiršanos, — viņas vīrs tātad, šķiet, sāka izjust vajadzību pēc bērniem un ilgi izmēģinājās piespiest Tavu māti atgriezties pie viņa un dzemdēt viņam bērnu. Es toreiz saskaņā ar vectēva testamentu biju viņas aizbildnis un visu novēroju. Šai laikā es viņu iemīlēju, dziļi iemīlēju. Viņš sāka uzmākties arvien neatlaidīgāk, un tad kādu dienu viņa atnāca te pie manis un, burtiski, lūdza mani viņu aizsargāt. Viņas vīrs, kam ziņoja katru tās soli, mēģināja mūs atraut vienu no otra, ierosinot šķiršanos; varbūt arī viņš patiesi gribēja šķirties, es nezinu; lai nu kā, mūsu vārdi tika publiski saistīti. Līdz ar to viss bija izlemts, un mēs patiešām kļuvām vienoti. Viņus izšķīra, mēs apprecējāmies, un piedzimi Tu. Mēs esam nodzīvojuši savu mūžu ļoti laimīgi, vismaz es, un es domāju, ka Tava māte arī. Soumss drīz pēc šķiršanās apprecēja Flēras māti, un viņiem piedzima meita. Tāds ir mūsu stāsts, Džon. Es to stāstīju Tev tāpēc, ka mīlestība, kuru mēs redzam iedegušos Tevī pret šī vīra meitu, akli ved Tevi pretī tādai rīcībai, kas pilnīgi izpostīs Tavas mātes laimi un varbūt arī Tavējo. Par sevi es negribu runāt, jo manā vecumā nav nozīmes domāt, ka manas kājas vēl ilgi staigās pa šo zemi, bez tam manas ciešanas būtu galvenokārt ciešanas viņas un Tevis dēļ. Bet es gribu, lai Tu saproti vienu: tādas šausmu un riebuma izjūtas kā šīs nevar aprakt vai aizmirst. Tās Tavā mātē dzīvo joprojām. Vēl vakar mēs Lorda stadionā nejauši ieraudzījām Soumsu Forsaitu. Viņas seja, ja Tu to būtu redzējis, Tevi pārliecinātu. Doma, ka Tu varētu apprecēt viņa meitu, ir Tavai mātei, Džon, kā lietuvēns. Man nav nekas pret Flēru, izņemot to, ka viņa ir un paliek Soumsa meita. Bet jūsu bērni, ja Tu viņu apprecētu, būtu tikpat daudz Soumsa, cik Tavas mātes mazbērni, tā cilvēka mazbērni, kuram Tava māte kādreiz piederēja tā, kā vergu īpašniekam pieder verdzene. Padomā, ko tas nozīmētu. Ar šādām laulībām Tu ieej tai nometnē, kas turēja Tavu māti cietumā un kur viņa gandrīz nonīka aiz bēdām. Tu stāvi tikai uz dzīves sliekšņa, Tu pazīsti šo meiteni tikai divus mēnešus, un, lai cik dziļi Tu domā viņu mīlam, es lūdzu Tevi no visas sirds: pārtrauc tūlīt šo sakaru. Neliec savai mātei viņas atlikušo mūžu mocīties zem šo sūrstošo sāpju un pazemojuma nastas. Lai cik jauna viņa man šķiet, viņai tomēr ir piecdesmit septiņi gadi. Viņai nav neviens cits visā pasaulē, izņemot mūs abus. Drīz viņai paliksi tikai Tu. Saņem drosmi, Džon, un izbeidz. Neuzcel starp jums šo šķērsli, neatstāj neizkliedētu šo necaurredzamo miglu. Nesalauz viņas sirdi! Lai dievs Tevi svētī, manu dārgo zēn, un — vēlreiz — piedod man visas sāpes, ko šī vēstule Tev sagādās, — mēs mēģinājām tās Tev aiztaupīt, bet Spānija acīm redzot nav palīdzējusi. Dziļā mīlestībā Tavs tēvs

Džolions Forsaits.

Pabeidzis savu atzīšanos, Džolions sēdēja, atspiedis iekritušo vaigu plaukstā, un pārlasīja uzrakstīto. Tur bija rindas, kuras sagādāja viņam tādas sāpes, kad viņš iedomājās Džonu tās lasām, ka viņš vēstuli gandrīz saplēsa. Runāt par tādiem jautājumiem ar zēnu — ar sava paša dēlu, runāt par tiem sakarā ar paša sievu un zēna māti šķita viņa atturīgajai Forsaita dvēselei šausmīgi. Un tomēr, kā lai, nerunājot par tiem, liek Džonam izprast īstenību, dziļo plaisu, neaizdzīstošo brūci? Kā lai bez tā attaisno viņa mīlestības apslāpēšanu? Tad jau tikpat labi varētu arī nerakstīt nemaz!

Viņš salocīja savu grēksūdzi un iebāza to kabatā. Paldies dievam — bija sestdiena. Līdz svētdienas vakaram viņam bija laiks apdomāties, jo, pat ja vēstuli iemestu tūlīt, Džons to varētu saņemt tikai pirmdien. Šī iespēja pavilcināties un pats fakts, ka vēstule — vai nu nosūtīta, vai ne — tomēr uzrakstīta, sagādāja Džolionam dīvainu atvieglojumu.

Rožu dārzā, kas bija stājies vecās paparžu audzes vietā, viņš redzēja Irēnu ar mazu groziņu uz rokas griežam un cērpam krūmus. Džolionam šķita, ka viņa nekad nesēž bez darba, un viņš apskauda sievu, jo pats tagad nestrādāja gandrīz nemaz. Viņš nogāja lejā pie Irēnas. Viņa pacēla roku notraipītā cimdā un smaidīja. Mežģiņu lakatiņš, sasiets zem zoda, apslēpa viņas matus, un ovālā seja ar vēl vienmēr tumšajām uzacīm izskatījās ļoti jauna.

— Zaļās utis šogad ir šausmīgas, un ir taču tik vēss. Tu izskaties noguris, Džolion.

Džolions izņēma no kabatas savu grēksūdzi. — Rakstīju šo. Domāju, tev varbūt vajadzētu to izlasīt.

— Džonam? — Viņas seja vienā mirklī pilnīgi pārvērtās un izskatījās gandrīz noliesējusi.

Jā, noslēpums atklāts. Viņš iedeva vēstuli Irēnai un aizgāja pa rožu starpu projām. Tad, redzēdams, ka sieva pabeigusi lasīt un stāv gluži nekustīga ar vēstules lapām nolaistajā rokā, Džolions atgriezās pie tās.

— Nu?

— Brīnišķīgi izteikts. Es nezinu, kā varētu izteikt labāk. Pateicos, dārgais.

— Vai tu varbūt gribētu ko izsvītrot? Viņa papurināja galvu.

— Nē, lai saprastu, viņam jāzina viss.

— Es domāju to pašu, un tomēr — tas ir tik rūgti!

Džolionam šķita, ka viņam tas ir rūgtāk nekā Irēnai — viņam daudz vieglāk bija runāt par dzimumu attiecībām ar sievieti nekā ar vīrieti. Irēna arī vienmēr bija dabiskāka un vaļsirdīgāka nekā viņš ar savu dziļi noslēgto Forsaita būtību.

—     Es šaubos, vai viņš sapratīs pat tagad, Džolion. Viņš ir tik jauns, un viņš vairās no fiziskā.

—     Šo vairīšanos viņš mantojis no mana tēva, tas visos šādos jautājumos bija jūtīgs kā meitene. Varbūt labāk visu pārrakstīt un teikt tikai, ka tu nīsti Soumsu?

Irēna papurināja galvu.

— «Nīst» ir tikai tukša skaņa. Tā neko neizsaka. Nē, labāk lai ir tā, kā ir.

— Labi. Rīt tā tiks nosūtīta.

Irēna pacēla seju pret viņu, un visas lielās mājas daudzo tīteņaugiem apvīto logu priekšā Džolions noskūpstīja sievu.

II

GRĒKSŪDZE

Vēlā tās pašas pēcpusdienas stundā Džolions aizsnaudās vecajā atzveltnī. Viņam uz ceļiem ar atvērtajām lapām uz leju gulēja La Rфtisserie de la Reine Pedau-que, [46] un tieši pirms aizmigšanas viņš bija domājis:

«Vai mēs jebkad patiesi mīlēsim frančus kā tautu? Vai viņi jebkad tā īsti iemīlēs mūs?» Džolionam pašam vienmēr bija patikuši franči, viņš izprata to asprātību un gaumi, viņam garšoja to ēdieni. Pirms kara, kad Džons bija apmeklējis privātskolu, viņi ar Irēnu bija bieži braukuši uz Franciju. Viņa romāns ar Irēnu bija iesācies Parīzē — viņa pēdējais un visilgākais romāns. Bet franči, neviens anglis nespēs tos mīlēt, kamēr nebūs iemācījies lūkoties uz tiem ar objektīva estēta acīm! Un pie šā skumīgā secinājuma viņš bija aizsnaudies.

Atmostoties Džolions ieraudzīja dēlu stāvam starp viņu un logu. Zēns acīm redzot bija ienācis no dārza puses un gaidīja, kamēr tēvs atmodīsies. Džolions — vēl pussnaudā — pasmaidīja. Cik zēns izskatījās jauks — smalkjūtīgs, sirsnīgs, godīgs! Tad viņa sirds nejauki salēcās un ķermenim pārskrēja drebuļi. Džons! Grēksūdze! Ar pūlēm viņš savaldījās. — No kurienes tad tu, Džon, uzradies?

Džons noliecās un noskūpstīja tēva pieri.

Tikai tad Džolions ievēroja zēna sejas izteiksmi.

— Es atbraucu mājās, lai tev, tēt, ko pastāstītu.

Ar visu savu spēku Džolions pūlējās nomākt savādo sajūtu — krūtīs kaut kas raustījās un burzguļoja.

— Apsēdies, draudziņ. Vai tu māti redzēji?

— Nē. — Sasarkumu zēna sejā nomainīja bālums. Viņš apsēdās uz vecā krēsla atzveltnes, tāpat kā senās dienās Džolions pats bija mēdzis sēdēt blakus savam tēvam, kas ērti zvilnēja spilvenos. Līdz pat dziļajai plaisai viņu attiecībās viņš bija paradis tur uzmesties — vai tagad bija pienācis tāds pats brīdis viņa un dēla attiecībās? Visu savu mūžu viņš līdz sirds dziļumiem bija nīdis scēnas, vairījies no ķildām, klusu gājis savu ceļu un ļāvis citiem darīt tāpat. Taču šķita, ka tagad, pašā mūža galā, viņu sagaida scēna, daudz sāpīgāka par visām tām, no kurām viņš bija vairījies. Viņš nolaida vizīru pār savām jūtām un gaidīja, kad dēls sāks runāt.

— Tēvs, — Džons lēni teica, — mēs ar Flēru esam saderinājušies.

«Tieši tā!» domāja Džolions, ar pūlēm atvilkdams elpu.

— Es zinu, ka tev un mātei šī doma nepatīk. Flēra teic, ka māte bijusi saderināta ar viņas tēvu, pirms jūs apprecējāties. Protams, es nezinu, kas toreiz noticis, bet tas taču bijis ļoti sen. Es esmu viņai ļoti pieķēries, tēt, un viņa saka, ka ir pieķērusies man.

Džolions izgrūda savādu skaņu, pa pusei smieklus, pa pusei vaidu.

—     Tev ir deviņpadsmit gadu, Džon, un man septiņdesmit divi. Kā lai mēs saprotam viens otru tādos jautājumos, ko?

—     Tu mīli māti, tēt; tu noteikti zini, ko mēs jūtam. Nav taču taisnīgi pret mums ļaut tādiem sen aizgājušiem notikumiem izpostīt mūsu laimi, vai ne?

Nostādīts aci pret aci ar savu grēksūdzi, Džolions nolēma, ja vien būs iespējams, iztikt bez tās. Viņš uzlika savu plaukstu uz zēna rokas.

— Redzi, Džon! Es varētu to visu novilcināt, sakot, ka jūs abi esat vēl pārāk jauni un lāgā nepazīstat paši sevi, un tā tālāk, bet tu jau neklausītos, un tas arī nav nekāds iemesls — jaunība, diemžēl, dziedē sevi pati. Tu viegli runā par «tādiem sen aizgājušiem notikumiem», jo, kā tu pareizi teici, tu nezini nekā no tā, kas noticis. Saki, — vai es kādreiz esmu devis tev iemeslu apšaubīt savu mīlestību pret tevi vai sava dotā vārda patiesīgumu?

Mierīgākā mirklī Džolions būtu juties uzjautrināts, redzot pretējo spēku sadursmi, ko izraisīja viņa vārdi, — zēna dedzīgo rokas spiedienu, kam vajadzēja apliecināt uzticēšanos tēvam, un bailes viņa sejā no šī apliecinājuma sekām; taču šobrīd Džolions spēja just vienīgi pateicību par šo spiedienu.

— Tādā gadījumā tu vari ticēt man, ko es saku. Ja tu neizbeigsi šo mīlas sakaru, tu padarīsi māti nelaimīgu līdz viņas mūža galam. Tici man, dārgais, pagātne, lai kāda tā mums bijusi, nevar apaugt ar zāli — patiesi ne.

Džons noslīdēja no krēsla atzveltnes. «Meitene,» domāja Džolions, «tur viņa ir — parādās viņa acu priekšā — pati dzīve — kvēla, daiļa, mīloša!»

— Es nespēju, tēvs, kā lai es to spēju — tikai tāpēc, ka tu to saki? Protams, es nespēju!

Džon, ja tu zinātu šo seno stāstu, tu izbeigtu visu nekavējoties, tev tas būtu jāizbeidz! Vai tu nespēj man ticēt?

— Kā tu vari iepriekš pateikt, ko es domātu? Tēvs, es mīlu viņu vairāk par visu pasaulē.

Džoliona seja noraustījās, un viņš lēni izmocīja:

— Vairāk par savu māti, Džon?

No zēna sejas, no viņa sažņaugtajām dūrēm Džolions noprata, kādu grūtu cīņu dēls izcīna.

—     Es nezinu, — Džons izgrūda, — es nezinu! Bet atteikties no Flēras bez iemesla — kaut kā tāda dēļ, ko es nesaprotu, kā tāda dēļ, kas, manuprāt, nav ne uz pusi tik svarīgs, — tas liks man … liks man . ..

—     Liks tev uzskatīt mūs par netaisniem, padarīs mūs par šķēršļiem — jā. Bet tas ir labāk nekā turpināt šo sakaru.

—     Es nevaru. Flēra mīl mani, un es mīlu viņu. Tu gribi, lai es tev uzticos, kāpēc tu neuzticies man, tēvs? Mēs nemaz negribētu neko zināt — tas neko neizmainītu. Tas tikai liktu mums abiem vēl vairāk mīlēt tevi un māti.

Džolions iebāza roku krūšu kabatā, bet izvilka to atkal tukšu un sēdēja, klakšķinādams mēli pret zobiem.

—     Padomā, kas tava māte tev bijusi, Džon! Viņai nav nekā cita kā vien tu, es vairs ilgi nedzīvošu.

—     Kāpēc ne? Nav godīgi… Kāpēc ne?

—     Tāpēc, — Džolions diezgan vēsi atteica, — ka tā saka ārsti; tas ir viss.

— Ai tēt! — iekliedzās Džons un izplūda asarās. Dēla sabrukums Džolionu bezgalīgi aizkustināja —

pēdējo reizi viņš bija redzējis zēnu raudam desmit gadu vecumā. Tikai tagad viņš īsti izprata, cik bīstami maiga ir zēna sirds, cik dziļi viņš cietīs no šīs mīlestības un vispār dzīvē. Un viņš nevarīgi izstiepa roku, negribēdams un patiesībā arī neuzdrošinādamies piecelties.

— Mīļais dēls, — viņš teica, — tā nevajag, citādi es sekošu tavam piemēram.

Džons apvaldīja elsas un stāvēja nekustīgs, novērsis seju.

«Ko tagad?» domāja Džolions. «Ko man sacīt, lai viņu aizkustinātu?»

— Starp citu, nesaki to mātei, — viņš teica, — viņai ir diezgan ko uztraukties par tevi. Es zinu, kā tu jūties. Bet, Džon, tu pazīsti viņu un mani pietiekami labi, lai saprastu, ka ne aiz šā, ne aiz tā mēs neietu postīt tavu laimi. Manu dārgo zēn, mums taču rūp vienīgi tava laime — es vismaz domāju tikai par tavu un mātes laimi, un viņa domā tikai par tavējo. Visa jūsu abu nākotne ir likta uz spēles.

Džons pagriezās. Viņa seja bija nāves bālumā, dziļi iegrimušās acis šķita degam.

— Kas tas ir? Kas tas ir? Neturi mani tādā tumsā! Džolions, saprazdams, ka ir zaudējis, iebāza atkal

roku krūšu kabata un sēdēja veselu minūti, ar grūtībām vilkdams elpu, acis aizvēris. Galvā iešāvās doma: «Man ir bijis ilgs laimes laiks — ir bijuši arī ļoti rūgti mirkļi — šis ir pats ļaunākais no visiem!» Tad viņš izvilka roku ar vēstuli un noguris sacīja: — Ja tu, Džon, šodien nebūtu atbraucis, tad es tev to nosūtītu. Es gribēju aiztaupīt tev sāpes — es gribēju aiztaupīt sāpes tavai mātei un sev pašam, taču redzu, ka viss velti. Izlasi to, es varbūt iziešu dārzā. — Un viņš pastiepa rokas uz priekšu, gribēdams piecelties.

Džons, kas bija paņēmis vēstuli, ātri ierunājās: — Nē. Es iešu. — Un bija jau projām.

Džolions atslīga atpakaļ krēslā. Liela gaļas muša bija izvēlējusies šo mirkli, lai, nikni dūkdama, sāktu šaudīties viņam apkārt. Šī skaņa radīja omulību, tā bija labāka kā nekas … Kur zēns bija aizgājis lasīt vēstuli? Nelaimīgā vēstule — nelaimīgā pagātne! Nežēlīgs liktenis — nežēlīgs pret Irēnu — pret Soumsu — pret abiem bērniem, — pret viņu pašu!… Sirds drudžaini sitās un sāpēja. Dzīve — ar savu mīlu — savu darbu — savu skaistumu — savām sāpēm un — savu galu! Jauka, brīnišķa, par spīti visam, līdz kādā brīdī cilvēkam jānožēlo, ka viņš vispār dzimis. Dzīve — tā nodeldē cilvēku, bet neiemāca ilgoties pēc nāves — te slēpjas ļaunā viltība! Kaut jel nebūtu sirds! Atkal dūkdama atlidoja gaļas muša, ienesot sev līdzi visu vasaras tveici un sanoņu, un smaržu — jā, pat smaržu, it kā no gataviem augļiem, sausas zāles, sulas pilniem krūmājiem un govju elpas, kas oda pēc vaniļas. Un tur kaut kur ārā smaržas pilnajā gaisā Džons lasa šo vēstuli, šķirstīdams un žņaugdams lapas savās bēdās — savā mulsā un bēdās, un sirds viņam lūst! Šī doma vērta Džolionu dziļi nelaimīgu. Džons bija tik maigs zēns, tik dziļi patiess savā mīlā un arī apzinīgs — tas bija tik netaisni pret viņu, tik nolādēti netaisni! Viņš atcerējās, kā Irēna reiz bija teikusi: «Nekad vēl nav piedzimis kāds tik mīlošs un mīlams kā Džons.» Nabaga mazais Džons! Visai viņa pasaulei bija lemts sabrukt vienā vasaras pēcpusdienā! Jaunība tādas lietas ņem tik dziļi pie sirds! Šī vīzija — ka jaunība tā ko ņem dziļi pie sirds — Džolionu tik ļoti satrauca un mocīja, ka viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Zēns nekur nebija redzams. Viņš izgāja ārā. Ja viņam var pašreiz palīdzēt — tad jāpalīdz!

Viņš izgāja cauri krūmājiem, palūkojās pār žogu dārzā — Džona tur nebija! Viņa nebija arī tur, kur sāka briest un sārtoties firziķi un aprikozi. Garām tumšajām ciprešu spirālēm Džolions uzgāja uz pļavas. Kur zēns bija noslēpies? Vai viņš bija aizskrējis uz birztalu savu seno slēptuvi? Džolions devās pāri nopļautajiem siena vāliem. Pirmdien to sagubos un nākamajā dienā savedīs šķūnī, ja vien nebūs lietus. Viņi bieži bija gājuši pāri šai pļavai kopā — rokrokā, kad Džons vēl bija mazs puisēns! Pie joda! Zelta laikmets beidzas jau tad, kad cilvēks sasniedz desmit gadu vecumu! Džolions pienāca pie dīķa, kur mušas un odi dejoja niedrēs virs spožā ūdens spoguļa, un iegāja birztalā. Tur bija vēss un smaržoja pēc lapeglēm. Arī te Džona nebija! Viņš sauca. Nekādas atbildes! Uz vecā, kritušā koka viņš apsēdās, satraukts, noraizējies, aizmirsis pats savu slikto sajūtu. Viņš nebija rīkojies pareizi, ļaudams zēnam paņemt vēstuli un aiziet projām, vajadzēja jau no paša sākuma paturēt Džonu acīs! Dziļi norūpējies, Džolions piecēlās un sāka soļot atpakaļ. Nonācis pie fermas, viņā atkal sāka saukt dēlu un ielūkojās tumšajā govju kūtī, Tur vēsumā, kur oda pēc vaniļas un amonjaka, pasargātas no mušām, klusi gremoja viņa trīs oldernietes; nupat izslauktas, tās gaidīja vakaru, kad atkal tiks ganīties uz lejas pļavas. Viena laiski pagrieza galvu, pamirdzinot spožo aci. Džolions varēja saskatīt slienas uz viņas pelēkās apakšlūpas. Savā nervu satraukumā viņš redzēja visu kvēlā skaidrībā — visu, ko kādreiz bija mīlējis un centies uzgleznot, — visus šos gaismas, ēnas un krāsas brīnumus. Vai kāds brīnums, ka leģenda ieguldījusi Kristu silītē — kas gan ir bijīgāks par siltā krēslā gremojošas govs acīm un ragiem, baltiem kā mēness! Džolions sauca atkal. Nekādas atbildes! Viņš izsteidzās ārā no birztalas, devās garām dīķim kalnup. Būtu dīvaina ironija, tagad tas viņam ienāca prātā, ja Džons izlasītu tēva šausmīgo atklājumu birztalā, kur senās dienās viņa māte un Bozinijs bija sadedzinājuši aiz sevis visus tiltus un atzinušies mīlestībā. Un kur viņš pats, sēdēdams uz kritušā koka svētdienas rītā pēc atgriešanās no Parīzes, bija visā pilnībā aptvēris, ka Irēna nozīmē viņam visu pasauli. Ironijai šī būtu īstā vieta, kur noraut plīvuru no Irēnas dēla acīm! Bet Džona tur nebija! Kurp viņš aizgājis? Jāatrod taču nabaga zēns!

III

IRĒNA

Brāzdamies projām ar vēstuli rokā, Džons bailēs un mulsumā pārskrēja pāri terasei un nogriezās ap mājas stūri. Atbalstīdamies pret vīteņiem apaugušo mājas sienu, viņš atplēsa vēstuli. Tā bija gara — loti gara! Tas vēl pastiprināja viņa bailes, un viņš sāka lasīt. Kad viņš nokļuva pie vārdiem: «Tas bija Flēras tēvs, ko viņa apprecēja,» — viss acu priekšā šķita griežamies. Viņš stāvēja blakus kādām stikla durvīm un, iegājis pa tām, devās cauri mūzikas istabai un priekštelpām uz savu guļamistabu. Apslacījis seju ar aukstu ūdeni, Džons apsēdās uz gultas un atsāka lasīšanu, nomezdams katru pabeigto lapu sev blakus uz gultas. Tēva rokrakstu bija viegli lasīt — Džons pazina to tik labi, lai gan nekad nebija saņēmis no viņa pat ceturtdaļu tik garu vēstuli kā šī. Viņš lasīja truli — iztēle darbojās tikai pa pusei. Pirmo reizi lasot, viņš vislabāk izprata sāpes, kādas katrā ziņā bija izjutis tēvs, rakstot tādu vēstuli. Viņš ļāva nokrist pēdējai lapai un tad, juzdams garīgu, morālu nevarību, sāka atkal lasīt pirmo. Viss šķita tik pretīgs — miris un pretīgs. Tad pēkšņi kā karsts vilnis viņu apņēma šausmu izjūta. Viņš paslēpa seju rokās. Viņa māte! Flēras tēvs! Viņš atkal pacēla vēstuli un mehāniski turpināja lasīt. Un atkal uzmācās sajūta, ka tas viss ir miris un pretīgs, viņa paša mīlestība bija pavisam citāda! Šī vēstule teica, ka viņa māte — un viņas tēvs! Šausmīga vēstule! Privātīpašums! Vai gan varēja būt tādi vīrieši, kas raudzījās uz sievieti kā uz savu īpašumu? Viņa acu priekšā drūzmējās pilsētas ielās un laukos redzētas sejas — sarkanas, gaļīgas sejas; cietsirdīgas, trulas sejas; sausas, klīrīgas sejas; niknas sejas; simtiem, tūkstošiem seju! Kā viņš varēja zināt, ko domā un dara cilvēki ar tādām sejām? Viņš aptvēra galvu ar rokām un ievaidējās. Viņa māte! Viņš no jauna satvēra vēstuli un turpināja lasīt: «… Šausmu un riebuma izjūtas . .. dzīvo vēl šodien … jūsu bērni… tā cilvēka mazbērni, kuram Tava māte kādreiz piederēja tā, kā vergu īpašniekam pieder verdzene…» Džons piecēlās no gultas. Šī nežēlīgā, tumšā pagātne, kas uzglūnēja, lai nonāvētu viņa un Flēras mīlestību, bija taisnība, citādi tēvs to nekad nebūtu rakstījis. «Kāpēc viņi man to neizstāstīja pašā sākumā,» viņš domāja, «tajā dienā, kad es pirmo reizi Flēru redzēju? Viņi zināja, ka es esmu viņu redzējis. Viņi baidījās, un … tagad … nu … es esmu … dabūjis!» Bēdas bija pārāk lielas, lai domātu vai apsvērtu, un, to nomākts, viņš ielīda krēslainajā istabas kaktā un apsēdās uz grīdas. Tur viņš sēdēja, līdzīgs mazam, nelaimīgam dzīvnieciņam. Krēsla un grīda sniedza mierinājumu — likās, ka viņš būtu atgriezies tais dienās, kad, izstiepies visā garumā, izcīnīja kaujas ar alvas zaldātiņiem. Sakņupis, sajauktiem matiem, rokām aptvēris ceļus, viņš sēdēja tur, pats nezinādams, cik ilgi. No šī bezgalīgā izmisuma viņu izrāva kāda skaņa: atvērās durvis, kas veda no mātes istabas viņējā. Džona istabā viņa prombūtnes laikā pār cieši aizvērtajiem logiem bija nolaistas žalūzijas, un no vietas, kur Džons sēdēja, viņš varēja dzirdēt tikai drēbju čaukstoņu un tuvojošos soļu troksni, līdz aiz gultas ieraudzīja māti stāvam tualetes galda priekšā. Viņai bija kas rokā. Džons aizturēja elpu, cerēdams, ka māte viņu neredzēs un aizies. Viņš redzēja to aizskaram priekšmetus uz galda, it kā tajos slēptos kāda iekšēja vērtība, tad pagriežamies pret logu — viņa bija pelēka no galvas līdz kājām kā rēgs. Mazākais galvas pagrieziens, un viņa to noteikti ieraudzīs! Viņas lūpas kustējās: — Ak Džon! — Viņa sarunājās ar sevi. Viņas balss skaņa lika Džona sirdij nodrebēt. Viņš redzēja tās rokā mazu fotogrāfiju. Viņa turēja to gaismai pretī un skatījās sīkajā attēlā. Džons to pazina — tur bija redzams viņš pats kā maziņš puisītis; māte šo fotogrāfiju vienmēr turēja savā rokassomā. Viņa sirds sitās drudžaini. Un pēkšņi, it kā to dzirdējusi, māte pagrieza galvu un ieraudzīja Džonu. Viņa aizelsās un piespieda rokas ar fotogrāfiju pie krūtīm, Džons it kā atbildot sacīja:

— Jā, tas esmu es.

Māte piegāja pie gultas un nosēdās uz tās, pavisam tuvu Džonam, viņas rokas bija joprojām piespiestas pie krūtīm, kājas gandrīz skāra vēstules lapas, kas bija noslīdējušas uz grīdas. Irēna tās ieraudzīja, un viņas rokas sažņaudza gultas malu. Viņa sēdēja loti taisni, tumšās acis pievērsusi dēlam. Beidzot viņa ierunājās.

—     Redzu, Džon, ka tu zini.

—     Jā.

—     Vai tu redzēji tēvu?

—     Jā.

Ilgu brīdi valdīja klusums, līdz viņa sacīja:

—     Ai, manu mīļo!

—     Viss kārtībā! — Jūtas, kas plosīja Džona krūtis, bija tik spēcīgas un dažādas, ka viņš neuzdrošinājās kustēties, — gan aizvainojums, gan izmisums un tomēr dīvainas ilgas, lai māte mierinot uzliktu roku uz viņa pieres.

— Ko tu darīsi? — Es nezinu.

Atkal ilgu laiku valdīja klusums, tad viņa piecēlās. Mirkli viņa stāvēja pavisam klusu, tad mazliet pamāja ar roku un teica: — Manu dārgo puisīt, manu mīļo, dārgo puisīt, nedomā par mani — domā par sevi. — Un, apiedama gultas galu, viņa pazuda atkal savā istabā.

Džons pagriezās, saritinājās kā ezītis kamolā, iespiedās kaktā starp divām sienām.

Viņš bija nosēdējis tur varbūt apmēram divdesmit minūtes, kad kāds kliedziens lika tam satrūkties. Tas atskanēja no terases lejā. Sabijies viņš pietrūkās kājās. Atkal atskanēja kliedziens: «Džon!» Saucēja bija viņa māte! Džons izskrēja ārā, lejup pa kāpnēm, iesteidzās caur tukšo ēdamistabu darbistabā. Māte bija noslīgusi ceļos vecā atzveltņa priekšā, kur gulēja tēvs gluži bāls, nolaidis galvu uz krūtīm, vienu roku ar zīmuli uzlicis uz atvērtās grāmatas — šī roka bija dīvaini mierīga, Džons nekad nebija redzējis neko tik mierīgu. Māte bezprātīgā izmisumā palūkojās apkārt un izdvesa:

— Ai! Džon, viņš ir miris — miris!

Džons nometās ceļos un, pārliekdamies pāri krēsla atzveltnei, kur nesen bija sēdējis, pielika lūpas pie tēva pieres. Auksta kā ledus! Kā tētis — kā tētis varēja būt miris, kad vēl tikai pirms stundas… Mātes rokas skāva tēva ceļus, krūtis krampjaini kļāvās tiem klāt. — Kāpēc — kāpēc es nebiju pie viņa? — Džons dzirdēja māti čukstam. Tad viņš redzēja atvērtajā lappusē sakropļotā rokrakstā uzšvīkātu vārdu «Irēna» un sabruka pats. Viņš pirmo reizi redzēja vaigu vaigā nāvi, un tās mēmais miers izdzēsa viņā visas citas jūtas; viss cits tātad bija sagatavošanās šim! Visa dzīve un mīla, un prieks, nemiers un bēdas, visa kustība, gaisma un skaistums bija tikai sākums briesmīgajam, baltajam mieram. Tas viņu drausmīgi satrieca; viss pēkšņi šķītās niecīgs, sīks, veltīgs. Beidzot viņš saņēmās, piecēlās un piecēla māti.

— Māt, neraudi — māt!

Pēc dažām stundām, kad viss, kas jādara, bija izdarīts un māte atgūlusies, Džons palika viens ar tēvu, kas bija noguldīts gultā un apklāts ar baltu palagu. Džons stāvēja ilgu laiku, lūkodamies šai sejā, kura nekad nebija izskatījusies dusmīga — tā vienmēr izlikās mazliet tiepīga un laipna. «Būt laipnam un nepadoties — vairāk neko,» viņš bija reiz dzirdējis tēvu sakām. Cik brīnišķīgi tētis bija pratis turēties pie šīs filozofijas! Džons tagad saprata, ka tēvs jau ilgu laiku bija zinājis, ka gals pienāks pēkšņi, — zinājis, bet neteicis ne vārda. Viņš lūkojās mirušajā ar bijības pilnu, kvēlu cieņu. Kādai vientulībai tēvs bija sevi nolēmis — tikai lai aiztaupītu sāpes mātei un viņam — Džonam! Viņa paša sāpes šķita sīkas, noraugoties šai sejā. Vārds, kas bija ierakstīts grāmatā! Ardievu, vārds! Tagad mātei bija palicis vienīgi viņš pats! Džons pieliecās tuvu klāt mirušā sejai — tā nebija nemaz izmainījusies un tomēr gluži citāda. Reiz viņš bija dzirdējis tēvu sakām, ka neticot cilvēka apziņas dzīvei pēc nāves; varot vienīgi būt, ka tā dzīvojot vēl nolikto laiku, kamēr ķermenis sasniedzot savu dabisko vecuma robežu, kad izsīkstot tam piemītošā spēja dzīvot; tāpēc, ja ķermeni salauzis kāds nelaimes gadījums, pārmērības, smaga slimība, apziņa varbūt eksistējot līdz tam mirklim, kad, visam ritot dabisko gaitu un nekam neiejaucoties, tā būtu izdzisusi pati no sevis. Toreiz tas Džonu bija pārsteidzis, jo viņš nekad nebija dzirdējis kādu citu izsakām šādu domu. Kad sirds tā atsakās strādāt — tas, bez šaubām, nav gluži dabiski! Varbūt tēva apziņa ir šai pašā telpā, kur viņš. Virs gultas karājās vectēva portrets. Varbūt arī viņa apziņa ir vēl dzīva tāpat kā viņa brāļa — viņa pusbrāļa apziņa, kurš bija miris Transvālā? Vai viņi visi tagad pulcējas ap gultu? Džons noskūpstīja tēva pieri un aizgāja atpakaļ uz savu istabu. Durvis starp to un mātes istabu bija vaļā; acīm redzot māte bija pirmīt te ienākusi — viss bija viņam sagatavots, pat pāris cepumu un karsts piens, un uz grīdas vairs nebija vēstules. Džons paēda un padzēra, vērodams, kā dziest pēdējais gaismas stars. Viņš nemēģināja ieskatīties nākotnē — viņš tikai stīvi vēroja tumšos ozola zarus, kas pletās vienā līmenī ar logu, un juta, it kā dzīve būtu apstājusies. Reiz naktī, grozīdamies smagajā miegā, viņš ieraudzīja blakus gultai ko baltu un nekustīgu un pietrūkās sēdus. Viņa mātes balss sacīja:

— Tā esmu tikai es, Džon dārgais! — viņas roka maigi atlieca dēla pieri atpakaļ, baltais stāvs nozuda.

Viens pats! Viņš atkal iegrima smagā miegā un sapņoja, ka redz mātes vārdu rāpjamies uz savas gultas.

IV

SOUMSS APSVER

Paziņojumu laikrakstā «The Times» par brālēna Džoliona nāvi Soumss uzņēma ļoti vienkārši. Tātad šis cilvēks bija miris! Viņu abu mūžā nebija tāda laika, kad tie būtu jutuši viens pret otru radinieku mīlestību. Trakais naids sen bija izplēnējis Soumsa sirdī, un no jauna uzliesmojuma viņš bija stingri sargājies, taču uz šo agro nāvi viņš skatījās kā uz kādu dzejiski taisnīgu likteni. Divdesmit gadus šis cilvēks bija varējis priecēt savu sirdi ar viņam — Soumsam atņemto sievu un māju, un nu tas bija miris! Nekrologs, kas parādījās mazliet vēlāk, veltīja, pēc viņa domām, Džolionam pārāk daudz uzmanības. Tas runāja par «ražīgo, jauka talanta apveltīto gleznotāju, kura darbus mēs uzlūkojam par tipiskiem vēlā viktoriānisma labāko akvarelistu mākslas paraugiem». Soumss, kas bija gandrīz mehāniski devis priekšroku Molam, Morpinam un Kezvelam Bejam un vienmēr gluži dzirdami nošņācies nicībā, kad izstādēs uzdūrās uz brālēna darbiem, trokšņaini pāršķīra «The Times» lappusi.

Torīt viņš bija ieradies pilsētā kārtot Forsaitu darīšanas un skaidri izjuta Gredmena greizos skatienus pār brillēm. Vecā ierēdņa izturēšanās pauda tādu kā nožēlas pilnu apsveikumu. Gredmens smaržoja, tā sakot, pēc senām dienām. Varēja gandrīz dzirdēt, kā viņš domā: «Misters Džolions, jā-a — tieši tikpat vecs, cik es, un miris — ak tu mīļā stundiņa! Esmu pārliecināts, ka viņai gan tas ir liels trieciens. Viņa bija gaužām skaista. Bet mēs visi esam mirstīgi. Avīzēs ielikts nekrologs, va re!» Atmosfēra ap viņu lika Soumsam neparasti ātri pārgrozīt un nokārtot vairākus nomas līgumus.

—     Kā ar novēlējumu mis Flērai, mister Soums?

—     Esmu pārdomājis citādi, — Soumss īsi atteica.

— Ā-a! Priecājos par to. Es jau domāju, ka jūs maķenīt steidzaties. Laiki, jā nudien, mainās.

Soumss bija sācis raizēties par to, kā šī nāve ietekmēs Flēru. Viņš nebija gluži pārliecināts, vai meita zina — viņa reti ielūkojās avīzēs un dzimšanas, laulību un nāves paziņojumus nelasīja nekad.

Steidzīgi pabeidzis darījumus, viņš devās uz Grīnstrītu brokastīs. Vinifreda bija gandrīz vai sērīga. Džeks Kardigans, cik vispār no visa tā varēja noprast, bija salauzis dubļu aizsargu un uz krietnu laiku «izgājis no ierindas». Vinifreda nevarēja pie šīs domas pierast.

—     Vai Profons galu galā aizbrauca? — Soumss pēkšņi ievaicājās.

—     Aizbrauca gan, — Vinifreda atbildēja, — bet, uz kurieni, nezinu.

Jā, tur jau viss slēpās — neko nevarēja noteikti pateikt! Soumsam, starp citu, arī negribējās zināt. Anete sūtīja vēstules no Djepes, kur viņa uzturējās kopā ar māti.

— Tu droši vien lasīji, ka tas cilvēks miris?

—     Jā, — teica Vinifreda. — Man žēl viņa … viņa bērnu. Viņš bija ļoti patīkams. — Soumss izgrūda dīvainu skaņu. Aizdomas par seno, dziļo patiesību, ka cilvēkus šai pasaulē vērtē pēc tā, kādi viņi ir, nevis pēc tā, ko viņi dara, — piezagās un uzmācīgi klauvēja pie viņa apziņas pakaļdurvīm.

—     Es zinu, ka tā domāja dažs labs, — viņš nomurmināja.

— Tagad, kad viņš miris, jābūt pret viņu taisnīgiem. — Es labprāt būtu bijis pret viņu taisnīgs, kamēr

viņš bija dzīvs, — sacīja Soumss, — tikai man nekad negadījās izdevība. Vai tev ir «Baronetu grāmata»?

— Jā, tur apakšējā rindā.

Soumss izņēma biezu, sarkanu grāmatu un sāka to šķirstīt.

«Monts — sers Lorenss, 9. b-ets, tit. no 1620. g., Džofrija, 8. b-eta, un Lavīnijas, sera Čarlza Maskhema, b-eta no Maskhemholas Šropširā, m., vec. d.; prec. 1890. g. Emīliju, Konveja Čerela, eskv. no Kondafordgreindžas Oksfordas gr-ē, m.; 1 dēls, mantinieks Maikls Konvejs, dz. 1895. g., 2 m. Rezidence: Lipingholmeinora Folvelā, Bakinghemš. Klubi: «Jokdari», «Kafejnīca», «Aeroplāns». Sk. Bidlikots.»

—     Hm! — viņš noņurdēja. — Vai tavu paziņu skaitā ir kāds izdevējs?

—     Tēvocis Timotijs.

—     Es domāju dzīvos.

—     Montijs mēdza sastapties ar kādu savā klubā. Reiz viņš to atveda uz pusdienām. Tu zini, Montijs vienmēr taisījās rakstīt grāmatu — kā laimēt zirgu skriešanās sacīkstēs. Viņš mēģināja to izdevēju ieinteresēt.

Nu un?

— Viņš piedabūja to derēt par diviem tūkstošiem. Pēc tam mēs viņu vairs neredzējām. Cik atceros, viņš bija diezgan elegants.

— Vai zirgs uzvarēja?

—     Nē, manuprāt, pienāca pēdējais. Montijs, zini, bija savā ziņā gudrs.

—     Vai tiešām? — Soumss atvaicāja. — Kā tu domā, vai ir kas kopējs starp nākamo baronetu un grāmatu izdošanu?

—     Mūsdienās ļaudis dara visu ko, — atteica Vinifreda. — Lielākās bailes, šķiet, tagad ir būt bez darba — pavisam citādi nekā mūsu laikā. Toreiz ideāls bija neko nedarīt. Bet, es domāju, tas nāks atkal modē.

—     Šis jaunais Monts, par ko es runāju, stipri iemīlējies Flērā. Ja tas izbeigtu to otro padarīšanu, tad es labprāt to atbalstītu.

— Vai viņš ir interesants? — jautāja Vinifreda.

—     Skaistulis nav, diezgan patīkams, drusku aušīgs. Liekas, viņiem pieder krietns zemes gabals. Viņš, šķiet, patiesi iemīlējies. Bet ko var zināt.

—     Jā, — Vinifreda nodudināja, — tas ir ļoti grūti. Es vienmēr uzskatīju, ka labāk ir nedarīt neko. Bet ar Džeku nu gan ir nepatikšanas; tagad mēs līdz svētdienai nekur netiksim. Nu, cilvēki vienmēr ir amizanti, es iešu uz parku un vērošu tos.

—     Ja es būtu tavā vietā, — teica Soumss, — es noīrētu lauku māju un, kad vien gribētu, svētkos un streiku laikā noslēgtos tur, lai te nebūtu pa kājām.

—     Lauki mani garlaiko, — teica Vinifreda, — un dzelzceļnieku streiks man likās brīnišķīgi satraucošs.

Vinifreda vienmēr bija izcēlusies ar savu sangfroid [48] soumss atvadījās un aizgāja. visu ceļu līdz Redingai viņš apsvēra, vai stāstīt Flērai par zēna tēva nāvi vai ne. Stāvokli tas nemainīja, vienīgi tagad zēns būs neatkarīgs un spiests pārvarēt tikai mātes pretošanos. Viņš, bez šaubām, mantos kaudzi naudas un varbūt māju — māju, kas bija celta Irēnai un viņam — Soumsam, māju, kuras arhitekts bija sagrāvis viņa ģimenes pavardu. Viņa meita — šīs mājas saimnieces lomā! Tas būtu dzejiski taisnīgs liktenis! Soumss īsi, rūgti iesmējās. Viņš bija cēlis namu irstošās vienības atjaunošainai, domājis, ka tā būs mājoklis viņa pēctečiem, ja vien varētu pārliecināt Irēnu viņam tos dāvāt! Viņas dēls un Flēra! Viņu bērni būtu savā ziņā savu vecāku vienības atvases!

Šīs domas teatralitāte šķita pretīga viņa skaidrajam saprātam. Un tomēr — tā būtu visvieglākā un izdevīgākā izeja no strupceļa, tagad, kad Džolions bija miris. Divu Forsaitu bagātības apvienojums Soumsa konservatīvajam garam šķita pievilcīgs. Un viņa — Irēna būs vēlreiz saistīta ar viņu. Muļķības! Aplamības! Un Soumss izmeta šo domu no galvas.

Atbraucis mājās, viņš izdzirda biljarda bumbu klikstēšanu un pa logu redzēja jauno Montu pārliekušos pār spēļu galdu. Flēra, iespiedusi roku ar kiju sānos, smaidīdama vēroja viņu. Cik glīta viņa izskatījās! Kas tur par brīnumu, ka jauneklis viņas dēļ pazaudējis galvu. Tituls — zeme! Šais laikos gan no zemes nav lielas jēgas un no titula varbūt vēl mazāk. Vecie Forsaiti bija vienmēr skatījušies uz tituliem mazliet nicīgi, kā uz ko svešu un mākslotu, kas nav to iegūšanai izdotās naudas vērts un noved sakaros ar galmu. Soumss atcerējās, ka viņiem visiem lielākā vai mazākā mērā bija piemitusi šī izjūta. Svizins gan savos trakulīgākajos gados bija reiz piedalījies kādā pieņemšanā. Atgriezies mājās, viņš bija pavēstījis, ka nekad vairs uz tādu neiešot — «visi tādi knišļi vien». Bija aizdomas, ka Svizins īsajās biksēs izskatījies pārāk liels. Soumss atcerējās, kā viņa paša māte bija vēlējusies, lai to stāda priekšā galmā — šī ceremonija bija tik eleganta! un kā tēvs ar neparastu stingrību bija to noliedzis. Ko viņa ar šo dižošanos gribot panākt — tā esot tikai laika un naudas šķiešana, vairāk nekas!

Instinkts, kas bija padarījis un saglabājis Apakšnamu par galveno varu valstī, izjūta, ka viņu pašu pasaule ir pietiekami laba un pat drusku labāka nekā jebkura cita, jo tā bija viņupasaule, — šī izjūta bija pasargājusi vecos forsaitus neparasti tīrus no «lētiem vizuļiem», kā niklass bija mēdzis teikt, kad viņu mocīja ģikts lēkme. Pašapzinīgāko un ironiskāko Soumsa paaudzi bija aizsargājis priekšstats par Svizinu īsajās biksēs. Kas attiecās uz trešo un ceturto paaudzi, tad tā, kā šķita Soumsam, smējās par itin visu.

Taču no tā, ka jaunais cilvēks mantos titulu un muižu, nevarēja celties nekāds ļaunums — tas bija vienkārši fakts, ko nevarēja labot. Soumss klusi ienāca iekšā tādā brīdī, kad Monts pasita garām. Viņš ievēroja jaunekļa acis, kas bija pievērstas Flērai, kura savukārt noliecās pār galdu. Šajās acīs mirdzēja tāda pielūgsme, ka Soumss jutās gandrīz aizkustināts.

Viņa pavilcinājās, saņēmusi kiju slaidās rokas plaukstā, un papurināja īsos kastaņbrūnos matus. — Es gan nekad netrāpīšu. — Drošam pieder pasaule.

— Labi. — Kija izšāvās uz priekšu, bumba sāka ritēt. — Nu, re!

— Neizdevās! Nekas!

Tad viņi ieraudzīja Soumsu, un tas teica:

— Es jums pamarķēšu.

Viņš apsēdās augstajā sēdeklī blakus marķierim, akurāts un noguris, un paslepus vēroja abas jaunās sejas. Kad spēle bija beigusies, Monts pienāca pie viņa.

— Esmu sācis, ser. Dīvaina spēle šis bizness, vai ne? Būdams advokāts, jūs droši vien esat dziļi ieskatījies cilvēku dabā?

— Jā gan.

— Es jums pastāstīšu, ko esmu novērojis: cilvēki rīkojas galīgi nepareizi, piedāvājot mazāk, nekā var atļauties dot. Viņiem vajadzētu piedāvāt vairāk un tad pamazām atkāpties.

Soumsa uzacis pacēlās.

— Bet ja nu piedāvājumu pieņem?

— Tam nav itin nekādas nozīmes, — teica Monts, — daudz izdevīgāk ir cenu pazemināt nekā paaugstināt. Teiksim, piemēram, mēs piedāvājam kādam autoram izdevīgus noteikumus — viņš, bez šaubām, būs ar mieru. Tad mēs papētām lietu uzmanīgāk, redzam, ka, tā izdodot grāmatu, negūsim nekādu jēdzīgu peļņu un pasakām to viņam. Viņš jau jūt uzticību pret mums, tāpēc, ka mēs esam bijuši pret viņu augstsirdīgi, ir lēns kā jērs un netur uz mums ne drusku ļaunu prātu. Bet, ja mēs sākumā piedāvājam viņam sliktus noteikumus, viņš tos nepieņem, tāpēc, lai nepalaistu viņu vaļā, mums jāsola vairāk, un viņš uzskata mūs par nolādētiem sīkstuļiem, kas grib kaulēties.

— Pamēģiniet pirkt pēc šādas metodes gleznas, — teica Soumss, — pieņemts piedāvājums nozīmē jau līgumu — vai jūs to nezināt?

Jaunais Monts pagrieza galvu pret durvīm, kurās stāvēja Flēra.

— Nē, — viņš teica, — es vēlētos, kaut es to zinātu. Tad vēl kas. Vienmēr atbrīvojiet cilvēku no līguma, ja viņš vēlas no tā tikt vaļā.

— Reklāmas dēļ? — Soumss sausi noprasīja.

— Reklāma tā, protams, ir, bet es domāju principa pēc.

— Vai jūsu firma strādā pēc šādiem principiem? — Vēl ne, — teica Monts, — bet ar laiku tā būs. — Un autori aizies.

— Nē, ser, tiešām ne. Es pašlaik apkopoju daudzus novērojumus, un tie visi apstiprina manu teoriju. Biznesā cilvēka dabu vienmēr novērtē pārāk zemu, un, to darot, ļaudis nolaupa sev krietni daudz prieka un peļņas. Protams, jābūt pilnīgi vaļsirdīgam un atklātam, bet tas ir viegli, ja tā arī jūt. Jo cilvēciskāks un augstsirdīgāks tu būsi, jo labāk tev veiksies biznesā.

Soumss piecēlās.

— Vai jūs esat līdzdalībnieks?

Tas es būšu tikai pēc sešiem mēnešiem. — Pārējiem firmas īpašniekiem vajadzētu pasteigties aiziet.

— Monts iesmējās.

— Jūs redzēsiet, — viņš teica, notiks lielas pārmaiņas. Privātīpašuma princips pārdzīvo savas pēdējās dienas.

Ko? — Soumss iesaucās.

— Nams izīrējams! Sveiki, ser, es dodos projām.

Soumss novēroja, kā meita pasniedza jauneklim roku, redzēja Flēru saviebjamies no stiprā spiediena un skaidri dzirdēja, kā Monts nopūtās, ārā ejot. Tad Flēra atrāvās no loga un nāca šurp, vilkdama ar pirkstu pa mahagonija biljarda galda malu. Vērodams viņu, Soumss juta, ka tā grasās ko jautāt. Flēras pirksts apbrauca ap pēdējo caurumu, un viņa pacēla acis.

— Vai tu, tēvs, esi ko darījis, lai Džons man nerakstītu?

Soumss papurināja galvu.

— Tu tātad neesi redzējusi? — viņš sacīja. — Tieši pirms nedēļas nomira viņa tēvs.

— O!

No meitas sabiedētās, sadrūmušās sejas viņš noprata, ka tā visiem spēkiem pūlas aptvert, kādas šai nāvei būs sekas.

— Nabaga Džons! Kāpēc tu man nestāstīji, tēvs?

— Kā man to bija zināt! — Soumss lēni novilka. — Tu jau man neuzticies.

—     Es uzticētos, ja tu man palīdzētu, dārgais.

—     Varbūt es to darīšu.

Flēra sažņaudza rokas. — Ai dārgais, ja cilvēks ko briesmīgi kāro, viņš nedomā par citiem. Nedusmojies uz mani.

Soumss izstiepa roku, it kā atgrūzdams kādu apvainojumu.

— Es pašlaik apsveru, — viņš sacīja. Kas gan viņu mudināja lietot šādu vārdu! — Vai jaunais Monts tev atkal paspēja apnikt?

Flēra pasmaidīja. — Ai! Maikls! Viņš vienmēr prot apnikt, bet viņš ir tik labdabīgs — viņš nemaz netraucē.

— Nu, — teica Soumss, — es esmu noguris, iešu un pirms pusdienas nosnaudīšos.

Viņš uzgāja savā gleznu galerijā, nogūlās tur uz dīvāna un aizvēra acis. Šausmīgu atbildību uzlika šī meitene, kuras māte bija — hm! Kas viņa bija? Šausmīgu atbildību! Palīdzēt viņai — kā lai viņš tai palīdz? Viņš nespēja grozīt faktu, ka bija tās tēvs. Vai arī, ka Irēna … Ko gan jaunais Monts bija nupat sacījis — kādas muļķības par privātīpašniecisko instinktu — tas pārdzīvojot pēdējās dienas … Izīrējams? Blēņas!

Tveicīgais gaiss, pilns vīgriežu, upes un rožu smaržu, apņēma viņa jutekļus, tos iemidzinot.

V

UZMĀCĪGĀ IDEJA

«Uzmācīga ideja», visļaunākais no visiem cilvēka miera traucētājiem, iegūst vislielāko spēku un veiklību tad, kad ietērpjas alkatīgajā mīlestības maskā. Mīlestības uzmācīgā ideja nepievērš ne mazāko uzmanību ne žogiem, ne grāvjiem, ne durvīm, ne arī pārējām cilvēciskām būtnēm ar viņu uzmācīgām idejām un bez tām, ne bērnu ratiņiem ar to saturu, kurš, savas uzmācīgās idejas pārņemts, sūc knupīti, pat ne citiem cietējiem, ko moka šī pati nežēlīgā slimība. Tā traucas, pievērsusi skatienu tikai savai iekšējai gaismai, aizmirsusi visus citus spīdekļus. Ļaudis, kuri, uzmācīgas idejas pārņemti, domā, ka cilvēces laime ir atkarīga no viņu mākslas, suņu vivisekcijas, ārzemnieku nīšanas, virspeļņas nodokļa maksāšanas, palikšanas ministru posteņos, zobratu iedarbināšanas, no tā, vai viņi aizkavēs savus kaimiņus izšķirties, no atteikšanās iet karadienestā, grieķu vārdu saknēm, baznīcas dogmām, paradoksiem un spilgti izteiktas pārākuma izjūtas pār tiem, kas atrodas citas mānijas varā, — visi šie cilvēki ir nepastāvīgi salīdzinājumā ar tiem abu dzimumu pārstāvjiem, kuru uzmācīgā ideja izpaužas alkās iegūt kādu pretēja dzimuma pārstāvi. Un, lai gan Flēra šais vēsajās vasaras dienās veda to vējaino dzīvi, kas raksturīga mazai Forsaitu jaunkundzei, kuras tērpi tiek samaksāti un kuras darbs ir izklaidēšanās, tomēr viņa bija — kā sacītu Vinifreda, lietojot visjaunmodīgāko izteicienu, — «baigi» vienaldzīga pret to visu. Flēra joprojām, līdzīgi bērnam, kāroja mēnesi, kas peldēja aukstajās debesīs pār upi vai Grīnparku, kad viņa uzturējās pilsētā. Viņa pat nēsāja pie sirds, sārtā zīdā ietītas, Džona vēstules, un mūsdienās, kad korsetes noslīdējušas tik zemu, krūtis nav modē un jūtas tiek nicinātas, diezin vai var būt kāds vēl skaidrāks pierādījums par viņas idejas uzmācību.

Uzzinājusi par vecā Džoliona nāvi, Flēra aizrakstīja Džonam un saņēma viņa atbildi pēc trim dienām, atgriežoties no piknika pie upes. Tā bija Džona pirmā vēstule kopš toreizējās satikšanās pie Džūnas. Flēra atplēsa to ar ļaunu nojautu un izlasīja ar izbailēm.

Kopš satikšanās ar Tevi esmu uzzinājis visu par pagātni. Es Tev to nestāstīšu — domāju, ka Tu to zināji jau toreiz, kad mēs sastapāmies pie Džūnas. Viņa apgalvo, ka Tu esot zinājusi. Ja tā ir, Flēra, tad Tev vajadzēja man pateikt. Tu droši vien esi dzirdējusi tikai sava tēva pārdzīvojumus. Es dzirdēju to, ko pārdzīvojusi mana māte. Tas ir kas šausmīgs. Pašlaik, kad viņai tādas bēdas, es nespēju darīt neko, kas sāpinātu viņu vēl vairāk. Protams, es ilgojos pēc Tevis ik brīdi, bet es vairs neticu, ka mēs jebkad būsim kopā — pārāk stipra ir tā vara, kas tiecas mūs vienu no otra atraut.

Tā! Tātad viņas blēdība atklāta. Taču viņa juta, ka Džons tai piedevis. Ja viņas sirds sažņaudzās un ceļi saļodzījās, tad tam par iemeslu bija Džona vārdi par viņa māti.

Flēras pirmā doma bija atbildēt, otrā — neatbildēt. Nākamajās dienās šīs domas uzpeldēja atkal un atkal un nepārtraukti auga izmisums. Ne velti viņa bija sava tēva bērns. Sīkstums, kas bija reizē radījis un pazudinājis Soumsu, aizstāja arī Flērai mugurkaulu, tikai viņā tas bija izpušķots un izgreznots ar franču grāciju un možumu. Instinktīvi viņa locīja darbības vārdu «piederēt» vienmēr ar vietniekvārdu «man». Taču viņa rūpīgi slēpa visas sava augošā izmisuma pazīmes un baudīja upes priekus, cik vien to atļāva šāgada nejaukā jūlija vēji un lieti, it kā viņai uz pasaules nebūtu nekādu rūpju. Arī neviens «nākamais baronets» nekad nebija atstājis savus izdevēja pienākumus tik cītīgi novārtā, kā to darīja Flēras uzticamais pavadonis Maikls Monts.

Soumsam meita bija mīkla. Viņu gandrīz pievīla Flēras bezrūpīgā jautrība. Gandrīz — jo viņam nepaslīdēja garām, ka meita bieži ar tukšu skatienu lūkojas tālē un ka vēlu naktīs no tās guļamistabas loga krīt gaismas atspīdums. Kādas domas gan tirdīja viņu šais stundās pēc pusnakts, kad tai vajadzēja gulēt? Taču Soumss neuzdrošinājās vaicāt, kas viņai prātā, un kopš īsās sarunas biljarda istabā viņa nebija tam neko teikusi.

Brauciena laikā viņa pieņēma kādu lēmumu. Viņa dosies uz Robinhilu un izrunāsies ar Džonu vienatnē; paņems mašīnu, iepriekš neko nesakot ne Džonam, ne tēvam. Pēc Džona vēstules bija pagājušas deviņas dienas, un viņa vairs nespēja ilgāk gaidīt. Pirmdien viņa dosies turp! Pieņemtais lēmums noskaņoja Flēru labvēlīgi pret Maiklu Montu. Ja ir kas, uz ko gaidīt, tad var atļauties paciest un atbildēt. Lai viņš paliek uz pusdienām, lai atkal atkārto bildinājumu, lai dejo ar viņu, spiež roku, nopūšas — lai dara, ko grib. Maikls tikai tad krita uz nerviem, kad atrāva viņu no uzmācīgās idejas. Flērai bija pat jaunekļa žēl, cik nu viņa pašlaik vispār spēja žēlot vēl kādu citu bez sevis. Pie pusdienu galda viņš, kā likās, mežonīgāk nekā parasti runāja par «veco cietokšņu bojā eju» — Flēra viņā daudz neklausījās, toties tēvs šķita klausāmies sevišķi uzmanīgi, un smīns viņa sejā pauda ja ne gluži dusmas, tad vismaz citus uzskatus.

— Jaunā paaudze vis nedomā tā kā jūs, ser, vai nav tiesa, Flēra?

Flēra paraustīja plecus — jaunā paaudze bija tikai Džons, un viņa nezināja, ko tas domā.

—    Kad jaunie ļaudis būs manā vecumā, viņi domās tieši kā es, mister Mont. Cilvēka daba nemainās.

—    Tam es piekrītu, ser; bet domas mainās līdzi laikmetam. Dzīšanās pēc personīgo interešu apmierināšanas ir atmirstoša doma.

—    Cik asprātīgi! Rūpes par sevi nav doma, mister Mont, tas ir instinkts.

Jā, ja šīs rūpes par sevi ir Džons!

— Bet ko nozīmē rūpes par sevi, ser? Tas jau, lūk, ir tas jautājums. Visurūpes kļūs par atsevišķa cilvēka rūpēm. Vai tā nav, Flēra?

Flēra tikai smaidīja.

— Ja ne, — Monts piebilda, — tad plūdīs asinis. — Cilvēki tā runājuši no neatminamiem laikiem.

— Bet jūs taču, ser, piekritīsiet, ka privātīpašnieciskais instinkts atmirst?

—    Es drīzāk teiktu, ka tas kļūst stiprāks to vidū, kam šī privātīpašuma nav.

—    Nu, tad paskatieties uz mani! Es esmu majorāta mantinieks. Taču es to negribu, manis dēļ to var atsavināt kaut rīt pat.

— Jūs neesat precējies un nezināt, ko runājat. Flēra redzēja, ka Maikla acis žēli pievēršas viņai.

—    Vai jūs tiešām domājat, ka laulības … — viņš iesāka.

—    Sabiedrība dibinās uz laulībām, — Soumss izgrūda caur zobiem, — uz laulībām un to sekām. Vai jūs gribat to iznīcināt?

Jaunais Monts apjucis paplēta rokas. Domu pilns klusums apņēma pusdienu galdu, zem alabastra bumbā ieslēgtās elektriskās spuldzes mirdzēja karotes ar Forsaitu ģerboni — fazānu dabiskās krāsās. Un ārā virs upes tumsa vakars, nesdams līdzi biezu miglu un saldas smaržas.

«Pirmdien,» domāja Flēra, «pirmdien!»

VI

IZMISUMS

Nedēļas, kas sekoja pēc tēva nāves, bija vienīgajam atlikušajam Džolionam Forsaitam bēdīgas un tukšas. Nepieciešamās formalitātes un ceremonijas — testamenta nolasīšana, īpašuma novērtēšana, mantojuma sadalīšana — notika bez nepilngadīgā mantinieka līdzdalības. Džoliona līķi sadedzināja. Saskaņā ar viņa īpašo vēlēšanos neviens nepiedalījās šai ceremonijā un nevalkāja viņa dēļ sēras. Novēlējuma raksts, ko zināmā mērā kontrolēja vecā Džoliona testaments, vēstīja, ka atraitnes īpašumā paliek Robinhila un ka Irēna saņem divi tūkstoši pieci simti mārciņu rentes gadā. Neatkarīgi no tā abi testamenti komplicētā ceļā, kopā ņemti, nodrošināja visiem trim Džoliona bērniem katram savu vectēva un tēva īpašuma daļu kā nākotnē, tā arī tagadnē, tikai Džonam, kas piederēja pie stiprā dzimuma, bija tiesības brīvi rīkoties ar savu kapitālu no divdesmit viena gada vecuma, toties Džūna un Holija drīkstēja izlietot tikai tā bezmiesīgo ēnu procentu veidā, lai viņu bērni varētu saņemt visu tā tuklo ķermeni. Ja viņām nebūtu bērnu, tad viss paliktu Džonam, ja tas dzīvotu ilgāk par māsām. Un, tā kā Džūnai bija piecdesmit, bet Holijai gandrīz četrdesmit, tad Linkolnsinnfīldā uzskatīja, ka mirstot jaunais Džons būtu tikpat bagāts kā viņa vectēvs, ja vien tam nevajadzētu maksāt nežēlīgos ienākuma nodokļus. Tas viss Džonam nenozīmēja neko un viņa mātei — maz. Džūna nodarīja visu, kas bija vajadzīgs cilvēkam, kurš atstājis savas lietas pilnīgā kārtībā. Kad viņa aizbrauca un māte ar dēlu palika atkal vieni lielajā namā, vienatnē ar nāvi, kas tiecās tos saistīt, un mīlestību, kas tiecās tos šķirt, Džonam sākās smagas dienas — viņš bija sevī vīlies un slepus izjuta pret sevi pretīgumu. Māte bieži lūkojās viņā ar pacietības pilnām skumjām, kurās tomēr jautās neapzināts lepnums, ar kuru apsūdzētie atsakās no aizstāvības. Ja viņa smaidīja, tad Džons dusmojās, ka viņa atbildes smaids iznāk tik skops un nedabisks. Viņš savu māti netiesāja un nenosodīja, tas viss bija tik tāls, — patiesību sakot, viņam nekad nebija ienākusi prātā pat doma to darīt. Nē, viņš bija atturīgs un nedabisks tāpēc, ka mātes dēļ nevarēja dabūt to, ko vēlējās. Bija viens mierinājums — lielais darbs tēva pēcnāves slavai, darbs, kuru nevarēja droši uzticēt Džūnai, lai gan viņa bija piedāvājusies to veikt. Kā Džons, tā viņa māte bija jutuši, ka, Džūnai paņemot sev līdzi tēva mapes, neizstādītos zīmējumus un nepabeigtos uzmetumus, tie piedzīvos tādu ledainu sagaidīšanu no Pola Posta un citiem Džūnas studijas parastajiem viesiem, ka drīz vien tiks izsaldēti pat no viņas siltās sirds. Skatīti savā vecmodīgajā plāksnē, ievērojot žanra īpatnības, darbi bija labi, un ne Džons, ne viņa māte nevarēja ciest domu, ka tos var pakļaut izsmieklam. Atsevišķa Džoliona darbu izstāde bija vismazākais uzticības pierādījums, ko viņi varēja sniegt cilvēkam, kuru bija mīlējuši; gatavojoties tai, viņi pavadīja daudzas stundas kopā. Pamazām Džonā pieauga savāda cieņa pret tēvu. Viņu pētījumi atklāja, ar kādu klusu neatlaidību Džolions bija pārvērtis vidēju talantu patiesi spilgtā individualitātē. Milzīgais darbu klāsts neparasti skaidrā secībā atklāja, kā mākslinieks gājis dzijumā un kā augusi viņa iztēles spēja. Protams, nekas neiesniedzās pārāk dziļi un neuzbangoja pārāk augstu, bet tas, kas bija, bija pamatīgs, apzinīgi veikts un pilnīgs. Un, atcerēdamies, ka tēvam nepiemita ne mazākās uzpūtības un pašpārliecinātības, atcerēdamies, ar kādu zobgalīgu pazemību tas vienmēr bija runājis par paša pūliņiem un arvien saucis sevi par «amatieri», Džonu neviļus pārņēma sajūta, ka viņš nekad nav tēvu īsti pazinis. Skatīties uz sevi nopietni, taču nekad nemēģināt uztiept šādu pārliecību par sevi arī citiem, šķita bijis viņa vadošais princips. Te slēpās kaut kas tāds, kas zēnu ietekmēja, un lika viņam no sirds piekrist mātes piezīmei: — Tēvam piemita patiesa gara smalkums; lai ko viņš darīja, viņš vienmēr domāja par citiem. Un, kad viņš pieņēma lēmumu, pretēju šiem uzskatiem, viņš centās to darīt pēc iespējas mazāk izaicinoši — ne tā, kā to dara mūsu laikos, vai ne? Divreiz mūžā viņš bija spiests stāvēt viens pret visiem, taču tas nenocietināja viņa sirdi. — Džons redzēja asaras ritam pār mātes vaigiem, bet viņa tūlīt aizgriezās, lai dēls tās neredzētu. Māte tik maz runāja par savu zaudējumu, ka Džons dažreiz nodomāja: viņa to pārāk dziļi arī neizjūt. Tagad, lūkodamies viņā, jauneklis juta, cik maz viņā pašā no tā savaldības spēka un cieņas, kas bija kā tēvam, tā mātei. Un, piezadzies viņai klāt, Džons apvija roku ap viņas vidukli. Māte viņu aši, bet neparasti cieši noskūpstīja un izgāja no istabas.

Studija, kur viņi šķiroja un līmēja etiķetes, kādreiz bija kalpojusi Holijai par mācību istabu. Te tā bija noņēmusies ar saviem zīdtārpiņiem, kaltētajām lavandām, mūziku un citiem mācību priekšmetiem. Tagad jūlija beigās, par spīti tam, ka istabas logi izgāja uz ziemeļiem un austrumiem, caur sen izbalējušajiem ceriņkrāsas audekla aizkariem plūda iekšā silts, iemidzinošs gaiss. Lai kaut drusku atdotu aizgājušo krāšņumu, kas kļaujas pie telpas, kuru tās saimnieks pametis un kura atgādina nopļautu zeltainu lauku, — Irēna bija nolikusi uz krāsām notraipītā galda vāzi ar sarkanām rozēm. Tā un Džoliona mīļais kaķis, kas joprojām palika uzticīgs atstātajam mājoklim, bija vienīgie tīkamie krāsu plankumi nekārtīgajā, skumjajā darbistabā. Džons, stāvēdams pie ziemeļu loga un ievilkdams nāsīs gaisu, kas dīvainā kārtā silti smaržoja pēc zemenēm, dzirdēja piebraucam mašīnu. Droši vien atkal advokāti kādu muļķību dēļ! Kāpēc šī smarža tā sāpināja sirdi? Un no kurienes gan tā plūda — šai mājas pusē nebija zemeņu dobju. Džons neapzināti izņēma no kabatas saburzītu papīra lapu un uzmeta dažus saraustītus vārdus. Krūtīs viesās siltums; viņš saberzēja roku plaukstas. Pēc īsa brīža viņš bija uzmetis šādas rindas:

Kaut mazu dziesmu spētu vīt,

Kas sirdī ļautu mieram līt!

Par visu sīko dzejotu —

Par strauta čalu skanīgu,

Par to, kā nobirst puķes zieds,

Kā lietus lāse krītot dzied,

Kā runcis maļ un svilpo strazds,

Kā noslēpumu čukst man krasts,

Kā vējš ar zāli kaitējas

Un bite dūcot aizlaižas.

Kaut dziesmai spārnus spētu dot,

Lai tā kā tauriņš lidot prot!

Un, kad tā spārnus paplestu,

Es ļautu — un tā skanētu!

Stāvēdams pie loga, viņš joprojām čukstēja to pie sevis, kad izdzirda kādu saucam savu vārdu un, apgriezies apkārt, ieraudzīja Flēru. Šīs parādības pārsteigts, Džons sākumā stāvēja kā sastindzis un neizdvesa ne skaņas, līdz Flēras skaidrais, možais skatiens paņēma savā varā viņa sirdi. Tad viņš piegāja pie galda, sacīdams: «Cik jauki, ka tu atnāci!» — un redzēja Flēru saraujamies, it kā viņš tai būtu ar ko iesviedis.

— Es jautāju pēc tevis, — viņa sacīja, — un man teica nākt augšā. Bet es varu atkal aiziet.

Džons sažņaudza krāsām notraipītā galda malu. Flēras seja un stāvs volāniem apšūtajā tērpā atspoguļojās viņa redzokļos ar tādu pārsteidzošu dzīvīgumu, ka Flēra būtu varējusi iegrimt kaut zemē — arī tad viņš to joprojām būtu redzējis.

— Es zinu, ka es tev meloju, Džon. Bet es meloju aiz mīlestības.

— Jā, ak jā! Tas nav nekas.

— Es neatbildēju uz tavu vēstuli. Kāda tam nozīme — nebija ko atbildēt. Es labāk gribēju tevi redzēt. — Viņa izstiepa abas rokas uz priekšu, un Džons tās satvēra pāri galdam. Viņš mēģināja ko sacīt, bet visu tā uzmanību aizņēma pūles nenodarīt sāpes Flēras rokām. Viņa paša rokas šķita tik cietas un meitenes — tik maigas. Viņa gandrīz izaicinoši ievaicājās:

—     Tas senais stāsts — vai tas bija tik šausmīgs?

—     Jā. — Arī viņa balsī jautās izaicinājums.

Flēra atrāva savas rokas atpakaļ. — Es nebiju domājusi, ka mūsu dienās zēni ķeras mātēm brunčos. Džona zods pasitās gaisā, it kā viņam būtu iesists.

— Ai! Es tā nedomāju, Džon. Cik šausmīgus vārdus es runāju! — Aši viņa pienāca tam klāt. — Džon dārgais, es tā nedomāju.

— Nekas.

Flēra bija uzlikusi abas rokas uz Džona pleca un piespiedusi pieri pie tām. Viņas cepures mala skāra Džona kaklu, un viņš juta, ka tā dreb. Taču dīvains stingums neļāva viņam atbildēt. Viņa palaida vaļā jaunekļa plecu un aizgriezās.

— Nu, es iešu, ja tu mani negribi. Bet es nevarēju pat iedomāties, ka tu būsi no manis atteicies.

— Es neesmu atteicies, — iesaucās Džons, pēkšņi atdzīvodamies. — Es nevaru. Es mēģināšu vēlreiz.

Flēras acis kvēloja, viņa pasitās tam pretī. — Džon, — es mīlu tevi! Neatstāj mani! Ja tu mani atstāsi, es nezinu, kas notiks, — es jūtu tādu izmisumu. Kāda gan nozīme — visai tai pagātnei — salīdzinājumā ar šo?

Viņa piekļāvās tam klāt. Džons skūpstīja viņas acis, vaigus, lūpas. Bet skūpstīdams viņš redzēja tēva vēstules lapas zemē uz savas guļamistabas grīdas — tēva bālo, nedzīvo seju — māti, nometušos ceļos viņa priekšā. Flēras čuksti: «Piespied viņu! Apsoli! Ai Džon, pamēģini!» — šķita viņa ausij bērnišķīgi. Viņš jutās dīvaini vecs.

— Es apsolu! — viņš nomurmināja. — Tikai tu nesaproti.

Viņa grib sabojāt mūsu dzīvi, tikai tāpēc, ka . ..

Jā, kāpēc?

Atkal Džona balsī skanēja izaicinājums, un Flēra neatbildēja. Viņa apvija savas rokas ciešāk tam apkārt, un jauneklis atbildēja uz viņas skūpstiem; bet, pat ļaujoties tiem, viņā darbojās inde, vēstules inde. Flēra nezināja, viņa nesaprata — viņa sprieda par māti nepareizi; viņa nāca no ienaidnieka nometnes! Tik brīnišķīga, un viņš to tā mīlēja — bet pat viņas skavās Džona atmiņā pret paša gribu uzpeldēja Holijas vārdi: «Manuprāt, viņai ir mantrauses daba,» — un mātes teiktais: «Manu mīļo, dārgo puisīt, nedomā par mani — domā par sevi!»

Kad viņa bija aizgājusi līdzīgi kvēlam sapnim, atstādama savu tēlu viņa acīs, savus skūpstus uz viņa lūpām, skaudras sāpes sirdī, Džons izliecās pa logu, klausīdamies, kā mašīna aizved to projām. Joprojām silti smaržoja zemenes; joprojām sīkās vasaras skaņas spēja radīt dzejas vārsmas; joprojām jūlijs savās nopūtās, vēja lidās, lapu dreboņā slēpa jaunības un laimes solījumu — bet viņa sirds bija saplosīta; krūtis žņaudza ilgas; cerība bija vēl dzīva, bet acis tai nolaistas kā kaunā. Šis rūgtais uzdevums, kas viņu gaida! Flēra ir izmisusi, bet vai tad viņš ne? Un, izmisuma žņaugts, Džons vēroja šūpojamies papeles, slīdam baltos mākoņus, saules starus rotājamies uz zāles.

Viņš gaidīja līdz vakaram, gaidīja, kamēr beidzās gandrīz mēmās pusdienas, kamēr māte viņam bija nospēlējusi klavieres, — un gaidīja joprojām, juzdams, ka māte zina, ko viņš grib tai sacīt. Māte noskūpstīja viņu un devās augšā, un Džons joprojām kavējās, vērodams mēness gaismu un naktstauriņus, un krāsu nerealitāti, kas pamazām pārņem visu un piešķir vasaras naktij tās raksturīgo noskaņu. Un Džons būtu atdevis visu, lai varētu atgriezties atkal pagātnē — tikai trīs mēnešus atpakaļ — vai aiziet nākotnē, gadiem uz priekšu. Tagadne ar tās baigo nežēlību, kas spieda izvēlēties, pa kuru ceļu iet, šķita neiespējama. Tagad viņš daudz asāk nekā sākumā izprata, ko jūt viņa māte, it kā stāsts, ko saturēja vēstule, būtu slēpis sevī indīgu mikrobu, kas izraisa dedzīgas aizstāvības drudzi, tā ka tagad viņš patiesi juta pastāvam divas nometnes: vienu — mātes un viņa paša, otru — Flēras un tās tēva. Lai arī mirusi ir šī vecā traģiskā īpašuma izjūta un naids, tomēr mirušas lietas saglabā sevī indi, līdz laiks tās nomazgā tīras. Pat viņa mīla bija izbojāta, zaudējusi ilūziju oreolu, tuvāka zemei, un tā slēpa sevī nodevīgas, šaubu pilnas aizdomas, vai Flēra, tāpat kā viņas tēvs, nekāro pēc īpašuma. Tā nebija skaidra doma, tas bija tikai zaglīgs rēgs, riebīgi zemisks rēgs, kas, pielavījies pie viņa atmiņu liesmām, ar savu slāpējošo elpu apdzēsa burvīgās sejas un stāva dzīvīgumu un pievilcību, — šaubas, kas vēl nebija pietiekami reālas, lai apliecinātu savu klātbūtni, taču pietiekami reālas, lai iedragātu viņa bezgalīgo ticību. Un Džonam, kas vēl nebija aizsniedzis divdesmit gadu vecumu, bezgalīga ticība bija ļoti svarīga. Viņā vēl dega jaunības alkas dot ar abām rokām, neņemt ne ar vienu — ar mīlas pilnu sirdi dot tai, kurai Džona acīs piemita viņam pašam raksturīgā devība. Protams, tā viņai piemita! Džons piecēlās no savas vietas loga nišā un klīda pa lielo, pelēko, spokaino istabu, kuras sienas bija apsistas ar sudrabotu audumu. Šis nams — tā tēvs bija sacījis savā pirmsnāves vēstulē — bija celts viņa mātei, lai tā tur dzīvotu — ar Flēras tēvu! Džons pustumsā izstiepa roku, it kā gribēdams satvert mirušā roku bez miesas un kauliem. Viņš sažņaudza roku, cenzdamies sajust slaidos, nebūtībā izgaisušos tēva pirkstus, saspiest tos un apliecināt viņam, ka viņš — Džons ir tēva pusē. Asaras, ieslēgtas sirdī dedzināja sausās acis. Viņš piegāja atkal pie loga. Ārā bija siltāks, tīkamāks; baismu izjūta bija gaisusi; pie debesīm karājās zeltainais mēness, kas pirms trim dienām bija sācis dilt; nakts brīve sniedza mierinājumu. Kaut taču viņš būtu sastapies ar Flēru uz vientuļas salas, bez kādas pagātnes, — kur daba būtu viņu mājas! Džons joprojām augstu vērtēja vientuļas salas, kur aug maizes koks un ūdens zilgmo pār koraļļiem. Nakts bija dziļa, brīva — tā slēpa sevī vilinājumu, kārdinājumu, solījumu, patvērumu no dzīves samezglojumiem un mīlestību! Memmesdēliņš, kas ķeras mātes. .. Džona vaigi dega. Viņš aizvēra logu, nolaida žalūzijas, nodzēsa svečturu gaismu un devās augšā.

Viņa istabas durvis bija vaļā, gaisma dega; māte, joprojām vakartērpa, stāvēja pie loga. Viņa pagriezās un sacīja:

Apsēdies, Džon, parunāsim. — Māte apsēdās loga nišā, Džons uz savas gultas. Viņa sēdēja pret dēlu profilā, un viņas auguma skaistums un grācija, pieres, deguna un kakla daiļās līnijas, viņas savādā un it kā tālā izsmalcinātība aizkustināja Džonu. Māte nekad nebija piederējusi pie savas vides. Viņa iznira it kā no nezināmas tāles! Ko gan tā teiks viņam, kam sirdī sakrājies tik daudz ko sacīt?

—     Es zinu, ka šodien te bija Flēra. Tas mani nepārsteidz. — Tas skanēja tā, it kā viņa piebilstu: «Viņa ir sava tēva meita!» Un Džona sirds kļuva cietāka. Irēna mierīgi turpināja:

—     Tēva vēstule ir pie manis. Tovakar es to pacēlu un paturēju. Vai tu gribētu to dabūt atpakaļ, dārgais?

Džons papurināja galvu.

— Es biju šo vēstuli, protams, lasījusi, pirms viņš iedeva to tev. Tur nav papilnam apgaismota mana noziedzīgā rīcība.

— Māt! — izrāvās pār Džona lūpām.

— Viņš to aprakstījis ļoti saudzīgi, bet es zinu, ka, apprecot bez mīlestības Flēras tēvu, es izdarīju ko drausmīgu. Nelaimīga laulība, Džon, var pilnīgi izpostīt arī citu dzīves, ne tikai paša vien. Tu esi ļoti jauns, manu dārgo zēn, un ļoti mīli. Vai tu domā, ka spēsi būt laimīgs ar šo meiteni?

Lūkodamies mātes tumšajās acīs, ko sāpes šobrīd vērta vēl tumšākas, Džons atbildēja: — Jā, ai, jā — ja vien tu spētu.

Irēna pasmaidīja.

—     Skaistuma pielūgsme un vēlēšanās cilvēku iegūt nav mīlestība. Ja nu tevi piemeklē mans liktenis, Džon, — kad tiek noslāpētas visdziļākās jūtas; miesa ir vienota, bet gars svešs!

—     Kāpēc gan lai tā būtu, māt? Tu domā, ka viņai jābūt līdzīgai savam tēvam, bet viņa tāda nav. Esmu viņu redzējis.

Atkal Irēnas lūpas izliecās smaidā, un Džonā iekvēlojās šaubas — tik daudz ironijas un rūgtas pieredzes bija mātes smaidā.

— Tu esi devējs, Džon, viņa — ņēmēja.

Atkal šīs zemiskās šaubas, šī nenoteiktība, kas zagās pa pēdām! Viņš aizrautīgi sacīja:

— Viņa tāda nav — viņa nav tāda. Es tikai nevaru paciest, ka tu kļūsti nelaimīga, māt, tagad, kad tēvs … — viņš sažņaudza deniņus dūrēs.

Irēna piecēlās.

— Es tovakar teicu, lai tu par mani nedomā, dārgais. Es neliekuļoju. Domā par sevi un par savu paša laimi! To, kas vēl atlicis ciest, es izcietīšu — nelaimi es pati sev esmu piesaukuši.

Atkal no Džona lūpām izlauzās vārds: — Māt! Irēna pienāca pie dēla un uzlika savas rokas viņējām.

— Vai tev sāp galva, dārgais?

Džons mēmi to noliedza. Tas, ko viņš juta, mājoja krūtīs — šķita, ka tur abas mīlestības plēstu audus.

— Es tevi vienmēr mīlēšu tikpat stipri, Džon, lai arī ko tu darītu. Tu nezaudēsi neko. — Viņa maigi noglaudīja dēla matus un izgāja ārā.

Džons dzirdēja aizveramies durvis. Iemeties uz mutes gultā, viņš gulēja, aizturēdams elpu, šausmīgu, bezgala mokošu jūtu plosīts.

VII

SŪTNIS

Apjautājies pēcpusdienas tējas laikā pēc Flēras, Soumss uzzināja, ka viņa pulksten divos aizbraukusi ar mašīnu. Trīs stundas! Kurp gan viņa devusies? Uz Londonu, nesakot viņam ne vārda? Viņš nekad nebija gluži samierinājies ar mašīnām. Principā viņš tās apsveica — kā dzimis empīriķis vai kā jau īsts Forsaits, — uzņemot katru progresa pazīmi par dabisku lietu: «Protams, tagad mēs bez tā nevarētu iztikt.» Bet patiesībā viņš uzskatīja mašīnas par nejaukām, lielām, smirdošām lietām. Anete gan bija piespiedusi viņu iegādāties rolhardu ar pērļaini pelēkiem pārvelkamiem, elektrisko apgaismojumu, maziem spogulīšiem, trauciņiem, kur nobirdināt cigarešu pelnus, puķu vāzēm — tas viss oda pēc benzīna un stefanotisa, — taču viņš skatījās uz šo mašīnu, kā bija mēdzis skatīties uz savu svaini Montegjū Dārtiju. Mašīna iemiesoja visu, kas šajos modernajos laikos bija steidzīgs, nedrošs un glumi lišķīgs. Modernajam laikmetam kļūstot steidzīgākam, izlaidīgākam, jaunākam, Soumss kļuva vecāks, lēnāks, sīkstāks, domās un valodā arvien līdzīgāks savam tēvam Džeimsam. Viņš gandrīz vai pats to apzinājās. Temps un progress viņam patika arvien mazāk un mazāk; mašīna bija ārišķība un, ņemot vērā strādnieku pašreizējos uzskatus, nozīmēja izaicinājumu. Reiz viņa šoferis Sims bija sabraucis kāda strādnieka vienīgo likumīgo īpašumu. Soumss nebija aizmirsis suņa saimnieka izturēšanos, lai gan daudzi vis nebūtu apstājušies, lai tādu sīkumu nokārtotu. Suņa viņam toreiz bija žēl, un viņš bija pilnīgi gatavojies nostāties tā pusē pret mašīnu, ja tas huligāns tā netrakotu. Četras stundas drīz izvērtās piecās, Flēras joprojām nebija, un visas ar automašīnām saistītās izjūtas, ko Soumss bija izbaudījis pats vai citu vietā, savēlas it kā kamolā, un pakrūtē iegulās pēkšņs nespēks. Septiņos viņš pieprasīja tālsarunu ar Vinifredu. Nē! Grīnstrītā Flēra nebija redzēta. Kur tad viņa bija? Soumsa galvā sāka spokoties šausmīgu katastrofu skati: viņa mīļotā meita guļ sabraukta zem riteņiem, un jaukie volāniņi visi asinīs un ceļa putekļos. Viņš devās uz Flēras istabu un slepus izrevidēja viņas lietas. Viņa nebija paņēmusi neko — ne neseseru, ne dārglietas. Un tas, vienā ziņā sniedzot atvieglojumu, pastiprināja viņā bailes no nelaimes gadījuma. Šausmīgi būt bezspēcīgam, kad pazudis mīļotais cilvēks, sevišķi ja neparko negrib sacelt traci un darīt to zināmu atklātībai! Ko darīt, ja Flēra līdz naktij neatgriezīsies?

Ceturksni pirms astoņiem viņš izdzirda auto rūkoņu. Smags akmens novēlās Soumsam no krūtīm; viņš nosteidzās lejup. Flēra pašlaik kāpa ārā no mašīnas — bāla un nogurusi, taču sveika un vesela. Soumss sagaidīja viņu hallē.

— Tu mani nobiedēji. Kur tu biji?

— Robinhilā. Piedod, dārgais. Man bija jābrauc, es pastāstīšu tev vēlāk. — Un, aši noskūpstījusi tēvu, viņa uzsteidzās augšup.

Soumss palika viesistabā. Uz Robinhilu! Kas no tā bija gaidāms?

Tas nebija temats, ko apspriest pie pusdienu galda — bija jārēķinās ar sulaiņa smalkjūtību. Nervu satraukums, ko Soumss bija pārdzīvojis, atvieglojums, ko viņš juta, apzinoties meitu drošībā, laupīja viņam spēku nosodīt, ko meita izdarījusi, vai pretoties tam, ko viņa grasījās darīt. Slābā trulumā viņš gaidīja uz Flēras atzīšanos. Dzīve bija dīvaina. Te nu viņš bija, jau sešdesmit piecus gadus vecs un tomēr bez mazākās iespējas virzīt notikumu gaitu, it kā viņš nebūtu pavadījis četrdesmit gadus, celdams savu drošības ēku, — vienmēr gadījās kaut kas, ar ko nevar samierināties! Smokinga kabatā atradās vēstule no Anetes. Viņa rakstīja, ka pēc divām nedēļām ieradīšoties mājās. Viņš nezināja nenieka, ko viņa tur Francijā darījusi, un priecājās, ka nezina. Sievas prombūtne bija sniegusi atvieglojumu. Kas projām no acīm, tas projām no sirds! Un tagad viņa brauc atpakaļ. Vēl vienas rūpes! Un Bolderbiju Kroms Vecākais aizlaists gar degunu — to nopircis Dumetriuss, — un viss tikai tāpēc, ka anonīmā vēstule viņam bija likusi aizmirst gleznu. Paslepus pašķielēdams meitā, Soumss ievēroja, cik sasprindzināta tās seja, it kā viņa arī vērotu kādu gleznu, ko nespēj nopirkt. Viņš gandrīz vēlējās, kaut atkal būtu karš. Toreizējās raizes nelikās tik satraucošas. No Flēras maigās balss, no viņas sejas izteiksmes Soumss noprata, ka meita grib no viņa ko izdabūt, bet nespēja izlemt, vai būtu saprātīgi to viņai dot. Viņš atbīdīja šķīvi, nepieskāries ēdienam un pat aizsmēķēja līdz ar Flēru cigareti.

Pēc pusdienām Flēra ieslēdza elektrisko pianolu. Un Soumss paredzēja visļaunāko, kad meita apsēdās uz mīkstā soliņa pie viņa kājām un uzlika savu roku uz viņējās.

— Dārgais, nedusmojies uz mani. Man vajadzēja redzēt Džonu — viņš man atrakstīja. Viņš mēģinās ietekmēt savu māti, cik vien varēs. Bet es esmu visu apdomājusi. Patiesībā tas irtavāsrokās, tēvs. Ja tu varētu viņu pārliecināt, ka tas nekādā ziņā nenozīmē atgriezt atpakaļ pagātni! Ka es palikšu tev un Džons — viņai, ka tu nekad nebūsi spiests sastapt Džonu vai viņa māti un ka viņa nekad nebūs spiesta sastapt tevi vai mani! Tikai tu, dārgais, varētu pārliecināt, jo tikai tu varētu apsolīt. Neviens nevar apsolīt kāda cita vārdā. Domāju, tev nebūs pārāk neveikli apmeklēt viņu šo vienu vienīgo reizīti — tagad, kad Džona tēvs ir miris?

— Pārāk neveikli? — Soumss atbalsoja. — Tas viss ir tīrais neprāts.

— Jo, — Flēra teica, acu nepaceldama, — patiesībā tev taču nav nekas pretī viņu redzēt.

Soumss klusēja. Flēras vārdi bija izpauduši pārāk dziļu patiesību, kurā viņš pats baidījās atzīties. Meitas roka ieslīdēja viņējā — karstie, slaidie, kaisles pilnie pirksti cieši aptvēra viņa delnu. Šis viņa bērns būtu spējīgs izlauzt sev ceļu pat viscietākajā ķieģeļu sienā!

— Ko lai es daru, ja tu nebūsi ar mieru, tēt? — Flēra ļoti maigi jautāja.

— Tavas laimes labā es darīšu visu, — teica Soumss, taču šis mēģinājums tev laimi nesniegs.

— Ai! Sniegs, sniegs!

— Tas tikai uzplēsīs vecas vainas, — viņš grīni noteica.

—    Tās taču jau ir uzplēstas. Tagad vajag tās sadziedēt. Viņai jāliek izjust, ka tā ir vienīgi mūsu dzīve un tai nav nekāda sakara ar tavu vai viņas dzīvi. Tu to spēsi izdarīt, tēvs, es zinu, ka tu spēsi.

—    Tādā gadījumā tu zini pārāk daudz, — skanēja drūma atbilde.

—    Ja tu to darīsi, mēs ar Džonu esam ar mieru gadu gaidīt — ja vēlies, pat divus gadus.

—    Man šķiet, — Soumss nomurmināja, — ka tu pilnīgi nedomā parmanām jūtām.

Flēra piekļāva tēva roku savam vaigam.

— Domāju, dārgais. Bet tu taču negribētu, lai es būtu šausmīgi nelaimīga. — Kā viņa pieglaimojās, lai sasniegtu savu mērķi! Un no visa spēka cenzdamies iedomāties, ka meita tiešām domā par viņu, Soumss tomēr nebija drošs — nebija drošs. Viņa domāja tikai par šo zēnu! Kāpēc gan lai viņš palīdz tai iegūt Džonu, kurš pamazām nonāvē viņas mīlestību pret tēvu? Kāpēc gan? Raugoties no Forsaitu likumu viedokļa, tas bija muļķīgi! Pelņu tas nekādu nedos — nekādu! Atdot Flēru šim zēnam! Atstāt viņu ienaidnieku nometnē tās sievietes ietekmē, kura viņu bija tik dziļi aizvainojusi! Lēnām, nenovēršami viņš pazaudēs savas dzīves ziedu! Un pēkšņi Soumss aptvēra, ka viņa roka kļuvusi valga. Viņa sirds sāpīgi sažņaudzās. Viņš nevarēja ciest, ka Flēra raud. Soumss ar otru roku aši apklāja viņējo, un arī uz tās uzpilēja asara. Tā nevarēja turpināties! — Nu, nu, — viņš sacīja, — es taču to apdomāšu un darīšu, ko varēšu. Esi nu mierīga! — Ja tas vajadzīgs viņas laimei — tad tā tiešām ir; viņš nevarēja atteikties Flērai palīdzēt. Un, lai meita nesāktu pateikties, Soumss piecēlās no krēsla un devāspie pianolas— tā taisīja tādu troksni! Kad viņš piegāja tai klāt, mūzika beidza spēlēt un pārgāja klusā šņākoņā. Viņa bērnu dienu mūzikas doze — «Dziedošais kalējs», «Lieliskais portvīns» — bija vienmēr sagādājusi Soumsam mokas, kad māte svētdienas pēcpusdienās ļāva tai skanēt. Te nu atkal bija tā pati mocība, tikai lielāka, dārgāka, un tagad tā spēlēja «Ak neprātīgās sievietes»un «Polismenabrīvdiena», un viņš vairs nenēsāja melna samta uzvalciņu ar debeszilu apkakli. «Profonam taisnība,» viņš nodomāja, «nevienā lietā nav nekādas jēgas! Mēs visi soļojam uz kapu!» Domās izteicis šo pārsteidzošo piezīmi, viņš izgāja ārā.

Tovakar Soumss Flēru vairs neredzēja. Taču pie brokastgalda meitas acis sekoja viņam ar neatlaidīgu lūgumu, no kura viņš nespēja izbēgt — un viņš arī nemēģināja to darīt. Nē! Viņš bija nolēmis veikt šo nervus satraucošo pasākumu. Viņš dosies uz Robinhilu — uz šo atmiņu namu. Patīkamas atmiņas gan — tās pēdējās! Kā viņš bija braucis turp un draudējis ar šķiršanos, lai neļautu saiet tā zēna tēvam un Irēnai kopā. Kopš tā laika viņam bija bieži ienācis prātā, ka viņu savienošanās bijusi tieši šīs rīcības sekas. Un tagad viņš dodas noslēgt savienību starp šo zēnu un savu meitu. «Es nesaprotu, ko esmu nodarījis,» viņš domāja, «ka man jāuzņemas tāda nasta!» Uz Londonu un no Londonas Soumss brauca vilcienā, bet no stacijas devās kājām pa lauku ceļu, kas veda kalnup un bija gandrīz tāds pats kā pirms trīsdesmit gadiem. Dīvaini — tik tuvu Londonai! Acīm redzot kāds te vēl turējās pie zemes. Šīs pārdomas nomierināja Soumsu, un viņš lēnām soļoja pa augsto žogu starpu, lai nesakarstu, kaut arī diena bija diezgan vēsa. Lai teic un dara, ko grib, zemē tomēr ir kas reāls, ko tik viegli vis nevar satricināt. Zemē un labās gleznās! Iespējams, ka cenas mazliet svārstās, bet visumā tās nepārtraukti ceļas — pie šīs mantas vērts turēties pasaulē, kur tik daudz ziepju burbuļu, kur uzbūvēts tik daudz lēta, kur tā mainās modes, kur valda iznīcības gars ar devīzi «tu šodien dzīvs, kas zin, kā rīt». Varbūt franči dara pareizi, balstīdamies uz zemnieku īpašumu, — kaut arī viņš par frančiem nav augstās domās. Savs zemes stūrītis! Tas slēpj sevī drošību! Soumss bija dzirdējis, kā zemes īpašniekus dēvē par stūrgalvīgiem āžiem, bija dzirdējis, kā jaunais Monts sauc savu tēvu par stūrgalvīgomorningpostieti[51]— šim jaunajam pagānam trūkst jebkādas godbijības. Pasaulē ir daudz kas ļaunāks par stūrgalvību un «Morning Post» lasīšanu. Te ir Profons ar savu varzu un šie laupītāji leiboristi, un politiķi ar skaļajām rīklēm, un «neprātīgās sievietes»! Vesels pulks vēl ļaunāku parādību! Un pēkšņi Soumss apzinājās, ka jūtas vārgs un sakarsis, un nedrošs. Šī sastapšanās padara vienkārši nervozu! Kā teiktu krustmāte Džūlija, atdarinot «dižo Dosetu», — nervi «absolūti sadumpojušies». Tagad jau caur kokiem bija redzama māja, kuras celšanu viņš bija vērojis, cerēdams tur dzīvot kopā ar sievieti, kam galu galā kāds dīvains liktenis bija lēmis dzīvot tajā ar kādu citu! Soumss novirzīja domas uz Dumetriusu, iekšējiem aizņēmumiem un citiem kapitāla noguldījuma veidiem. Viņš nevarēja atļauties ar galīgi satrauktiem nerviem sastapt šo sievieti, viņš, kas ir tās pastarā diena kā virs zemes, tā debesīs, viņš, kurā personificētajām īpašuma tiesībām jāsastopas ar patvaļīgo dailes iemiesojumu. Viņa cieņa prasīja, lai būtu mierīgs, veicot savu sūtņa misiju, kuras nolūks bija savienot viņu pēctečus. Ja vien šī sieviete būtu uzvedusies, kā nākas, tad šie pēcteči tagad varētu būt brālis un māsa. Nelaimīgā dziesma «Ak neprātīgās sievietes» ietiepīgi skanēja galvā, kur parasti nekādas dziesmas nemājoja. Iedams gar papelēm mājas priekšā, viņš nodomāja: «Kā tās izaugušas, es taču viņas iestādīju!» Uz viņa zvanu durvis atvēra kāda kalpotāja.

— Piesakiet, lūdzu, — misters Forsaits, ļoti svarīgā lietā.

Ja tā nojautīs, kas atnācis, tad ļoti iespējams, ka viņa to nepieņems. «Pie joda!» viņš nodomāja, kļūdams cietāks, jo tuvāk nāca cīņas stunda. «Tīrā jezga!»

Kalpone atnāca atpakaļ. — Varbūt kungs būtu tik laipns un pateiktu savu vajadzību?

— Sakiet, ka tas attiecas uz misteru Džonu, Soumss sacīja.

Un atkal viņš palika viens hallē pie baltpelēkā marmora baseina, ko bija izdomājis viņas pirmais mīļākais. Ak, viņa bija slikta — viņa bija mīlējusi divus vīriešus, taču viņu — Soumsu ne! Viņam tas jāatceras, kad sastapsies ar šo sievieti vēlreiz aci pret aci. Un pēkšņi viņš to ieraudzīja garo, smago purpursārto aizkaru spraugā, apstājušos it kā šaubās; senā lieliskā stāja un daiļās līnijas, senā izbrīna pilnā nopietnība tumšajās acīs, senā vēsā balss, kas pauda pašaizsardzību: — Nāciet, lūdzu, iekšā!

Viņš iegāja pa spraugu. Tāpat kā gleznu galerijā un konditorejā, viņa Soumsam joprojām likās skaista. Un šī bija pirmā reize — pati pirmā kopš tās dienas, kad viņš pirms trīsdesmit septiņiem gadiem to apprecēja, — kad viņš runāja ar šo sievieti bez likumīgām tiesībām saukt to par savu. Viņa nevalkāja sēras — tā droši vien bija viena no šī tipa radikālajām iedomām.

— Lūdzu atvainot, ka uzdrošinājos ierasties, — viņš drūmi sacīja, — taču šis jautājums vienā vai otrā ceļā jānokārto.

— Vai jūs neapsēdīsieties? — Nē, pateicos.

Dusmas par savu nepareizo nostāju, nepacietība, ka viņu starpā jābūt tādām ceremonijām, galu galā guva pār Soumsu virsroku, un viņš izgrūda:

— Tā ir velnišķīga liksta. Esmu darījis, ko varējis, lai to novērstu. Es uzskatu, ka mana meita zaudējusi sajēgu, bet esmu pieradis viņai izdabāt, tāpēc arī atrodos šeit. Jūs, bez šaubām, mīlat savu dēlu. — Bezgalīgi.

—    Nu un?

—    Viss atkarīgs no viņa.

Soumsam bija sajūta, it kā viņš būtu apturēts un novirzīts no sava ceļa. Vienmēr — vienmēr tā bija viņu novirzījusi no ceļa, pat tajās senajās dienās tūlīt pēc kāzām.

—    Tas ir neprāts, — viņš sacīja.

—    Jā.

—    Ja vien jūs . .. Nu . . . viņi būtu varējuši būt …— viņš neizteica līdz galam «brālis un māsa, un tas viss būtu aiztaupīts», jo redzēja Irēnu nodrebam, it kā teikums būtu pabeigts, un, šīs kustības aizvainots, piegāja pie loga. Te ārā koki nebija auguši — tie nespēja, tie bija veci!

—    Kas attiecas uz mani, — viņš sacīja, — jūs varat būt bez raizēm. Es nevēlos redzēt ne jūs, ne jūsu dēlu, ja šīs laulības notiks. Mūsdienu jaunatne ir neaprēķināma. Bet es nevaru ciest, ka mana meita kļūtu nelaimīga. Ko lai es viņai pasaku, atgriezies mājās?

— Sakiet, lūdzu, viņai to pašu, ko es teicu jums, ka viss atkarīgs no Džona.

— Vai jūs neesat tam pretī?

— Ar visu savu sirdi, taču vārdos es to neteikšu. Soumss stāvēja, kodīdams pirkstu.

— Es atceros kādu vakaru … — viņš pēkšņi ieteicās un apklusa. Kas tas bija — kas šai sievietē bija tāds, ko nevarēja ieslēgt viņa naida un nosodījuma četrās sienās? — Kur viņš ir — jūsu dēls?

— Domāju, ka augšā, sava tēva studijā. — Varbūt jūs pasauktu viņu lejā?

Soumss vēroja, kā Irēna pazvana, vēroja, kā ienāk kalpone.

—    Pasakiet, lūdzu, misteram Džonam, ka es vēlos viņu redzēt.

—    Ja tas atkarīgs no viņa, — Soumss steidzīgi ierunājās, kad kalpone bija izgājusi, — tad laikam es varu būt drošs, ka šīs nedabiskās laulības notiks; šai gadījumā būs jāizdara nepieciešamās formalitātes. Ar ko man jāstājas sakaros — ar Heringa kantori? Irēna pamāja ar galvu.

— Vai jūs nedomājat dzīvot ar viņiem kopā? Irēna papurināja galvu.

— Kas notiks ar šo māju? Būs tā, kā Džons vēlēsies.

Šī māja … — Soumss pēkšņi ierunājās, — es loloju cerības, kad to iesāku. Ja tajā dzīvos viņi — bērni! Stāsta, ka esot tāda dievība — Nemezīda. Vai jūs tam ticat?

—    Jā.

—    O! Ak, ticat gan!

Soumss bija panācies atkal projām no loga un apstājies netālu no Irēnas, kas bija iegājusi flīģeļa ieliekumā kā ūdens līcī.

—    Droši vien es jūs vairs neredzēšu, — viņš lēni sacīja, — paspiedīsim viens otram roku… — viņa lūpas drebēja un vārdi nāca no lūpām grūdieniem, — un aizmirsīsim bijušo. — Viņš pastiepa roku. Irēnas seja kļuva bālāka un acis tumšas, tās nekustīgi lūkojās viņā, kamēr rokas palika sažņaugtas pie krūtīm. Soumss izdzirda kādu skaņu un apgriezās. Aizkaru spraugā stāvēja zēns. Viņš izskatījās ļoti savāds, grūti bija viņā pazīt jaunekli, ko Soumss bija redzējis Korkstrītas galerijā, — ļoti savāds, daudz vecāks, sejā ne mazāko jaunības pazīmju — tā kļuvusi kalsna, stinga, mati sajaukti, acis dziļi iegrimušas. Soumss saņēmās un, savilcis lūpas pa pusei smaidā, pa pusei nīgrā smīnā, teica:

—    Nu, jauno cilvēk! Esmu šeit savas meitas dēļ. Šķiet, ka tas atkarīgs no jums — šis jautājums. Jūsu māte atstāj to jūsu izlemšanai.

Zēns joprojām neatlaidīgi vērās mātei sejā un neatbildēja.

— Meitas dēļ es piespiedu sevi nākt šurp, — Soumss sacīja. — Ko lai es viņai saku, kad atgriezīšos?

Vēl arvien lūkodamies mātē, zēns klusi teica: — Pasakiet, lūdzu, Flērai, ka nav nozīmes; man jādara tā, kā pirms savas nāves vēlējās tēvs.

— Džon!

— Nekas, māt!

Soumss it kā neziņā palūkojās vienā, tad otrā, pēc tam, paņēmis cepuri un lietussargu, ko bija nolicis uz krēsla, devās uz aizkariem. Zēns atkāpās sāņus, dodams viņam ceļu. Viņš izgāja un dzirdēja, kā, aizvelkot aizkarus, sasitas gredzeni. Šī skaņa atbrīvoja viņa krūtīs kādas jūtas.

«Tātad tā!» viņš nodomāja un izgāja pa parādes durvīm.

VIII

DRŪMĀ MELODIJA

Soumsam aizejot no mājas Robinhilā, cauri vēsās pēcpusdienas pelēkajiem mākoņiem izlauzās saule un atmirdzēja dūmakainā spīdumā. Soumss veltīja tik daudz uzmanības uzgleznotām ainavām, ka reti kad dziļi ielūkojās patiesās dabas radītajos iespaidos, tāpēc viņu pārsteidza šī drūmā mirdza — tās skumjais uzvaras prieks sasaucās ar viņa paša jūtām. Zaudējot uzvarēts! Viņa gājiens neko nebija devis. Bet viņš bija ticis vaļā no šiem cilvēkiem, bija atguvis meitu, samaksādams ar — viņas laimi. Ko viņam teiks Flēra? Vai tā ticēs, ka viņš darījis, ko varējis? Un, raugoties saules staru apmirdzētajās gobās, lazdās, aslapainajās palmās gar ceļa malām un neapstrādātajos laukos, Soumsam kļuva bail. Flēra drausmīgi uztrauksies! Jāsauc palīgā viņas lepnums. Šis zēns bija atteicies no viņas, ar sirdi un dvēseli nostājies tās sievietes pusē, kura viņās senajās dienās bija atteikusies no Flēras tēva! Soumss sažņaudza dūres. Tā bija atteikusies no viņa — un kāpēc? Kas viņā tik slikts? Un viņš vēlreiz juta tāda cilvēkamalaise [52] , kurš apskata sevi ar cita acīm — kā suns, kas uzdūries savam attēlam spogulī un ziņkāri un noraizējies aplūko šo netveramo būtni.

Nesteigdamies nokļūt mājās, Soumss paēda pusdienas pilsētā Mākslas pazinēju klubā. Ēdot bumbieri,viņam pēkšņi ienāca prātā, ka zēns varbūt nepieņemtu šādu lēmumu, ja viņš — Soumss nebūtu ieradies Robinhilā. Viņš atcerējās Džona sejas izteiksmi, kad tā māte bija noraidījusi Soumsa izstiepto roku. Dīvaina, nejēdzīga doma! Vai Flēra bija izdarījusi sev lāča pakalpojumu, cenzdamās iegūt pārāk lielu drošību?

Soumss ieradās mājās pusdesmitos. Kamēr mašīna piebrauca pa vienu aleju, viņš dzirdēja motociklu aizparkšķinām projām pa otru. Tas, bez šaubām, bija jaunais Monts, tātad Flēra nav bijusi vientuja. Tomēr viņš iegāja iekšā ar smagu sirdi. Flēra sēdēja krēmkrāsas paneļiem greznotajā viesistabā, elkoņus atspiedusi uz ceļiem, zodu iekļāvusi plaukstās, un skatījās uz baltu kamēliju ceru, kas aizsedza kamīnu. Viņa vēl neredzēja tēvu, un tās izskats atkal izraisīja Soumsā bailes. Ko viņa redzēja šajās baltajās kamēlijās?

— Nu, tēt!

Soumss papurināja galvu. Mēle viņam neklausīja. Tā taču bija tīrā slepkavība! Viņš redzēja, ka Flēras acis ieplešas, lūpas nodreb.

— Kas? Kas? Aši, tēvs!

— Manu mīlulīt, — Soumss teica, — es .,. es darīju, ko varēju, bet… — Un atkal viņš papurināja galvu.

Flēra pieskrēja tēvam klāt un uzlika abas rokas uz viņa pleciem.

— Viņa?

— Nē, — Soumss nočukstēja, — viņš. Man jāpasakot tev, ka neesot nozīmes; viņam jādarot tā, kā pirms savas nāves vēlējies tēvs. — Soumss aptvēra meitas vidukli. — Esi prātīga, bērns, neļauj viņiem darīt sev sāpes. Viņi nav tava mazā pirkstiņa vērti.

Flēra izrāvās no tēva rokām.

— Tu neesi.. . nevar būt, ka tu esi mēģinājis ko darīt. Tu … tu esi mani nodevis, tēvs!

Rūgti aizvainots, Soumss stīvi lūkojās meitā, kuras ķermenis skaudrās sāpēs locījās viņa priekšā.

—     Tu neesi mēģinājis … neesi… es biju muļķe … es neticu, ka viņš varētu … ka viņš jebkad tā varētu darīt! Vēl vakar viņš … Ai! Kāpēc es tevi lūdzu?

—     Jā, — Soumss mierīgi atvaicāja, — kāpēc tu lūdzi? Es nomācu savas jūtas; es darīju, ko varēju, tavā labā, rīkojos pret saviem uzskatiem — un tā nu ir mana alga. Ar labu nakti!

Ik nervs viņa ķermenī bija saspriegts līdz pēdējam, kad viņš devās uz durvīm.

Flēra kā bulta metās viņam pakaļ.

—     Viņš atsakās no manis? Vai tiešām tā ir? Tēvs! Soumss pagriezās un piespieda sevi atbildēt:

—     Jā.

— Ai! — iekliedzās Flēra. — Ko tu esi izdarījis — ko gan tu tādu esi izdarījis tajās senajās dienās?

Šīs patiesi milzīgās netaisnības jēga aizžņaudza Soumsam elpu un atņēma valodu. Ko viņš izdarījis! Ko tie bija nodarījuši viņam! Un gluži neapzinātā cieņā viņš piespieda roku pie krūtīm un palūkojās meitā.

— Kāds kauns! — Flēra kaisli iesaucās.

Soumss izgāja ārā. Ledainā mierā viņš lēni uzkāpa gleznu galerijā un sāka apstaigāt savus dārgumus. Kas nedzirdēts! Patiesi kas nedzirdēts! Viņa bija samaitāta! Ak, dievs! Un kas viņu bija samaitājis? Soumss apstājās Goijas kopijas priekšā. Pieradusi vienmēr panākt savu. Viņa dzīves zieds! Un tagad viņa nevar dabūt, ko iekārojusi! Soumss pagriezās pret logu, lai ieelpotu svaigu gaisu. Diena dzisa, pāri papeļu galotnēm kāpa augšup mēness zelta ripa. Kas tā bija par skaņu? Ak, tā! Šī pianola! Drūma melodija, dunoša, saraustīta! Flēra to ieslēgusi — kādu mierinājumu gan viņa no tās varēja gūt? Viņa acis uztvēra kādu kustību tur apakšā aiz zālāja, zem tīteņrožu režģa un jaunajām akācijām, kur krita mēness stari. Tur viņa staigā, šurp un turp, šurp un turp. Soumsa sirds sāpīgi salēcās. Ko viņa darīs, saņēmusi šo triecienu? Kā lai viņš to zina? Ko viņš vispār zināja par meitu — viņš tikai bija to mīlējis visu savu mūžu, glabājis viņu kā aci pierē! Viņš nezināja neko — viņam nebija ne mazākās jausmas. Tur viņa iet.. . un šī drūmā melodija … un upe, kas zib mēness gaismā!

«Man jāiet ārā,» viņš domāja.

Soumss nosteidzās viesistabā, kas bija apgaismota tāpat kā tad, kad viņš to atstāja; pianola spēlēja to pašu valsi vai fokstrotu, vai kā nu to tagad pieņemts dēvēt. Viņš izgāja verandā.

Kur lai viņš novēro Flēru tā, ka tā viņu neredz? Un Soumss aizzagās pa augļu dārzu uz laivu māju. Tagad viņš atradās starp Flēru un upi, un viņa sirds kļuva mierīgāka. Flēra bija viņa un Anetes meita — viņa nedarīs neko muļķīgu; un tomēr — kas to lai zina! No laivu mājas loga viņš varēja redzēt pēdējo akāciju un Flēras svārku malu, kas pasviedās augšup, kad viņa savā nerimtīgajā kustībā pagriezās atpakaļ. Melodija beidzot bija apklususi — paldies dievam! Soumss pārgāja pāri uz otru pusi un sāka pa galējo logu lūkoties ūdenī, kas lēni plūda gar ūdensrozēm. Pie rožu kātiem tas meta burbulīšus, un tie laistījās, kad tos skāra mēness stars. Soumss pēkšņi atcerējās agro rītu, kad viņš bija gulējis jahtā, — toreiz, kad bija nomiris tēvs un tikko kā piedzimusi Flēra, — gandrīz deviņpadsmit gadu bija pagājuši kopš tā brīža! Pat tagad viņš atcerējās, cik neparasta viņam uzmostoties bija likusies pasaule, cik savādas jūtas tā bija viņā izraisījusi. Tajā dienā sākās viņa mūža otrā kaislība — pret savu meitu, kas klīda tur zem akācijām. Kādu mierinājumu tā bija viņam sniegusi! Un viss rūgtums un aizvainojums izgaisa. Viņš darītu vienalga ko, lai tikai Flēra atkal kļūtu laimīga! Drūmi klaigādama, garām aizlaidās pūce; pazibēja sikspārnis; mēness strēles virs ūdens kļuva spožākas un platākas. Cik ilgi gan viņa tā staigās turp un atpakaļ! Soumss piegāja atkal pie pirmā loga un pēkšņi ieraudzīja Flēru nākam lejup uz krastu. Viņa stāvēja gluži tuvu, uz piestātnes laipām. Un Soumss, sažņaudzis rokas, vēroja. Vai lai viņš uzrunā meitu? Viņš bija ārkārtīgi satraukts. Flēra izskatījās tik klusa, tik jauniņa, tik dziļi iegrimusi izmisumā, ilgās .. . sevī. Viņas stāvs uz mūžu paliks Soumsam atmiņā — tāds, mēness apspīdēts, un atmiņā paliks arī liegi saldenā upes smarža un vītola lapu trīsas. Viņai bija viss uz pasaules, ko Soumss tai spēja sniegt, izņemot vienu, ko tā nevarēja dabūt tieši viņa dēļ! Ļaunā faktu ačgārnība iesvēla Soumsā šai mirklī asas sāpes kā no zivs asakas, kas iespriedusies rīklē.

Tad viņš bezgalīgā atvieglojumā redzēja meitu pagriežamies atpakaļ uz mājas pusi. Ko viņš varētu tai dot, lai atlīdzinātu zaudējumu? Pērles, ceļojumus, zirgus, citus jaunekļus — visu, ko viņa vēlētos, lai no atmiņas izgaistu šis jaunavīgais, vientuļais stāvs ūdens malā! Klau! Viņa atkal uzlikusi to pašu plati! Tā taču bija — mānija! Drūma, dunoša, apslāpēta šī melodija plūda no mājas šurp. Likās, ka Flēra būtu teikusi: «Ja mani nekas nespiedīs kustēties, es sastingšu un nomiršu!» Soumss neskaidri to apjauta. Nu, ja tas viņai palīdz, lai dūc kaut visu nakti! Un, paslepšus izgājis atkal cauri augļu dārzam, viņš pienāca pie verandas. Gatavodamies iet iekšā un runāt ar Flēru, viņš tomēr joprojām vilcinājās, nezinādams, ko sacīt, visiem spēkiem mēģinādams atcerēties, ko bija izjutis pats, kad izjuka viņa mīlestība. Viņam vajadzēja zināt, vajadzēja atcerēties — un viņš to nespēja! Visas spilgtās atmiņas — izgaisušas, palikusi tikai apziņa par šausmīgajām sāpēm. Soumsa galvā nebija nevienas domas. Viņš stāvēja, slaucīdams ar mutautiņu rokas un lūpas, kas bija pavisam sausas. Pastiepjot kaklu, viņš varēja saskatīt Flēru stāvam ar muguru pret pianolu, kura joprojām mala savu meldiju; rokas tai bija cieši sakrustotas uz krūtīm, lūpās degoša cigarete, kuras dūmi pa pusei aizsedza meitas seju. Tās izteiksme bija sveša Soumsam, acis zalgoja un stīvi vērās tālē, ik vaibsts izdvesa rūgtu izsmieklu un dusmas. Vienu vai divas reizes viņš Aneti bija redzējis tādā izskatā — šī seja bija pārāk dzīva, pārāk kaila, šai mirklī tā nebija viņa meitas seja. Un Soumss neuzdrošinājās ieiet iekšā, apzinādamies, ka mēģināt mierināt ir veltīgi. Viņš apsēdās pakrēslī kamīna stūrī.

Drausmīgu joku liktenis bija izspēlējis ar viņu! Nemezīda! Senās, nelaimīgās laulības saites! Un, svētais dievs — kāpēc? Kā gan viņš toreiz, kad tik ļoti alka pēc Irēnas un viņa bija ar mieru kļūt tā sieva, varēja zināt, ka tā viņu nekad neiemīlēs? Melodija apklusa un atskanēja atkal, un atkal izgaisa, un Soumss joprojām sēdēja pustumsā un gaidīja, pats nezinādams, ko. Flēras cigaretes gals, izsviests pa logu, nokrita zālē; Soumss vēroja, kā tas izdeg pats savā kvēlē. Mēness bija atraisījies no papelēm un lēja savu pasakaino gaismu pār dārzu. Skumja bija šī gaisma, noslēpumaina, tāla līdzīga tās sievietes dailei, kura viņu nekad nebija mīlējusi, — tā ietina nemezijas un lefkojas aizsaules tērpā. Puķes! Un viņa puķe tik nelaimīga! Ak! Kāpēc laimi nebija iespējams ieguldīt iekšējos aizņēmumos, apzeltīt tai malas, apdrošināt pret vērtības krišanos?

No viesistabas loga vairs neplūda gaisma. Tur viss bija kluss un tumšs. Vai Flēra bija uzgājusi augšā? Soumss piecēlās un, uz pirkstgaliem piegājis pie durvīm, ielūkojās iekšā. Šķita, ka jā! Viņš iegāja istabā. Veranda nejāva iespīdēt mēnesim. Sākumā viņš redzēja tikai mēbeļu apveidus, kas bija melnāki par tumsu. Taustīdamies viņš devās uz gala logu, lai to aizvērtu, aizķērās ar kāju aiz krēsla un izdzirda elsas. Lūk, kur viņa bija, sarāvusies čokurā un iespiedusies dīvāna stūrī! Soumsa roka pacēlās. Vai viņai vajadzīgs tēva mierinājums? Viņš stāvēja, lūkodamies uz šo saburzīto volānu, sajaukto matu un piemīlīgās jaunības kamoliņu, kas mēģināja izlauzt ceļu caur sāpju sienu. Kā gan atstāt viņu te? Beidzot viņš noglāstīja meitas matus un sacīja:

— Nāc, mīlulīt, ej labāk gulēt. Es tev kaut kā to atlīdzināšu. — Cik muļķīgi vārdi! Bet ko citu lai viņš būtu sacījis?

IX

ZEM OZOLA.

Kad viesis bija aizgājis, Džons un viņa māte stāvēja klusēdami, līdz zēns pēkšņi ieteicās:

— Man vajadzēja viņu pavadīt.

Taču Soumss jau soļoja pa piebraucamo ceļu, un Džons devās augšā uz tēva studiju, neuzdrošinādamies iet atpakaļ.

Mātes sejas izteiksme, viņai stāvot aci pret aci ar savu kādreizējo vīru, bija apzīmogojusi lēmumu, kas Džonā brieda kopš mirkļa, kad Irēna viņu iepriekšējā vakarā bija atstājusi. Reālais pierādījums bija pēdējais piliens pilnajā kausā. Apprecēt Flēru nozīmētu iesist mātei sejā, nodot savu mirušo tēvu! Tā nevarēja rīkoties! Džons ne mazākā mērā nepiederēja pie tiem raksturiem, kas ilgi tur dusmas. Šajā ciešanu stundā viņš nekurnēja pret saviem vecākiem. Viņam piemita savam vecumam neparasts dīvains spēks saredzēt parādību un lietu samērus. Sāpīgāk nekā viņam bija Flērai, sāpīgāk bija pat mātei. Grūtāk nekā atstāt bija tikt atstātam vai apzināties, ka tevis dēļ mīļotajam cilvēkam jānes upuris. Viņš nedrīkst kurnēt un nekurnēs! Kamēr viņš stāvēja, skatoties saulē, kas vēlu izlauzusies no mākoņiem, viņa priekšā kā pēkšņa vīzija nostājās atkal pasaule, kādu viņš to bija redzējis iepriekšējā naktī. Jūra pie jūras, zeme pie zemes, miljoni un vēlreiz miljoni cilvēku, kam katram sava dzīve, centieni, prieki, bēdas un ciešanas un katram jānes savs upuris, un katram pašam jācīnās par savu eksistenci. Un, kaut arī viņš vēlētos atdot visu citu, lai tikai iegūtu to vienīgo, kas viņam liegts, viņš būtu muļķis, ja domātu, ka viņa jūtām ir kāda liela nozīme tik plašā pasaulē, un uzvestos kā zīdainis vai bezkauņa. Viņš iedomājās cilvēkus, kam nav nekā, — miljonus, kas atdevuši savu dzīvību karā, miljonus, kam karš atstājis tikai kailo dzīvību, izsalkušus bērnus, par kuriem viņš bija lasījis, kropļus, cietumniekus, visus nelaimīgos. Un tie viņam daudz nepalīdzēja. Kad nav ko ēst, vai tad apziņa, ka arī citi ir izsalkuši, sniedz mierinājumu? Pievilcīgāka bija doma doties projām plašajā pasaulē, par ko viņš vēl neko nezināja. Viņš nevar palikt vairs te, tēva nama drošajā pajumtē, kur viss rit tik līdzeni un gludi un kur nav nekā cita ko darīt kā domāt un sapņot par to, kas būtu varējis notikt. Viņš nevar braukt atpakaļ uz Vonsdonu, pie atmiņām par Flēru. Ja viņš redzēs meiteni atkal, viņš nevar par sevi galvot; un, ja viņš paliktu šeit vai dotos uz Vonsdonu, viņš droši vien to redzētu. Kamēr viņi atrodas viens otra tuvumā, tas ir neizbēgami. Vienīgais, ko var darīt, ir aizbraukt tālu projām, turklāt drīz. Bet, lai cik stipri Džons mīlēja savu māti, viņš negribēja braukt kopā ar viņu. Tad, juzdams, ka tāda rīcība būtu nežēlīga, viņš ar izmisuma pilnu spēku nolēma ierosināt braucienu uz Itāliju. Divas stundas Džons šai skumjajā telpā pūlējās tikt galā ar sevi, tad svinīgi apģērbās pusdienām.

Māte bija darījusi to pašu. Viņi ēda maz un gausi un runāja par tēva gleznu katalogu. Izstādi domāts atvērt oktobrī, un, izņemot dažas formalitātes, cita darba vairs nebija.

Pēc pusdienām Irēna uzvilka mēteli, un viņi izgāja ārā, mazliet pastaigājās, mazliet parunāja, kamēr beidzot klusēdami apstājās zem ozola. Paklausīdams domai: «Ja es ko izrādīšu, tad izrādīšu visu,» — Džons paņēma māti zem rokas un it kā nejauši ieteicās:

— Māt, brauksim uz Itāliju.

Irēna saspieda dēla roku un tikpat viegli atteica:

— Tas būtu ļoti jauki, taču es domāju, ka tev vajadzētu redzēt un paveikt vairāk nekā tad, ja es tev brauktu līdzi.

— Bet tad tu paliksi viena.

— Reiz es biju viena vairāk nekā divpadsmit gadus. Bez tam man gribētos būt te, kad atklās tēva izstādi.

Džons satvēra ciešāk mātes elkoni, šie pierādījumi nespēja viņu apmānīt.

— Tu nevari palikt te viena pati. Nams ir par lielu,

—    Varbūt ne šeit, bet Londonā. Un, kad izstāde būs atklāta, es varētu aizbraukt uz Parīzi. Tavā rīcībā jābūt vismaz gadam, Džon, tev jāredz pasaule!

—    Jā, es gribētu redzēt pasauli un pacīnīties ar to. Bet es negribu atstāt tevi te vienu pašu.

—    Mans dārgais, vismaz to es tev esmu parādā. Ja tas darīs labu tev, tad arī man būs labi. Un kāpēc nebraukt rīt pat? Pase tev ir.

—    Jā, ja braukt, tad labāk tūlīt. Tikai… māt… ja … ja es gribētu palikt kaut kur tur … Amerikā vai kur citur, vai tu būtu ar mieru drīzumā braukt pie manis?

—    Kur vien un kad vien tu mani sauksi. Bet sauc mani tikai tad, kad tu to patiešām vēlēsies.

Džons ievilka dziļi elpu.

— Es jūtu, ka Anglijā trūkst gaisa.

Viņi vēl pastāvēja kādu brīdi zem ozola, lūkodamies tālē, kur vakara mijkrēslī slējās Epsomas lielās tribīnes. Ozola zari nelaida cauri mēnessgaismu, tā, ka tā apspīdēja tikai apkārtni — laukus un tāli, un logus tīteņiem apaugušajā namā, kam vajadzēja drīz tikt izīrētam.

X

FLĒRAS KĀZAS

Oktobra avīzes, kas aprakstīja Flēras Forsaitas un Maikla Monta kāzas, nespēja attēlot šī notikuma simbolisko nozīmi. «Dižā Doseta» mazmazmeitas laulības ar devītā baroneta mantinieku bija viena no skaidrajām un nepārprotamajām pazīmēm, kas liecina par šķiru saliedēšanos, uz kuras balstās ikvienas valsts politiskā stabilitāte. Bija pienācis laiks, kad Forsaiti varēja atteikties no savas iedzimtās nepatikas pret «visādiem vizuļiem», kas pēc izcelšanās tiem nepienācās, un pieņemt tos kā ļoti dabiskus meslus savam privātīpašnieciskajam instinktam. Bez tam viņiem jākāpj augstāk, lai atdotu vietu tiem, kuri bija iedzīvojušies bagātībā krietni vēlāk. Klusajā, bet gaumīgajā ceremonijā Hanoverskvērā un vēlāk Grīnstrītas istabās nezinātājam nebūtu bijis iespējams atšķirt Forsaitu armiju no Montu kaujas vienībām — tik tālu aiz muguras palicis «dižais Dosets». Vai Soumsa bikšu vīle, ūsu izteiksme, izruna, cilindra spīdums atšķīrās kaut vai par mata galu no šiem pašiem devītā baroneta atribūtiem? Vai Flēra nebija tikpat savaldīga, veikla, žilbinoša, skaista un spēcīga kā pašas tīrasinīgākās Maskhemu, Montu un Čerelu ķēvītes, kas šeit bija klāt? Apģērbā, izskatā, manierēs Forsaiti varbūt pat pārāki. Viņi kļuvuši par «augstāko šķiru» un tagad, kad to nauda savienota ar zemi, viņu vārdi pēc visiem likumiem ietiks tīrasiņu zirgu šķirņu ciltsgrāmatā. Vai tas nebija mazliet par vēlu, un vai šīs balvas privātīpašnieciskajam instinktam, šī zeme un nauda nebija lemti pārkausēšanai — tas bija joprojām tik strīdīgs jautājums, ka par to vispār nestrīdējās. Timotijs galu galā bija sacījis, ka valsts parādu obligāciju cenas ceļas. Timotijs, pēdējais iztrūkstošais ķēdes loceklis; Timotijs in extremis [53] Beisvoterroudā — tā Frensija bija stāstījusi. Paklusām runāja arī, ka šis jaunais Monts simpatizējot sociālistiem, — ņemot vērā tagadējos laikus, tas no viņa bija visai gudri, sava veida nodrošinājums. Tādēļ nebija nekādas neērtības sajūtas.

Zemes īpašnieku šķira dažreiz atļāvās sev tādas jaukas muļķības, kas ne ar ko nedraudēja un tālāk par teoriju negāja. Kā izmeta Džordžs savai māsai Frensijai:

— Drīz tiem radīsies mazuļi — tas viņu padarīs rāmu. Baznīca ar baltām puķēm un kaut ko zilu austrumu loga vidū izskatījās ārkārtīgi šķīsta, it kā tā pūlētos dot pretsparu diezgan ugunīgajiem dievkalpojuma izteicieniem, kuru nolūks bija piesaistīt visu domas mazuļiem. Forsaiti, Heimeni, Tvītimeni bija ieņēmuši pozīcijas kreisajā pusē, Monti, Čereli, Maskhemi — labajā, bet nedaudzās Flēras skolas biedrenes un Monta karabiedri rēgojās gan še, gan tur abās pusēs, un trīs neprecējušās dāmas, kas bija iegriezušās pa ceļam no Skaivorda veikala, kopā ar diviem Monta piedzīvotājiem un Flēras veco aukli noslēdza aizmuguri. Ievērojot valsts nenoteikto stāvokli, pilnāku baznīcu nemaz nevarēja gaidīt.

Misis Dārtija, kas kopā ar savu laulāto draugu sēdēja trešajā rindā, ceremonijas laikā ne vienu vien reizi paspieda vīra roku. Viņai, kas zināja šīs traģikomēdijas sižetu, tās dramatiskākais moments sagādāja gandrīz mokas. «Diez vai Džons instinktīvi sajūt,» viņa domāja, — Džons, tur ārā Britu Kolumbijā. Vēl šorīt viņa bija saņēmusi no Džona vēstuli, kas lika tai pasmaidīt un ierunāties:

—     Vai, Džons ir Britu Kolumbijā, tāpēc, ka vēlas būt Kalifornijā. Viņš baidās, ka tur būtu pārāk jauki.

—     O! — Vals sacīja. — Tātad viņš atkal sāk saprast jokus.

—     Viņš nopircis zemes gabalu un aicina pie sevis māti.

— Ko tad viņa tur darīs?

— Viņai nevajag nekā cita kā vien Džonu. Vai tu joprojām uzskati to par laimīgu atrisinājumu?

Vala viltīgi gudrās acis samiedzās, līdz izskatījās kā pelēkas kniepadatu galviņas starp tumšajām skropstām,

— Flēra viņam galīgi neder. Viņa nav pareizi audzināta.

«Nabaga mazā Flēra!» Holija nopūtās. Ai! — šī laulība bija tik dīvaina. Jaunais Monts meiteni, protams, notvēris kā bumbiņu atlēcienā, tajā neprāta izmisumā, ko pārdzīvo cilvēks, kura kuģis nupat nogrimis. Tāds lēciens ūdenī nevarēja būt nekas cits kā pats pēdējais līdzeklis, kā teica Vals. Taču, raugoties no mugurpuses uz jaunās māsīcas plīvuru, daudz neko spriest nevarēja, un tāpēc Holijas acis novērtēja šīs kristīgās ceremonijas kopskatu. Viņa, kas bija apprecējusies aiz mīlas un laimīgi, nevarēja domāt bez šausmām par nelaimīgām laulībām. Šī varbūt galu galā tāda arī neizvērtīsies — taču tā neapšaubāmi bija vienkārši loterija; un apsvētīt loteriju tādā veidā, mākslīgi iesvaidot ar eļļu, grezni tērptu «brīvdomātāju» priekšā — jo neviens no viņiem, kad bija «uzcirties», nedomāja citādi kā «brīvi» vai arī nedomāja vispār nemaz — likās Holijai tik tuvu grēkam, cik vien iespējams likties laikmetā, kurā paša grēka jēdziens atmests. Viņas skatiens pārslīdēja no krāšņi ģērbtā prelāta (Čerela — Forsaiti vēl nebija izaudzinājuši nevienu prelātu) uz Valu, kas sēdēja viņai blakus, domādams — par to viņa bija pārliecināta — par Meiflajas ķēvi, kurai vajadzēja piedalīties Kembridžširas sacīkstēs. Tad Holijas skatiens aizslīdēja tālāk un apstājās pie devītā baroneta profila, kad šis džentlmenis šķietami dziļā pazemībā locīja ceļus. Holija paspēja ievērot glīto ieloci uz viņa ceļiem — viņš bija pavilcis bikses uz augšu — un nodomāja: «Vals savējās gan aizmirsis pavilkt!» Viņas acis pievērsās priekšējam solam, kur Vinifredas pilnīgo stāvu šķita pārņēmušas spēcīgas jūtas, un tad pakavējās pie Soumsa un Anetes, kas stāvēja uz ceļiem abi blakus. Holijas lūpas savilkās vieglā smaidā — Prospers Profons, atgriezies no dienvidjūru salām, kas laikam atradās tepat pāri Lamanšam, droši vien arī stāvēja uz ceļiem apmēram sešas rindas aiz muguras. Jā! Tā bija jocīga «maza» ceremonijiņa, lai kāds arī būtu gala iznākums, taču tā notika piedienīgā baznīcā un rīt no rīta būs aprakstīta piedienīgos laikrakstos.

Bija iesākusies himna, Holija dzirdēja, kā devītais baronets otrā ailē dzied par mīdiešu karapulkiem. Viņas mazais pirkstiņš aizskāra Vala īkšķi — viņi abi turēja vienu dziesmu grāmatu — un vieglas trīsas, paglabātas vēl no tā brīža pirms divdesmit gadiem, pārskrēja pār viņas ķermeni. Vals noliecās un čukstēja sievai:

— Bet vai tu atceries žurku? — Žurku, kas viņu kāzās Keiptaunā pie reģistrētāja aiz galda bija tīrījusi savas ūsas! Un Holija ar mazo un trešo pirkstu cieši saspieda Vala īkšķi.

Himna beigusies, prelāts iesācis runu. Viņš stāstīja par bīstamajiem laikiem, kuros tie dzīvojot, un cik ačgārni esot lordu palātas uzskati attiecībā uz šķiršanos. Viņš teica, ka visi cilvēki esot kareivji ierakumos, pār kuriem plūstot tumsas valdnieka indīgās gāzes, un visiem vajagot būt drosmīgiem. Laulības mērķis esot bērni, ne vienkārši grēcīga laime.

Holijas acīs dejoja velniņi — Vala skropstas bija samiegušās. Lai kas arī notiktu, viņš nedrīkst sākt krākt. Viņas pirksts un īkšķis tikmēr knieba vīra augšstilbu, kamēr Vals nemierīgi sagrozījās.

Runa bija beigusies, briesmas garām. Ģērbkambarī parakstījās; visi atvilka elpu.

Kāda balss aizmugurē sacīja:

—     Vai viņa izturēs sacīkstes?

—     Kas tas tāds ir? — Holija čukstot vaicāja.

—     Vecais Džordžs Forsaits!

Holija paslepus nopētīja cilvēku, par kuru tik daudz bija dzirdējusi. Nesen atgriezusies no Dienvidāfrikas, viņa par saviem radiem gandrīz neko nezināja un vienmēr aplūkoja tos gandrīz bērnišķīgā ziņkārē. Džordžs bija ļoti liels un loti elegants. Viņa acu skatiens izraisīja Holijā jocīgu sajūtu, it kā tai nebūtu drēbju.

— Viņi startē! — viņa dzirdēja Džordžu sakām.

Jaunlaulātie nāca lejup pa altāra kāpnēm. Holija vispirms ielūkojās jaunā Monta sejā. Viņa lūpas un ausis raustījās, skatiens, mirkli pakavējies pie kurpju purngaliem, pārslīdēja uz pirkstiņiem, kas gulēja uz tā piedurknes, un pēkšņi ieurbās tālē ar tādu izteiksmi, it kā viņa priekšā stāvētu ienaidnieks. Holijā viņš radīja garīgi apskurbušā cilvēka iespaidu. Bet Flēra. Ak! Ar to bija pavisam citādi. Meitene bija pilnīgi nosvērta, skaistāka nekā jebkad savā baltajā tērpā un plīvurā, kas sedza kastaņbrūnos, uz pieres īsi apcirptos matus; plaksti kautri aizsedza tumšbrūnās acis. Arēji viņa šķita esam te. Bet kur bija viņas domas? Ejot garām Holijai, Flēra pacēla acis — dzidro baltumu nemierīgais spīdums iespiedās Holijas atmiņā, kā iespiežas būrī iesprostota putna spārnu vēdas.

Grīnstrītā, mazliet nemierīgāka nekā parasti, stāvēja Vinifreda, saņemdama viesus. Soumsa lūgums atļaut svinībām izlietot viņas māju, bija nācis dziļi psiholoģiskā mirklī. Kādas Prospera Profona piezīmes ietekmē viņa bija sākusi apmainīt savas ampīra mēbeles pret ekspresionistiskām. Pie Milarda bija dabūjami visai amizanti kombinējumi ar violetiem, zaļiem un oranžiem kvadrātiem un lokiem. Vēl viens mēnesis, un izmaiņas būtu galā. Pašlaik «visintriģējošākie» rekrūši, ko viņa bija savervējusi, lāgā nesaskanēja ar veco gvardi. Tagad likās, ka puse viņas pulka ietērpta haki krāsā, bet otra puse purpurā un lāčādas cepurēs. Taču viņas spēcīgais un omulīgais raksturs tika galā ari šajā viesistabā, kas varbūt pilnīgāk, nekā viņa domāja, reprezentēja viņas zemes pa pusei revolucionizēto imperiālismu. Galu galā šī bija divu principu sakausēšanas diena, un, jo vairāk sakušanas, jo labāk! Vinifredas acis iecietīgi pārslīdēja pār viesiem. Soumss bija sažņaudzis rokā nespodrām inkrustācijām rotātu krēsla atzveltni; jaunais Monts aizgājis aiz «trakoti amizantās» šķērssienas, kuras zīmējumus viņai vēl neviens nebija spējis izskaidrot. Devītais baronets bija strauji pasities sāņus no apaļa, purpursārta galda, kur zem stikla vizēja zilu Austrālijas tauriņu spārnu inkrustācijas, un turējās pie Luija Piecpadsmitā stilā veidota skapīša; Frensija Forsaita bija satvērusi jauno kamīna malu, kur uz ziloņkaula pamata purpurā kvēloja mazas, smalki izgrieztas groteskas figūras. Džordžs, atbalstījies uz senlaicīga spineta, šķirstīja mazu, gaišzilu grāmatiņu, it kā taisītos tur ierakstīt derības; Prospers Profons grozīja vaļā pavērto melno, ziliem ielaidumiem atdzīvināto durvju rokturi, un turpat blakus stāvošā Anete bija aptvērusi pati savu vidukli; divi Maskhemi, it kā tiem būtu nelaba dūša, bija patvērušies balkonā zaļo stādu vidū; lēdija Monta, kalsna un pēc izskata visai apņēmīga, pacēlusi lorneti, blenza uz centrālās lampas abažūru, kur pelēkzilā un oranžā krāsa jaucās ar spilgti sarkanu, un pēc viņas sejas izteiksmes varēja domāt, ka tās priekšā atvērušās septītās debesis. Patiesi, visi acīm redzot turējās pie kaut kā. Vienīgi Flēra, joprojām līgavas tērpā, bija atšķirta no jebkura balsta un meta savus vārdus un skatienus gan pa labi, gan kreisi.

Telpu pildīja sarunu murdoņa. Neviens nevarēja dzirdēt, ko sacīja otrs, bet tam, kā likās, nebija ari nozīmes, jo neviens nedomāja gaidīt uz kaut ko tik lēnu kā atbilde. Tagadējais sarunas veids Vinifredai šķita pavisam citāds nekā viņas dzīves ziedonī, kad vārdu stiepšana bija pēdējais modes kliedziens. Taču arī pašreizējais bija «amizants», un tas, bez šaubām, bija galvenais. Pat Forsaiti runāja ārkārtīgi ātri — Flēra un Kristofers, un Imodžina, un jaunā Niklasa jaunākais dēls Patriks. Soumss, protams, klusēja, turpretī Džordžs, stāvēdams pie spineta, bārstīja piezīmes vienā laidā tāpat kā Frensija pie savas kamīna malas. Vinifreda pievirzījās tuvāk devītajam baronetam. Viņš šķita solām zināmu atpūtu; viņa deguns bija smalks un mazliet nokāries uz leju tāpat kā sirmās ūsas, un Vinifreda smaidot novilka:

— Kāzas ir jaukas, vai ne?

Sera Lorensa atbilde izšāvās no viņa smaida līdzīgi maizes lodītei:

— Vai atceraties, Frēzers attēlo kādu cilti, kas līgavu līdz jostas vietai ierok zemē?

Viņš bēra vārdus tikpat ātri kā visi! Viņam bija arī tumšas, spriganas, mazas actiņas, sīksīku krunciņu apvītas kā katoļu priesterim. Vinifreda pēkšņi juta, ka devītais baronets varētu pateikt ko tādu, ko viņa nožēlotu.

—     Kāzas… tās vienmēr ir tik amizantas, — viņa nomurmināja un aizpeldēja tālāk pie Soumsa. Brālis šķita dīvaini nekustīgs, un Vinifreda tūlīt ieraudzīja šī sastinguma cēloni. Soumsam pa labi atradās Džordžs Forsaits, pa kreisi Anete un Prospers Profons. Viņš nevarēja izdarīt nevienu kustību, lai neredzētu vai nu tos abus kopā, vai arī to atspulgu Džordža Forsaita zobgalīgajās acīs. Viņš darīja pilnīgi pareizi, izlikdamies neko neredzam.

—     Runā, ka Timotijs esot uz nāves gultas, — viņš drūmi sacīja.

—     Kur tu viņu glabāsi, Soums?

— Haigeitā. — Viņš noskaitīja uz pirkstiem. — Tad viņu tur būs divpadsmit, sievas ieskaitot. Kā, pēc tavām domām, izskatās Flēra?

— Apbrīnojami labi.

Soumss pamāja ar galvu. Viņš nekad nebija redzējis meitu skaistāku, taču nevarēja atkratīties no sajūtas, ka šīs kāzas ir kas nedabisks, jo atcerējās vēl kamoliņā sarāvušos stāvu dīvāna stūrī. Kopš tās nakts līdz šai dienai meita viņam nebija uzticējusi nevienu savu domu. Viņš uzzināja no šofera, ka Flēra vēlreiz devusies uz Robinhilu un cietusi neveiksmi — māja bijusi tukša, bez neviena cilvēka. Soumss zināja, ka viņa saņēmusi vēstuli, bet nezināja, kas tajā rakstīts, tikai redzēja, ka Flēra, to izlasījusi, ieslēdzās savā istabā un raudāja. Viņš ievēroja, ka meita brīžos, kad šķita tēvu to nemanām, lūkojās viņā ar tādu izteiksmi, it kā joprojām prātotu, ko viņš tādu izdarījis — protams, protams! — ka tie viņu tā nīst. Tā nu tas bija! Anete jau atgriezusies, un vasaras dienas, pilnas grūtsirdības, gāja uz beigām, kad Flēra pēkšņi bija pavēstījusi, ka precēsies ar jauno Montu. Pēc tam viņa bija izrādījusi pret tēvu mazliet vairāk mīlestības. Un Soumss bija piekritis — kāda jēga turēties pretī? Dievs vien zināja, ka viņš nekad nebija gribējis izjaukt kādu meitas nodomu! Un šis jauneklis šķita Flēras dēļ tīri vai zaudējis prātu. Bez šaubām, Flēru to darīt dzina izmisums, un viņa bija jauna, briesmīgi jauna. Bet, ja viņš aizliegtu, tā varētu izdarīt nezin ko, — varbūt izgudrotu apgūt kādu profesiju, kļūtu par ārsti vai advokāti vai izspēlētu kādas citas muļķības. Viņai nepiemita spējas ne zīmēšanā, ne rakstīšanā, ne mūzikā, kas Soumsa acīs bija vienīgie likumīgie nodarbošanās veidi neprecētām sievietēm, ja jau nu viņām šajos laikos patiesi kas jāstrādā. Visumā drošāk bija Flēru apprecināt, jo Soumss redzēja, cik drudžaini un nemierīgi tā izturējās mājās. Arī Anete bija skatījusies uz to labvēlīgi — cik nu Soumss pret savu gribu atļāva sev redzēt, kādas ir sievas domas, ja viņai vispār tādas bija. Anete bija sacījusi: «Lai viņa prec šo jaunekli. Viņš ir jauks zēns — nemaz ne tik vējgrābslīgs, kā šķiet.» No kurienes viņa ķēra savus izteicienus, Soumss nezināja, taču Anetes vārdi klusināja viņa šaubas. Lai kāda sievas uzvedība, Anetei bija vērīgs skatiens un gandrīz pārāk daudz veselā saprāta. Viņš bija noguldījis uz Flēras vārda piecdesmit tūkstošus, nodrošinādams tos pret visādiem gadījumiem, ja ar laulībām noietu greizi.

Vai tās vispār varēja būt laimīgas? Flēra nebija aizmirsusi to otru — Soumss zināja. Medus mēnesi viņi pavadīs Spānijā. Viņš būs pat vēl vientuļāks, kad Flēra aizbrauks. Bet vēlāk viņa varbūt visu aizmirsīs un atkal pievērsīsies tēvam.

Vinifredas balss pārtrauca Soumsa pārdomas.

— Ko tu neteiksi! Tas nu gan ir brīnums — Džūna! Tur tunikā — kā gan viņa ģērbjas! — nekārtīgi cirtotiem matiem, kas spraucās ārā no stīpiņas, Soumss redzēja stāvam savu brālēna meitu un Flēru, kura devās viņu apsveikt. Pēc tam viņas abas aizgāja kāpņu virzienā un pazuda Soumsa skatienam.

— Patiesi, — Vinifreda noteica, — viņa dabū cauri visneiespējamāko! Kam varēja ienākt prātā, ka viņa nāks!

—     Kāpēc tad tu viņu lūdzi? — Soumss nomurmināja.

—     Tāpēc, ka es domāju, ka viņa, protams, nenāks.

Vinifreda bija aizmirsusi, ka aiz cilvēka rīcības slēpjas viņa galvenās rakstura īpašības, vai, citiem vārdiem sakot, nebija atcerējusies, ka Flēra tagad ir «nelaimes putns».

Saņemot ielūgumu, Džūna vispirms bija nodomājusi: «Ne par kādu naudu nerādīšos viņiem ne tuvumā!» — bet tad kādu rītu uzmodusies no sapņa, kurā Flēra bezgalīgā izmisumā bija mājusi tai no laivas. Un Džūna bija savu lēmumu izmainījusi.

Kad Flēra panāca viņai pretī un teica: «Lūdzu, lūdzu, uznāciet man līdzi, kamēr es pārģērbjos,» — Džūna devās tai pakaļ pa kāpnēm. Meitene viņu ieveda Imodžinas agrākajā guļamistabā, kas tagad bija pārkārtota par Flēras ģērbistabu.

Sīciņa un taisna, līdzīga mazam, izkaltušam, dzeltenam rēgam, Džūna apsēdās uz gultas. Flēra aizslēdza durvis.

Meitene stāvēja viņas priekšā, nometusi savu līgavas tērpu. Cik viņa bija daiļa!

— Jūs droši vien uzskatāt mani par muļķi, — viņa drebošām lūpām izdvesa, — kad tam vajadzēja būt Džonam. Bet kāda tam nozīme? Maikls mani grib, un man vienalga. Tā es tikšu projām no mājām. — Iegremdējusi rokas kruzuļos, kas sedza tās krūtis, viņa izvilka vēstuli. — Džons man atrakstīja šo te.

Džūna izlasīja: «Okanagenas ezers, Britu Kolumbijā. Es neatgriezīšos Anglijā. Lai dievs tevi svētī. Džons.»

— Viņa aizvedusi to drošā vietā, — Flēra sacīja. Džūna atdeva viņai vēstuli atpakaļ.

— Tas nav godīgi pret Irēnu, — viņa teica, — viņa visu laiku sacīja Džonam, ka viņš var darīt, kā grib.

Flēra rūgti pasmaidīja. — Atzīstieties, vai viņa nesabojāja arī jūsu dzīvi?

Džūna pacēla acis. — Neviens nevar sabojāt otra dzīvi, mana dārgā. Tās ir muļķības. Viss rit savu gaitu, un mēs tikai pēkšņi uzpeldam straumes virspusē.

Baiļu pārņemta, viņa redzēja meiteni noslīgstam ceļos un noslēpjam seju viņas tunikā. Līdz Džūnas ausīm nonāca apspiestas elsas.

— Būs jau labi — būs labi, — viņa nočukstēja. — Nevajag! Klusu, bērns, klusu!

Taču meitenes smailais zods iespiedās arvien ciešāk viņas stilbā un elsas izklausījās briesmīgas.

Nekas! Tam bija jānāk. Pēc tam viņa jutīsies labāk! Džūna glāstīja daiļās galvas īsos matus, un visas viņas izkaisītās mātes jūtas sakopojās un caur pirkstgaliem pārgāja uz meitenes smadzenēm.

— Neļaujiet šim sitienam notriekt sevi zemē, mīļais bērns, — viņa beidzot sacīja. — Mēs nespējam dzīvi virzīt, bet spējam cīnīties. Ņemiet dzīvi tādu, kāda tā ir. Man tas arī bija jādara. Man bija jāiztur tāpat kā jums, un es raudāju tāpat kā jūs tagad raudat. Un redziet — te nu es esmu!

Flēra pacēla galvu. Elsas pēkšņi pārgāja īsos, aizžņaugtos smieklos. Patiešām, mazais rēgs, uz kuru viņa lūkojās, bija gan vājiņš, tas izskatījās diezgan mežonīgs un panīcis, taču acīs tam spulgoja drosme.

— Labi! — viņa noteica. — Piedodiet. Domāju, ka aizmirsīšu viņu, ja lidošu pietiekami ātri un tālu.

Un, ar pūlēm piecēlusies kājās, viņa devās pie mazgājamā galda.

Džūna noskatījās, kā Flēra ar aukstu ūdeni noskalo jūtu pēdas. Kad viņa stāvēja spoguļa priekšā, par tām liecināja vairs tikai viegls sārtums, kas tai labi piestāvēja. Džūna piecēlās no gultas un paņēma rokā adatu spilventiņu. Iedurt divas adatas nepareizās vietās bija viss, kā viņa prata izteikt savu līdzjūtību.

—     Noskūpstiet mani, — viņa teica, kad Flēra bija gatava, un piespieda zodu meitenes siltajam vaigam.

—     Man gribas uzsmēķēt, — Flēra sacīja, — negaidiet mani.

Džūna atstāja viņu sēžam uz gultas pusaizvērtām acīm, cigareti lūpās un devās lejup. Viesistabas durvīs stāvēja Soumss, it kā raizēdamies, ka meita nenokavē. Džūna atmeta galvu un nogāja līdz kāpņu laukumam. Tur stāvēja viņas māsīca Frensija.

— Skaties! — Džūna teica, ar zodu norādīdama uz Soumsu. — Šis cilvēks ir likteņa apzīmogots.

— Ko nozīmē, — Frensija vaicāja, — «likteņa apzīmogots»?

Džūna neatbildēja. — Es nepalikšu uz pavadīšanu, — viņa sacīja. — Sveiki!

— Sveiki! — teica Frensija, un viņas pelēkās, ķeltiskās acis iepletās. Senais naids! Tas nudien bija gaužām romantiski!

Soumss, pārliecies pār kāpņu margām, redzēja Džūnu aizejam un atviegloti uzelpoja. Kāpēc Flēra nenāca? Viņi taču nokavēs vilcienu! Kaut arī šis vilciens aizvedīs meitu no viņa projām, tomēr doma, ka jaunlaulātie var nokļūt stacijā par vēlu, viesa Soumsā uztraukumu. Un tad viņa parādījās — dzeltenbrūnā tērpā ar melnu samta cepurīti galvā, noskrēja pa kāpnēm un iegāja viņam garām viesistabā. Soumss redzēja, ka tā noskūpstīja māti, krustmāti, Vala sievu, Imodžinu un tad atkal pagriezās šurp, aša un daiļa kā vienmēr. Kā viņa izturēsies pret to savā pēdējā meitenes dienu brīdī? Pārāk lielas cerības viņš vis neloloja!

Flēras lūpas piekļāvās viņa vaigam.

— Tētiņ! — viņa sacīja un bija jau projām. Tētiņ! Tā viņa sen nebija to saukusi. Soumss ievilka dziļi elpu un lēnām sekoja meitai. Vēl stāvēja priekšā komēdija ar konfeti un pārējās muļķības. Bet viņam gribētos uztvert vēlreiz Flēras smaidu, ja viņa izlieksies no mašīnas, — kaut gan labāk to nedarīt, var vēl trāpīt ar kurpi sejā, ja neuzmanīsies. Pie auss atskanēja jaunā Monta dedzīgā balss:

— Ardievu, ser, un paldies! Esmu briesmīgi laimīgs.

— Ardievu, — Soumss teica, — nenokavējiet vilcienu!

Viņš stāvēja uz trešā pakāpiena, no kura varēja redzēt pāri galvām — pāri muļķīgajām cepurēm un galvām. Tagad tie sēdēja mašīnā, nu bira konfeti un aizlidoja kurpe. Soumsa krūtīs uzplūda karsts vilnis un nez kas notika ar acīm — viņš vairs neko nespēja saredzēt!

XI

PĒDĒJAIS NO VECAJIEM FORSAITIEM

Kad atnāca sagatavot pēdējai dusai baigo simbolu Timotiju Forsaitu — pēdējo tīro individuālistu, vienīgo cilvēku, kas neko nebija dzirdējis par lielo karu, — ļaudis atrada, ka viņš ir apbrīnojams — pat nāve nebija varējusi iedragāt viņa veselīgo izskatu.

Smizerei un virējai šī apmazgāšana un ieģērbšana bija izšķirošais pierādījums tam, ko viņas nekad nebija uzskatījušas par iespējamu — vecās Forsaitu ģimenes zemes dzīves beigām. Nabaga misteram Timotijam tagad jāņem arfa un jādzied vienā korī ar mis Forsaitu, misis Džūliju, mis Hesteri, kopā ar misteru Džolionu, misteru Svizinu, misteru Džeimsu, misteru Rodžeru un misteru Niklasu. Vai misis Heimena būs tur, par to gan jāšaubās, jo viņa taču sadedzināta. Virēja pie sevis nodomāja, ka misters Timotijs būs sliktā omā, — leijerkaste, piemēram, viņam nekad nebija patikusi. Cik reižu viņa tika teikusi: «Tīrais negals ar to leijerkasti! Atkal spēlē! Eita nu, Smizer, un mēģiniet viņu labāk dabūt prom!» Patiesībā viņa būtu klausījusies nenoklausīdamās, ja nezinātu, ka pēc mirkļa piezvanīs misters Timotijs un pateiks: «Te būs puspenijs, un sakiet, lai viņš vācas projām!» Bieži viņām bija jāpieliek vēl trīs peniji no savas kabatas, iekams leijerkastnieks aizgāja, — jūtu cenu Timotijs vienmēr mēdza novērtēt pārāk zemu. Savos pēdējos mūža gados viņš gan laimīgā kārtā bija uzskatījis leijerkastes par gaļas mušām, kas bija ļoti ērti, jo nu viņas varēja klausīties mūziku pēc sirds patikas. Bet arfa! Virēja iegrima pārdomās. Tā taču bija pārmaiņa! Un pārmaiņas misteram Timotijam nekad nebija patikušas. Taču Smizerei viņa to neteica — tai bija tik savdabīgi uzskati par debesīm, ka dažreiz cilvēks nezināja, ko domāt, dzirdot viņas runāšanu.

Virēja raudāja, kamēr Timotiju mazgāja un ģērba, un vēlāk viņi visi dzēra šeriju no gadskārtējās ziemsvētku pudeles, kas tagad vairs nebūs vajadzīga. Ak, tu tētīt! Viņa te dzīvoja četrdesmit piecus gadus un Smizere četrdesmit trīs! Un tagad viņas pāries uz mazo namiņu Tūtingā un dzīvos no saviem ietaupījumiem un no tā, ko mis Hestere tik žēlīgi viņām atstājusi, — tāpēc, ka iet atkal dienēt citur pēc tik slavas pilnas pagātnes . . . Nē! Bet misteru Soumsu viņām gan vēl tiktos redzēt un misis Dārtiju, un mis Frensiju, un mis Jūfimiju. Un viņām katrā ziņā jābūt klāt bērēs, pat ja būtu jāņem pašām savs ormanis. Sešus gadus taču misters Timotijs bijis viņu bērns un kļuvis ar katru dienu jaunāks un jaunāks, kamēr beidzot aiz pārliekas jaunības vairs nevarējis dzīvot.

Viņas pavadīja noteiktās gaidīšanas stundas, spodrinot un slaukot putekļus, noķēra pēdējo palikušo peli un nosita pēdējo tarakānu, lai atstātu visu pilnīgā kārtībā, un pārsprieda, ko pirks izsolē. Mis Annas rokdarbu kastīti; mis Džūlītes (tas ir, misis Džūlijas) jūras zāļu albumu; kamīna aizsegu, ko bija izšuvusi mis Hestere; un mistera Timotija matus — sīkas zeltainas cirtas, uzlīmētas uz kartona, ko apņēma melns ietvars. Ak, tās gan jānopērk — tikai tagad tā sacēlušās cenas!

Soumsa pienākums bija izsūtīt ielūgumus uz bērēm. Viņš lika tos uzrakstīt kantorī Gredmenam — ielūgti tika vienīgi tuvākie radinieki, un arī tie saņēma norādījumu ierasties bez ziediem. Tika pasūtītas sešas karietes. Vēlāk bija paredzēts nolasīt testamentu sēru namā.

Soumss ieradās pulksten vienpadsmitos apskatīt, vai viss gatavs. Ceturksni pēc vienpadsmitiem atnāca vecais Gredmens melnos cimdos un sēru lentu ap cepuri. Viņš un Soumss stāvēja viesistabā gaidīdami. Pusdivpadsmitos garā rindā piebrauca karietes. Taču neviens cits neieradās. Gredmens sacīja:

—    Tas mani pārsteidz, mister Soumss. Es pats nosūtīju ielūgumus.

—    Nudien nezinu, — Soumss sacīja, — viņš bija pazaudējis sakarus ar ģimeni.

Senās dienās Soumss bija bieži ievērojis, ka viņa ģimene izrāda daudz siltākas jūtas pret mirušajiem nekā pret dzīvajiem. Taču tagad apstāklis, ka Flēras kāzās tie bija ieradušies tik lielā skaitā, bet no Timotija bērēm atturējās, šķita liecinām par būtiskām izmaiņām. Iemesls, protams, varēja būt arī cits. Soumss apzinājās, ka, nepazīdams Timotija testamenta saturu, arī pats aiz smalkjūtības nebūtu ieradies. Timotijs bija atstājis daudz naudas, un tiešā mantinieka tam nebija. Neviens negribēja, lai rastos aizdomas, ka viņš kaut ko gaidījis.

Pulksten divpadsmitos procesija atstāja sēru namu. Pirmā kariete zārkā zem stikla vāka veda Timotiju. Nākamā pajūgā brauca Soumss viens pats; tad Gredmens viens pats; tad virēja kopā ar Smizeri. Sākumā brauca soļos, bet laiks bija skaists, un zirgi pārgāja rikšos. Pie Haigeitas kapsētas vārtiem viņus aizkavēja dievkalpojums kapelā. Soumss labprāt būtu palicis ārā, kur spīdēja saule. Viņš neticēja nevienam mācītāja vārdam; taču, no otras puses, tā bija zināma nodrošināšanās, ko bija bīstami nonicināt, ja gadījumā pēc nāves tomēr vēl nāktu kas cits.

Pa pāriem — Soumss un Gredmens, virēja un Smizere — viņi devās iekšā ģimenes kapenēs. Pēdējais vecais Forsaits bija gan pelnījis lepnākas bēres.

Atceļā uz Beisvoterroudu Soumss ar zināmu siltumu sirdī uzaicināja Gredmenu savā karietē. Viņš glabāja pārsteigumu vecajam, kas bija nokalpojis Forsaitiem piecdesmit četrus gadus, — patīkamu pārsteigumu, par ko jāpateicas vienīgi viņam — Soumsam. Cik labi viņš atcerējās, kā tanī dienā pēc krustmātes Hesteres bērēm teica Timotijam: «Kā būs ar Gredmenu, tēvoci Timotij? Viņš tik daudz strādājis mūsu ģimenes labā. Kā būtu, ja jūs viņam atstātu piecus tūkstošus?» Un cik dziļi pārsteigts pats jutās, kad Timotijs, kuru ar tādām grūtībām varēja piedabūt ko atstāt, piekrītot pamāja ar galvu. Tagad vecais nezinās, kur dēties aiz prieka, jo misis Gredmena, kā Soumss zināja, slimoja ar sirdi un viņu dēls bija karā zaudējis kāju. Soumss jutās ārkārtīgi apmierināts, ka var atstāt Gredmenam piecus tūkstošus mārciņu Timotija naudas. Viņi abi apsēdās mazajā viesistabā, kuras sienas bija gaiši zilas un zeltītas kā vīzija no paradīzes, kur ik gleznas ietvars laistījās nedabiskā spožumā un kur no mēbelēm bija notrausts pēdējais puteklītis, — apsēdās, lai izlasītu mazo meistardarbu — Timotija testamentu. Soumss krustmātes Hesteres krēslā, ar muguru pret gaismu, sēdēja pretī Gredmenam, kas bija ieņēmis vietu krustmātes Annas dīvānā ar seju pret gaismu, un, sakrustojis kājas, iesāka:

— «Šī ir mana, Timotija Forsaita, dzīvojoša Bauerā Beisvoterroudā Londonā, pēdējā griba un testaments. Es ieceļu savu brāļadēlu Soumsu Forsaitu no «Paspārnes» Meiplderhemā un Tomasu Gredmenu no Foliroudas 159 Haigeitā (turpmāk sauktus par maniem pilnvarotiem) par šī testamenta pilnvarotajiem un izpildītājiem. Minētajam Soumsam Forsaitam es novēlu summu viena tūkstoša mārciņu apmērā, brīvu no mantojuma nodokļa, un minētajam Tomasam Gredmenam es novēlu summu piecu tūkstošu mārciņu apmērā, brīvu no mantojuma nodokļa.»

Soumss apstājās. Vecais Gredmens bija paliecies uz priekšu un krampjaini žņaudza savās tuklajās rokās pilnīgos, melnā tērptos ceļus; viņa mute bija pavērusies tik plata, ka atsedza trīs zobu spīdošās zelta plombas; viņa acis mirkšķina jās, un no tām lēni noritēja divas asaras. Soumss steidzīgi atsāka lasīšanu.

— «Visu savu pārējo īpašumu pēc klāt pieliktā saraksta es nododu savu pilnvaroto aizbildnībā, lai tie to realizētu un iegūtās naudas summas izlietotu pēc šādām pilnvarām, proti: samaksātu no tām visus manus parādus, bēru izdevumus un citus maksājumus sakarā ar mana testamenta izpildīšanu un atlikumu no tām glabātu aizbildnībā priekš tā mana tēva Džoliona Forsaita un viņa laulātās draudzenes Annas Pīrsas tiešā vīriešu dzimuma pēcteča, kurš pēc visu manas nāves laikā dzīvu esošo, minētā mana tēva minētā laulībā dzimušo abēju dzimumu tiešo pēcteču nāves pēdējais sasniegs divdesmit viena gada vecumu. Mana stingrā vēlēšanās ir, lai mans īpašums tiktu sargāts līdz pēdējai iespējai, ko vien pieļauj Anglijas likumi, iepriekš minētā tiešā vīriešu dzimuma pēcteča interesēs.» Soumss nolasīja noguldījuma kārtības un zvēresta klauzulas un pabeidzis palūkojās Gredmenā. Vecais slaucīja pieri milzīgā kabatas lakatā, kura spilgtā krāsa pēkšņi piešķīra visai procedūrai svētku noskaņojumu.

— Padomājiet tikai, mister Soums! — viņš iesaucās, un bija skaidrs, ka jurists viņā pilnīgi nomācis cilvēku. — Padomājiet tikai! Pašlaik ir divi zīdaiņi un vairāki pavisam mazi bērni, ja viens no tiem nodzīvos līdz astoņdesmit gadiem — tas nav nekāds liels vecums — un, ja pieskaita vēl divdesmit vienu, tad iznāk simt gadu; un mistera Timotija īpašums, skaidrā naudā pārrēķināts, nav mazāks par simt piecdesmit tūkstošiem. Augļu augļi, ja gadā ienāk pieci procenti, dubultos to pēc četrpadsmit gadiem. Četrpadsmit gados trīssimt tūkstoši, divdesmit astoņos — sešsimt tūkstoši, četrdesmit divos — miljons divsimt tūkstošu, piecdesmit sešos — divi miljoni četrsimt tūkstošu, septiņdesmit gados — četri miljoni astoņsimt tūkstošu, astoņdesmit četros — deviņi miljoni sešsimt tūkstošu . . . Pēc simt gadiem tur taču būs divdesmit miljonu! Un mēs tad vairs nebūsim dzīvi un to neredzēsim! Tas tik ir reiz testaments!

Soumss sausi noteica: — Vai gan maz kas var gadīties. Krietnu daļu var paņemt valsts; tie, kas tagad pie stūres, spējīgi uz visu.

— Un pieci nebūs, — Gredmens pie sevis noteica. — Es piemirsu, misters Timotijs taču ieguldījis savu naudu valsts parādu obligācijās. Ja ņem vērā tagadējo ienākuma nodokli, tad mēs nedabūsim vairāk par diviem procentiem. Drošs paliek drošs, teiksim: astoņi miljoni. Arī tā tomēr ir smuka naudiņa.

Soumss piecēlās un pasniedza viņam testamentu. — Jūs dosieties uz Sitiju. Parūpējieties par šo te un izdariet visu, kas vajadzīgs. Ielieciet avīzēs sludinājumu; bet parādu jau nav. Kad būs izsole?

— Nākamo otrdien, — Gredmens sacīja. — Gaidīt, kamēr visi, kas tagad dzīvo, nomirs un tad vēl divdesmit vienu gadu — tas ir krietni ilgi. Bet es priecājos, ka viņš atstājis naudu ģimenē . . .

Tā kā mantas bija Viktorijas laika stilā, izsole nenotika pie Džobsona, taču bija daudz kuplāk apmeklēta nekā bēres, kaut gan virēja un Smizere tajā nepiedalījās, jo Soumss pats uzņēmās apmierināt viņu sirds vēlēšanos. Bija ieradusies Vinifreda, Jūfimija un Frensija, un savā mašīnā atbrauca Jūstess. Miniatūras, barbizoniešus un zīmējumus ar iniciāļiem Dž. R. jau iepriekš bija nopircis Soumss; un relikvijas bez tirgus vērtības bija atliktas kādā blakus istabā ģimenes locekļiem, kas vēlētos paņemt ko piemiņai. Tie bija vienīgie ierobežojumi izsolē, ko raksturoja gandrīz traģisks gurdenums. Neviena mēbele, neviena glezna, neviena porcelāna figūra neatbilda modernajai gaumei. Kolibri bija sabirzuši kā rudens lapas, kad tos izņēma no stikla kastes, kur tie bija sēdējuši sešdesmit gadus. Soumsam sāpēja sirds, skatoties, kā sīktirgoņu un Fulhemas mājsaimnieču rokās nokļūst krēsli, kur viņa krustmātes bija sēdējušas, mazās klavieres, kuras viņas īstenībā nekad nebija spēlējušas, grāmatas, kuru vākus tās bija aplūkojušas, porcelāns, no kura viņas bija slaucījušas putekļus, aizkari, ko tās bija vilkušas ciet un vaļā, grīdsega, kas bija sildījusi viņu kājas un, galvenais, gultas, kurās viņas bija gulējušas un mirušas. Un tomēr … ko tur varēja darīt? Nopirkt tās un sabāzt pieliekamajā? Nē, tām vajadzēja iet to pašu ceļu, ko gāja ikviens cilvēks un mēbele — kalpot un tad iznīkt. Taču, kad izsolē laida krustmātes Annas dīvānu un grasījās atdot par trīsdesmit šiliņiem, viņš pēkšņi iesaucās: — Piecas mārciņas! — Sensācija bija diezgan krietna, un dīvāns tika viņam.

Kad mazā ūtrupe sasmakušajā izsoles telpā bija beigusies un Viktorijas laikmeta pelni izkaisīti uz visām pusēm, Soumss izgāja ārā, nespodrajā oktobra saulē, juzdamies tā, it kā visa omulība būtu pagaisuši no pasaules un tai visā patiesībā piekārta plāksnīte «Izīrējams». Pie apvāršņa revolūcija; Flēra — Spānijā; no Anetes nekāda mierinājuma; Beisvoterrouda bez Timotija. Juzdamies vientuļš un īgns, Soumss iegriezās Gaupnera galerijā. Tur bija izstādīti šī Džoliona akvareļi. Viņš iegāja, lai palūkotos un pazobotos — varbūt tas sagādātu viņam mazliet apmierinājuma. Klīda baumas, ka māja — liktenīgā māja Robinhilā — esot pārdodama — tā Džūna bija stāstījusi Vala sievai, Vala sieva — Valam, Vals — savai mātei un tā Soumsam — un ka Irēna došoties pie sava dēla uz Britu Kolumbiju vai kādu citu tamlīdzīgu vietu. Vienu mirkli Soumsam bija iešāvusies galvā neprātīgā doma: «Kāpēc es nevarētu atpirkt to atpakaļ? Es taču to biju domājis savai …» Doma tikpat ātri, kā nākusi, izgaisa. Tā būtu pārāk drūma uzvara ar pārāk daudz pazemojošām atmiņām viņam un Flērai. Pēc visa, kas noticis, viņa tur nekad nedzīvotu. Nē, mājai jāiet savs dabiskais ceļš — tai jānokļūst kāda pēra vai spekulanta rokās. Kopš paša sākuma tā vienmēr bijusi strīdus ābols, čaula, kurā slēpies naida gliemezis; tagad, kad šī sieviete aizbrauks, tā paliks tukša čaula: «Pārdodama» vai «Izīrējama». Savā iztēlē Soumss redzēja šo plāksni, piesistu augstu pie efejām apaugušās sienas, ko viņš bija cēlis.

Viņš izgāja caur pirmo no abām galerijas telpām. Nevarēja noliegt, darbu nebija mazums! Un tagad, kad šis cilvēks bija miris, tie neizlikās tik nenozīmīgi. Zīmējumi bija ļoti patīkami, ar īpatnēji tvertu noskaņojumu, un otas vilcienos jautās kas raksturīgs. «Viņa tēvs un mans tēvs; viņš un es; viņa bērns un manējais!» domāja Soumss. Tā tas bija turpinājies! Un viss šīs sievietes dēļ! Pagājušās nedēļas notikumu ietekmē noskaņots maigāk, rudens dienas skumjā daiļuma aizkustināts, Soumss pienāca patiesībai tuvāk nekā jebkad agrāk — izprazdams to, ko tīrs Forsaits nekad nespēja izprast — ka Skaistuma ķermenī mīt garīga būtība, ko iegūt spēj tikai uzticīga mīla, kas nedomā par sevi. Šai patiesībai viņu bija tuvinājusi mīla pret meitu; varbūt tā viņam lika mazliet noprast, kāpēc viņš nebija spējis iegūt šo balvu. Un še, sava radinieka zīmējumu vidū, radinieka, kurš bija pratis dabūt to, kas Soumsam tā arī palika nesasniedzams, viņš domāja par Džolionu un Irēnu tik iecietīgi, ka pats jutās pārsteigts. Taču viņš nenopirka nevienu zīmējumu.

Grasīdamies jau atgriezties svaigā gaisā un iedams pašlaik garām kasei, Soumss sastapa cilvēku, par kuru zemapziņā bija domājis, ienākdams galerijā, — Irēnu, kas pašlaik nāca iekšā. Tātad viņa vēl nebija aizbraukusi un joprojām apmeklēja izstādi, atvadīdamās no šī cilvēka paliekām! Soumss apvaldīja zemapziņā nevilšus radušos satraukumu, visu jutekļu mehānisko reakciju pret tās sievietes pievilcību, kas reiz viņam bija piederējusi, — un pagāja tai garām, novērsis acis sāņus. Bet, kad viņš bija pagājis garām, nekas uz pasaules nespēja to atturēt palūkoties atpakaļ. Tātad tās bija beigas — viņa dzīves uguns un mokas, neprāts un ilgas, vienīgā sakāve, ko viņš bija piedzīvojis, viss izzudīs, kad Irēna šoreiz izgaisīs no Soumsa redzesloka; pat šādām atmiņām piemita sava dīvaina, sāpju pilna vērtība. Arī Irēna lūkojās atpakaļ. Pēkšņi viņa pacēla cimdoto roku, viņas lūpas viegli pasmaidīja, tumšās acis šķita runājam. Tagad bija Soumsa reize neatbildēt uz šo smaidu un mazo atvadu sveicienu. Viņš izgāja ārā elegantajā ielā, drebēdams no galvas līdz kājām. Viņš zināja, ko Irēna ar to bija gribējusi sacīt: «Tagad, kad es uz visiem laikiem aizeju no tā loka, ko tu un tavējie varat aizsniegt, — piedod man, es vēlu tev labu.» Lūk, ko nozīmēja šis mājiens. Tas bija pēdējais, kas apliecināja drausmīgo patiesību, tik neizprotamu no morāles, pienākuma, veselā saprāta viedokļa — Irēnas pretīgumu pret viņu, kam bija piederējis tās ķermenis, bet mūžam svešs palicis tās gars un sirds. Tas sāpēja, jā — vairāk nekā sāpētu tad, ja viņas vaibsti būtu palikuši stingi un roka nekustīga.

Pēc trim dienām, ašajā lapu zeltītajā oktobrī, Soumss aizbrauca taksometrā uz Haigeitas kapsētu un caur tās balto krustu mežu uzkāpa Foŗsaitu ģimenes kapenēs. Kapenes, kas slējās blakus ciedru kokam, pāri katakombām un kolumbārijiem, garas, neglītas un īpatnējas, izskatījās kā kādas konkurences sistēmas augstākais loceklis. Soumss atcerējās strīdu, kurā Svizins par visu varu bija gribējis panākt, lai pie kapeņu priekšpuses piestiprina ģerboni ar fazāna attēlu. Šis priekšlikums toreiz tika noraidīts, un fasādē iekala akmens vainagu, bet zem tā vārdus: «Džoliona Forsaita ģimenes kapi, 1850.» Kapenes bija pilnīgā kārtībā. Visas neseno bēru pēdas bija novāktas, un atturīgais, pelēkais akmens mierīgi stinga saulē. Tagad tur atdusējās visa ģimene, izņemot vecā Džoliona sievu, kas saskaņā ar līgumu bija atgriezusies savas ģimenes kapenēs Safolkā; pats vecais Džolions gulēja Robinhilā, un Sjūzena Heimena bija sadedzināta tā, ka neviens nezināja, kur viņa varētu būt. Soumss apmierināts noraudzījās kapenēs — tās bija masīvas un neprasīja daudz kopšanas, un tas bija svarīgi, jo viņš labi saprata, ka tad, kad pats būs miris, neviens par kapenēm vairs nerūpēsies, un viņam pēc cita mājokļa būs jālūkojas drīz vien. Iespējams gan, ka viņš dzīvos vēl savus divdesmit gadus, bet kas to lai zina. Divdesmit gadus bez tēvočiem un krustmātēm, ar sievu, par kuru labāk būtu neko nezināt, ar meitu, kas atstājusi tēva namu. Soumss sliecās uz melanholiju un gremdēšanos pagātnē.

Stāstīja, ka šī kapsēta esot pilna ar cilvēkiem, kas nes neparastus vārdus un apglabāti neparastā gaumē. Tomēr no šīs augstās vietas atklājās skaists skats, zem kājām gulēja visa Londona. Anete reiz bija iedevusi viņam izlasīt tā francūža Mopasāna stāstu, visai drūmu sacerējumu, kur kādu nakti visi skeleti izlien no kapiem un visi dievbijīgie uzraksti uz kapakmeņiem tiek apmainīti ar mirušo grēku aprakstiem. Stāstā, protams, nebija ne druskas patiesības. Par frančiem Soumss neņēmās spriest, bet angļiem nekādas lielas vainas nebija, izņemot to, ka viņu zobi un gaume bija patiešām nožēlojami.

«Džoliona Forsaita ģimenes kapi, 1850.» Krietns pulks ļaužu apglabāts te kopš tā laika — krietna tiesa angļu dzīves sabrukusi pīšļos un putekļos! Lidmašīna, kas dunot aizlidoja zem zeltainajiem mākoņiem, lika Soumsam pacelt acis. Tieksme izplesties bija augusi augumā. Bet viss galu galā beidzās ar kapsētu — ar vārdu un skaitli uz kapakmens. Un Soumss dīvainā lepnumā nodomāja, ka viņš un viņa ģimene maz vai nemaz nav sekmējuši šo drudžaino tieksmi izplesties. Viņi bija krietni, saprātīgi starpnieki, kas ar cieņu veikuši savu darbu: vadījuši un valdījuši. «Dižais Dosets» gan tanī šausmīgajā laika posmā bija cēlis namus un Džolions šaubu pilnā laikmetā gleznojis, taču, ciktāl Soumss atcerējās, neviens cits no Forsaitiem nebija aptraipījis savas rokas, kaut ko radot, — ja neskaita Valu Dārtiju ar tā zirgaudzēšanu. Nodokļu iekasētāji, advokāti, tiesu darbinieki, tirgotāji, izdevēji, grāmatveži, direktori, starpnieki zemes pirkšanā, pat karavīri — tie viņi gan bija bijuši! Valsts bija plētusies plašumā, ja tā var izteikties, par spīti viņiem. Viņi bija pārbaudījuši, kontrolējuši, aizstāvējuši un izmantojuši šo procesu — un, ja ievēro, ka «Dižais Dosets» sācis dzīvi gandrīz bez graša kabatā un viņa tiešiem pēctečiem, pēc vecā Gredmena vērtējuma, piederēja jau apmēram miljons vai pusotra miljona, tad nudien nebija ko žēloties! Un tomēr Soumss dažreiz jutās tā, it kā viss ģimenes pulveris būtu jau izšauts un tās privātīpašnieciskais instinkts pamazām izgaistu. Šī ceturtā paaudze šķita nespējam pelnīt naudu; tā noņēmās ar literatūru, mākslu, agronomiju, kalpoja armijā vai vienkārši šķieda to, ko bija mantojusi, — tai nepiemita nekādas enerģijas, nekāda sīkstuma. Tā izmirs, ja necentīsies stāvokli izmainīt.

Soumss novērsās no kapenēm un pagrieza seju pret vēju. Gaiss te augšā būtu brīnišķīgs, ja viņš spētu sev iestāstīt, ka tajā nav jūtama iznīcības elpa. Viņš nemierīgi aplūkoja krustus un urnas, eņģeļus, mākslīgās puķes, bezgaumīgos vai novītušos ziedus un pēkšņi ievēroja vietu, kas šķita tā atšķiramies no visa cita te augšā, ka viņš jutās spiests noiet nedaudzos nepieciešamos soļus un apskatīt to tuvāk. Mierīgs stūrītis ar masīvu, rupjā, pelēkā granītā veidotu dīvainas formas krustu, ap kuru sardzē stāvēja četras tumšas īves. Tam neuzmācās citi kapi, jo aizmugurē pletās mazs dārziņš ar buksusa žogu, bet priekšā auga zeltains bērzs. Šī oāze konvencionālo kapu tuksnesī aizkustināja Soumsa estētiskās jūtas, un viņš apsēdās tur piesaulē. Caur zeltainā bērza trīsošajām lapām viņš lūkojās uz Londonu un ļāva sevi šūpot atmiņu viļņiem. Viņš domāja par Irēnu Monpeljē skvērā, Irēnu, kuras mati vēl zaigoja kā apsūbējis zelts un kuras baltie pleci piederēja viņam, — Irēnu, viņa kaislās mīlas balvu, kas nebija devusies rokās savam īpašniekam. Viņš redzēja Bozinija ķermeni guļam baltajā morgā un Irēnu sēžam uz dīvāna un mirstoša putna acīm lūkojamies tālē.

Un tad viņš atkal domāja par Irēnu pie mazās, zaļās Niobes Buloņas mežā, toreiz, kad viņa atkal to atraidīja. Iztēle aiznesa viņu pie uzplūdušās upes tajā novembra dienā, kad piedzima Flēra, aiznesa pie vītušajām lapām, kas peldēja pa zaļgano ūdeni, un čūskām līdzīgajām, līkumotajām, aklajām ūdenszālēm, kas mūžam šūpojās un velti gribēja tikt uz priekšu, — tās taču bija piesietas. Un tad viņš atkal redzēja atvērto logu un salto, zvaigžņoto nakti, kas tumsa pār Haidparku, un istabu, kur miris gulēja viņa tēvs. Viņa iztēle aiztraucās pie gleznas, ko dēvēja par «Nākamības pilsētu», pie šī zēna un Flēras pirmās tikšanās; pie zilganajiem Prospera Profona cigāra dūmiem un Flēras, kas, sēdēdama logā, rādīja lejup, kur ložņāja šis tips. Pie Irēnas un tā mirušā cilvēka, kā tie plecu pie pleca bija sēdējuši Lorda stadiona tribīnē. Pie viņas un šī zēna Robinhilā. Pie dīvāna, kur Flēra gulēja, ierāvusies kaktiņā; pie meitas lūpām, kas piekļāvās tā vaigam, un pie viņas atvadu vārda: «Tētiņ!» Un pēkšņi Soumss atkal redzēja pelēkā cimdā tērpto Irēnas roku mājam pēdējo sveicienu, kas nozīmēja — brīva!

Ilgi viņš sēdēja tur, domādams par savu mūža ceļu, ko vienmēr bija virzījis privātīpašnieciskais instinkts, un pat neveiksmes viesa viņā siltumu.

«Izīrējams» bija Forsaitu laikmets un dzīves veids, kad cilvēkam piederēja sava dvēsele, savs kapitāls un sava sieva un neviens to nevarēja atņemt vai apstrīdēt. Un tagad valsts atņem vai grasās atņemt viņa kapitālu, viņa sieva pieder sev pašai, un dievs vien zina, kam pieder viņa dvēsele. «Izīrējams» ir šis saprātīgais un vienkāršais kredo!

Putodami laužas iekšā pārmaiņu ūdeņi, solot jaunas formas, bet tikai pēc tam, kad to postošie pali sasniegs visaugstāko līmeni un tad noskries. Soumss sēdēja kapsētā, zemapziņā juzdams šos ūdeņus, bet domas stūrgalvīgi pievērsis pagātnei — kā cilvēks, kas vētrainā naktī jāj, seju pievērsis sava auļojošā zirga astei. Šļākdamies pāri viktoriānisma dambjiem, ūdeņi pārplūdina privātīpašumu, manieres un morāli, harmoniju un vecās mākslas formas — ūdeņi, kas uz lūpām atstāj sāļu asins garšu un skalojas ap Haigeitas kalna pakāji, kur kapā guļ Viktorijas laiks. Un, sēžot te augstu pār pilsētu, visvientuļākajā Haigeitas stūrī kā spilgts privātīpašnieciskā instinkta iemiesojums, Soumss ietiepīgi atteicās sadzirdēt palu ūdeņu nemierīgos šļakstus. Viņš instinktīvi atteicās ar tiem cīnīties — viņā mājoja pārāk daudz pirmatnējās gudrības, kas piemīt cilvēkam, šim dzīvniekam ar īpašuma tieksmēm. Ūdeņi norims, kad to drudžainie īpašuma atņemšanas un postīšanas pali būs pietiekami iztrakojušies, kad citu rokām radītās vērtības un citu īpašums būs pietiekami salauzts un samīts zem kājām — tad tie noskries un atplūdīs krastos, un pacelsies jaunas formas, un tās sakņosies instinktā, kas ir vecāks par pārmaiņu drudzi, — savas mājas pavarda instinktā.

« Je m'en fiche,» sacīja Prospers Profons. Soumss neteica « Je m'en fiche» — tas bija franciski, un šis tips bija viņam kā skabarga acī, bet dziļi sirdī viņš zināja, ka pārmaiņas ir tikai īss nāves sprīdis starp diviem dzīvības veidiem, postīšana nepieciešama, lai attīrītu vietu jaunākai īpašuma formai.

Kas par to, ka plāksne piesista un omulība izīrējama? Kādā jaukā dienā taču kāds atnāks un paņems to atkal sev.

Un tikai viens patiesi satrauca Soumsu, sēžot te, — skumjās ilgas viņa sirdī, jo saule klāja savu burvju plīvuru pār viņa seju un mākoņiem, un zeltainajām bērza lapām, un vējš šalkoja tik maigi, un īvju zaļums bija tik tumšs, un pie debesīm baloja palsais mēness sirpis.

Viņš varēja ilgoties un ilgoties un tomēr nekad to nedabūs — nedabūs pasaules skaistumu un mīlestību!

S a t u r s

IZĪRĒJAMS

Pirmā daļa

I. Satikšanas .

II. Āķīgā Flēra Forsaita

III. Robinhilā

IV. Mauzolejā

V. Dzimtais tīrelis

VI. Džons

VII. Flēra

VIII. Idile dabas klēpī

IX. Goija

X. Trio

XI. Duets

XII. Kaprīze

Otrā daļa

I. Māte un dēls

II. Tēvi un meitas

III. Dažādas sastapšanās

IV. Grīnstrītā

V. Tīras Forsaitu darīšanas

VI. Soumsa privātā dzīve

VII. Džūna iejaucas

VIII. Pāri visam

IX Uguns pakulās

X. Lēmums

XI. Timotijs pareģo

Trešā daļa

I Vecā Džoliona gars

II Grēksūdze

III Irēna

IV Soumss apsver

V Uzmācīgā ideja

VI Izmisums

VII Sūtnis

VIII. Drūmā melodija

IX Zem ozola

X Flēras kāzas

XI Pēdējais no vecajiem Forsaitiem

PASKAIDROJUMI

[1]Dārgo dzimteni (franc).

[2]Drosmīgos kareivīšus(franc).

[3]Vīnogu ražas novākšana(spān.).

[4] Nožēlojamas(franc).

[5] atsaukšanās uz Šekspīra «makbetu» (5. cēl., 3. aina): «…Es diezgan dzīvojis; mans mūža ceļš nu līdzīgs savītušai zelta lapai…»

[6] parlamenta locekļa alga.

[7] pārsteidzoši, satriecoši (franc).

[8] Bībeles vārdu parodija (…kad vīrs un sieva radīti bija….)

[9] Uz redzēšanos(franc.).

[10] tūlīt redzams (franc).

[11] sarkanā grāmata sniedz svarīgākās ziņas par karaļa galmu un citiem augstāko aprindu locekļiem.

[12] cik tu esi rupjš (franc).

[13] «Grocer» — angliski koloniālpreču tirgotājs

[14] es (lat).

[18] Džons Kītss (1795. - 1821.) – angļu dzejnieks romantiķis, tuvs revoluciānarajam romantismam. Kītss nomira jauns ar tuberkulozi

[19] Tomasskārlails (1795.—1881.) — angļu rakstnieks un publicists.lai gan viņa darbos saskatāmi arī antikapitālistiskimotīvi, dominē reakcionārās līnijas..

[20] Roberts Sauzijs (1774.—1843.) — ang]u dzejnieks, reakcionārā romantisma pārstāvis. Bairons lieliski attēlojis Sauzija reakcionāro politisko un literāro darbību poēmā «Dons Žuāns» un dzejolī.

Viljems Kaupers (1731.—1800.) — angļu dzejniekssentimentālists,kas asi uzstājies pret buržuāzisko civilizāciju. Pazīstami viņa vārdi: «Dievs radījis dabu, cilvēks radija pilsētu.»

Semjuels Tellors Kolridžs (1772.—1834.) — angļu dzejnieks, reakcionārā romantisma pārstāvis. Viņa daiļradē valda misticisms un slimīga fantastika.

Bairona «Korsārs» — viena no dzejnieka pirmajām poēmām. Vēlākās poēmas bija daudz nozīmigākas politiskā un mākslinieciskā ziņā.

[21] Viljems Panels Fritss(1819. – 1909. ) – angļu mākslinieks, žanra glezniecības pārstāvis; zināmā mērā idealizēja īstenību.

[22]Pārfrazējums no Valtera Skota romāna «Rob-Rojs».

[23] Jaunavas(ital.).

[24] gudrais saprot no pusvārda (lat).

[25] Lenglenda (14. gs.) alegoriskās poēmas varonis; darba zemnieku simbols.

[26] anrī Matīss (1869.—1954.) — pazīstams franču gleznotājs.

[27] Viljams Hogarts (1697.—1764.) — izcils angļu gleznotājs un karikatūrists, kritiskā reālisma pārstāvis. Eduards Manē (1832.— 1893.)— buržuāziskā reālismapagrimumalaikmeta gleznotājs, franču impresionistu vadonis.

[28] džeimss makneils vistlers (1834.—1903.) — amerikāņu gleznotājs formālists, teorijas «māksla mākslas dēļ» piekritējs.

[29] profesionālu golfa spēlētāju (žargons),

[30]Stons — 6,33 kg.

[31]Galā, beigas (iranc).

[32] Rītu (franc).

[33] «Meitenes sirsniņa».

[34] Pagalmi, kas savienoti ar mājām.

[35] Kas man par daļu (franc.).

sĀdolfs Montičelli (1824,—1886.) — franču gleznotājs, pēc izcelšanās itālietis, tuvs impresionistiem.

[39] Džons Bakstons Naits(1843.-1908.). – angļu ainavists.

[40] Cienītā jaunkundz(vāc).

[42] pēc bībeles leģendas, reiz četri tūkstoši cilvēku paēdināti ar septiņiem maizes klaipiem un dažām zivīm.

[43] viens no kriketa spēles dalībniekiem

[44] vaits melvils (1821.—1878.) — ārkārtīgi ražīgs buržuāzisks rakstnieks, kas 19. gs. otrajā pusē bija ļoti populārs angļu buržuāziskajā sabiedrībā. Galvenais Melvila darbu temats — Anglijas privileģēto šķiru dzive.

[45] izabella — bībeles persona, izraēliešu ķēniņa Ahaba sieva, izvirtusi un nežēlīga sieviete.

[46] a.fransa romāns «karalienes Zoskājiņas ēdnīca».

[48] Aukstasinību(franc).

[49]«Ubagu opera» (1728.); angļu dzejnieka un dramaturga Geja (1685.—1732.) muzikāli satīriska komēdija, kas izsmej Anglijas buržuāziski aristokrātiskās sabiedrības virsotnes deģenerāciju.

[50]Pollija Pīčema, Filčs, Dženija Daivera, Lūsija Lokita, Mekhīts — darbības personas.

[51] «morning post» — konservatīvo avīze

[52] nemiers, satraukums (franc).

[53] uz nāves gultas

Content

Golsvertijs Džons Forsaitu teika-3 Izīrējams

P I R M Ā D A Ļ A  I SATIKŠĀNAS

II ĀĶĪGĀ FLĒRA FORSAITA

III robinhilā

IV MAUZOLEJĀ

V DZIMTAIS TĪRELIS

VI DŽONS

VII  FLĒRA

VIII IDILE DABAS KLĒPĪ

IX  GOIJA

X  TRIO

XI  DUETS

XII  KAPRĪZE

OTRĀ DAĻA

I mĀte un dēls

II tĒvi un meitas

III dažādas sastapšanĀs

IV GRĪNSTRĪTA

V TĪRAS FORSAITU DARĪŠANAS

VI SOUMSA PRIVĀTĀ DZĪVE

VII dŽūna iejaucas

VIII PĀRI VISAM

IX UGUNS PAKULĀS

X LĒMUMS

XI TIMOTIJS PAREĢO

T R E Š Ā D A Ļ A

I VECA DŽOLIONA GARS

II GRĒKSŪDZE

III IRĒNA

IV SOUMSS APSVER

V UZMĀCĪGĀ IDEJA

VI IZMISUMS

VII SŪTNIS

VIII DRŪMĀ MELODIJA

IX ZEM OZOLA.

X FLĒRAS KĀZAS

XI PĒDĒJAIS NO VECAJIEM FORSAITIEM

S a t u r s

PASKAIDROJUMI