Golsvertijs Džons

Forsaitu teika Privātīpašnieks. Cilpā. Izīrējams.

Džons Golsvertijs

Forsaitu teika  Privātīpašnieks. Cilpā. Izīrējams.

FORSAITU TEIKA-1 PRIVĀTĪPAŠNIEKS

Kāda Forsaita atvasara

«Forsaitu teiku» esmu veltījis savai sievai pārliecībā, ka no visiem maniem darbiem tā vislabāk noderētu par balvu cilvēkam, bez kura atbalsta un kritikas es nebūtu kļuvis par tādu rakstnieku, kāds esmu.

IEVADS

Nosaukums «Forsaitu teika» sākumā bija nolemts tikai romānam «Privātīpašnieks», bet forsaitiskais sīkstums, kas piemīt ikvienam no mums, pamudināja autoru tā nosaukt visu Forsaitu dzimtas hroniku. Varbūt var rasties iebildumi pret vārdu «teika», jo tam ir zināma heroisma pieskaņa, bet heroisma šī romāna lappusēs maz. Taču šis vārds ir vietā — tas lietots ironiskā nozīmē, turklāt no šī garā vēstījuma dvesmo cīņu trauksme, kaut arī tas stāsta par cilvēkiem vizītsvārkos un vakartērpos, par Zelta laikmetu. Varam apšaubīt milzīgo augumu un asinskāri, ko piedēvē seno laiku pasaku un leģendu tēliem, tomēr seno teiksmu ļaudis pēc saviem īpašuma instinktiem ir Forsaiti un tikpat nepasargāti pret skaistuma un kaislību varu kā Svizins, Soumss vai jaunais Džolions. Un, ja arī nebijušo dienu varoņu rīcība liktos nepiedienīga Viktorijas laikmeta Forsaitam, mēs tomēr varam droši apgalvot, ka ģints instinkts pat toreiz ir bijis galvenais spēks un ģimenei, mājai un īpašumam bijusi tikpat liela nozīme kā mūsu dienās, kaut arī pēdējā laikā dažkārt mēģina to noliegt.

Tik daudzi cilvēki ir rakstījuši man un atzinuši savas ģimenes par Forsaitu prototipu, ka gandrīz ir pamats uzskatīt šos tēlus par tipisku parādību. Paražas mainās un attīstās, un «Timotija namā Beisvoterroudā» viss, izņemot pašu dzīvei nepieciešamāko, mums jau liekas gluži neticams. Kaut ko tamlīdzīgu mēs nekad vairs neredzēsim, varbūt arī nekad nesastapsim tādus cilvēkus kā Džeimss vai vecais Džolions. Taču apdrošināšanas

sabiedrību pārskati un tiesnešu runas mums ik dienas atgādina, ka mūsu paradīze zemes virsū vēl arvien ir bagāta saudzējamā josla, kur iezogas mežonīgie sirotāji — Skaistums un Kaislības, gandrīz vai acu priekšā nolaupot mums mieru. Ir skaidrāks par skaidru, ka ikviena cilvēka dabā mītošais Soumss nenovēršami sacelsies pret iznīcību, kas apdraud īpašumu.

«Lai mirusī pagātne apbedī savus mirušos,» — varētu sacīt, ja pagātne jebkad zustu. Bet pagātne nezūd, tā paliek kā traģikomisks mantojums, ko katrs nākamais laikmets noliedz, pašpārliecināti apgalvodams, ka pats ir kaut kas pilnīgi jauns. Taču neviens laikmets nav jauns. Cilvēka dabā aiz mainīgā izskata un ietērpa arvien atradīsies kaut kas forsaitisks un, iespējams, pat vēl kas daudz ļaunāks.

Atskatoties uz Viktorijas laikmetu, kura ziedu laiki, pagrimums un gals ir zināmā mērā attēlots «Forsaitu teikā», mēs redzam, ka esam vienīgi, no vilka bēgdami, uz lāci krituši. Grūti pamatot apgalvojumu, ka Anglijas stāvoklis 1913. gadā būtu labāks nekā 1886. gadā, kad Forsaiti sapulcējās vecā Džoliona namā svinēt Džūnas saderināšanos ar Filipu Boziniju. Un 1920. gadā, kad Forsaitu dzimta atkal pulcējās kopā Flēras kāzās ar Maiklu Montu, Anglijas stāvoklis bija tikpat nestabils un sabrukumam tuvs, cik sastindzis un panīcis astoņdesmitajos gados. Ja šis vēstījums zinātniski aplūkotu dažādās attīstības pakāpes, tad varbūt vajadzētu pakavēties pie tādiem faktoriem kā velosipēda, automobiļa un lidmašīnas izgudrošana, lēti preses izdevumi, lauku pagrimums un pilsētu uzplaukums, kinematogrāfijas sākumi. Patiesībā cilvēkiem nav varas pār viņu pašu izgudrojumiem, labākā gadījumā viņos attīstās spēja piemēroties jaunajiem apstākļiem, ko rada šie izgudrojumi.

Taču šis garais stāsts nav kāda perioda zinātnisks apcerējums, drīzāk gan intīms vēstījums par skaistuma postošo ietekmi uz cilvēku dzīvi.

Irēna, kā lasītājs droši vien būs ievērojis, redzama arvien tikai citu personu skatījumā, tā ir mulsinoši skaista parādība, kas nonāk konfliktā ar pasauli, kur valda īpašums.

Ir zināms, ka lasītāji, brienot caur «Forsaitu teikas» sālsūdeņiem, sāk aizvien vairāk un vairāk just līdzi Soumsam un ar šādu rīcību it kā nostājas pret autoru. Nepavisam ne! Arī autors jūt līdzi Soumsam, kura dzīves traģēdija ir ļoti vienkārša un nenovēršama, — tas ir nemīlēts vīrs, kam nav tik bieza āda, lai pats to nejustu. Pat Flēra nemīl Soumsu tik stipri, kā viņš vēlētos. Taču, žēlodami Soumsu, lasītāji varbūt ir naidīgi noskaņoti pret Irēnu. Galu galā, tie domā, viņš jau nebija slikts cilvēks, tā nebija viņa vaina; Irēnai vajadzēja viņam piedot un tā tālāk. Un, nostādamies vienā pusē, lasītāji aizmirst vienkāršo patiesību, kas ir pamatā visam romānam: ja laulāto starpā nemaz nav mīlestības, tad nekāda līdzjūtība, prāta apsvērumi, pienākuma apziņa vai kādas citas jūtas nespēj pārvarēt pašas dabas radīto pretīgumu. Vai tas būtu vajadzīgs vai ne, nav nozīmes strīdēties, jo tā nekad nenotiek. Un tajos brīžos, kad Irēna liekas auksta un nežēlīga — kā, piemēram, Buloņas mežā vai Gupenora galerijā, — viņa rīkojas tikai gudri un apdomīgi, apzinādamās, ka mazākā piekāpšanās būtu tikpat kā «iedot velnam vienu pirkstu».

Vērtējot «Forsaitu teikas» pēdējo daļu, var iebilst pret to apstākli, ka Irēna un Džolions — šie īpašuma pretinieki uzskata savu dēlu Džonu par savu garīgo īpašumu. Bet īstenībā tas būtu pārāk stingrs romāna vērtējums. Jo neviens tēvs un neviena māte nebūtu ļāvuši jauneklim precēt Flēru, iepriekš nenoskaidrojuši faktus. Un šie fakti noteic Džona rīcību, nevis viņa vecāku pierunāšana. Vēl vairāk, Džolions mēģina pārliecināt zēnu tikai Irēnas dēļ, un visa Irēnas pierunāšana aprobežojas ar atkārtotu: «Nedomā par mani, domā pats par sevi!» Tas, ka Džons, zinādams patiesību, saprot, kā jūtas māte, vēl nav nekāds pierādījums, ka viņa ir īsta Forsaitu ģimenes piederīgā.

Kaut gan Skaistuma un Brīvības alku sadursme ar pasauli, kur valda īpašums, ir «Forsaitu teikas» galvenie motīvi, tomēr nevar noliegt arī mēģinājumu iemūžināt vidusšķiras augstāko slāni. Līdzīgi senajiem ēģiptiešiem, kuri savām mūmijām apkārt salika turpmākajai dzīvei nepieciešamos priekšmetus, es esmu pūlējies Annas, Džūlijas un Hesteres, Timotija un Svizina, vecā Džoliona, Džeimsa un viņu dēlu tēlos ielikt kaut ko tādu, kas nodrošinātu tiem mazliet dzīves nākamībā, mazliet balzāma, kas pasargātu tos straujajā, nesaudzīgajā progresa gaitā.

Ja vidusšķiras virsotne līdz ar citām šķirām būtu lemta iznīcībai, tad šinīs lappusēs tā ir iemarinēta, novietota zem stikla, lai to varētu aplūkot plašā un visai nelāgi iekārtotā literatūras muzeja apmeklētāji. Te tas glabājas, konservēts pats savā sulā, — Privātīpašuma instinkts.

1922.

Džons Golsvertijs

…Jūs atbildēsiet:

Vergi pieder mums…»

Venecijas tirgotājs»

FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-1

PRIVĀTĪPAŠNIEKS

Kāda Forsaita atvasara

PIRMĀ DAĻA

..

I VIESĪBAS VECĀ DŽOLIONA NAMĀ

Tie, kam bijusi izdevība piedalīties Forsaitu dzimtas svinībās, ir skatījuši brīnišķīgu un pamācošu ainu — vidusšķiras augstāko slāņu ģimeni visā tās spožumā. Bet, ja kāds no šiem izredzētajiem apveltīts ar psiholoģiskas analīzes spējām (talants, kam nav nekādas materiālas vērtības un ko Forsaiti pilnīgi ignorēja), tas ir vērojis skatu, kas ne vien ir lielisks pats par sevi, bet arī apgaismo kādu visai neskaidru cilvēces problēmu. Vienkāršāk izsakoties, šajā dzimtas sanāksmē, kur nevienam atsevišķam nozarojumam nepatika otrs, kur nebija triju tādu locekļu, kurus vienotu kaut kas līdzīgs simpātijas saitēm, vērotājs varēja gūt kaut niecīgu ieskatu tai noslēpumainajā, sīkstajā izturībā, kas dara ģimeni par spēcīgu sabiedrības vienību, skaidru sabiedrības attēlu miniatūrā. Viņa skatienam atklājās sociālā progresa miglainie ceļi, kļuva kaut mazliet skaidrāks jēdziens par patriarhālo dzīvi, mežonīgo ordu uzbrukumiem, nāciju uzplaukumu un pagrimumu. Viņu var salīdzināt ar cilvēku, kurš vērojis no pašas dēstīšanas dienas jaunu koku — īstu sīkstuma paraugu, kas uzaudzis tur, kur simtiem citu, mazāk spēcīgu, sulīgu un izturīgu, gājuši bojā, — un pēkšņi ierauga to pilnā plaukumā, ar maigu, kuplu lapotni, gandrīz pretīgu savā krāšņumā.

Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sestā gada piecpadsmitajā jūnijā ap pulksten četriem pēcpusdienā vērotājs, kam gadījies ierasties vecā Džoliona Forsaita namā Stenhoupgeitā, būtu redzējis Forsaitus vispilnīgākā uzplaukuma laikā.

Svinību iemesls bija vecā Džoliona mazmeitas mis Džūnas saderināšanās ar misteru Filipu Boziniju. Visa ģimene bija kopā — saposušies gaišos cimdos, dzeltenbrūnās vestēs, viesību tērpos, izgreznojušies spalvām — pat krustmāte Anna, kas pēdējā laikā tikai retu reizi atstāja savu stūrīti brāļa Timotija zaļajā viesistabā, kur viņa augām dienām sēdēja lasīdama vai adīdama un viņas mieru sargāja krāsota stepju zāle gaišzilā vāzē un triju paaudžu Forsaitu ģīmetnes. Pat krustmāte Anna bija tur, ar savu stīvo muguru un rāmās, vecīgās sejas cienīgo izteiksmi, kā sastindzis ģimenes idejas iemiesojums.

Kad kāds Forsaits saderinājās, svinēja kāzas vai piedzima, visi Forsaiti bija klāt. Kad kāds Forsaits nomira… bet neviens no Forsaitiem vēl nebija nomiris. Viņi nemira. Tā kā nāve nesaderējās ar viņu principiem, viņi izvairījās no tās, izvairījās gluži instinktīvi, kā to dara ārkārtīgi enerģiski cilvēki, kas necieš, ka viņu īpašums tiek apdraudēts.

Forsaiti, kas tajā dienā atradās pārējo viesu pūlī, likās neparasti uzposušies, modras, vērīgas pašapziņas un spožas cieņas apdvesti, it kā sagatavojušies pret kaut ko aizstāvēties. Soumsa Forsaita sejai raksturīgais nicīgais vaibsts bija pielipis visiem pārējiem Forsaitiem, viņi bija trauksmes stāvoklī.

Šī pusneapzināti radusies kaujas gatavība izvērta svinības pie vecā Džoliona par psiholoģisku momentu dzimtas vēsturē, darīja tās par priekšspēli drāmai.

Forsaiti bija par kaut ko sašutuši — ne katrs atsevišķi, bet visā dzimtas kopumā. Šis sašutums izpaudās uzsvērti nevainojamos tērpos, pārliecīgi sirsnīgā radniecības jūtu izrādīšanā, pārspīlētā dzimtas cienības izteiksmē un — nicīgumā. Forsaiti nojauta briesmas, un šādas nojautas arvien atklāj ikvienas sabiedrības, ļaužu grupas vai atsevišķa cilvēka patiesās īpašības. Šī briesmu apziņa deva mirdzumu viņu ieročiem. Likās, pirmo reizi viņi kā dzimta juta, ka saskārušies ar kaut ko svešu un bīstamu.

Istabas dziļumā pie klavierēm stāvēja drukns liela auguma vīrietis ar divām vestēm ap platajām krūtīm (divām vestēm un rubīna spraudi mazāk svinīgos gadījumos parastās vienas atlasa vestes un dimanta spraudes vietā), un virs atlasa kaklasaites viņa gludi skūtā, stūrainā, vecīgā pergamenta krāsas seja ar bālganām acīm staroja cienīgumā. Tas bija Svizins Forsaits. Pie paša loga, kur varēja ieelpot vairāk nekā savu pienācīgo tiesu svaiga gaisa, viņa dvīņu brālis Džeimss — resnais un tievais, kā vecais Džolions mēdza saukt šos brāļus, — līdzīgi druknajam Svizinam augumā pāri par sešām pēdām, bet ļoti vājš, it kā viņam no dzimšanas būtu nolemts rūpēties par to, lai uzturētu līdzsvaru starp abiem brāļiem, kā parasti, saliecies, domīgi vērās apkārt. Viņa pelēkās acis pauda iedziļināšanos kādās slepenās rūpēs, ko viņš tikai šad tad atvairīja, ar strauju, pētošu skatienu palūkodamies apkārt. Vaigus, ko divas līdzteku krunkas un plata, gludi skūta virslūpa darīja vēl šaurākus, apņēma gara vaigubārda. Rokās viņš nerimdamies grozīja porcelāna vāzi. Turpat netālu viņa vienīgais dēls Soumss, bāls un gludi skūts tumšmatis ar kailu pakausi, sarunājās ar sievieti brūnā apģērbā, izlējis zodu un savilcis degunu jau pieminētajā nicīguma izteiksmē, it kā atraidīdams piedāvātu olu, zinot, ka tā nebūs sagremojama. Tālāk aizmugurē viņa brālēns garais Džordžs, piektā Forsaita Rodžera dēls, ar ļaunu un zobgalīgu skatienu tuklajā sejā šķita pārdomājam kādu no saviem dzēlīgajiem jokiem.

Šīm svinībām piemita kaut kas tāds, kas dziļi ietekmēja visus klātesošos.

Rindā cita blakus citai sēdēja trīs dāmas — krustmātes Anna, Hestere (abas Forsaitu vecmeitas) un Džūlija, kura, būdama jau krietni pāri pirmajai jaunībai, bija tiktāl aizmirsusies, ka apprecējusies ar Septimu Smolu, cilvēku ar vāju veselību. Vīru viņa bija apbedījusi jau pirms daudziem gadiem. Tagad viņa kopā ar vecāko un jaunāko māsu dzīvoja sava jaunākā — sestā pēc kārtas — brāļa Timotija namā Beisvoterroudā. Visām trim dāmām bija rokās vēdekļi, un ikviena no viņām ar kādu spilgtu krāsu apģērba rotājumā, neparastu spalvu vai spraudi uzsvēra šī gadījuma svinīgumu.

Istabas vidū, zem lustras, kā piederas namatēvam, stāvēja ģimenes galva, pats vecais Džolions. Astoņdesmit gadus vecs, ar skaistiem, sirmiem matiem, augstu pieri, mazām, tumšpelēkām acīm un milzīgām, sirmām ūsām, kas nokarājās pāri spēcīgajam zodam, viņš līdzinājās īstam patriarham, un, par spīti plānajiem vaigiem un iekritušajiem deniņiem, likās, ka viņam zināms mūžīgās jaunības noslēpums. Viņš turējās ļoti taisni, un viņa vērīgās, rāmās acis nebija zaudējušas nekā no sava agrākā skaidrā mirdzuma. Tas viss radīja iespaidu, ka viņš stāv pāri sīko ļaužu šaubām un nepatikšanām. Ilgus gadus iedams pats savu ceļu, viņš bija iemantojis neapstrīdamas tiesības uz to. Vecajam Džolionam ne prātā nebija nācis, ka vajag izrādīt savas šaubas vai spītu.

Starp viņu un četriem pārējiem brāļiem, kas atradās šeit, — Džeimsu, Svizinu, Niklasu un Rodžeru — bija liela atšķirība un liela līdzība. Tāpat ikviens no šiem četriem brāļiem stipri atšķīrās no pārējiem, taču reizē arī līdzinājās tiem.

Cauri dažādiem šo piecu seju vaibstiem un izteiksmēm varēja manīt zoda spēcīgumu, kas, nevērojot ārējās atšķirības, noderēja par sugas zīmogu. Tā bija īsta ģimenes labklājības pazīme un droša ķīla, kaut arī pārāk sena, lai izpētītu tās izcelšanos, pārāk tāla un nemainīga, lai sāktu to apspriest.

No jaunākās paaudzes garajā, plecīgajā Džordžā, bālajā, kustīgajā Arčibaldā, jaunajā Niklasā ar viņa kautro, nedrošo stūrgalvību, nopietnajā, pārspīlēti apņēmīgajā Jūstesā jautās tas pats vilciens, varbūt ne tik izteikts, tomēr nepārprotams — tas apliecināja kādu neatņemamu ģimenes gara iezīmi.

Laiku pa laikam tajā pēcpusdienā visās šinīs tik atšķirīgajās un reizē tik līdzīgajās sejās parādījās neuzticības izteiksme, kam par cēloni neapšaubāmi bija cilvēks, ar kuru iepazīties visi šeit bija sapulcējušies.

Bija zināms, ka Filips Bozinijs ir jauns cilvēks bez līdzekļiem, bet Forsaitu jaunavas jau agrāk bija saderinājušās un arī apprecējušas ar tādiem. Tātad tas nebija īstais iemesls Forsaitu ļaunajām nojautām. Viņi nebūtu varējuši izskaidrot, kā radās šīs bažas, kuru cēloņi slēpās kaut kādās miglainās tenkās, kas cirkulēja ģimenes lokā. Runāja, ka viņš aizgājis oficiālā vizītē pie krustmātēm Annas, Džūlijas un Hesteres ar mīkstu, pelēku platmali galvā, ar mīkstu, pelēku platmali, turklāt pat apvalkātu — noputējušu un sagumzītu. «Kaut kas dīvains, mīļā, kaut kas neiedomājams!» Krustmāte Hestere (viņa bija stipri tuvredzīga), iedama cauri mazajam, tumšajam priekšnamam, bija mēģinājusi «aizskicināt» to no krēsla, noturēdama par pieklīdušu kaķi, Tomijam gadījās gluži apšaubāmi draugi! Viņa galīgi apmulsa, kad «kaķis» nekustējās no vietas.

Līdzīgi māksliniekam, kurš arvien mēģina atklāt kādu nozīmīgu sīkumu, kas raksturo visu situāciju, vietu vai personu, šie neapzinīgie mākslinieki Forsaiti gluži intuitīvi bija pieķērušies šai cepurei. Viņiem tā bija nozīmīgs sīkums, kas ietvēra sevī visa notikušā jēgu, jo ikviens no viņiem bija vaicājis pats sev: «Paklau, vai es būtu gājis vizītē ar tādu cepuri galvā?» Un ikviens bija atbildējis: «Nē!» — bet daži, ar lielākām iztēles spējām apbalvotie, piebilduši: «Man tas ne prātā nebūtu nācis!»

Džordžs, dzirdot par šo notikumu, pasmīnēja. Droši vien Bozinijs ar šo cepuri izspēlējis joku! Džordžs pats mīlēja tādus jokus.

— Cik iedomīgs! — viņš sacīja. — īsts jūras laupītājs!

Un šis trāpīgais vārdiņš — «Jūras laupītājs» gāja no mutes mutē, līdz beidzot kļuva par iemīļotu Bozinija iesauku.

Krustmātes vēlāk aizrādīja Džūnai par cepuri.

— Tev nevajadzēja viņam to atļaut, mīļā! — viņas sacīja.

Džūna atbildēja strauji un valdonīgi, kā parasti mēdza runāt šis sīciņais gribasspēka iemiesojums:

— Ak, kāda tam nozīme! Fils nekad nezina, kas viņam galvā!

Neviens neņēma par pilnu tādu neprātīgu atbildi. Vīrietis lai nezinātu, kā viņš apģērbies? Nē, nē!

Kas tad galu galā bija šis jaunais cilvēks, kas tik lieliski bija nodrošinājis savu stāvokli, saderinoties ar Džūnu, vecā Džoliona mantinieci? Viņš bija arhitekts, bet tāpēc taču nevajadzēja staigāt ar tādu cepuri. Starp Forsaitiem gan nebija neviena arhitekta, bet kāds no viņiem pazina divus arhitektus, kuri nekādā gadījumā nebūtu pašā Londonas sezonas laikā gājuši oficiālā vizītē ar tādu cepuri galvā. Šaubīgi, patiešām šaubīgi!

Džūnu, protams, tas nemaz neuztrauca, bet viņai pašai ar saviem nepilnajiem deviņpadsmit gadiem arī nebija visai laba slava. Vai tad viņa nebija pateikusi Soumsa sievai, kura arvien tik brīnišķīgi ģērbās, ka spalvas esot banālas? Soumsa sieva tiešām vairs nevalkāja spalvas. Tik briesmīga bija mazā, mīļā Džūna savā vaļsirdībā!

Šīs bažas, nosodošā nostāja un atklātā neuzticība tomēr nekavēja Forsaitus ierasties pie vecā Džoliona. «Viesu diena» Stenhoupgeitā bija liels retums. Jau divpadsmit gadus — kopš vecā Džoliona sievas nāves — nebija rīkotas nevienas viesības.

Nekad tur nebija saradies tik liels viesu pulks. Kaut kādu mistisku saišu vienoti, par spīti visām ārējām atšķirībām, viņi bija bruņojušies pret kopējām briesmām. Kā ganāmpulks, kad tam tuvojas suns, viņi stāvēja galvu pie galvas, plecu pie pleca, gatavi mesties virsū iebrucējam un samīt to zem kājām. Viņi bija nākuši, bez šaubām, arī tāpēc, lai izzinātu, kādas dāvanas vajadzīgas. Kaut gan jautājums par kāzu dāvanām parasti atrisinājās šādā veidā: «Ko tu dāvināsi? Niklass dāvinās karotes!» — tomēr daudz kas atkarājās no paša līgavaiņa. Ja tas bija veikls, elegants un likās turīgs cilvēks, nepieciešamas vērtīgas dāvanas, viņš tādas gaidītu. Galu galā katrs uzdāvināja tieši to, ko vajadzēja un pieklājās dāvināt, dāvanas tika noregulētas ģimenes apspriedē, tāpat kā cenas noregulē biržā, visi sīkumi tika noteikti Timotija plašajā ķieģeļu namā Beisvoterroudā, pie Haidparka, kur dzīvoja krustmātes Anna, Džūlija un Hestere.

Forsaitu ģimenes nemieru pilnīgi varēja izskaidrot jau ar cepures pieminēšanu vien. Cik aplam, cik neiespējami būtu, ja kāda ģimene, kura tik lielu vērību veltī ārējam izskatam (tas raksturīgi varenajai vidusšķiras virsotnei), nejustos satraukta!

Pats nemiera vaininieks stāvēja pie tālākajām durvīm, sarunādamies ar Džūnu. Viņa cirtainie mati bija izspūruši, un šķita, it kā viss notiekošais viņam liktos neparasts. Pēc viņa sejas izteiksmes varēja spriest, ka viņš pie sevis domā par kaut ko jocīgu.

Džordžs pačukstēja savam brālim Jūstesam:

— Izskatās, it kā viņš taisītos laisties lapās — šis temperamentīgais «Jūras laupītājs»!

Šis «ārkārtīgi dīvainais jauneklis», kā misis Smola vēlāk dēvēja viņu, bija vidēja auguma, spēcīgs, ar bālu, brūnganu seju, pelnu krāsas ūsām, stipri izspiestiem vaigu kauliem un iekritušiem vaigiem. Ļoti slīpā piere ar izliekumiem virs acīm neviļus atgādināja pieres, kas redzētas zooloģiskā dārza lauvu mājā. Viņa brūno acu skatiens lāgiem bija visai apmulsis un izklaidīgs. Vecā Džoliona kučieris, kas bija vedis Džūnu un Boziniju uz teātri, sacījis sulainim:

— Es nesaprotu, kas viņš par cilvēku. Man viņš nudien izskatās pēc pieradināta leoparda.

Laiku pa laikam kāds no Forsaitiem pievirzījās tuvāk, apmeta loku ap Boziniju un aplūkoja viņu.

Džūna stāvēja viņam priekšā, it kā atvairīdama dīko ziņkārību, —sīciņa būtne, «tikai mati un dvēsele», kā reiz par viņu kāds bija izteicies, ar bezbailīgām, zilām acīm, izteiktu žokli, mazliet pietvīkusi. Viņas seja un augums likās pārāk trausls sarkanzeltaino matu vainagam.

Gara skaista auguma sieviete, kuru kāds no ģimenes locekļiem reiz bija salīdzinājis ar pagānu dievieti, vēroja viņus abus ar tikko jaušamu smaidu uz lūpām.

Pelēkos glazē cimdos tērptās rokas bija sakrustotas, nopietnā, daiļā seja viegli noliekta uz vieniem sāniem, un visu tuvāk stāvošo vīriešu acis bija pievērstas viņai. Viņas stāvs bija tik graciozs, ka likās, visliegākā gaisa kustība spēj to sašūpot. Vaigos jautās siltums, bet sārtuma tajos bija maz, lielās, tumšās acis raudzījās maigi. Taču vīrieši lūkojās uz viņas lūpām, kad viņa jautāja vai atbildēja ar savu mīklaino smaidu. Tās bija juteklīgas lūpas, skaistas un baudkāras, un likās, ka no tām dvesmo siltums un smarža, tāpat kā siltums un smarža plūst no zieda.

Saderinātie, kam bija pievērsts pētījošais skatiens, sākumā nemaz nemanīja šo kluso dievieti. Bozinijs pirmais ievēroja viņu un jautāja, kā viņu saucot.

Džūna pieveda savu līgavaini pie sievietes ar skaisto augumu.

— Irēna ir mana labākā draudzene, — viņa sacīja. — Lūdzu, kļūstiet arī jūs draugi!

Visi trīs pasmaidīja par šo mazās lēdijas pavēli. Un, viņiem tā smaidot, Soumss Forsaits klusi nostājās aiz sievietes ar skaisto augumu (tā bija viņa sieva) un sacīja:

— Iepazīstini mani arī!

Sabiedrībā viņš reti atstāja Irēnu vienu, un pat tad, kad pienākumi viņus kādreiz šķīra, varēja redzēt, ka viņš pastāvīgi seko sievai ar dīvainu, modru un ilgu pilnu skatienu.

Pie loga viņa tēvs Džeimss vēl arvien pētīja porcelāna vāzi.

— Es brīnos, ka Džolions pieļauj šo saderināšanos, — viņš sacīja krustmātei Annai. — Kā es dzirdēju, viņiem neesot nekādu izredžu tuvākā laikā apprecēties. Šim jaunajam Bozinijam (viņš izrunāja šo vārdu ar garu «o» parastā īsā «o» vietā) nekā nav. Kad Vinifreda precējās ar Dārliju, es liku viņam katru pensu ierakstīt dāvinājuma aktā — un tā bija viņu laime, — citādi viņiem tagad vairs nebūtu nekā.

Krustmāte Anna no sava samta sēdekļa palūkojās uz Džeimsu. Viņas pieri rotāja sirmas cirtas, un, gadu desmitiem redzot šīs nemainīgās cirtas, Forsaitu ģimenes piederīgajiem sāka likties, ka laiks stāv uz vietas. Viņa neatbildēja, jo vispār reti runāja, saudzēdama savu veco balsi, bet Džeimsam, kura sirdsapziņa nebija visai tīra, viņas skatiens izteica tikpat daudz kā vārdi.

— Jā, — viņš sacīja, — Irēnai nebija naudas, bet es tur nekā nevarēju darīt. Soumss negribēja gaidīt, viņš pat novājēja, pūlēdamies iekarot Irēnu.

Īgni nolicis vāzi uz klavierēm, viņš uzmeta skatienu grupiņai pie durvīm.

— Pēc manām domām, — viņš negaidīti piebilda, — ir gluži labi tā, kā ir.

Krustmāte Anna neprasīja, lai viņš izskaidro šo dīvaino apgalvojumu, jo zināja, ko viņš ar to domā. Ja Irēnai nav naudas, tad viņa nedarīs muļķības. Klīda taču baumas. . . klīda baumas, ka viņa pieprasījusi atsevišķu istabu, bet Soumss, protams, neesot…

Džeimss iztraucēja viņu no pārdomām.

— Bet kur tad Timotijs? — viņš jautāja. — Vai nav atnācis?

Krustmātes Annas sakniebtajām lūpām pārlaidās maigs smaids.

— Nē, viņš atzina par prātīgāku nebraukt, visapkārt plosās difterija. Viņš taču ir tik uzņēmīgs pret slimībām.

Džeimss piebilda:

— Jā, viņš gan rūpējas par sevi. Es nevaru atļauties par sevi tā rūpēties kā viņš.

Grūti bija noteikt, kā vairāk šajā piezīmē — apbrīna, skaudības vai nicinājuma.

Timotiju patiešām reti redzēja sabiedrībā. Tas bija ģimenes pastarītis, izdevējs pēc profesijas. Pirms dažiem gadiem, kad viņa uzņēmumā — izdevniecībā, kas publicēja galvenokārt reliģiska satura grāmatas, — valdīja ziedu laiki, viņš bija nojautis klusuma periodu, kas patiesībā gan vēl nebija pienācis, bet, pēc visu domām, katrā ziņā paredzams, pārdevis savas akcijas un ieguldījis visai ievērojamo kapitālu trīsprocentīgajās valsts parādu obligācijās. Ar šo darījumu viņš tūdaļ nokļuva izolētā stāvoklī, jo neviens cits no Forsaitiem neapmierinājās ar mazāk par četriem procentiem peļņas no savas naudas, un šis izolētais stāvoklis pamazām, bet noteikti bija satricinājis prātu, kam jau tā piemita vairāk piesardzības, nekā parasts. Timotijs bija kļuvis gandrīz mistiska parādība — it kā simbols drošībai, kas slēpās Forsaitu pasaules attālākos nostūros. Viņš nekad nebija atļāvies sev tādu neprātīgu rīcību kā precības, ne arī uzņēmies tādu nastu kā bērni.

Džeimss atkal ierunājās, paskandinādams porcelāna vāzi:

— Tas nav īstais vecais Vusteras porcelāns. Džolions tev droši vien ir kaut ko stāstījis par šo jauno cilvēku. Cik es esmu dzirdējis, viņam nav ne sava uzņēmuma, ne ienākumu, ne arī kaut cik ievērojamu sakaru. Bet es jau nekā nezinu… neviens man nekā nestāsta.

Krustmāte Anna papurināja galvu. Viņas vecīgajai sejai ar ērgļa degunu un stūraino zodu pārskrēja trīsas, kaulainie pirksti cieši sažņaudzās un savijās, it kā viņa paslepus pūlētos sakopot gribasspēkus.

Viņa bija dažus gadus vecāka par visiem pārējiem Forsaitiem un ieņēma dīvainu stāvokli to vidū. Būdami egoisti un savtīgi pašlabuma aizstāvji visi kā viens — kaut gan šai ziņā Forsaiti daudz neatšķīrās no citiem savas apkārtnes ļaudīm, — tie baidījās no stingrās krustmātes Annas, un, kad apstākļi sarežģījās, ko citu tie varēja darīt? Vienīgi izvairīties no viņas.

Sakrustojis savas garās, tievās kājas, Džeimss turpināja:

— Džolions, protams, rīkosies pēc sava prata. Bērnu viņam nav… — un apklusa, atcerēdamies vecā Džoliona dēlu jauno Džolionu, Džūnas tēvu, kas bija izdarījis lielu muļķību un izpostījis savu dzīvi, pamezdams sievu un bērnu šīs ārzemnieces dēļ. — Nu, — Džeimss steidzīgi atsāka, — ja viņam tā patīk, tad laikam viņš to arī var atļauties. Diezin ko viņš Džūnai dos pūrā. Droši vien kādu tūkstoti gadā, viņam taču nav neviena cita, kam atstāt savu naudu.

Viņš pasniedza roku mundram, gludi skūtam vīrietim ar garu, ielauztu degunu, pabiezām lūpām, saltām, pelēkām acīm zem taisnām uzacīm un gandrīz pilnīgi kailu galvvirsu.

— Nu, Nik, — viņš norūca, — kā klājas?

Niklass Forsaits, kustīgs kā putns, ar pārdabiski gudra skolas zēna izskatu (viņš bija gluži likumīgā ceļā ieguvis lielu bagātību, būdams par direktoru dažādās akciju sabiedrībās), ielika Džeimsa aukstajā plaukstā savus vēl aukstākos pirkstgalus un tūdaļ tos atvilka atpakaļ.

—   Slikti, — viņš saīdzis atteica. — Visu nedēļu jūtos slikti, naktīs nevaru gulēt. Ārsts nezina, kas par iemeslu. Viņš ir prātīgs vīrs, citādi es nemaz pie viņa neturētos, bet vienīgais, ko varu no viņa izdabūt, ir rēķini.

—   Ak, šie ārsti! — Džeimss nepacietīgi iesaucas. — Mūsu mājās, pie viena vai otra no manējiem, ir bijuši pēc kārtas vai visi Londonas ārsti. Nekāda labuma no viņiem nav, runā, kas tikai ienāk prātā. Kaut vai tas pats Svizins. Vai ārsti viņam ir palīdzējuši? Tur jau viņš nāk. Viņš ir vēl resnāks, taisni briesmīgs. Tie nevar dabūt nost viņa svaru. Paskaties uz viņu!

Svizins Forsaits, gara auguma, stūrains un plats, kā guzainais balodis, lepni izriezis košajās vestēs tērptās krūtis pienāca pie viņiem.

— Ē-e… sveicināti! — viņš sacīja savā parastajā švītīgajā tonī. — Sveicināti!

Katrs no šiem trim brāļiem ar nepatiku uzlūkoja pārējos divus, no piedzīvojumiem zinādams, ka tie mēģinās notušēt viņa kaites.

— Mēs nupat runājām, — sacīja Džeimss, — ka tu nemaz nekļūsti tievāks.

Svizina bezkrāsainās, apaļās acis izspiedās no piepūles klausoties.

— Tievāks? — viņš sacīja, mazliet paliekdamies uz priekšu. — Es jūtos lieliski. Labi, ka neesmu tāds diegs kā tu!

Taču, baidīdamies zaudēt cienīgo izskatu, ko vērtēja augstāk par visu pasaulē, viņš atkal izslējās un sastinga nekustīgā pozā.

Krustmāte Anna ar savām vecajām acīm pavērās brāļos citā pēc cita. Viņas skatiens bija laipns un nopietns.

Visi trīs brāļi savukārt uzlūkoja Annu. Viņa jau sāka kļūt nespēcīga. Apbrīnojama sieviete! Pilni astoņdesmit seši gadi! Iespējams, ka nodzīvos vēl gadus desmit, un veselība viņai nekad nav bijusi visai stipra. Svizinam un Džeimsam, dvīņu brāļiem, vēl tikai septiņdesmit pieci, Niklass ar saviem septiņdesmit gadiem taču tīrais bērns. Visi bija veseli, un secinājums tam ļoti iepriecinošs. No visām īpašuma formām pašu veselība viņiem, gluži dabiski, rūpēja visvairāk.

—   Es jūtos ļoti labi, — turpināja Džeimss, — bet nervi man nav kārtībā. Katrs mazākais sīkums uztrauc mani līdz nāvei. Vajadzēs braukt uz Batu.

—   Bata! — noteica Niklass. — Es esmu izmēģinājis Herougeitu. Labuma nekāda. Man vajadzīgs jūras gaiss. Nekas nevar būt labāks par Jarmutu. Kad aizbraucu tur, es guļu…

—   Man ir ļoti slimas aknas, — viņu lēni pārtrauca Svizins. — Briesmīgas sāpes šinī vietā. — Viņš uzlika roku uz labajiem sāniem.

—   Par maz kustību, — norūca Džeimss, nenolaizdams acis no vāzes. Tad spēji piebilda: — Man arī sāp tajā vietā.

Svizins piesarka, un pēkšņi kaut kas viņa vecīgajā sejā atgādināja tītaru.

—   Kustības! — viņš sacīja. — Es izkustos pietiekami: klubā nekad nelietoju liftu.

—   Es nezināju, — izgrūda Džeimss. — Es ne par vienu nekā nezinu, neviens man nekā nestāsta.

Svizins cieši viņu uzlūkoja, tad jautāja:

—   Ko tu lieto pret sāpēm? Džeimss atplauka?

—   Es, — viņš iesāka, — dzeru …

—   Kā klājas, tēvoc?

Džūna stāvēja viņa priekšā ar izstieptu roku, pacēlusi pret viņu savu šauro, apņēmīgo sejiņu. Džeimsa atplaukusī seja atkal satumsa.

— Un kā tad tev klājas? — viņš teica, īgni vērdamies Džūnā. — Tātad tu rīt brauc uz Velsu apciemot sava līgavaiņa krustmātes? Tur pastāvīgi līst. Šis nav īsts Vusteras porcelāns. — Viņš piesita ar pirkstu vāzei.

— Servīze, ko es dāvināju tavai mātei, kad viņa precējās, — tā gan bija īsta.

Džūna sasveicinājās ar visiem trim tēvočiem, tad piegāja pie krustmātes Annas. Vecās dāmas sejā parādījās sirsnīga izteiksme. Viņa satraukti un dedzīgi noskūpstīja meitenei vaigu.

— Mana mīļā, — viņa sacīja, — tad tu nu aizbrauc uz veselu mēnesi.

Meitene aizgāja, un krustmāte Anna nolūkojās pakaļ sīkajam, trauslajam stāvam. Vecās dāmas apaļās, tēraudpelēkās acis, kas jau sāka aizvilkties ar plēvīti kā putnam, ar ilgu pilnu skatienu sekoja Džūnai, kura iejuka dūcošajā drūzmā — viesi jau sāka atvadīties, — un pirkstgali arvien ciešāk spiedās kopā, it kā palīdzot sakopot gribasspēkus pirms viņas pašas neizbēgamās un galīgās aiziešanas.

«Jā,» viņa domāja, «visi bija tik laipni. Tik daudz cilvēku nāca viņu apsveikt. Viņai vajadzētu būt ļoti laimīgai.»

Starp ļaudīm, kas drūzmējās pie durvīm, labi ģērbtiem cilvēkiem no advokātu un ārstu ģimenēm, biržas darbiniekiem un neskaitāmu citu vidusšķiras virsotnes profesiju pārstāvjiem, Forsaitu nebija vairāk par divdesmit procentiem, bet krustmātei Annai tie visi likās Forsaiti, viņa redzēja tur vienīgi pati savu miesu un asinis, un patiešām lielas atšķirības arī nebija. Šī ģimene bija viņas pasaule, un citas pasaules viņa nepazina, varbūt nekad nebija pazinusi. Visi viņu mazie noslēpumi, slimības, saderināšanās un precības, tas, kā viņiem veicas un vai viņi pelna naudu, — tas viss bija viņas īpašums, viņas iepriecinājums, viņas dzīve, ārpus tā vienīgi nenoteikts, miglains nenozīmīgu notikumu un personu jūklis. Visu to viņai vajadzēs pamest, kad pienāks viņas reize mirt, visu, kas devis viņas dzīvei nozīmīgumu, slepeno pašnozīmīguma apziņu, bez kuras neviens no mums nespēj dzīvot. Un pie tā viņa turējās ar klusām skumjām, ar alkām, kas auga diendienā. Ja dzīve viņai zustu, to viņa tomēr saglabās līdz galam.

Viņa domāja par Džūnas tēvu — jauno Džolionu, kas bija atstājis ģimeni ārzemnieces dēļ. Ak, cik sāpīgs sitiens tas bija viņa tēvam un visiem pārējiem! Tāds daudzsološs jauneklis! Sāpīgs sitiens, kaut gan, par laimi, līdz atklātam skandālam nenonāca, jo Džo sieva neprasīja šķiršanos. Cik sen tas bija! Un, kad Džūnas māte nomira, pirms sešiem gadiem, Džo apprecējās ar šo sievieti, un tagad viņiem esot divi bērni, tā krustmāte Anna bija dzirdējusi. Tomēr viņš bija zaudējis tiesības būt šeit, pievīlis viņas cerības, ko modināja lepnums uz ģimeni, laupījis prieku redzēt un skūpstīt savu brāļadēlu, tik daudzsološu jaunekli, ar ko viņa tā bija lepojusies. Šī doma dedzināja viņas sīksto, veco sirdi ar ilgi ciestas pārestības rūgtumu. Miklums sakāpa viņai acīs. Viņa slepus noslaucīja tās ar smalku batista mutautiņu.

— Kā tev liekas, krustmāt Anna? — ierunājās kāda balss viņai aiz muguras.

Soumss Forsaits — gludi skuvies, ar taisniem pleciem, plāniem vaigiem un plakanu vidukli, tomēr, tam visam par spīti, it kā noapaļots un noslēgts — raudzījās lejup uz krustmāti Annu, iesānis, it kā pūlēdamies redzēt cauri pats savam degunam.

— Ko tu saki par šo saderināšanos? — viņš jautāja. Krustmātes Annas acis ar lepnumu vērās Soumsā. Pēc jaunā Džoliona aiziešanas no ģimenes ligzdas tas bija vecākais no brāļudēliem un viņas mīlulis, jo viņa tajā redzēja drošu ģimenes dvēseles sargu, dvēseles, kas viņai droši vien drīz kļūs neaizsniedzama.

— Ļoti izdevīgi jaunajam cilvēkam, — viņa atteica. — Viņš ir glīts jauneklis, tomēr šaubos, vai piemērots mūsu mīļajai Džūnai.

Soumss pataustīja apzeltītās lustras malu.

—   Viņa to savaldīs, — viņš sacīja, slepus apslapinādams pirkstu un paberzēdams lustras izliekumus. — Tas ir īsts vecais zeltījums; tagad tādu nevar dabūt. Pie Džobsona par to saņemtu labu naudu. — Viņš runāja ar tīksmi, it kā apzinādamies, ka iepriecina savu veco krustmāti. Viņš reti bija tik runīgs. — Es labprāt gribētu, lai tas piederētu man, — viņš piebilda. — Vecu zeltījumu vienmēr var izdevīgi pārdot.

—   Tu jau esi īsts lietpratējs, — sacīja krustmāte Anna. — Un kā klājas Irēnai?

Soumsa smaids izdzisa.

— Tā puslīdz, — viņš teica. — Sūdzas, ka nevarot gulēt, bet guļ daudz labāk nekā es. — Un viņš palūkojās uz savu sievu, kas pie durvīm sarunājās ar Boziniju.

Krustmāte Anna nopūtās.

— Būs varbūt labāk, ja viņa tik daudz nesatiksies ar Džūnu, — viņa sacīja. — Džūna ir tik droša un apņēmīga. Soumss pietvīka. Sārtums spēji pārlējās viņa plānajiem vaigiem un palika uz pieres, starp acīm, kā viņa nemierīgo domu liecinieks.

—   Es nesaprotu, ko viņa atradusi šai mazajā pļāpā, — viņš izgrūda, bet, pamanījis, ka viņi vairs nav vieni, aizgriezās un no jauna sāka pētīt lustru.

—   Runā, ka Džolions esot nopircis jaunu māju, — kaut kur tuvumā atskanēja viņa tēva balss. — Viņam laikam daudz naudas — tik daudz, ka nezina, kur likt! Monpeljē skvērā, ja nemaldos, netālu no Soumsa! Man neviens nav teicis… Irēna nekad man nekā nestāsta.

—   Lieliska vieta, nepilnu divu minūšu gājienā no manis, — atskanēja Svizina balss, — un es no savas mājas varu aizbraukt līdz klubam astoņās minūtēs.

Māju atrašanās vieta Forsaitiem bija pats svarīgākais jautājums, un par to nav jābrīnās, jo mājas iemiesoja sevī visu viņu panākumu būtību.

Viņu tēvs, cēlies no fermeriem, gadsimta sākumā bija ieradies Londonā no Dorsetširas.

«Dižais Dosets Forsaits», kā viņu sauca tuvākie draugi, pēc profesijas bija mūrnieks un uzstrādājās līdz būvuzņēmējam. Ap mūža beigām viņš pārcēlās uz Londonu, kur darbojās savā arodā līdz nāves stundai un tika apglabāts Haigeitas kapsētā. Saviem desmit bērniem viņš atstāja pāri par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu. Vecais Džolions, ja vispār pieminēja viņu, izteicās, ka tas bijis «vienkāršs, spēcīgs cilvēks, ne sevišķi smalks». Forsaitu otrajai paaudzei katrā ziņā bija tāda sajūta, ka ar viņu nav ko lepoties. Vienīgais aristokrātiskais vilciens, ko tie varēja atrast viņa raksturā, bija viņa paradums dzert madeiru.

Krustmāte Hestere, laba ģimenes vēstures zinātāja, aprakstīja viņu tā:

— Es neatceros, ka viņš kādreiz būtu kaut ko darījis, vismaz manā laikā ne. Viņam… ē… viņš bija namīpašnieks, mana mīļā. Mati viņam bija apmēram tādā krāsā kā tēvocim Svizinam. Diezgan plecīgs. Gara auguma? Ne-ē, ne visai gara (viņš bijis piecas pēdas piecas collas garš, lāsumainu seju); ar svaigu sejas krāsu. Es atceros, viņš mēdza dzert madeiru. Bet labāk pajautājiet krustmātei Annai. Kas bija viņa tēvs? Viņš … ē… viņam bija gruntsgabals Dorsetširā, pie jūras.

Reiz Džeimss aizbrauca uz turieni, lai pats ar savām acīm redzētu vietu, no kuras viņi cēlušies. Viņš atrada divas vecas fermas, no kurām sarkanā smiltī iebraukts lauku ceļš veda lejup uz dzirnavām krastmalā, mazu, pelēku baznīciņu ar balstiem gar sienām un vēl mazāku un pelēkāku kapelu. Strauts, kas grieza dzirnavas, burbuļodams tecēja tālāk, sadalīdamies desmit tērcītēs, un ap grīvu ganījās cūkas. Viegla dūmaka sedza visu apkārtni. Likās, ka Forsaitu senči gadsimtiem ilgi bija mierīgi staigājuši svētdienu pēc svētdienas pa šo ieplaku, kājām dziļi dubļos grimstot, ar jūrai pievērstiem skatieniem.

Vai nu Džeimss bija lolojis cerības uz mantojumu, vai domājis atrast tur kaut ko ievērības cienīgu, grūti pateikt, taču viņš atgriezās pilsētā pavisam nošļucis un ar gluži aizkustinošu neatlaidību pūlējās vīrišķīgi pārciest šo savu neveiksmi.

— Tur nekā sevišķa nav, — viņš sacīja. — Parasta lauku saimniecība, mūžīgi veca.

Šīs vietas vecums, kā likās, tomēr bija zināms iepriecinājums. Vecais Džolions, ko reizēm pārņēma neapvaldāma vaļsirdība, mēdza par saviem senčiem izteikties tā: «Brīvzemnieki — droši vien pavisam neievērojami ļaudis.» Taču viņš izrunāja vārdu «brīvzemnieki» tā, it kā tas sagādātu viņam mierinājumu.

Forsaitiem bija tik labi veicies, ka viņi visi jau bija, kā mēdz teikt, «cilvēki ar zināmu stāvokli». Viņiem piederēja daždažādu uzņēmumu akcijas, izņemot valsts parādu obligācijas, kur savu naudu ieguldīja vienīgi Timotijs, jo pārējie vairāk par visu pasaulē baidījās no niecīgajiem trīs procentiem peļņas. Viņi arī vāca gleznas un atbalstīja tādus labdarības pasākumus, kas varēja kādreiz noderēt viņu saslimušajiem kalpotājiem.

No sava tēva — celtnieka viņi bija mantojuši jēgu par ķieģeļiem un javu. Sākumā viņi varbūt bija piederējuši pie kādas primitīvas sektas, bet tagad, protams, kļuvuši par anglikāņu baznīcas locekļiem un lika savām sievām un bērniem kārtīgi apmeklēt galvaspilsētas ievērojamākās baznīcas. Šaubīties par Forsaitu ticīgumu nozīmētu aizvainot un pārsteigt viņus. Daži no viņiem maksāja par vietām baznīcā, tā visai praktiskā veidā apliecinot savas simpātijas Kristus mācībai.

Viņu mājas, kas atradās noteiktos attālumos apkārt Haidparkam, kā sargi uzmanīja, lai skaistās Londonas sirds, uz kuru tiecās visas viņu cerības, neizslīdētu viņiem no rokām un nepadarītu viņus zemākus pašu acīs.

Vecais Džolions dzīvoja Stenhoupgeitā, Džeimsa ģimene Pārkleinā, Svizins — vientulīgā greznumā savos oranžajos un zilajos apartamentos pie Haidparka (viņš nebija precējies, tas viņam ne prātā nenāca), Soumss ar sievu — savā ligzdiņā pie Naitbridžas, Rodžers — Prinsgārdenā (Rodžers bija ievērojams ar to, ka bija iedomājies iemācīt saviem četriem dēliem jaunu profesiju un to arī realizēja). «Ieguldīt savu naudu namos — nekas nevar būt labāks par to!» viņš mēdza sacīt. «Es nekad neesmu nodarbojies ar ko citu!»

Misis Heimena, vienīgā precētā Forsaitu sieviete, ar savējiem dzīvoja Kempdenhilā, mājā, kas atgādināja žirafi un bija tik augsta, ka varēja izmežģīt kaklu, skatoties uz to; Niklass ar ģimeni — Ledbrokgrovā, plašā mājoklī, kas turklāt ļoti maz maksāja. Beidzot jāpiemin Timotija nams Beisvoterroudā, kur Anna, Džūlija un Hestere dzīvoja sava brāļa aizgādībā.

Džeimss visu laiku bija domājis pie sevis un beidzot apjautājās namatēvam, savam brālim, cik tas samaksājis par māju Monpeljē skvērā. Viņš pats jau kopš diviem gadiem esot noskatījis tur kādu namu, bet par to pārāk dārgi prasot.

Vecais Džolions pastāstīja visos sīkumos par savu pirkumu.

— Līgums uz divdesmit diviem gadiem? — Džeimss atjautāja. — Tieši tā māja, ko es taisījos pirkt. Tu esi pārāk daudz par to samaksājis!

Vecais Džolions sarauca pieri.

—   Man tā nav vajadzīga, — Džeimss steigšus piebilda. — Tādu cenu es negribu maksāt. Soumss zina to māju, viņš arī tev pateiks, ka tā par dārgu, un viņa domas ir vērts uzklausīt.

—   Es nedodu ne plika graša par viņa domām, — atcirta vecais Džolions.

—   Nu, — Džeimss norūca, — tu vienmēr rīkojies pēc sava prāta. Bet viņam ir taisnība. Uz redzēšanos! Mēs gribam aizbraukt uz Harlingemu. Es dzirdēju, ka Džūna braukšot uz Velsu. Tev rīt būs garlaicīgi. Ko tu viens pats darīsi? Atnāc pie mums pusdienās!

Vecais Džolions atteicās. Pavadīja viņus līdz karietei un jautri pamāja, jau paspējis aizmirst savu īgnumu. Džeimsa sieva, liela un cēla, ar kastaņbrūniem matiem, sēdēja pakaļējā sēdeklī ar seju pret zirgiem, viņai kreisajā pusē Irēna. Abi vīri, tēvs un dēls, iepretī savām sievām, it kā kaut ko gaidot paliekušies uz priekšu. Vecais Džolions noskatījās, kā viņi aizbrauca pa saules apspīdēto ielu — klusēdami, šūpodamies un līgodamies uz saviem atsperu sēdekļiem līdzi katrai ratu kustībai.

Braucot klusumu pārtrauca Džeimsa sieva.

— Tā nu gan bija dīvaina sabiedrība!

Soumss pamāja, pavirši uzlūkoja sievu, nepaceļot plakstiņus, un ievēroja, ka Irēna paslepšus paraugās viņā ar savu neizdibināmo skatienu. Iespējams, ka visi Forsaitu ģimenes locekļi, braucot mājās no vecā Džoliona viesībām, teica šos pašus vārdus.

Līdz ar pēdējiem viesiem aizgāja ceturtais un piektais brālis — Niklass un Rodžers, kuri kopā devās gar Haidparku uz Predstrītas apakšzemes dzelzceļa piestātni. Tāpat kā visi Forsaiti, kas sasnieguši zināmu vecumu, viņi turēja savus pajūgus un, ja vien iespējams, nekad neņēma ormaņus.

Bija skaidra, saulaina diena, un koki parkā stāvēja pilnā jūnija vidus plaukumā, taču brāļi, kā likās, neievēroja šo apstākli, kas tomēr jūtami ietekmēja viņu pastaigu un sarunu.

— Jā, — sacīja Rodžers, — skaista sieviete šī Soumsa sieva. Esmu dzirdējis, ka viņi lāgā nesatiekot.

Šim brālim bija augsta piere un svaigākā sejas krāsa no visiem Forsaitiem. Viņa gaišpelēkās acis vēroja namu fasādes ielas malā, un šad tad viņš pacēla lietussargu un salīdzināja dažādos augstumus.

— Viņai nebija naudas, — atteica Niklass.

Viņš pats bija apprecējis «naudas maisu» un, tā kā tas notika tajos zelta laikos, kad vēl nebija izdots likums par precētu sieviešu īpašumu, arī varējis sievas pūru lieliski izmantot.

—    Kas ir viņas tēvs?

—    Viņu sauc par Heronu. Profesors, cik man zināms, Rodžers papurināja galvu.

—    Tas neko neienes, — viņš sacīja.

— Stāsta, ka viņas vectēvs no mātes puses bijis cementa rūpnieks.

Rodžera seja noskaidrojās.

— Bet viņš bankrotējis, — turpināja Niklass.

— Ā! — iesaucās Rodžers. — Soumss piedzīvos nepatikšanas ar viņu, piemini manus vārdus, viņš piedzīvos nepatikšanas. Viņai ir tāds svešāds skatiens.

Niklass aplaizīja lūpas.

—    Skaista sieviete, — viņš sacīja, pamādams ielu slaucītājam, lai paiet pie malas.

—    Kā viņš to varēja apprecēt? — Rodžers pēkšņi jautāja. — Viņas apģērbi droši vien maksā milzu naudu,

—    Anna man stāstīja, — atbildēja Niklass, — Soumss bijis kā jucis pēc viņas. Viņa to atraidījusi piecas reizes. Var redzēt, ka Džeimss par to uztraucas.

—    Ā! — Rodžers atkal ieteicās. — Man žēl Džeimsa, viņam jau bija likstas ar Dārtiju. — Rodžera veselīgā sejas krāsa no straujā gājiena bija kļuvusi vēl sārtāka, un viņš arvien biežāk cilāja savu lietussargu. Arī Niklasam bija ļoti apmierināta sejas izteiksme.

—    Pārāk bāla manai gaumei, — viņš sacīja, — bet augums viņai lielisks.

Rodžers nekā neatbildēja.

— Pēc manām domām, viņa ir ļoti cēla, — viņš beidzot sacīja. Tā bija augstākā uzslava Forsaitu vārdu krājumā. — Tas jaunais Bozinijs nekur tālu netiks. Runā, ka viņš esot no «māksliniekiem» — sadomājis uzlabot angļu arhitektūru. Tas neko neienes! Es gribētu zināt, ko Timotijs par to saka.

Viņi iegāja stacijā

— Kurā klasē tu brauksi? Es braukšu otrajā.

— Es nekad nebraucu otrajā, — teica Niklass. — Tur visu ko var saķert.

Viņš nopirka biļeti pirmajā klasē līdz Notinghilgeitai, Rodžers otrajā līdz Dienvidkensingtonai. Pēc minūtes nāca vilciens, brāļi izšķīrās un iegāja katrs savā kupejā. Ikviens no viņiem jutās sarūgtināts, ka otrs nav atkāpies no sava paraduma, lai ilgāk pabūtu kopā ar viņu. Rodžers pie sevis nodomāja:

«Vienmēr ietiepīgs kā ēzelis šis Niks!»

Un Niklass klusībā izteicās tā:

«Rodžers arvien ir bijis kašķīgs!»

Sentimentalitāte Forsaitiem nepiemita. Un vai tad atlika laiks būt sentimentāliem šai milzīgajā Londonā, ko viņi bija iekarojuši un kas viņus iesūkusi sevī?

II VECAIS DŽOLIONS IET UZ OPERU

Pulksten piecos nākamajā dienā vecais Džolions viens sēdēja ar cigāru zobos un tējas tasi blakus uz galdiņa. Viņš jutās noguris un iemiga, vēl nepaspējis izsmēķēt cigāru. Muša uzmetās viņam uz matiem. Iemidzinošajā klusumā dzirdēja viņa smago elpu, un viņa augšējā lūpa zem sirmajām ūsām kustējās līdzi elpai. No viņa dzīslotās, krunkainās rokas cigārs iekrita aukstajā kamīnā un izplēnēja.

Drūmais, nelielais kabinets ar krāsainiem logu stikliem, kas liedza ieskatīties no ārpuses, bija iekārtots ar bagātīgi griezumiem rotātām, tumšzaļu samtu pārvilktām mēbelēm — garnitūru, par kuru vecais Džolions mēdza sacīt: «Nav brīnums, ka par to kādreiz maksās lielu naudu.»

Bija patīkami apzināties, ka vēlāk viņš varēs dabūt par šīm mantām vairāk, nekā pats maksājis.

Sulīgajos, brūnajos toņos, kas bija raksturīgi dzīvojamām istabām ikviena Forsaita namā, vecā Džoliona lielā galva ar sirmajiem matiem pret augsto krēsla atzveltni radīja Rembranta gleznas iespaidu. To traucēja vienīgi ūsas, kas piešķīra viņa sejai kareivīgu izteiksmi. Vecais pulkstenis, kas Džolionam piederēja jau piecdesmit gadus, jo bija iegādāts vēl pirms kāzām, greizsirdīgi skaitīja sekundes, kas viņa vecajam saimniekam zuda uz mūžību.

Vecajam Džolionam nekad nebija patikusi šī istaba, un viņš iegāja tajā tikai dažas reizes gadā — paņemt cigārus no japāņu lādītes, kas stāvēja stūrī, un tagad istaba viņam atriebās.

Viņa deniņi, kas izcēlās virs dziļiem iedobumiem, vaigu kauli un zods miegā izdalījās asāk, un sejā bija iezagusies izteiksme, kas liecināja, ka viņš kļuvis vecs.

Viņš pamodās. Džūna ir projām! Džeimss sacīja, ka viņš jutīšoties vientuļš. Bet Džeimss jau nekad nav varējis lepoties ar sevišķu gudrību. Vecais Džolions ar gandarījumu atcerējās māju, ko bija nocēlis Džeimsam no degungala. Tā Džeimsam vajadzēja — lai neskopojas. Tas cilvēks taču domāja tikai par naudu. Bet varbūt viņš tomēr pārmaksājis? Tur vēl daudz būs jāiegulda … Droši vien nāksies iztērēt… visu savu naudu, iekams tiks kārtībā ar Džūnu. Nevajadzēja pieļaut šo saderināšanos. Džūna bija iepazinusies ar Boziniju pie Beinza, viena no arhitektu uzņēmuma «Beinzs un Baildbojs» īpašniekiem. Beinzs, ko viņš pazina, — vecai sievai līdzīgs vīrs — laikam bija šī jaunā cilvēka tēvocis. Kopš tās reizes Džūna skraidīja Bozinijam pakaļ. Un, kad viņa kaut ko ieņēma galvā, tad nebija vairs atrunājama. Viņa pastāvīgi nopūlējās ar dažādiem «nelaimes putniem». Puisim nebija naudas, taču viņai katrā ziņā vajadzēja ar to saderināties — ar neapdomīgu, nepraktisku jaunekli, kas nekad netiks pāri dzīves grūtībām.

Kādu dienu viņa bija iebrāzusies un, kā parasti, bez lielas domāšanas izstāstījusi vecajam Džolionam visu, turklāt piebilzdama, it kā tas būtu kāds mierinājums:

— Viņš ir brīnišķīgs; viņš bieži vien veselu nedēļu pārtiek tikai no kakao!

Un vai viņš grib, lai arī tu pārtiec no kakao?

Nē, nē, tagad viņš drīz būs uz zaļa zara.

Vecais Džolions bija izņēmis cigāru no sirmajām ūsām, kurām gali bija nobrūnējuši no kafijas, un uzlūkojis Džūnu, šo mazo būtni, kas tik cieši pieaugusi viņa sirdij. Viņš šo to vairāk zināja par «zaļiem zariem» nekā mazmeita. Bet Džūna, ar rokām aptvērusi viņa ceļus, berzēja zodu pie viņa un murrāja kā kaķēns. Tad, nokratīdams pelnus no cigāra, viņš pēkšņi bija iesaucies nervozi un nepacietīgi:

— Visi jūs esat vienādi! Neliekaties mierā, kamēr dabūjat savu. Ja tev lemts ieskriet nelaimē, tad tā arī notiks. Es mazgāju rokas nevainībā.

Un viņš tiešām bija «nomazgājis rokas», noteikdams, ka Džūna nedrīkst precēties, iekams Bozinijs nepelnīs vismaz četrus simtus gadā.

— Es jums neko daudz nevarēšu dot, — viņš sacīja, un Džūna pie šī teiciena jau bija pieradusi. — Varbūt šis — nu, kā viņu sauc — apgādās kakao.

Kopš tā laika viņš Džūnu tikpat kā neredzēja. Labi tas nebija! Viņš nedomāja dot Džūnai daudz naudas, lai sagādātu cilvēkam, par ko viņš nekā nezināja, izdevību palaisties slinkumā. Tādus gadījumus viņš jau bija pieredzējis, nekas labs tur neiznāca. Visļaunākais tomēr bija tas, ka viņš vairs necerēja grozīt Džūnas lēmumu. Viņa bija stūrgalvīga kā ēzelis, jau no pašas bērnības. Diezin kā tas viss beigsies. Nu, lai mācās vien dzīvot pēc saviem apstākļiem. Viņš nedomāja piekāpties, kamēr Bozinijam nebūs pašam savu ienākumu. Džūnai klāsies grūti ar šo cilvēku, tas skaidrs kā diena. Naudas lietās viņš ir tīrais nejēga. Un tagad Džūna tā steidzās uz Velsu apciemot jaunekļa krustmātes, kuras, pēc viņa domām, bija vecas, kašķīgas sievas un vairāk nekas.

Vecais Džolions nekustīgi vērās sienā; vienīgi vaļējās acis liecināja, ka viņš nav aizmidzis… Padomā tikai — šis pienapuika Soumss gribēja dot viņam padomu! Soumss vienmēr ir cēlis degunu pārāk augstu! Drīz viņš kļūs par lauku mājas īpašnieku! Īpašnieks! Hm! Tāpat kā tēvs, viņš arvien pūlējās uzost izdevīgu pirkumu, šis aukstasinīgais mantrausis!

Vecais Džolions piecēlās un, piegājis pie lādītes, nesteigdamies lika portsigārā cigārus no nule atsūtītā krājuma. Cigāri nebija peļami, un vēl par to cenu, taču labu cigāru tagad vairs nebija, nekā līdzīga agrākajiem Hensona un Bridžera «Superfaino». Tie tikai bija cigāri!

Šī doma kā netverams aromāts aiznesa veco Džolionu pagātnē, tajos brīnišķajos vakaros Ričmondas parkā, kad viņš pēc azaida smēķēdams sēdēja uz «Kroņa un sceptera» terases kopā ar Niklasu Trefriju, Trekveru, Džeku Heringu un Antoniju Tornvortiju. Cik labi toreiz garšoja cigāri! Nabaga Niks — miris, Džeks Herings miris, arī Trekvers — to sieva iedzina kapā, un Tornvortijs kļuvis pavisam nevarīgs (nav nekāds brīnums — ar tādu ēstgribu).

No tā laika kompānijas palicis vienīgi viņš un, protams, Svizins, taču tas ir tik šausmīgi resns, ka to tikpat kā nav vērts pieminēt.

Grūti ticēt, ka tas bija tik sen. Vecais Džolions tomēr vēl jutās jauns! No visām domām, kas viņam pazibēja, kamēr viņš tur stāvēja un skaitīja cigārus, tā bija vismocošākā, visrūgtākā. Vientuļais vecais vīrs ar sirmo galvu bija palicis sirdī jauns un spirgts.

Un tad svētdienas Hemstidhīsā, kad viņi ar jauno Džolionu gāja pastaigāties pa Spenjedroudu uz Haigeitu, uz Čaildshilu un atkal atpakaļ cauri parkam, pusdienot Džeka Stro «Pilī» — cik brīnišķīgi toreiz bija cigāri! Un kas par laiku! Tagad laba laika nemaz nav.

Kad Džūnai bija pieci gadi un viņš ik pārsvētdienas veda to uz zooloģisko dārzu, projām no šo divu labo sieviešu — viņas mātes un vecmāmiņas sabiedrības, un baroja Džūnas iemīļotos lāčus ar bulciņām, kuras padeva tiem, uzdurtas uz lietussarga, — cik lieliski toreiz bija cigāri!

Cigāri! Viņam pat bija saglabājusies garša — slavenā garša, pie kuras piecdesmitajos gados mēdza zvērēt un, runājot par viņu, teica: «Forsaitam ir labākā garša visā Londonā!» Šai smalkajai garšai viņš zināmā mērā varēja pateikties par savu labklājību, par labklājību, ko viņam sagādāja slavenā tējas firma «Forsaits un Trefrijs», kuras tēja atšķīrās no visu citu firmu tējām ar savu romantisko aromātu, kaut kādu īpatnēju īstas tējas burvīgumu. Firmu «Forsaits un Trefrijs» Londonas Sitijā apņēma rosīguma un noslēpumainības atmosfēra, tur bija sevišķi darījumi sevišķos kuģos, sevišķās ostās, ar sevišķiem austrumu tirgoņiem.

Un kā viņš strādāja šinī uzņēmumā! Ļaudis tolaik prata strādāt! Tagadējie pienapuikas nemaz neapjēdz šī vārda īsto nozīmi. Viņš pats bija iedziļinājies visos sīkumos, zinājis visu, kas notiek, reizēm visu nakti nosēdējis pie darba. Savus aģentus viņš vienmēr bija izvēlējies pats un lepojās ar to. Cilvēku pazīšana, kā viņš mēdza sacīt, bija viņa panākumu noslēpums, un šīs pazīšanas meistarīga pielietošana vienīgais, kas viņam savā darbā īsti patika. Ne visai piemērota karjera cilvēkam ar viņa spējām. Pat tagad, kad uzņēmums bija kļuvis par akciju sabiedrību un sāka panīkt (viņam sen vairs nebija šo akciju), viņu pārņēma vilšanās sajūta, domājot par tiem laikiem. Cik daudz labāk viņš būtu varējis dzīvot! Viņam būtu bijuši lieliski panākumi kā advokātam! Viņš bija domājis pat par savu kandidatūru parlamentā. Niklass Trefrijs bieži tika teicis viņam: «Tu varētu itin visu, Džo, ja tu nebūtu tik sasodīti apdomīgs!» Vecais, labais Niks! Lielisks cilvēks, bet straujš un vieglprātīgs. Slavenais Trefrijs! Tas nekad nebija rūpējies par sevi un nu ir miris. Vecais Džolions ar stingru roku skaitīja cigārus, un sirdī viņam iezagās šaubas, vai viņš varbūt nav bijis pārāk apdomīgs.

Viņš ielika portsigāru krūšu kabatā, aizpogājās un devās augšup pa augstajām kāpnēm uz guļamistabu, smagi celdams kājas un atbalstīdamies pie margām. Māja bija par lielu. Kad Džūna apprecēsies — ja viņa vispār apprecēsies ar šo cilvēku, un tas droši vien notiks, — viņš izīrēs māju un paņems sev dzīvokli. Kāpēc gan turēt pusduci kalpotāju, kuriem nekā nav ko darīt?

Viņš pazvanīja, un ienāca virssulainis — gara auguma, ar bārdu, viegliem soļiem un sevišķu prasmi klusēt. Vecais Džolions lika sagatavot fraku, viņš gribēja braukt uz klubu pusdienās.

— Vai kariete jau sen atpakaļ no stacijas? Kopš diviem? Tad lai piebrauc pusseptiņos.

Klubs, kurā vecais Džolions iegāja tieši pulksten septiņos, bija viena no tām vidusšķiras augstāko aprindu politiskajām iestādēm, kas kādreiz pieredzējusi labākas dienas. Par spīti visām baumām vai varbūt tieši šo baumu dēļ tur valdīja maldinoša rosība. Ļaudis jau bija līdz apnikumam atkārtojuši, ka «Disunion» klubs vairs ilgi nepastāvēšot. Arī vecais Džolions sacīja tāpat, taču uzņēma to ar tādu vienaldzību, kas patiešām kaitināja uzticīgos kluba biedrus.

—Kāpēc tu neizstājies? — Svizins bieži vien gluži noskaities jautāja viņam. — Kāpēc tu nepārej uz «Polyglot» klubu? Tādu vīnu kā mūsu haidsīks tu visā Londonā nekur neatradīsi lētāk par divdesmit šiliņiem pudelē. — Un klusinātā balsī piebilda: — Atlikuši vairs tikai pieci tūkstoši duču. Es to dzeru katru vakaru.

—Es padomāšu par to, — vecais Džolions parasti atbildēja; bet, kad sāka domāt, vienmēr uzpeldēja jautājums par piecdesmit ginejām iestāju maksas un par to, ka paietu četri vai pieci gadi, iekams viņu uzņemtu par biedru. Tā viņš vēl joprojām tikai domāja par to

Viņš bija par vecu, lai būtu liberālis, sen vairs neticēja sava kluba politiskajām doktrīnām, un bija pat zināms, ka viņš nosaucis tās par «muļķībām», taču viņam sagādāja prieku būt par biedru klubā, kura principi krasi atšķīrās no viņa paša principiem. Viņš bija vienmēr nicinājis šo klubu un iestājies tajā pirms daudziem gadiem, toreiz, kad viņu neuzņēma «Hotch Potch» klubā aiz tā iemesla, ka viņš nodarbojās ar tirdzniecību. It kā viņš būtu sliktāks par citiem! Gluži dabiski, ka viņš nicināja klubu, kas viņu uzņēma . Tā locekļi bija pavisam neievērojami, daudzi no Sitijas — biržas mākleri, advokāti, ūtrupnieki un tamlīdzīgi. Tāpat kā vairums cilvēku, kam ir stiprs raksturs, bet trūkst oriģinalitātes, vecais Džolions visai augstu nevērtēja šķiru, pie kuras pats piederēja. Viņš kārtīgi ievēroja tās paražas, kā sabiedriskās, tā arī visas citas, bet klusībā uzskatīja šīs šķiras ļaudis par «salašņām».

Gadiem ritot, mierīgas pārdomas bija vājinājušas atmiņas par neveiksmi «Hotch Potch» klubā, un tagad viņš to jau uzskatīja par pašu ievērojamāko no klubiem. Viņš pats būtu bijis tur biedrs visus šos gadus, bet Džeks Herings, kas viņu rekomendēja, izturējās tik nevērīgi, ka klubā pat nezināja, ko viņi dara, noraidīdami vecā Džoliona kandidatūru. Viņa dēls Džo taču bija tūdaļ uzņemts un droši vien vēl tagad bija kluba biedrs; pirms astoņiem gadiem viņam bija pienākusi no turienes sūtīta dēla vēstule.

Vecais Džolions nebija rādījies klubā vairākus mēnešus, un nams pa to laiku bija atsvaidzināts ar spilgtām krāsām kā veca māja vai vecs kuģis, ko īpašnieks vēlas pārdot.

«Smēķējamai istabai drausmīga krāsa!» viņš nodomāja. «Ēdamistaba ir glīta.»

Tumšā šokolādes krāsa ar gaiši zaļu ornamentu viņam iepatikās.

Viņš pasūtīja pusdienas un apsēdās tai pašā telpas stūrī, varbūt pie tā paša galdiņa («Disunion» klubā, kur valdīja gandrīz vai radikāli principi, pārmaiņu bija maz), pie kura viņi ar jauno Džolionu mēdza sēdēt pirms divdesmit pieciem gadiem, kad viņš zēnu brīvdienās veda uz Drurileinu.

Zēnam ļoti patika teātris, un vecais Džolions atcerējās, kā viņš tad sēdēja pie galda, slēpdams savu satraukumu aiz rūpīgi uzliktas, tomēr caurredzamas vienaldzības maskas.

Viņš pasūtīja arī tos pašus ēdienus, ko zēns arvien bija izvēlējies, — zupu, baltzivi, karbonādi un torti. Ak, kaut zēns tagad sēdētu viņam pretī!

Viņi ar dēlu nebija tikušies četrpadsmit gadus. Un dažu labu reizi šajos četrpadsmit gados vecais Džolions bija pārdomājis, vai arī viņš nav mazliet vainojams visā, kas noticis ar dēlu. Nelaimīga mīlas dēka ar skaisto koķeti Deneju Tornvortiju, tagad Deneju Peljū, Antonija Tornvortija meitu, bija iegrūdusi viņu Džūnas mātes rokās. Varbūt vajadzēja aizkavēt precības, viņi bija pārāk jauni, taču, redzēdams, cik jūtīgs ir Džo, viņš ļoti vēlējās, lai tas drīzāk apprecētos. Un pēc četriem gadiem šis liktenīgais notikums! Attaisnot dēla izturēšanos šinī gadījumā, protams, nebija iespējams. Saprāts un audzināšana, šie spēcīgie faktori, kas viņam aizvietoja principus, apliecināja šo neiespējamību, taču sirds sāpēja. Šī notikuma briesmīgā nežēlība nesaudzēja sirdis. Tur bija Džūna, šis sīkais radījums ar liesmainajiem matiem, kurš paņēma viņu pilnīgi savā varā, vijās un griezās ap viņu, ap viņa sirdi, kas bija kā radīta, lai j būtu par rotaļlietiņu un dārgu patvērumu sīciņām, nevarīgām būtnēm. Ar sev raksturīgo nojautu viņš saprata, ka jāšķiras no viena vai no otra, laipošana šādos apstākļos nederēja. Tieši tur slēpās traģēdija. Un sīciņā, nevarīgā būtne uzvarēja. Viņš negribēja spēlēt dubultu spēli, tāpēc sacīja ardievas savam dēlam.

Tā tas turpinājās līdz šim laikam.

Viņš bija piedāvājis regulāri izmaksāt jaunajam Džolionam nelielu naudas summu, bet ticis noraidīts, un šis noraidījums sāpināja viņu varbūt vairāk nekā viss cits, jo līdz ar to zuda pēdējā iespēja parādīt mīlestību, kas slēpās viņa sirdī. Tas bija tik reāls un pārliecinošs lūzuma pierādījums, kādu var sniegt vienīgi veikala darījums — īpašuma piedāvājums vai noraidījums.

Pusdienas garšoja sāji. Šampanietis bija sauss un rūgts un nemaz nelīdzinājās seno dienu «Veuve Cliequots».

Kafiju dzerot, viņš iedomājās, ka vajadzētu aiziet uz operu. Viņš izlasīja laikrakstā «The Times» — citām avīzēm viņš neuzticējās — vakara programmu. Par laimi, izrādīja «Fidelio», nevis kādu no Vāgnera jaunmodīgajām vācu pantomīmām.

Uzlicis milzīgo saliekamo cilindru, kas jau bija vecs un nobružāts un šķita kā labāku laiku simbols, un sameklējis pāri vecu, ļoti plānu, gaiši violetu glazē cimdu, kas stipri oda pēc juhtādas no ilgas glabāšanās kopā ar portsigāru mēteļa kabatā, viņš iekāpa ekipāžā.

Rati jautri aizdārdēja pa ielām, un veco Džolionu pārsteidza neparastā rosība.

«Viesnīcām droši vien ir milzīgi ienākumi,» viņš nodomāja. Pirms dažiem gadiem vēl nebija nevienas no šīm lielajām viesnīcām. Viņš ar gandarījumu atcerējās, ka viņam tajā rajonā pieder zemes gabals. Tam droši vien strauji celsies cena. Cik dzīva kustība!

Bet tūdaļ viņš iegrima dīvainās, abstraktās pārdomās, kas nebija raksturīgas Forsaitiem un zināmā mērā darīja viņu pārāku par citiem. Cilvēki taču ir tikai puteklīši! Un cik daudz viņu! Un kas galu galā notiks ar viņiem?

Viņš gandrīz paklupa, kāpdams ārā no ekipāžas, samaksāja ormanim tieši tik, cik pienācās, piegāja pie kases nopirkt biļeti un nostājās, turēdams naudas maku rokā: viņš allaž glabāja naudu makā, jo neatzina paražu likt to tieši kabatās, kā tagad darīja jaunie vīrieši Kasieris izliecās pa lodziņu kā vecs suns no savas būdas.

— Ko es redzu? — viņš pārsteigts sacīja. — Tas taču misters Džolions Forsaits! Patiesi! Gadiem neesmu jūs redzējis, ser. Ak, dievs! Kā laiks skrien! Jums un jūsu brālim, un tam ūtrupniekam misteram Trekveram, un misteram Niklasam Trefrijam taču bija šeit sešas vai septiņas vietas katru sezonu. Un kā jums klājas, ser? Jaunāki mēs nekļūstam!

Vecais Džolions samaksāja par biļeti. Viņa skatiens tapa siltāks. Šeit viņu vēl nebija aizmirsuši. Līdz ar pirmajiem uvertīras akordiem viņš iesoļoja zālē, kā vecs kara zirgs, kas dodas kaujā.

Salocījis cilindru, viņš apsēdās, ar parastām kustībām novilka savus gaiši violetos cimdus un pielika pie acīm binokli, lai aplūkotu publiku. Beidzot, nolaidis binokli klēpī uz salocītā cilindra, viņš pievērsa skatienu priekškaram. Skaudrāk nekā jebkad agrāk viņš juta, ka ar viņu iet uz beigām. Kur palikušas sievietes, skaistās sievietes, ar kurām kādreiz bija pilna šī zāle? Kur palikušas sirds trīsas, ar kādām viņš agrāk gaidīja slavenu dziedātāju uznākšanu uz skatuves? Kur palikusi skurbuma sajūta, ko rada dzīve un paša spējas baudīt to?

Savā laikā viņš bija lielākais operas cienītājs. Bet tagad taču vairs nav īstu operu. Šis Vāgners ir visu sabojājis. Ne vairs melodijas, ne balss, kas to varētu izdziedāt. Ak, šīs brīnišķīgās dziedātājas! To vairs nav! Viņš sēdēja, vērodams pazīstamās ainas, bet viņa sirds palika auksta un nejūtīga.

No sudrabainās matu sprogas virs deniņiem līdz kājām lakādas kurpēs vecā Džoliona stāvā nebija nekādas neveiklības vai nevarības pazīmes. Viņš sēdēja, taisni izslējies, gandrīz tikpat taisni kā toreiz, kad katru vakaru skatījās izrādi. Redze viņam tikpat laba — gandrīz tikpat laba. Tikai šī gurduma un vilšanās sajūta!

Viņš bija paradis izbaudīt dzīvē visu, pat ne gluži labo — un tāda ne gluži laba bija daudz, — taču baudīja visu ar apdomu, lai saglabātu jaunību. Bet tagad viņu bija pametusi spēja baudīt, pametusi filozofija, palikusi vienīgi briesmīga sajūta, ka visam beigas. Pat Cietumnieku koris un Floriana ārija nespēja aizdzīt drūmo vientulības apziņu.

Kaut Džo būtu pie viņa! Dēlam laikam jau četrdesmit.

Viņš bija velti izšķiedis četrpadsmit gadus no sava vienīgā dēla dzīves. Un Džo vairs nebija nekāds sabiedrības pārijs. Viņš bija apprecējies. Vecais Džolions nebija varējis atturēties un kā atzinības zīmi par šo rīcību nosūtījis dēlam čeku par piecsimt mārciņām. Čeks tika atsūtīts atpakaļ līdz ar šādu «Hotch Potch» klubā rakstītu vēstuli:

Mīļais tēvs!

Tava augstsirdīgā dāvana man sagādāja lielu prieku, jo tā apliecināja, ka Tu nedomā par mani pārāk ļauni. Es nosūtu to atpakaļ, bet, ja Tu gribētu noguldīt to un saglabāt mūsu mazajam puisēnam (mēs viņu saucam par Džoliju), kas saucas mūsu vārdā un uzvārdā, es būtu ļoti priecīgs.

No sirds ceru, ka Tava veselība ir tikpat laba kā agrāk.

Tevi sirsnīgi sveicina

Tavs dēls Džo.

Vēstule bija tieši tāda, kādu no Džo varēja gaidīt. Viņš vienmēr bija bijis mīļš zēns. Vecais Džolions aizsūtīja šādu atbildi:

Manu mīļo Džo!

Minētā summa (500 mārc.) ir ierakstīta manās grāmatās un novēlēta tavam zēnam Džolionam Forsaitam, un ienesīs piecus procentus. Ceru, ka Tev klājas labi. Par veselību pagaidām nevaru sūdzēties.

Ar mīļiem sveicieniem

Tavs tēvs Džolions Forsaits.

Katru gadu pirmajā janvārī viņš šai summai pievienoja simt mārciņas un procentus. Summa auga — nākamajā Jaungada dienā būs pāri par tūkstoš piecsimt mārciņām! Grūti pateikt, cik lielu apmierinājumu viņam sagādāja šī gadskārtējā operācija. Bet sarakstīšanās vairs neatkārtojās.

Par spīti mīlestībai uz dēlu, par spīti instinktam, kas bija pa daļai iedzimts, pa daļai radies, tāpat kā tūkstoš citiem viņa šķiras ļaudīm, pastāvīgā saskarē ar dažādiem darījumiem un lika viņam vērtēt cilvēku izturēšanos nevis principiāli, bet vadoties no šīs izturēšanās sekām, viņu sirds dziļumos tomēr mocīja nemiers. Apstākļi bija tādi, ka viņa dēlam vajadzēja iet bojā; tādu likumu sludināja visi romāni, sprediķi un lugas, ko viņš bija lasījis, dzirdējis un noskatījies.

Kad viņš saņēma atpakaļ čeku, viņam likās, ka nav kaut kas kārtībā. Kāpēc viņa dēls nebija gājis bojā? Bet kas to varēja pateikt?

Protams, viņš bija dzirdējis — pareizāk sakot, pats uzzinājis, — ka Džo dzīvo Sentdžonsvudā, ka viņam ir maza mājiņa ar dārzu Glicīniju avēnijā, ka viņš iet kopā: ar sievu sabiedrībā — apšaubāmā sabiedrībā, katrā ziņā, — un ka viņiem ir divi bērni — mazais zēns, ko viņi sauc par Džoliju (ievērojot apstākļus, šis vārds vecajam Džolionam likās cinisks, bet cinisms viņam bija pretīgs, un viņš baidījās no tā), un meitene Holija, dzimusi pēc laulībām. Kas zina, kādi patiesībā ir viņa dēla apstākļi? Džo bija pārvērtis kapitālā no vectēva saņemto mantojumu un strādāja par aģentu Loida apdrošināšanas sabiedrībā, bez tam nodarbojās ar mākslu — gleznoja akvareļus. Vecais Džolions to zināja, jo šad tad slepus pirka tos, pēc tam kad reiz bija logā ieraudzījis akvareli — Temzas ainavu — ar sava dēla parakstu. Viņš uzskatīja šos akvareļus par vājiem un paraksta dēļ nekāra pie sienas, bet glabāja atvilktnē ieslēgtus.

Sēžot plašajā operas zālē, viņu pārņēma nepārvaramas ilgas satikt dēlu. Nāca atmiņā brīži, kad viņš šūpoja uz ceļiem zēnu brūnā audekla uzvalciņā; tās reizes, kad viņš skrēja blakus ponijam, mācīdams zēnu jāt; diena kad viņš pirmoreiz aizveda dēlu uz skolu. Džo vienmēr bija mīļš, jauks puisēns. Ītonā viņš bija iemantojis var būt pārāk daudz to vēlamo manieru, kuras, kā vecais Džolions zināja, varēja iegūt vienīgi tādās vietās un par dārgu maksu, taču viņš vienmēr palika laipns un saticīgs. Vienmēr labs biedrs, pat pēc Kembridžas, kaut arī priekšrocības, ko deva izglītība, varbūt darīja viņu mazliet svešāku. Vecā Džoliona nostāja attiecībā uz privātskolām un universitātēm palika nemainīga, un viņš aizkustinoši saglabāja gan apbrīnu, gan neuzticību pret sistēmu, kas domāta pašiem augstākajiem un ko viņam nav bijis lemts izmantot… Tagad, kad Džūna bija aizbraukusi un pametusi vai tikpat kā pametusi viņu, sastapšanās ar dēlu viņam būtu liels mierinājums. Juzdams, ka ar šādām domām viņš nodod savu ģimeni, principus, savu šķiru, vecais Džolions pievērsa skatienu dziedātājam. Nožēlojams skats — pavisam nožēlojams skats! Un Florians gatavais lamzaks!

Izrāde beidzās. Cik maz tagad vajadzīgs, lai ļaudis būtu apmierināti!

Ielas drūzmā viņš nokampa ormani tieši no degungala kādam druknam un daudz jaunākam džentlmenim, kas jau uzskatīja to par savu. Viņam vajadzēja braukt pa Pelmelu un tad cauri Grīnparkam, bet ormanis krustojumā iegriezās Sentdžeimsstrītā. Vecais Džolions pastiepa roku caur lodziņu (viņš nevarēja paciest novirzīšanos no sava parastā ceļa), bet, apskatījies apkārt, ieraudzīja, ka atrodas pretī «Hotch Potch» klubam, un slepenās ilgas, kas urdīja viņu visu vakaru, ņēma virsroku. Viņš lika ormanim apstāties. Gribējās ieiet un apjautāties, vai Džo vēl ir kluba biedrs.

Viņš iegāja klubā. Vestibilā viss bija tieši tāpat kā toreiz, kad viņš mēdza pusdienot kopā ar Džeku Heringu un šeit bija vislabākais pavārs visā Londonā. Viņš palūkojās apkārt ar ciešu, vērīgu skatienu, kura dēļ viņu visu mūžu apkalpoja labāk nekā vairumu citu cilvēku.

—Vai misters Džolions Forsaits vēl ir kluba biedrs?

—Jā, ser. Viņš pašlaik ir šeit, ser. Ko pieteikt? Vecais Džolions apmulsa.

—Viņa tēvu, — viņš sacīja. Un nostājās pie kamīna.

Jaunais Džolions, taisīdamies iet projām, jau bija uzlicis cepuri un devās cauri vestibilam, kad šveicars piegāja pie viņa. Viņš vairs nebija jauns, mati metās sirmi un seja — pilnīga tēva sejas kopija, ar tām pašām kuplajām, nokarenajām ūsām — acīm redzami pauda nogurumu. Viņš nobālēja. Šī sastapšanās pēc daudziem gadiem bija briesmīga, jo nekas pasaulē nav tik briesmīgs kā scēna. Viņi satikās un sadevās rokās, nerunādami ne vārda. Tad tēvs drebošā balsī pateica:

—Sveicināts, manu zēn! Un dēls atbildēja:

—Sveicināts, tēt!

Vecā Džoliona roka plānajā, gaiši violetajā cimdā drebēja.

— Ja mums pa ceļam, — viņš sacīja, — es varu tevi aizvest.

It kā paraduši katru vakaru viens otru vest uz mājām, viņi izgāja ārā un iesēdās ratos.

Vecajam Džolionam likās, ka dēls izaudzis. «Kļuvis vīrišķīgāks,» viņš nosprieda. Pēc dabas laipno dēla seju tagad sedza ironijas maska, it kā dzīves apstākļi būtu piespieduši viņu bruņoties. Pēc vaibstiem viņš katrā ziņā bija īsts Forsaits, bet sejas izteiksme atgādināja sevī noslēgušos zinātnieku vai filozofu. Šo piecpadsmit gadu laikā viņam, bez šaubām, nācies daudz domāt pašam par sevi.

Jaunais Džolions, ieraudzījis tēvu, izbijās — tēvs izskatījās tik vecs un noguris. Bet vēlāk, ratos sēžot, viņš nemaz nelikās mainījies — vēl arvien tas pats mierīgais skatiens, ko dēls labi atcerējās, tā pati staltā stāja un vērīgās acis.

—Tu labi izskaties, tēt.

—Puslīdz, — atteica vecais Džolions.

Viņu mocīja nemiers, ko katrā ziņā vajadzēja izteikt vārdos. Viņš juta, ka tagad, kad viņš atkal atguvis dēlu, jāuzzina, kāds ir tā materiālais stāvoklis.

— Džo, — viņš sacīja, — es gribētu zināt, kā tev klājas. Varbūt tev ir parādi?

Viņš uzsāka sarunu tā, lai dēlam būtu vieglāk atzīties. Jaunais Džolions atbildēja savā parastajā ironiskajā balsī:

— Nē! Man nav parādu!

Vecais Džolions redzēja, ka Džo noskaities, un pieskārās tā rokai. Viņš bija riskējis. Tomēr bija vērts riskēt, bez tam Džo agrāk nedusmojās uz viņu. Klusēdami viņi aizbrauca līdz Stenhoupgeitai. Vecais Džolions aicināja dēlu iekšā, bet jaunais Džolions purināja galvu.

— Džūnas šeit nav, — tēvs steigšus piebilda, — viņa šodien aizbrauca viesos. Varbūt tu zini, ka viņa ir saderinājusies?

— Jau? — nomurmināja jaunais Džolions.

Vecais Džolions izkāpa no ratiem un, maksādams par braucienu, pirmo reizi mūžā aiz pārskatīšanās iedeva ormanim šiliņa vietā sovrinu.

Iemetis naudas gabalu mutē, ormanis paslepšus uzšāva zirgam un steidzīgi aizbrauca.

Vecais Džolions klusām apgrieza slēdzeni, atgrūda durvis un pamāja. Dēls vēroja, kā viņš mierīgi pakar mēteli, ar tādu sejas izteiksmi kā zēns, kas taisās zagt ķiršus.

Ēdamistabas durvis bija vaļā, gāzes liesmiņa zemu nogriezta; tējkanna sīca uz paplātes, un tai blakus uz galda, nekaunīgi izlaidies, gulēja kaķis. Vecais Džolions tūdaļ aiztrieca to projām. Šis starpgadījums viņam sagādāja atvieglojumu. Viņš vēl pagrabināja savu cilindru pakaļ kaķim.

—Viņam ir blusas, — viņš sacīja un izgāja līdz ar kaķi no istabas. Pie priekšnama durvīm, kas veda uz pagrabstāvu, viņš vēl vairākas reizes uzsauca «skic!», it kā dzīdams projām kaķi, un tad dīvainā kārtā sagadījās, ka lejā parādījās virssulainis.

—Varat iet gulēt, Parfit, — teica vecais Džolions.

— Es pats aizslēgšu durvis un nodzēsīšu gaismu.

Kad viņš atkal ienāca ēdamistabā, kaķis, kā par nelaimi, ieskrēja viņam pa priekšu ar gaisā izslietu asti, it kā rādīdams, ka jau pašā sākumā nopratis vecā Džoliona nolūku — aizsūtīt projām sulaini.

Liktenis arvien iejaucās visās vecā Džoliona viltībās.

Jaunais Džolions nevarēja apspiest smaidu. Ironija bija viņa stiprā puse, un tajā vakarā viss viņam likās ironisks — epizode ar kaķi, ziņa par viņa meitas saderināšanos. Tātad viņam par meitu tikpat maz daļas kā par šo kaķi! Bet viņam iepatikās visa notikušā poētiskais taisnīgums.

—Kāda tad Džūna tagad izskatās? — viņš jautāja.

—Viņa ir sīciņa, — atbildēja vecais Džolions.

— Runā, ka līdzīga man, bet tie ir nieki. Viņa vairāk līdzinās tavai mātei — tādas pašas acis un mati.

— Ahā! Vai viņa ir skaista?

Vecais Džolions bija pārāk īsts Forsaits, lai kaut ko atklāti slavētu, īpaši kaut ko tādu, ko viņš patiešām apbrīnoja.

— Diezgan glīta. Viņai ir Forsaitu zods. Es jutīšos vientulīgs, kad viņa būs projām, Džo.

Tēva sejas izteiksme atkal izbiedēja jauno Džolionu tāpat kā pirmajā sastapšanās mirklī.

—Ko tu viens iesāksi, tēt? Viņa droši vien līdz ausīm iemīlējusies savā līgavainī?

—Ko es iesākšu? — vecais Džolions atkārtoja, un viņa balsī ieskanējās dusmas. — Vienam man šeit būs nožēlojama dzīve. Es nezinu, kā tas beigsies. Es ļoti gribētu… — Viņš aprāvās, tad piebilda: — Es nezinu, ko man vislabāk darīt ar šo māju.

Jaunais Džolions aplūkoja istabu. Tā bija neparasti liela un drūma, pie sienām karājās milzīgie natūrmorti, ko viņš atcerējās no bērnības, — guļoši suņi, purnus nolikuši uz burkānu saišķiem, un turpat blakus it kā liegā pārsteigumā sīpoli un vīnogas. Māja bija tikai par nastu, tomēr viņš nevarēja iedomāties tēvu mazākā dzīvoklī un tāpēc vēl jo vairāk visur saskatīja ironiju.

Lielajā krēslā ar lasāmo pulti šeit sēdēja vecais Džolions, savas ģimenes, šķiras un pārliecības pārstāvis, ar sirmiem matiem un augstu pieri, mērenības, kārtīguma un īpašuma mīlestības iemiesojums. Visvientuļākais vecais vīrs visā Londonā.

Tā viņš sēdēja istabas drūmajā mājīgumā — marionete, ko vada lielie spēki, kuriem nerūp ne ģimene, ne šķira, ne pārliecība, bet kuri kā automāti tikai draudīgi virzās uz priekšu pretī neizdibināmiem mērķiem. Tādu viņu redzēja jaunais Džolions, kurš spēja objektīvi lūkoties uz dzīvi.

Nabaga vecais tēvs! Tad tādas ir beigas, mērķis, kura dēļ viņš dzīvojis ar apbrīnojamu apdomību! Lai būtu vientuļš un kļūtu vecāks un vecāks, ilgodamies pēc kādas dzīvas dvēseles, ar ko parunāties!

Vecais Džolions savukārt raudzījās uz dēlu. Viņš gribēja pārcilāt daudzus jautājumus, par kuriem nebija varējis runāt visus šos gadus. Nebija iespējams nopietni stāstīt Džūnai, ka, pēc viņa domām, zemes gabalam Soho rajonā celsies cena, ka viņu uztrauc «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» (tur viņš ilgus gadus bija par priekšsēdētāju) direktora Pipina ilgā klusēšana vai «Amerikāņu Golgātas» akciju pastāvīgā krišana, vai arī apspriesties, kā izvairīties no mantojuma aplikšanas ar nodokļiem pēc viņa nāves. Izdzēris tasi tējas, ko viņš aizmirsies bija maisījis bezgalīgi ilgi, viņš beidzot sāka runāt. Tā viņam pavērās jaunas perspektīvas, sarunas «apsolītā zeme», kur viņš varēja rast patvērumu pret nojautu un nožēlas viļņiem, kur viņš varēja it kā ar opiju iemidzināt savu dvēseli, kaldams plānus, kā noapaļot savu īpašumu un padarīt nemirstīgu to, kas paliks pēc viņa nāves.

Jaunais Džolions prata klausīties, tā bija viena no viņa labākajām īpašībām. Viņš nenolaida acis no tēva sejas, šad tad iemezdams pa jautājumam.

Pulkstenis nosita vienu, iekams vecais Džolions bija beidzis runāt, un, šim sitienam atskanot, ieražas atkal ņēma virsroku. Pārsteigts viņš izvilka kabatas pulksteni.

— Man laiks iet gulēt, Džo, — viņš sacīja.

Jaunais Džolions piecēlās un palīdzēja tēvam piecelties. Vecīgā seja atkal likās nogurusi un sakritusi, acis neatlaidīgi vērsās sānis.

— Paliec sveiks, manu zēn! Rūpējies par sevi!

Vēl mirklis, un jaunais Džolions apgriezās un devās ārā no istabas. Viņš gandrīz nekā neredzēja, smaidā savilktās lūpas trīcēja. Ne reizi šajos piecpadsmit gados, kopš viņš zināja, ka dzīve nav visai vienkārša, tā viņam tomēr nebija likusies tik dīvaini sarežģīta.

III PUSDIENAS PIE SVIZINA

Svizina oranžos un gaišzilos toņos krāsotajā ēdamistabā ar logiem parka pusē bija klāts apaļais galds divpadsmit personām.

Slīpēta stikla lustra ar degošām svecēm kā milzu stalaktīts karājās virs tā, liedama gaismu pār lieliem spoguļiem zeltītos ietvaros, marmora galdiņiem gar sienām un masīviem, zeltītiem krēsliem ar izrakstītiem sēdekļiem. Viss šeit liecināja par daiļuma mīlestību, kas tik dziļi iesakņojusies visās ģimenēs, kurām nācies pašām izlauzt sev ceļu no Dabas vienkāršākajiem slāņiem uz Sabiedrību. Svizins tieši necieta vienkāršību un mīlēja mēbeles ar zeltījuma rotājumu, un šīs īpašības dēļ izcēlās starp pārējiem ģimenes locekļiem kā cilvēks ar labu gaumi, kaut arī varbūt pārāk tiecās pēc greznuma, un apziņa, ka ikviens, kas ieies viņa istabās, tūdaļ redzēs viņā bagātu vīru, sagādāja viņam tik pilnīgu un pastāvīgu laimi, kādu viņš nekad mūžā nekādos citos apstākļos nebija izjutis.

Kopš aiziešanas no namu pirkšanas un pārdošanas aģenta darba, ko viņš it īpaši ūtrupju dēļ uzskatīja par nožēlojamu, viņš bija nodevies savām aristokrātiskajām tieksmēm.

Kā muša medū viņš bija iestidzis greznībā, kādā dzīvoja pēdējā laikā, un viņa smadzenēs, kur no rīta līdz vakaram tikpat kā nekas nenotika, dīvainā kārtā savienojās divējas pretrunīgas jūtas — sen radies robusts gandarījums par paša izlauzto ceļu un paša iegūto labklājību un pārliecība, ka tik spējīgam cilvēkam kā viņam nekad nebūtu vajadzējis aptraipīt savu garu ar darbu.

Viņš baltā vestē ar lielām oniksa pogām zelta kalumā stāvēja pie bufetes un skatījās, kā sulainis iegremdē trīs šampanieša pudeles traukā ar ledu. Viņa bālais dubultzods nekustīgi bija iespiests stāvajā apkaklītē, ko viņš neparko nebūtu mainījis pret citu fasonu, kaut arī pagriezt galvu varēja tikai ar sāpēm. Viņa skatiens šaudījās no pudeles uz pudeli. Viņš pārdomāja, un viņam radās šādi spriedumi: «Džolions izdzers vienu glāzi, varbūt divas, viņš ir ļoti piesardzīgs. Džeimss vairs nevar dzert. Niklass un Fanija droši vien temps ūdeni, to no viņiem var sagaidīt! Soumss neskaitās; šie jaunie brāļadēli — Soumsam bija trīsdesmit astoņi — nevar dzert. Bet Bozinijs? Sastapis šī nepazīstamā cilvēka vārdā kaut ko savai filozofijai svešu, Svizins sastomījās. Viņā pamodās bažas. Nekā nevarēja zināt! Džūna ir tikai meitene, pie tam iemīlējusies. Emīlija (Džeimsa sieva) labprāt izdzer glāzi šampanieša. Džūlijai, vecajai lāga dvēselei, tas par sausu, viņa nekā nesaprot no vīniem. Bet Hetija Česmena! Domas par šo veco draudzeni aptumšoja viņa skatiena skaidro mirdzumu. Nebūtu brīnums, ja viņa viena pati izdzertu pusi pudeles!

Domājot par savu pēdējo viesi, Svizina vecīgajā sejā iezagās ņurrājoša kaķa izteiksme. Soumsa sieva! Viņa varbūt nedzers daudz, taču pratīs novērtēt to, ko dzers. Prieks pasniegt viņai labu vīnu! Skaista sieviete — un simpātiska!

Jau domas vien par viņu reibināja kā šampanietis! Prieks pasniegt labu vīnu jaunai sievietei, kas ir tik daiļa, prot ģērbties, kam ir apburošas manieres — īsts cēlums. Prieks uzņemt viņu savā mājā. Pirmo reizi tajā vakarā Svizins mazliet pagrozīja galvu, un apkaklītes stūri sāpīgi iespiedās kaklā.

— Ādolf! — viņš sacīja. — Ielieciet vēl vienu pudeli!

Svizins pats varēja dzert krietni daudz, viņš bija vesels — Blaita zāles līdzēja, — bez tam viņš drošības dēļ nebija ēdis brokastis. Tik labi viņš nebija juties nedēļām ilgi. Apakšējo lūpu izstiepis, viņš deva pēdējos rīkojumus:

— Ādolf, nepielejiet par daudz mērces, kad pasniegsiet šķiņķi!

Viņš iegāja viesistabā un ar izvērstiem ceļgaliem apsēdās uz krēsla maliņas, un viņa garais, masīvais stāvs uzreiz sastinga dīvainā, gaidu pilnā nekustībā. Viņš bija gatavs celties kurā katrā mirklī. Mēnešiem ilgi viņš ne reizes nebija rīkojis viesības. Šīs pusdienas par godu Džūnas derībām viņam sākumā likās apgrūtinošs pienākums (Forsaiti pedantiski ievēroja paražu svinīgi atzīmēt saderināšanos), bet, kad ielūgumi bija izsūtīti un mielastam viss izraudzīts, viņš jutās patīkami satraukts.

Tā viņš sēdēja, ar pulksteni rokā, resns, gludens un zeltains kā sviesta klucis, un ne par ko nedomāja.

Gara auguma vīrietis ar vaigubārdu, kurš kādreiz bija kalpojis pie Svizina, bet tagad kļuvis par sakņu tirgotāju, ienāca un pieteica:

— Misis Česmena, misis Smola!

Ienāca divas dāmas. Pirmā bija ģērbusies viscaur sarkanā, ar tādas pašas krāsas plankumiem uz vaigiem un bargām, dedzīgām acīm. Viņa piegāja pie Svizina un sniedza tam garā, gaiši dzeltenā cimdā tērpto roku.

— Nu, Svizin, — viņa sacīja, — veselu mūžību neesmu tevi redzējusi. Kā klājas? Bet, mīļo zēn, cik resns tu kļūsti!

Vienīgi Svizina saspringtais skatiens nodeva viņa satraukumu. Mēmas dusmas bangoja viņa krūtīs. Resnums ir vulgārs, un vulgāri ir sacīt cilvēkam, ka tas resns. Viņam ir platas krūtis, nekas vairāk. Pievērsies māsai, viņš satvēra tās roku un sacīja valdonīgā tonī:

— Sveicināta, Džūlij!

Misis Smola bija visgarākā no visām četrām māsām. Viņas labsirdīgā, apaļā, vecīgā seja bija ieguvusi mazliet īgnu izteiksmi, likās, ka viņai līdz pat šim vakaram bijusi uzlikta drāšu maska, kas nu pēkšņi noņemta un atstājusi sīku rieviņu tīklu vispāri sejai. Pat acis bija pūcīgas. Tā viņa izteica savas nerimstošās bēdas par Septima Smola zaudējumu.

Viņa bija gluži slavena ar to, ka vienmēr pateica kaut ko aplamu un ietiepīgi, kā visa viņas cilts, nekad neatkāpās no saviem vārdiem, pielika vēl klāt kādu citu aplamību un tā turpināja tikai tālāk. Līdz ar viņas vīra nāvi ģimenes ietiepīgums, ģimenes lietišķīgums palika vienīgi viņā. Būdama liela runātāja, viņa varēja, kad vien tika pie vārda, bez mazākās iejūsmas stundām ilgi, monotoni stāstīt par neskaitāmiem gadījumiem, kad Liktenis bijis pret viņu netaisns. Nekad viņai ne prātā nenāca, ka klausītāji nostājas Likteņa pusē — sirds viņai bija laba.

Daudzus gadus rūpēdamās par Smolu (cilvēku ar vāju veselību), viņa tā bija pieradusi kopt slimniekus, ka pēc tam sekoja neskaitāmi gadījumi, kad viņa nosēdēja ilgi jo ilgi, lai iepriecinātu saslimušus cilvēkus — gan pieaugušos, gan bērnus — vai kādu, kam nepieciešama palīdzība, un viņa nespēja atvairīt sajūtu, ka pasaule ir pati nelabvēlīgākā vieta cilvēku mājoklim. Svētdienu pēc svētdienas viņa klausījās mācītāju Tomesu Skoulzu, ārkārtīgi veiklu sprediķotāju, kas viņu dziļi ietekmēja; taču viņai izdevās visus pārliecināt, ka arī tā esot viņas nelaime. Ģimenē viņa jau bija kļuvusi par dzīvu sakāmvārdu, un, ja kādam uznāca sevišķi nelaba oma, to nosauca par «īstu Džūliju». Šāds noskaņojums būtu novedis kapā četrdesmit gadu vecumā ikvienu, bet ne Forsaitu: ar saviem septiņdesmit diviem gadiem viņa vēl izskatījās tik labi kā nekad. Un likās, ka viņa vēl nav zaudējusi spēju baudīt dzīvi un var pienākt laiks, kad viņa to pierādīs. Viņai piederēja trīs kanārijputniņi, runcis Tomijs un puse no papagaiļa — viņas un Hesteres kopējā īpašuma; un šie nabaga radījumi (ko piesardzīgi pūlējās turēt tālāk no Timotija acīm — viņš necieta dzīvniekus) pretēji cilvēkiem attaisnoja viņas bezcerīgumu, saprazdami, ka citāda būt viņa nespēj, un sirsnīgi viņai pieķērās.

Tovakar viņa bija svinīgi krāšņa, melnā bombazīna kleitā ar nelielu, gaiši violetu trijstūrveida ielaidumu uz krūtīm un melnu samta lentu ap tievo kaklu; melnu un gaiši violetu krāsu gandrīz visi Forsaiti uzskatīja par pašu piemērotāko vakartērpam.

Uzmetusi lūpu, viņa sacīja Svizinam:

— Anna apjautājās par tevi. Tu neesi veselu mūžību bijis pie mums!

Svizins, sabāzis īkšķus vestes plecu izgriezumā, atteica;

— Anna ir pavisam savārgusi, viņai vajadzētu aprunāties ar ārstu.

— Misters Niklass Forsaits ar dzīves biedreni!

Niklass Forsaits smaidīja, taisnās uzacis uz augšu savilcis. Dienā viņam bija izdevies realizēt svarīgu nodomu — nodarbināt kādu Augšindijas cilti zeltraktuvēs Ceilonā. Tas bija ilgi lolots plāns, un, beidzot sasniedzis to, par spīti lielām grūtībām, viņš gluži pamatoti varēja justies apmierināts. Tas divkāršoja viņa raktuvju ienesīgumu, un, kā viņš bieži vien pārliecinoši pierādīja, cilvēkiem reiz tā kā tā jāmirst, to apliecināja visa dzīve; un, vai nu viņi mirst kā nožēlojami večuki savā dzimtenē, vai priekšlaicīgi no mitruma svešas zemes zeltraktuvē, tam patiešām maza nozīme, ievērojot vēl to, ka pārmaiņa viņu dzīves veidā nāk par labu Britu impērijai.

Niklasa spējas bija neapšaubāmas. Izslējis pret klausītāju savu ielauzto degunu, viņš piebilda:

— Tā kā mums trūkst dažu simtu šādu ļautiņu, mēs jau gadiem ilgi neesam izmaksājuši dividendes, un paskatieties, kāda cena ir mūsu akcijām. Es uz tām nevaru pelnīt pat desmit šiliņus.

Viņš bija arī aizbraucis uz Jarmutu un, atgriezies no turienes, juta, ka pagarinājis savu mūžu vismaz par desmit gadiem. Viņš satvēra Svizina roku, jautri iesaukdamies:

— Tā, mēs atkal esam klāt!

Viņa laulātā draudzene, novītusi sieviete, viņam aiz muguras pūlējās priecīgi pasmaidīt.

— Misters Džeimss Forsaits ar dzīves biedreni! Misters Soumss Forsaits ar dzīves biedreni!

Svizins sasita papēžus. Viņa stāja arvien bija lieliska.

— Sveiks, Džeims, sveika, Emīlij! Sveicināts, Soums! Kā tev klājas?

Viņš saņēma Irēnas roku, un viņa acis iepletās. Cik skaista sieviete — mazliet pabāla, bet viņas augums, viņas acis, viņas zobi! Pārāk laba šim Soumsam!

Dievi bija dāvājuši Irēnai tumšbrūnas acis un zeltainus matus, šo savdabīgo krāsu apvienojumu, kas pievelk vīriešu skatienus un, kā runā, esot vāja rakstura pazīme. Viņas apaļīgā kakla un plecu maigais bālums virs zelta krāsas tērpa darīja viņu īpatnēji valdzinošu.

Soumss stāvēja aizmugurē, nenovērsdams skatienu no sievas kakla. Svizina pulkstenis, ko viņš vēl arvien turēja rokā, rādīja devīto stundu. Pusstunda pāri viņa parastajam pusdienu laikam, turklāt viņš nebija ēdis brokastis. Viņu pārņēma dīvaina dzīvnieciska nepacietība.

— Džolions nemēdz nākt vēlu! — viņš sacīja Irēnai, nespēdams valdīt dusmas. — Droši vien Džūna viņu aizkavē!

— Iemīlējušies vienmēr nokavējas, — atteica Irēna. Svizins uzlūkoja viņu ar ciešu skatienu. Tumšs sārtums sakāpa tam vaigos.

— Nav nekāda iemesla. Jaunmodīga niekošanās, vairāk nekas!

Likās, ka šajā dusmu uzliesmojumā neskaidri izpaužas pirmatnējo cilšu niknums.

— Kā jums patīk mana jaunā zvaigzne, tēvoci Svizin? — klusi jautāja Irēna.

Viņai uz krūtīm tērpa mežģinēs mirdzēja piecstūraina no vienpadsmit dimantiem izveidota zvaigzne.

Svizins aplūkoja zvaigzni. Viņš pazina dārgakmeņus. Neviens cits jautājums nebūtu varējis labāk novērst viņa uzmanību.

— Kas jums to dāvināja? — viņš jautāja.

— Soumss.

Irēnas sejas izteiksme nemainījās, bet Svizina bālganās acis izspiedās, it kā viņā pēkšņi būtu pamodusies kāda nojauta.

—Jums droši vien mājās garlaicīgi, — viņš sacīja. — Atnāciet pie manis pusdienās, kad vien vēlaties, un es jūs pacienāšu ar labāko vīnu, kāds Londonā dabūjams.

—Mis Džūna Forsaita, misters Džolions Forsaits! … Misters Bozinijs!…

Svizins pacēla roku un dimdošā balsī aicināja:

— Pie galda, tūlīt pie galda!

Viņš veda pie galda Irēnu, aizrādīdams, ka neesot uzņēmis viņu kopš tā laika, kad viņa bijusi līgava. Džūnas galda biedrs bija Bozinijs, kas sēdēja starp Irēnu un savu saderināto. Džūnai otrā pusē sēdēja Džeimss ar Niklasa sievu, tad vecais Džolions ar Džeimsa sievu. Niklass ar Hetiju Česmenu, Soumss ar misis Smolu un viņai blakus Svizins.

Forsaitu ģimenes pusdienās tiek ievērotas zināmas tradīcijas. Tur, piemēram, nepasniedz uzkožamos. Kāpēc tas tā — nav zināms. Teorija, kas izvirzījusies jaunāko ģimenes locekļu vidū, izskaidro šo tradīciju ar pārmērīgi augstajām austeru cenām; vairāk gan jādomā, ka tai pamatā ir vēlēšanās tūdaļ sākt ar ko nopietnāku un praktiski uzskati, ka uzkožamie ir tīrie nieki. Tikai Džeimsa ģimene nespēja pretoties paradumam, kas valdīja gandrīz visos namos Pārkleinā, un šad tad kļuva neuzticīga šai tradīcijai.

Kad visi bija apsēdušies savās vietās, iestājās klusuma un gandrīz vai īgnuma pilns savstarpējas neuzmanības brīdis, kas vilkās līdz pirmā ēdiena pasniegšanai un tikai pa retam to pārtrauca šādas un līdzīgas piezīmes: «Toms atkal saslimis; nesaprotu, kas viņam īsti kait!», «Anna laikam rītos nemaz nenāk lejā?», «Kā sauc jūsu ārstu, Fanij? Stabss? Tas taču ir pūšļotājs!», «Vinifreda? Viņai pārāk daudz bērnu. Četri, vai ne? Viņa ir tieva kā diegs!», «Cik tu maksā par šo heresu, Svizin? Man liekas pārāk sauss.».

Līdz ar otro šampanieša glāzi kļūst dzirdama neskaidra dūkoņa, un, kad to attīra no nejaušām blakus skaņām un noskaidro tās īsto būtību, atklājas, ka tā ir Džeimsa balss. Viņš kaut ko stāsta, un tas turpinās visai ilgi, dažreiz pat iesniedzoties tajā svinību daļā, kad jau tiek nobaudīta «jēra mugura», ko uzskata par visa Forsaitu mielasta kroni.

Neviens Forsaits nerīkoja pusdienas bez jēra muguras. Šim sulīgajam, sātīgajam ēdienam piemīt kaut kas tāds, kas dara to piemērotu cilvēkiem «ar zināmu stāvokli». Tas ir barojošs un garšīgs; ēdiens, ko cilvēks vienmēr atceras, ja reiz ir nogaršojis. Tam ir pagātne un nākotne kā naudai, kas noguldīta bankā, turklāt par to var pastrīdēties.

Katrs ģimenes nozarojums stūrgalvīgi iegādājās to citā vietā: vecais Džolions cildināja Dartmūru, Džeimss Velsu, Svizins Sausdaunu, Niklass apgalvoja, ka ļaudis varot sacīt, ko vien gribot, bet vislabākā jērgaļa nākot no Jaunzēlandes. Rodžeram, «oriģinālajam» brālim, bija nācies pašam sameklēt kādu īpašu vietu, un, būdams patiešām atjautīgs cilvēks, kas izgudrojis jaunu profesiju saviem dēliem, viņš bija atradis veikalu, kur pārdeva Vācijas jērgaļu. Kad pārējie protestēja, viņš izskaidroja savu viedokli, uzrādīdams rēķinu, kas apliecināja, ka viņš samaksājis vairāk nekā visi pārējie. Toreiz vecais Džolions, padodamies kārei pafilozofēt, bija sacījis, pievērsdamies Džūnai:

— Tici man, tie ir dīvaini cilvēki, šie Forsaiti, tu pati par to pārliecināsies, kad paaugsies!

Vienīgi Timotijs atturējās no šiem strīdiem, kaut gan viņš labprāt iebaudīja jēra muguru, tomēr, kā pats izteicās, baidījās no šī ēdiena.

Ikvienam, kas interesējās par Forsaitiem no psiholoģiskā viedokļa, šī «jēra mugura» ir sevišķi svarīgs faktors; tā ne tikai uzskatāmi parāda gan visas ģimenes, gan katra atsevišķa indivīda stūrgalvību, bet arī apliecina, ka viņi ar miesu un dvēseli pieder pie tās lielās cilvēku kategorijas, kas piešķir svarīgu nozīmi ēdiena barības vērtībai un garšai un nepaļaujas sentimentālām tieksmēm pēc skaistuma.

Jaunākie ģimenes locekļi patiešām būtu iztikuši bez jēra cepeša, atzīdami par labāku omāru salātus vai pērļu vistiņu — kaut ko acij tīkamāku un ne tik barojošu, — bet tās bija sievietes; un, ja arī vīrieši, tad tie, kurus samaitājušās sievas vai mātes, kas, spaidu kārtā ēzdamas jēra cepeti visā savas laulības laikā, bija iepotējušas slepenu naidīgumu pret to arī saviem dēliem.

Kad lielā diskusija par jēra muguru bija beigusies, nāca Tjūksberijas šķiņķis, sagatavots ar stingri noteiktu mērces piedevu, un Svizins tik ilgi noņēmās ar šo ēdienu, ka aizkavēja pusdienu parasto norisi. Lai varētu no sirds baudīt šķiņķi, viņš pat pārtrauca sarunu.

Soumss, sēdēdams blakus misis Smolai, domīgi nolūkojās viesos. Viņam bija iemesls vērot Boziniju, un šis iemesls saistījās ar kādu ilgi lolotu nama būves plānu. Arhitekts varēja noderēt viņa nolūkiem, tas likās gudrs. Bozinijs sēdēja, atlaidies pret krēsla atzveltni, un saīdzis veidoja no maizes drupatiņām sīciņus valnīšus. Soumss ievēroja, ka viņa uzvalks ir labi piegriezts, tikai par šauru, it kā būtu šūts pirms daudziem gadiem.

Soumss redzēja, ka Bozinijs pievēršas Irēnai un kaut ko saka, un viņas seja atplaukst — kā viņš bieži bija redzējis to atplaukstam pret citiem, bet nekad pret viņu. Mēģināja arī uztvert viņu vārdus, bet tieši šai mirklī ierunājās krustmāte Džūlija.

Vai Soumsam tas vienmēr neesot licies dīvaini? Vēl pagājušo svētdien misters Skoulzs, šis labais cilvēks, esot teicis tik asprātīgu, tik dzēlīgu sprediķi. «Kāds labums,» viņš sacījis, «ja cilvēks iegūst dvēseles mieru, bet zaudē visu savu mantu?» Tā, viņš sacījis, esot vidusšķiras devīze. Bet ko gan viņš ar to domājis? Protams, varbūt vidusšķiras ļaudīm esot tādi ieskati, viņa to nezinot. Kā Soumss domājot?

— Kā lai es to zinu? Šis Skoulzs taču ir blēdis, vai ne? — Soumss atbildēja izklaidīgi.

Jo Bozinijs pašlaik aplūkoja visus pie galda sēdošos, it kā norādīdams uz katra dīvainībām, un Soumsam gribējās zināt, ko viņš saka. Spriežot pēc Irēnas smaida, viņa acīm redzot pievienojās Bozinija piezīmēm. Likās, viņa vienmēr piekrita citu cilvēku domām.

Irēnas skatiens pievērsās vīram. Soumss tūdaļ nolaida acis. Smaids bija nozudis no viņas lūpām.

Blēdis? Ko Soumss ar to gribot sacīt? Ja misters

Skoulzs, garīdznieks, esot blēdis, tad ikviens varot būt… Cik briesmīgi!

— Nu, un tā arī ir! — sacīja Soumss.

Kad krustmāte Džūlija izbijusies uz mirkli apklusa, viņš uztvēra dažus Irēnas vārdus, kas skanēja apmēram tā: «Tu, kas šeit ieej, atstāj cerības ārā!»

Bet Svizins bija ticis galā ar šķiņķi.

— Kur jūs pērkat sēnes? — viņš galminieka balsī jautāja Irēnai. — Varu ieteikt Smailibobu, tur vienmēr ir svaigas. Sīkmaņi jau negrib par to parūpēties.

Irēna pagriezās, lai atbildētu viņam, un Soumss redzēja, ka Bozinijs vēro Irēnu un smaida savā nodabā. Dīvains smaids šim cilvēkam. Pavisam vienkāršs, kā bērnam, kas smaida, kad ir iepriecināts. Soumss atcerējās Džordža doto iesauku «Jūras laupītājs», taču visai piemērota viņam tā nelikās. Un, redzēdams, ka Bozinijs pievēršas Džūnai, arī Soumss pasmaidīja, bet dzēlīgi — viņam nepatika Džūna, kas pašlaik šķita ne sevišķi apmierināta.

Un nekāds brīnums, jo viņai tikko bija šāda saruna ar Džeimsu:

— Braucot mājās, es apstājos pie upes, tēvoci Džeims, un redzēju lielisku vietu mājai.

Džeimss, kas bija paradis ēst gausi un pamatīgi, uz brīdi pārtrauca gremot.

—Nu? — viņš sacīja. — Kur tad tas bija?

—Netālu no Pengbornas.

Džeimss ielika mutē kumosu šķiņķa, un Džūna gaidīja.

—Tu droši vien nezini, vai tajā pusē pārdod zemi dzimtīpašumā? — viņš beidzot jautāja. — Un kādas tur zemes gabaliem cenas?

—Zinu, — atteica Džūna. — Es apjautājos. — Viņas mazā, apņēmīgā seja zem vara krāsas matu vainaga pauda aizdomīgu nepacietību un kvēli.

Džeimss uzlūkoja viņu ar inkvizitora skatienu.

— Ko? Tu taču netaisies pirkt zemi! — viņš iesaucās, nomezdams dakšiņu.

Džeimsa interese deva Džūnai drosmi. Viņa jau sen loloja plānu, pēc kura viņas tēvoči varētu gūt labumu sev un Bozinijam, būvēdami lauku mājas.

— Protams, ne, — viņa sacīja. — Es domāju, ka tā būtu lieliska vieta, ja… ja jūs… vai kāds cits gribētu celt māju.

Džeimss iesānis pašķielēja uz Džūnu un atkal iebāza mutē šķiņķa kumosu.

— Zeme tur droši vien ir ļoti dārga, — viņš noteica.

Tas, ko Džūna noturēja par Džeimsa interesi, patiesībā bija tikai uztraukums, ko ikvienā Forsaitā modināja bailes, ka noderīgs objekts varētu nokļūt cita rokās. Taču viņa negribēja atzīt, ka cietusi neveiksmi, un neatlaidās.

— Tev vajadzētu pāriet uz laukiem, tēvoci Džeims. Ja man būtu daudz naudas, es nevienu dienu vairs nepaliktu Londonā.

Džeimss bija satraukts līdz katrai garā, tievā auguma šūniņai. Viņam ne prātā nebija nācis, ka brāļameitai tādi uzskati.

—Kāpēc jūs nepārejat dzīvot uz laukiem? — atkārtoja Džūna. — Tas jums nāktu par labu.

—Kāpēc? — Džeimss uztraukts iesāka. — Pirkt zemi… ko tas man dos — pirkt zemi, būvēt mājas? Es pat četrus procentus nedabūšu par savu naudu.

— Kas par to? Bet jums būs svaigs gaiss.

—Svaigs gaiss! — iesaucās Džeimss. — Kas man no svaiga gaisa…

—Es domāju, katram patīk svaigs gaiss, — Džūna nicīgi noteica.

Džeimss ar plašu žestu noslaucīja salvetē muti.

—Tu nezini naudas vērtību, — viņš sacīja, vairīdamies no Džūnas skatiena.

—Nē! Un ceru, ka nekad nezināšu! — Un, neizsakāmā aizvainojumā kozdama lūpā, nabaga Džūna apklusa.

Kāpēc viņas radinieki tik bagāti, bet Fils nekad nezina, kur rīt ņems naudu, ko nopirkt tabaku? Kāpēc tie nevarētu kaut ko darīt viņa labā? Bet visi ir tik egoistiski. Kāpēc tie nevarētu būvēt lauku mājas? Džūna bija pilna tā naivā dogmatisma, kas ir visai aizkustinošs un dažreiz gūst panākumus. Bozinijs, kam viņa pievērsās pēc savas neveiksmes, sarunājās ar Irēnu, un Džūnas sajūsma atslāba. Viņas acis iedegās dusmās un apņēmībā, tāpat kā vecajam Džolionam, kad viņa vēlēšanās sadūrās ar šķēršļiem.

Arī Džeimss bija ļoti uztraukts. Viņš jutās tā, it kā būtu apdraudētas viņa tiesības ieguldīt naudu uz pieciem procentiem. Džolions izlutinājis meiteni. Neviena no viņa meitām tamlīdzīgus vārdus nebūtu teikusi. Džeimss vienmēr bija ļāvis saviem bērniem pilnīgu brīvību un, apzinādamies to, vēl dziļāk pārdzīvoja Džūnas izturēšanos. Viņš domīgi knibināja zemenes, tad bagātīgi aplēja tās ar krējumu un ātri apēda; vismaz tās viņam neies zudumā.

Nebija nekāds brīnums, ka viņš tā apmulsa. Piecdesmit četrus gadus (par aģentu viņš bija kļuvis pavisam jauns, tikko sasniedzis ar likumu noteikto vecumu) nodarbojoties ar hipotēkām, rūpējoties, lai kapitāli tiktu droši noguldīti uz visaugstākajiem procentiem, kārtojot darījumus pēc principa — gūt iespējami lielāko labumu no citiem cilvēkiem bez riska sev un saviem klientiem — un aprēķinot precīzo naudas vērtību visām dzīves attiecībām, viņš galu galā bija pieradis uz visu raudzīties no naudas viedokļa. Nauda tagad bija viņa ceļa zvaigzne, dzīves izpratnes līdzeklis, kaut kas tāds, bez kā viņš, pats to neapzinoties, nespēja izprast dzīves parādības, un frāze «es ceru, ka nekad nezināšu naudas vērtību», kas viņam bija iemesta tieši sejā, apbēdināja un kaitināja viņu. Viņš zināja, ka tās ir muļķības, citādi šie vārdi būtu viņu izbiedējuši. Kur gan pasaule tā nokļūs? Taču, pēkšņi atcerējies notikumu ar jauno Džolionu, viņš mazliet nomierinājās, jo ko gan varēja gaidīt no cilvēka, kam tāds tēvs! Bet līdz ar to viņa domas ievirzījās vēl nepatīkamākā gultnē. Ko nozīmēja visas šīs runas par Soumsu un Irēnu?

Kā visās ģimenēs, kas ciena pašas sevi, Forsaitiem bija izveidojies kaut kas tirdzniecības centram līdzīgs, kur apmainījās ar ģimenes noslēpumiem un novērtēja ģimenes inventāru. Forsaitu Biržā bija zināms, ka Irēna nožēlojot savas precības. Šo viņas nožēlu nosodīja. Viņai vajadzēja iepriekš apdomāt savu rīcību, prātīgas sievietes tā nemēdz kļūdīties.

Džeimss saīdzis nodomāja, ka viņiem ir skaista māja (kaut arī neliela) ļoti labā vietā, bērnu nav, nekādu naudas grūtību arī nav. Soumss labprāt nestāstīja par savām darīšanām, bet droši vien viņš ir turīgs cilvēks. Viņam ir lieliski ienākumi (Soumss, tāpat kā viņa tēvs, bija plaši pazīstamās advokātu firmas «Forsaits, Basteds un Forsaits» līdzīpašnieks), un viņš arvien rīkojas visai piesardzīgi. Nesen viņš nokārtojis sevišķi veiksmīgu darījumu ar dažām hipotēkām — patiešām lieliska izdevība!

Irēnai nebūtu nekāda iemesla žēloties, tomēr runāja, ka viņa pieprasījusi atsevišķu istabu. Džeimss zināja, kā tas var beigties. Un Soumss taču nedzēra.

Džeimss palūkojās uz savu vedeklu. Šis neviena nemanītais skatiens bija salts un aizdomu pilns. Tanī jautās lūgums un bailes, un aizvainojums. Kāpēc gan viņam tā jāuztraucas? Droši vien tas viss tīrie nieki. Sievietes jau ir tādi dīvaini radījumi! Viņas allaž mēdz tā pārspīlēt, ka grūti zināt, kad ticēt, kad ne. Bez tam viņam taču neviens nekā nestāstīja, visu vajadzēja pašam noskaidrot. Viņš atkal zagšus pavēlās Irēnā, pēc tam Soumsā. Pēdējais, sarunādamies ar krustmāti Džūliju, caur pieri skatījās uz Bozinija pusi.

«Soumss mīl savu sievu, to es zinu,» Džeimss nodomāja. «Paskat tikai, kā viņš vienmēr to apdāvina!»

Un Irēnas aplamā neapmierinātība viņu vēl vairāk pārsteidza. Cik žēl! Tāda pievilcīga sieviete, un Džeimss patiešām viņu mīlētu, ja tikai viņa citādi izturētos. Pēdējā laikā viņa sadraudzējusies ar Džūnu. Tas nebija labi, tas nepavisam nebija labi. Viņai sāka rasties savi uzskati. Džeimss nespēja saprast, ko viņa vēl gribēja. Viņai bija jauka māja un viss, ko vien varēja vēlēties. Nedrīkstēja ļaut viņai pašai izraudzīties sev draugus. Būtu bīstami, ja tā turpinātos tālāk.

Patiešām, Džūna savā tieksmē aizstāvēt nelaimīgos bija piespiedusi Irēnu atzīties un savukārt ieteikusi stāties pretī ļaunajam liktenim, vajadzības gadījumā pat šķirties. Taču, dzirdot šos pamudinājumus, Irēna domīgi klusēja, it kā viņu biedētu jau pati doma par tādu aukstasinīgu cīņu. Soumss nekādā ziņā no viņas neatteiktos, viņa sacīja Džūnai.

— Kas par to? — Džūna iesaucās. — Lai viņš dara, ko grib, tu tikai paliec pie sava. — Viņa pat nebija kautrējusies runāt par to viesībās pie Timotija. Kad Džeimss to uzzināja, viņš, gluži dabiski, sašuta un izbijās.

Ja nu Irēna patiešām nolemj aiziet no Soumsa? Tas gan likās pavisam neiespējami. Džeimsam šī doma bija tik neciešama, ka viņš tūdaļ to atmeta. Tā izraisīja neskaidras ainas viņa iztēlē, ausīs viņam it kā jau skanēja Forsaitu valodas. Cik briesmīgi piedzīvot skandālu, kas tik cieši saistīts ar viņu, ar viņa dēlu! Par laimi, Irēnai nav naudas — nožēlojamas piecdesmit mārciņas gadā! Un Džeimss ar nicināšanu atcerējās nelaiķi Heronu, kas viņai nekā nebija varējis atstāt mantojumā. Prātodams pie savas vīna glāzes, garās kājas pagaldē sakrustojis, viņš pat nemanīja, ka dāmas iet ārā no ēdamistabas, un nepiecēlās. Vajadzēs parunāt ar Soumsu, brīdināt viņu. Pēc visa, kas noticis, tā turpināties vairs nedrīkstēja. Un viņš gluži saīdzis konstatēja, ka Džūna atstājusi savu vīna glāzi neizdzertu.

«Tā skuķe pie visa vainīga,» viņš sprieda. «Irēnai pašai tas nekad nebūtu ienācis prātā.» Džeimss bija cilvēks ar spilgtu iztēli.

Svizina balss iztraucēja viņu no šīm pārdomām.

—Es par to samaksāju četri simti mārciņu, — Svizins sacīja. — Protams, tas ir īsts mākslas darbs.

—Četri simti! Hm! Milzu nauda! — piebalsoja Niklass.

Runa bija par rūpīgi darinātu skulpturālu grupu Itālijas marmorā, kas atradās uz augsta postamenta (arī marmora) un viesa istabā kultūras atmosfēru. Ārkārtīgi smalki izstrādātās blakus figūras attēloja sešas kailas sievietes, kuras norādīja uz centrālo figūru, arī kailu sievieti, kas rādīja pati uz sevi; kopējais iespaids modināja skatītāja visai patīkamu pārliecību, ka skulptūra ir ļoti vērtīga. Krustmāte Džūlija, kas sēdēja tai gandrīz pretī, bija visu vakaru ar lielu piespiešanos pūlējusies neskatīties uz to.

Tad runāja vecais Džolions; tieši viņš bija iesācis šo strīdu.

— Četri simti! Kas par niekiem! Nestāsti nu man, ka tu par to samaksāji četrus simtus!

Svizins otro reizi tajā vakarā pagrozīja galvu, un apkaklītes stūri sāpīgi iespiedās zodā.

— Četri simti mārciņu angļu naudā, ne fārzingu mazāk. Un es to nenožēloju. Tas nav parastais angļu darbs, bet īsta moderna itāliešu skulptūra.

Soumss pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem un palūkojās uz Boziniju. Arhitekts smīnēja, ietinies cigaretes dūmu mākonī. Tajā brīdī viņš patiešām atgādināja jūras laupītāju.

—Tas ir sarežģīts darbs, — steidzīgi piezīmēja Džeimss, kuru bija ietekmējuši skulptūras apmēri. — Pie Džobsona par to dabūtu labu naudu.

—Nabaga ārzemnieks, kas to veidoja, — turpināja Svizins, — prasīja pieci simti, es viņam samaksāju četrus. Tas ir vērts astoņus simtus. Nabaga puisis likās badā pamiris.

—Ā! — pēkšņi iejaucās Niklass. — Visi šie mākslinieki izskatās noplukuši. Es brīnos, kā viņi vispār dzīvo, piemēram, jaunais Flažoleti, ko Fanija un meitenes vienmēr aicina spēlēt vijoli. Viņš nopelna labi ja simt mārciņas gadā!

Džeimss papurināja galvu.

— Jā! — viņš piebalsoja. — Es nesaprotu, kā viņi dzīvo!

Vecais Džolions bija piecēlies un ar cigāru mutē piegāja pie skulptūras, lai apskatītu to tuvāk.

— Es par to nebūtu devis pat divus! — viņš beidzot pateica.

Soumss redzēja, ka viņa tēvs un Niklass nemierīgi saskatās. Otrā pusē Svizinam Bozinijs vēl arvien tinās dūmu mākonī.

«Interesanti, ko viņš par to saka?» nodomāja Soumss, kurš labi zināja, ka šī skulptūra ir pavisam mazvērtīga — nemoderna, novecojusies par veselu paaudzi. Pie Džobsona neviens vairs nepirka tādus mākslas darbus.

Beidzot nāca Svizina atbilde.

— Tu nekā nesaproti no skulptūrām. Tev ir tavas gleznas un vairāk nekā.

Vecais Džolions apsēdās savā vietā, pūzdams dūmu mutuļus no cigāra. Viņam ne prātā nenāca sākt strīdu ar tādu tiepšu kā Svizins, kurš bija stūrgalvīgs kā ēzelis, bet neprata atšķirt statuju no… salmu cepures.

— Ģipsis! — Tas bija viss, ko viņš pateica.

Strauji pietrūkties kājās Svizins jau sen vairs nespēja. Viņš uzsita ar dūri uz galda.

— Ģipsis! Lai tev mājās būtu kaut kas līdzīgs šim mākslas darbam!

Un atkal likās, ka viņa runā neskaidri izpaužas pirmatnējo cilšu niknums. Situāciju saglāba Džeimss.

— Bet ko jūs par to sakāt, mister bozinij? jūs esat arhitekts, jums taču jāprot novērtēt skulptūras un tamlīdzīgas lietas!

Visas acis pievērsās Bozinijam. Visi ar dīvainu neuzticību gaidīja viņa atbildi. Un Soumss, pirmo reizi iejaukdamies sarunā, jautāja:

—Jā, Bozinij, ko jūs par to sakāt? Bozinijs mierīgi atbildēja:

—Tas ir ievērojams darbs.

Viņa vārdi bija domāti Svizinam, bet acis viltīgi uzsmaidīja vecajam Džolionam. Tikai Soumsu neapmierināja šī atbilde.

—Ar ko tas ir ievērojams?

—Ar savu naivumu.

Atbildei sekoja izteiksmīgs klusums. Vienīgi Svizinam nebija skaidrs, vai Bozinija vārdi jāuzskata par komplimentu vai ne.

IV SOUMSS NOLEMJ CELT MĀJU

Trīs dienas pēc viesībām pie Svizina Soumss Forsaits iznāca pa sava nama zaļajām parādes durvīm un, palūkojies atpakaļ no skvēra puses, galīgi pārliecinājās, ka māju nepieciešams pārkrāsot.

Viņš bija atstājis sievu ar klēpī sakrustotām rokām sēžam viesistabā uz dīvāna. Irēna acīm redzot gaidīja, lai viņš iet projām. Tas nebija nekas neparasts. īstenībā tā notika ik dienas.

Soumss nesaprata, ko sieva viņam varēja pārmest. Viņš taču nedzēra! Vai viņš taisīja parādus, spēlēja kārtis, bija rupjš vai varmācīgs, draudzējās ar vieglprātīgiem cilvēkiem, palika naktīs ārpus mājas? Nekā tamlīdzīga!

Dziļā, apspiestā nepatika, ko Soumss juta sievā, viņam bija neizdibināms noslēpums un briesmīga sašutuma cēlonis. Tas, ka Irēna bija kļūdījusies un nemīlēja vīru, bija pūlējusies to mīlēt, bet nespēja, taču nevarēja būt īstais iemesls.

Neviens Forsaits neiedomātos ar tik neparastu iemeslu izskaidrot savas sievas izturēšanos pret viņu.

Tāpēc Soumss visu vainu uzkrāva vienīgi Irēnai. Viņš nekad nebija saticis sievieti, kas tā spēja valdzināt. Kur vien viņi gāja, viņš redzēja, ka Irēna saistīja visu vīriešu uzmanību, viņu skatieni, balss noskaņa, visa viņu rīcība to apliecināja. Viņas izturēšanās šādas uzmanības centrā līdz šim arvien bija palikusi nevainojama. Doma, ka Irēna ir viena no tām anglosakšu rasē diezgan reti sastopamajām sievietēm, kas dzimušas, lai mīlētu un tiktu mīlētas un kam bez mīlestības nav arī dzīves, viņam pat prātā nebija nākusi. Viņas spēju valdzināt Soumss uzskatīja par daļu no sievas — sava īpašuma vērtības, taču tas modināja aizdomas, ka viņa varētu ne vien saņemt, bet arī dot. Tomēr Irēna viņam nedeva nekā! «Kāpēc tad viņa precējās ar mani?» Soumss pastāvīgi domāja. Viņš vairs neatcerējās savus uzmanības apliecinājumus, to, ka pusotra gada viņš Irēnu visur bija vajājis, izgudrojis dažādus paņēmienus, lai to uzjautrinātu, apbēris ar dāvanām, nemitīgi atkārtojis bildinājumu un ar savu pastāvīgo klātbūtni atvairījis visus citus tās pielūdzējus. Viņš bija aizmirsis to dienu, kad, veikli izmantojot sevišķi asu pretīguma vilni, ko Irēnā sacēla mājas apstākļi, viņam izdevās vainagot savas pūles ar panākumiem. Ja viņš vispār kaut ko atcerējās, tad vienīgi zeltmatainās, tumšacainās meitenes izsmalcināti kaprīzo izturēšanos pret viņu. Viņš, protams, neatcerējās Irēnas sejas izteiksmi — dīvaini padevīgo un lūdzošo skatienu, kad tā pēkšņi kādu dienu piekāpās un apsolījās kļūt par viņa sievu.

No viņa puses tā bija bijusi īsta pielūgsme, ko cildina grāmatas un cilvēki, — kad mīlētājs, kas kalis dzelzi, kamēr tā kļuvusi viegli veidojama, galu galā tiek atalgots par savām pūlēm un pēc tam dzīve ir laimīga un līksma kā kāzu zvani.

Soumss devās uz priekšu, stūrgalvīgi turēdamies ielas ēnainajā pusē.

Māju vajadzēja remontēt, ja vien viņš nenolems pāriet uz laukiem un tur būvēties.

Simto reizi tajā mēnesī viņš pārcilāja šo jautājumu. Kāda jēga steigties? Viņš dzīvoja ļoti labi, ienākumi arvien pieauga un sasniedza trīs tūkstošus gadā, taču viņa ieguldītais kapitāls nebija tik liels, kā tēvs iedomājās. Džeimsam piemita tieksme uzskatīt savu bērnu materiālo stāvokli par labāku, nekā tas patiesībā bija. «Astoņus tūkstošus es varētu sadabūt itin viegli,» viņš sprieda, «nemaz nesaistoties ar Robertsonu vai Nikolu.»

Soumss apstājās pie gleznu veikala loga. Viņš bija «mākslas draugs» un Monpeljē skvērā 62 kāda maza istabiņa viņam krājās pilna ar audekliem, kas bija saslieti gar sienām, jo nepietika vietas, kur pakārt. Viņš nesa tos mājās, atgriezdamies no Sitijas, parasti krēslā, bet svētdienu pievakarēs mēdza uzturēties šajā istabiņā, stundām ilgi grozīdams gleznas pret gaismu, pētīdams uzrakstus to mugurpusēs un reizēm kaut ko pierakstīdams

Tās gandrīz visas bija ainavas ar figūrām priekšplānā — simbols slepenam protestam pret Londonu, tās augstajiem namiem, bezgalīgajām ielām, kur ritēja Soumsa dzīve un viņa cilts un šķiras dzīve. Šad tad viņš paņēma līdzi vienu vai divas gleznas, uz Sitiju braukdams, un pa ceļam apstājās pie Džobsona.

Viņš reti kādam rādīja savas gleznas. Irēna, kuras vērtējumu viņš klusībā cienīja un varbūt tieši tāpēc nekad pēc tā neprasīja, tikai retu reizi gāja šajā istabā — vienīgi tad, kad vajadzēja izpildīt kādu mājasmātes pienākumu. Viņa netika uzaicināta aplūkot gleznas un nekad to nedarīja. Soumsam tas bija vēl viens aizvainojuma iemesls. Viņš ienīda sievas lepnumu un klusībā no tā bijās.

Gleznu veikala vitrīnas spoguļstiklā stāvēja Soumsa attēls un raudzījās uz viņu. Viņa pieglaustie mati zem cilindra malas spīdēja tāpat kā cilindrs; bālā, šaurā seja, gludi skūto lūpu līnija; spēcīgais, no skūšanas iezilganais zods un kārtīgi aizpogātā melnā ketaveja it kā liecināja par savaldību un noslēgtību, par nesatricināmu, tīšu nosvērtību, bet acis — saltas, pelēkas, ar saspringtu skatienu un rieviņu starp uzacīm — domīgi pētīja viņu, it kā zinātu kādu viņa slepenu vājību.

Viņš apskatīja gleznas, lasīja mākslinieku vārdus, noteica gleznu vērtību, taču bez tā apmierinājuma, kādu parasti sniedza šāds klusībā izdarīts novērtējums, un tad gāja tālāk.

Mājā Monpeljē skvērā 62 varēs gluži labi nodzīvot vēl kādu gadu, ja viņš nolems celt jaunu! Laiks būvēšanai izdevīgs, naudai jau sen nav bijusi tik liela vērtība, un apbūves gabals, ko viņš apskatīja Robinhilā, kad pavasarī bija aizbraucis uz turieni sakarā ar Nikola hipotēku, bija lielisks — labāks vairs nevarēja būt! Divpadsmit jūdzes no Haidparka, zemes cenas noteikti kāps, vienmēr par to varēs dabūt vairāk, nekā viņš samaksās. Tātad māja, ja to uzcels īsti labā stilā, būs lielisks kapitāla ieguldījums.

Doma, ka viņam vienīgajam no visas ģimenes piederētu lauku māja, Soumsu ietekmēja visai maz, jo īstam Forsaitam jūtas, pat sabiedriskā stāvokļa apziņa bija greznība, ko varēja atļauties vienīgi tad, kad apmierinātas tieksmes pēc daudz svarīgākā materiālas dabas baudījuma.

Dabūt Irēnu projām no Londonas, no izdevības iet sabiedrībā un sastapties ar cilvēkiem, projām no viņas draugiem un visiem, kas viņai iedvesa dažādas iedomas! Tas bija pats galvenais! Viņa pārāk cieši sadraudzējusies ar Džūnu! Džūna Soumsu neieredzēja. Viņš atbildēja ar to pašu. Viņos abos taču ritēja vienas asinis.

Aizvest Irēnu no pilsētas — tas būtu vissvarīgākais. Māja viņai patiktu, viņa ar prieku rūpētos par mājas iekārtošanu, viņai taču īsta mākslinieces daba!

Mājai jābūt labā stilā, tādai, lai vienmēr justu tās cenu, lai tā būtu kaut kas vienreizējs, kā, piemēram, nesen uzceltā Parksa māja ar torni. Bet Parkss pats sacījis, ka viņa arhitekts viņu izputināšot. Bīstami ielaisties ar šiem cilvēkiem: ja tas ir arhitekts ar vārdu, viņš iedzīs jūs nebeidzamos izdevumos, turklāt vēl izturēsies augstprātīgi.

Bet viduvēju arhitektu nav vērts ņemt, — atceroties Parksa torni, kļuva skaidrs, ka parastam arhitektam tādu darbu uzdot pilnīgi neiespējami.

Tāpēc Soumss bija iedomājies par Boziniju. Pēc pusdienām pie Svizina viņš sāka vākt ziņas. Tās bija trūcīgas, taču iepriecinošas: «No jaunās skolas».

«Spējīgs?»

«Ļoti spējīgs, tikai mazliet… mazliet par augstu ceļ degunu!»

Viņam nebija izdevies noskaidrot, kādas mājas Bozinijs jau būvējis un cik lielu maksu ņem. No visa uzzinātā Soumsam bija radies iespaids, ka Bozinijs būs mierā ar viņa noteikumiem. Jo vairāk viņš domāja par šo ideju, jo vairāk tā viņam patika. Tādā gadījumā šis darījums paliktu ģimenē, un Forsaiti pēc tā gandrīz neapzināti tiecās. Turklāt viņš varētu vienoties par pieņemamiem noteikumiem, varbūt pat ļoti lēti — un tas būtu tikai taisnīgi, ievērojot to, ka Bozinijam rastos iespēja parādīt savas spējas, jo šī māja nebūtu parasta, vienkārša celtne.

Soumss pašapmierināts domāja par to, ka jaunais cilvēks dabūs labu darbu. Kā ikviens Forsaits, viņš spēja būt caurcaurēm optimists, ja no optimisma varēja gūt labumu.

Bozinija kantoris atradās Slounstrītā, tepat tuvumā, tā, ka būs iespējams vienmēr pārskatīt plānus.

Arī Irēna droši vien necels iebildumus pret aizbraukšanu no Londonas, ja viņas labākās draudzenes saderinātais tāpēc dabūs darbu. Iespējams, ka no tā atkarīgas Džūnas laulības. Irēna taču negribēs aizkavēt Džūnas laulības. To viņa nekādā ziņā negribēs, Soumss viņu pārāk labi pazina. Un Džūna būs apmierināta. Arī tas bija zināms panākums.

Bozinijs likās spējīgs, turklāt viņam bija viena īpašība, kas viņu darīja īpaši pievilcīgu: viņš neprata rūpēties par savām interesēm. Naudas jautājumos ar viņu būs viegli vienoties. Soumss secināja to, nepavisam netaisīdamies krāpt Boziniju, viņam tas bija dabiskais domu gājiens, tāpat kā ikvienam labam biznesmenam — visiem tiem tūkstošiem labu biznesmenu, caur kuru pūli Soumss devās uz Ladgeithilu.

Un tā, ar apmierinājuma sajūtu domādams par to, ka ar Boziniju būs viegli vienoties naudas jautājumos, viņš pakļāvās savas lielās šķiras neizprotamajiem likumiem, pašas cilvēka dabas likumiem.

Laužoties cauri ļaužu drūzmai, Soumss, kas parasti iedams skatījās uz ielu sev zem kājām, pievērsa skatienu St. Pola katedrāles kupolam. Vecā katedrāle viņu sevišķi valdzināja, un ne tikai vienu, bet divas trīs reizes nedēļā viņš savā ikdienas gājienā iegriezās tur un pastāvēja piecas vai desmit minūtes sānu ailēs, pētīdams vārdus un uzrakstus uz pieminekļiem. Grūti izskaidrot, kas šinī lielajā baznīcā tā saistīja Soumsu. Varbūt tā palīdzēja viņam koncentrēties pie dienā veicamā darba. Ja viņu nomāca domas par kādu sevišķi svarīgu darījumu, kas prasīja īpaši izveicīgu rīcību, viņš katrā ziņā iegāja katedrālē un klusi kā pele staigāja no viena uzraksta pie otra. Tad tikpat klusām izgāja ārā un nosvērtiem soļiem devās projām pa Čīpsaidu, un viņa gaita likās paužam apņēmību un neatlaidību, it kā viņš būtu cieši nolēmis nopirkt kaut ko nule ieraudzītu.

Tajā rītā viņš iegāja katedrālē, taču neapstaigāja, kā parasti, pieminekļus citu pēc cita, bet pacēla skatienu uz kolonām un sienu posmiem un palika stāvam.

Viņa domīgā un godbijības pilnā seja, kādas arvien kļūst sejas baznīcā, milzīgās celtnes plašumā likās balta kā krīts. Cimdos tērptās rokas bija cieši satvērušas lietussarga rokturi. Viņš pacēla tās uz augšu. Pār viņu laikam bija nākusi svēta iedvesma.

«Jā,» viņš domāja, «man vajadzīga istaba, kur novietot gleznas.»

Tovakar, nākdams mājās no Sitijas, viņš iegriezās Bozinija kantorī. Arhitektu viņš sastapa bez žaketes, smēķējam pīpi un zīmējam kādu plānu. Soumss atteicās no piedāvātās glāzītes un tūdaļ sāka runāt par sava nāciena mērķi.

— Ja jums svētdien nav nekas labāks padomā, atbrauciet man līdzi uz Robinhilu, es gribētu zināt jūsu domas par kādu apbūves gabalu.

— Vai jūs celsiet māju?

— Varbūt, — atteica Soumss, — bet nesakiet nevienam par to. Es tikai gribu dzirdēt jūsu domas.

—Lai notiek! — sacīja arhitekts. Soumss apskatīja istabu.

—Diezgan augstu esat iekārtojies, — viņš piezīmēja. Viņam noderētu ikviens sīkums par Bozinija darba lauka raksturu un apjomu.

— Pagaidām var iztikt, — atbildēja arhitekts. — Jūs esat pieradis pie greznības.

Viņš izdauzīja pīpi, bet iesprauda to tukšu atpakaļ zobos; tā viņam varbūt bija vieglāk sarunāties. Soumss ievēroja, ka Bozinijam iekrituši, it kā uz iekšu iesūkti vaigi.

—Cik jūs maksājat par šādu kantori? — Soumss jautāja.

—Piecdesmit… un arī tas ir par daudz, — atteica arhitekts.

Šī atbilde noskaņoja Soumsu labvēlīgi.

— Jā, dārgi gan, — viņš sacīja. — Tad es svētdien ap vienpadsmitiem atbraukšu jums pakaļ.

Nākamajā svētdienā viņš ekipāžā ieradās pie Bozinija un aizveda to uz staciju. Robinhilā ormani nevarēja dabūt, un viņi kājām devās uz pusotras jūdzes attālo apbūves gabalu.

Bija pirmais augusts, lieliska diena ar karstu sauli un skaidrām debesīm, un uz taisnā, šaurā ceļa, kas gāja kalnup, viņu kājas sacēla dzeltenus putekļus.

— Grants, — noteica Soumss un iesānis uzmeta skatienu Bozinija žaketei. Sānu kabatas bija piebāztas ar papīra vīstokļiem, padusē Bozinijs nesa savādu spieķi. Soumss ievēroja šīs un vēl citas dīvainības.

Tikai gudrs cilvēks vai patiesi jūras laupītājs varēja atļauties tādu nevērību savā apģērbā; un, kaut gan šāda dīvaina rīcība Soumsam nepatika, zināmā mērā tā viņu pat nomierināja: tā liecināja par īpašībām, kas viņam varēja nākt tikai par labu. Ja šis cilvēks prot būvēt mājas, kāda nozīme tad viņa apģērbam?

— Es jau jums sacīju, — teica Soumss, — ka ar šo māju gribu sagādāt pārsteigumu, tāpēc nestāstiet nevienam par to. Es nekad nerunāju par saviem nodomiem, iekams tie nav realizēti. Bozinijs pamāja ar galvu.

— Pastāstiet tikai sievietēm savus plānus, — turpināja Soumss, — un pēc tam runām gala nebūs.

— Jā, — Bozinijs piekrita, — sievietes ir velni! Sirds dziļumos Soumss jau sen juta to pašu, taču vārdos nekad nebija izteicis.

— O! — viņš norūca. — Tātad jūs arī jau… — Viņš apklusa, bet tad nevaldāmā ļaunuma uzplūdā piebilda:

— Džūnai ir temperaments … vienmēr ir bijis.

— Eņģelim temperaments vēl nav nekas slikts. Soumss nekad nebija nosaucis Irēnu par eņģeli. Viņš

nebūtu spējis tā apgānīt savus labākos instinktus, atklājot svešiem cilvēkiem viņas vērtības noslēpumu un līdz ar to nododot sevi. Viņš nekā neatbildēja.

Viņi bija iegriezušies aizlaistā ceļā, kas gāja pāri ganībām. Ratu sliedes aizvijās uz grants bedri, aiz kuras starp koku skupsnām bieza meža malā slējās lauku mājas dūmeņi. Nelīdzeno zemi klāja pūkainas zāles kušķi, no kuriem cīruļi laidās augšup saulainajās debesīs. Tālu pie apvāršņa, aiz neskaitāmiem laukiem un žogiem, pacēlās pakalnu rinda.

Soumss aizveda Boziniju līdz laukuma otrai malai, tad apstājās. Tur bija izraudzītais apbūves gabals, bet tagad, kad vajadzēja parādīt to citam, viņš apmulsa.

— Aģents dzīvo tur tajā kotedžā, — viņš sacīja.

— Pie viņa mēs varam pabrokastot. Labāk vispirms paēdīsim un tad apskatīsim apbūves gabalu.

Viņš atkal Bozinijam pa priekšu devās uz kotedžu, kur viņus laipni uzņēma aģents, gara auguma vīrs, vārdā Olivers, ar miegainu seju un sirmu bārdu. Pie brokastu galda Soumss gandrīz nekā neēda, bet visu laiku vēroja Boziniju un reizes divas paslepšus ar zīda mutautu noslaucīja pieri. Beidzot azaids bija ieturēts un Bozinijs piecēlās.

— Jums droši vien vajag aprunāties par darīšanām, — viņš teica. — Es iešu mazliet apskatīt apkārtni. — Atbildi nenogaidījis, viņš izgāja ārā.

Soumss pavadīja gandrīz veselu stundu kopā ar aģentu, aplūkodams zemes gabalu plānus un apspriezdams Niklasa un citu hipotēkas. Beidzot, it kā tikai tagad viņam tas būtu ienācis prātā, viņš sāka runāt par apbūves gabalu.

— Jums vajadzētu atlaist man lētāk, — viņš sacīja. — Es taču esmu pirmais, kas šeit būvēsies…

Olivers papurināja galvu.

—Gabals, ko jūs esat izvēlējies, — viņš teica, — mums ir vislētākais. Tie, kas atrodas augšā pakalnā, ir krietni dārgāki.

—Jums jāzina, — brīdināja Soumss, — ka es vēl neesmu izšķīries, iespējams, ka es nemaz nebūvēšos. Zemes rente ir ļoti augsta.

—Būtu ļoti žēl, mister Forsait, ja jūs atteiktos, un es domāju, ka tā būtu kļūda, ser. Nekur Londonas tuvumā nav zemes gabalu ar tik skaistu skatu kā no šejienes un, ievērojot visus apstākļus, par tādu cenu. Mums vajadzētu tikai ievietot sludinājumu, un pircēji nāktu bariem.

Viņi saskatījās. Viņu sejas runāja skaidri un gaiši: «Es cienu jūs kā veikalnieku, bet neceriet, ka es ticēšu kaut vienam jūsu vārdam.»

— Jā, — Soumss atkārtoja, — es vēl neesmu izšķīries, iespējams, ka nekas tur neiznāks! — Pēc šiem vārdiem viņš paņēma savu lietussargu, pasniedza aģentam aukstu roku, bez spiediena atvilka to atpakaļ un izgāja ārā, saulē.

Domās nogrimis, viņš lēnām soļoja atpakaļ uz apbūves gabalu. Viņš instinktīvi juta, ka aģentam taisnība. Lēts apbūves gabals. Taču visjaukākais bija tas, ka aģents patiesībā neuzskatīja šo gabalu par lētu, to Soumss zināja. Tātad viņa nojauta bija uzvarējusi aģenta nojautu.

«Lēts vai dārgs, es tomēr to pirkšu,» viņš domāja.

Cīruļi spurdza augšup viņam pie kājām, gaisā bariem lidinājās tauriņi, saldi smaržoja lauku zāles. Paparžu spēcīgais aromāts plūda no meža, kur, biezoknī paslēpušies, dūdoja baloži, un no tālienes siltā, vieglā vēsmiņa nesa ritmiskas baznīcas zvanu skaņas.

Soumss gāja, acis nodūris, un viņa lūpas kustējās, it kā gaidot garšīgu kumosu. Kad viņš nonāca pie laukuma, Boziniju nekur neredzēja. Brītiņu pagaidījis, viņš devās pāri klajumam uz nogāzes pusi. Viņš būtu saucis, bet baidījās pats savas balss skaņas.

Klajums bija vientulīgs kā prērija, tā klusumu iztraucēja vienīgi trusīši, kas izbiedēti metās savās alās, un cīruļu dziesmas.

Soumsu, lielās Forsaitu armijas vadoni, celmlauzi, kas devās civilizēt šo tuksnesi, nomāca šī vientulība, neredzamo dziedoņu treļļi un karstais, smaržīgais gaiss. Viņš jau apgriezās, grasīdamies iet atpakaļ, bet tad beidzot ieraudzīja Boziniju.

Arhitekts bija atlaidies zālē pašā nogāzes malā zem liela, veca ozola ar vareniem zariem un kuplu lapotni.

Soumsam vajadzēja pieskarties Bozinijam pie pleca, tikai tad viņš pacēla galvu.

— A! Forsait, — viņš sacīja, — es atradu īsto vietu jūsu mājai. Paskatieties!

Soumss stāvēja un skatījās, tad vienaldzīgi noteica:

— Varbūt jūs esat ļoti gudrs, bet šis gabals man maksās pusotras reizes dārgāk.

— Pie velna maksu! Redziet, kas par skatu! Gandrīz pie viņu kājām viļņoja zeltains labības lauks,

aiz kura pacēlās neliela, tumša birztala. Tīrumi ar žogiem stiepās tālē, līdz pelēcīgi zilganiem pakalniem. Labajā pusē kā sudrabaina svītra vizēja upe.

Debesis bija tik zilas un saule tik spoža, ka likās — šeit valda mūžīga vasara. Dzelkšņu pūciņas lidinājās ap viņiem kā dzidrā gaisa apburtas. Pāri labības laukam virmoja tveice, un visu apņēma liega, tikko samanāma dūkoņa, it kā, lidinoties starp debesīm un zemi jautrās dzīrēs, tur sačukstētos dzīves gaišie mirkļi.

Soumss skatījās. Un gluži neviļus kaut kas sāka briest viņa krūtīs. Dzīvot šeit, šai brīnišķīgajā vietā, rādīt to saviem draugiem, runāt par to, par savu īpašumu! Viņa vaigi kaisa. Siltums, mirdzums un svelme pārņēma viņu visu, tāpat kā pirms četriem gadiem Irēnas skaistums bija paņēmis viņu savā varā un iedvesis ilgas pēc šīs sievietes. Viņš paslepus uzmeta skatienu Bozinijam, kura acis — «pieradināta leoparda» (kā viņu bija nosaucis kučieris) acis vēl arvien kā aizmirsušās slīdēja pār ainavu. Saules gaisma vēl vairāk izcēla viņa sejas asās līnijas — izspiedušos vaigu kaulus, stūraino zodu.

vertikālās rievas pierē, un Soumss ar nepatiku vēroja šo raupjo, dedzīgo, bezrūpīgo seju.

Ilga, liega vēja pūsma saviļņoja labību un iesvieda silta gaisa strāvu viņiem sejā.

—Šeit es jums uzceltu brīnumu, ne māju, — Bozinijs beidzot pārtrauca klusumu.

—Domāju gan, — Soumss sausi atteica. — Jums taču nebūtu par to jāmaksā.

— Par tūkstošiem astoņiem es jums varētu uzcelt pili. Soumss bija nobālis — viņš cīnījās pats ar sevi. Acis

nodūris, viņš ietiepīgi noteica:

— Es to nevaru atļauties.

Un lēnām, savā apdomīgajā gaitā viņš devās atpakaļ uz pirmo apbūves gabalu.

Viņi pabija tur laiciņu, sīki apspriezdami paredzamās mājas būvi, tad Soumss vēlreiz aizgāja uz kotedžu pie aģenta.

Pēc pusstundas viņš atgriezās un kopā ar Boziniju devās uz staciju.

— Nu tā, — viņš sacīja, gandrīz nekustinādams lūpas, — es tomēr ņemšu to jūsu izraudzīto gabalu.

Un atkal apklusa, apmulsumā domādams, kā tas gadījies, ka šis cilvēks, ko viņš tikai nicināja, bija piespiedis viņu mainīt lēmumu.

V KĀDA FORSAITA ĢIMENES PAVARDS

Tāpat kā tūkstošiem progresīvu lielās Londonas iemītnieku no Soumsa šķiras un paaudzes, kuri kļuvuši neuzticīgi sarkaniem plīša krēsliem un zina, ka itāliešu marmora skulptūras ir vecmodīgas, Soumss Forsaits dzīvoja mājā, kas runāja pati par sevi. Pie durvīm bija īpatnēji darināts klaudzināmais veserītis, logi pārtaisīti tā, ka vērās uz ārpusi, pakarinātās puķu kastēs auga fuksijas, un aiz mājas (svarīga īpatnība) atradās mazs pagalmiņš ar nefrītzaļu flīžu segumu, un visapkārt tam sārtas hortenzijas spilgti zilos podos. Šeit, zem pergamenta krāsas japāņu sauljuma, kas aizņēma pagalmiņa vienu galu, mājas iemītnieki vai viesi, paslēpušies no ziņkārīgām acīm, varēja padzert tēju vai vaļas brīžos apskatīt jaunākās sudraba kārbiņas Soumsa kolekcijā.

Iekšējais iekārtojums atbilda agrīnajam ampīram un Viljema Morisa stilam. Kaut arī māja bija neliela, tomēr ērta — ar neskaitāmiem putnu ligzdām līdzīgiem stūrīšiem, kuros kā olas bija novietotas dažādas sudraba lietiņas.

Uz šī vispārējās pilnības fona cīnījās divas dažādas izsmalcinātības. Tur mita namamāte, kas pat uz vientuļas salas būtu iekārtojusi sev daiļu mājokli, un namatēvs, kuram daiļums, tā sakot, bija kapitāla ieguldījums, ko īpašnieks izlietoja savas labklājības celšanai saskaņā ar konkurences likumiem. Šis konkurences noteiktais daiļums lika Soumsam, mācoties Malboro koledžā, pirmajam valkāt baltu vesti vasarā un korda vesti ziemā, neļāva viņam rādīties sabiedrībā ar sagriezušos kaklasaiti un piespieda viņu noslaucīt putekļus no savām lakādas kurpēm auditorijas priekšā, kad izlaiduma aktā visi bija sapulcējušies klausīties, kā viņš deklamēs Moljēru.

Nevainojams kārtīgums bija pieaudzis Soumsam — un daudziem londoniešiem — kā otra āda: neiespējami iedomāties viņu ar izspūrušiem matiem, ar kaklasaiti, kas kaut astotdaļu collas novirzījusies sānis, ar nespodru apkaklīti! Neparko uz pasaules viņš nebūtu atteicies no ikdienas peldes — tā bija modes lieta; un cik dziļi viņš nicināja cilvēkus, kas katru dienu negāja vannā!

Bet Irēnu varēja iedomāties kā nimfu, kas peldas ceļmalas strautos, priecādamās par atspirdzinājumu un jūsmodama pati par savu daiļumu.

Šinī konfliktā, kas notika mājās, sieviete bija cietusi neveiksmi. Tāpat kā cīņā starp anglosakšiem un ķeltiem, kas vēl arvien turpinājās tautā, vieglāk ietekmējamam un uzņēmīgākajam raksturam bija uzspiesti vispār pieņemti nosacījumi.

Tā Soumsa māja bija kļuvusi ļoti līdzīga simtiem citu māju ar tādiem pašiem augstiem centieniem, par to sacīja: «Soumsa Forsaita mazā, brīnišķīgā mājiņa, ļoti oriģināla, mana mīļā, — patiešām eleganta!» Soumsa Forsaita vietā varēja likt Džeimsu Pībodiju, Tomasu Etkinsu vai Emanuelu Spanjoleti, patiesību sakot, kuru katru Londonas vidusšķiras virsotnes angli ar pretenzijām uz labu gaumi. Un, kaut arī viņu namu iekārtojums būtu citāds, šī frāze tomēr būtu pamatota.

Astotā augusta vakarā, nedēļu pēc brauciena uz Robinhilu, šīs mājas («ļoti oriģināla, mana mīļā, — patiešām eleganta!») ēdamistabā Soumss un Irēna sēdēja pie pusdienu galda. Siltas pusdienas svētdienā bija sevišķa elegance, kas piemita šai mājai un daudzām citām. Tūliņ pēc kāzām Soumss bija noteicis: «Kalpotāji lai gatavo mums svētdienās siltas pusdienas — tik un tā viņiem nekā nav ko darīt, spēlē tikai koncertīnu.»

Šis jauninājums nekādu pretestību neradīja. Jo — Soumsam par nepatiku — kalpotāji mīlēja Irēnu, kas, par spīti visām labajām tradīcijām, likās atzīstam arī viņu tiesības uz vājībām, kādas piemīt cilvēka dabai.

Laimīgais pāris sēdēja pie skaista palisandra koka galda, nevis taisni pretī viens otram, bet iesānis; viņi pusdienoja bez galdauta (sevišķa elegance) un pagaidām nebija pārmainījuši savā starpā ne vārda.

Soumsam patika pie pusdienu galda runāt par darīšanām vai par saviem pirkumiem, un, kamēr viņš runāja, Irēnas klusēšana viņu neuztrauca. Tovakar viņš nespēja runāt. Lēmums celt māju visu nedēļu bija mocījis viņu, un beidzot viņš bija apņēmies pastāstīt par to sievai.

Nemiers, ko viņš juta, domādams par gaidāmo sarunu, kaitināja Soumsu; Irēna nedrīkstēja likt viņam tā nervozēt, sieva un vīrs taču bija viens. Kopš viņi apsēdās pie galda, Irēna ne reizes nebija uz viņu palūkojusies, un viņš nesaprata, ko gan tā visu laiku varēja domāt: Grūti, kad cilvēks strādā kā viņš, pelnīdams sievai naudu, — jā, un ar sāpošu sirdi, — bet tā sēž un skatās … skatās, it kā istabas sienas to spiestu. Tādēļ vien jau cilvēks varēja piecelties un aiziet no galda.

Lampas gaisma caur sārto abažūru krita Irēnai uz kakla un rokām. Soumss gribēja, lai viņa nāk pusdienās dekoltētā tērpā, tad viņš jutās neizmērojami pārāks par vairumu savu paziņu, kuru sievas apmierinājās, mājās pusdienojot, ar slēgtiem viesību tērpiem vai pēcpusdienas kleitām. Rožainajā gaismā viņas dzintarkrāsas mati un gaišā āda dīvaini kontrastēja ar tumšbrūnajām acīm.

Vai varēja cilvēkam piederēt kaut kas skaistāks par šo sulīgos toņos ieturēto ēdamgaldu, par šīm mirdzošām zvaigznēm līdzīgajām rozēm ar maigām ziedlapiņām, par glāzēm, kas zaigoja kā rubīns, un oriģinālo sudraba servīzi? Vai varēja cilvēkam piederēt kaut kas daiļāks par sievieti, kas sēdēja pie šī galda? Pateicības jūtas nebija Forsaitu stiprā puse, viņi bija tik pilni konkurences gara un veselā saprāta, ka trūka izdevības parādīt šādas jūtas, un Soumss pārdzīvoja vienīgi sāpēm līdzīgu satraukumu, domājot, ka Irēna nepieder viņam tā, kā viņam būtu tiesības prasīt, ka viņš nespēj, pastiepjot roku, noplūkt to kā šo rozi un ieelpot viņas sirds dziļākos noslēpumus.

No visa, kas viņam piederēja, no visa, ko viņš bija savācis, — sudrablietām, gleznām, namiem, naudas — viņam dvesa pretī slepena tuvības sajūta; no Irēnas viņš nesaņēma nekā.

Viņa mājā no visām sienām jautās ļaunas vēstis. Soumsa praktiski noskaņotais raksturs protestēja pret noslēpumaino brīdinājumu, ka Irēna nav viņam piemērota. Viņš bija apprecējis šo sievieti, pakļāvis to, padarījis par savu īpašumu, un pavisam pretrunīgs galvenajam no visiem likumiem — īpašuma likumam Soumsam likās tas apstāklis, ka viņam piederēja vienīgi Irēnas fiziskā būtne un nekas vairāk, ja vispār piederēja — par to viņš jau sāka šaubīties. Ja kāds būtu jautājis, vai viņš vēlētos valdīt pār Irēnas dvēseli, šis jautājums viņam būtu šķitis smieklīgs un sentimentāls. Taču viņš to vēlējās, bet nojauta sacīja, ka tas nekad nenotikšot.

Irēna arvien bija klusa, pasīva, piemīlīgi atturīga, it kā baidītos ar kādu vārdu, žestu vai skatienu iedvest Soumsam pārliecību, ka viņa to mīl. Un Soumss jautāja pats sev: vai tiešām vienmēr tā būs?

Tāpat kā vairumam romānu lasītāju (un Soumss bija liels romānu cienītājs) viņa uzskati par dzīvi veidojās literatūras ietekmē, un viņš bija cieši pārliecināts, ka viss ir tikai laika jautājums. Beigās vīrs allaž ieguva sievas mīlestību. Pat tajā grāmatu kategorijā, kam bija traģiskas beigas un kas Soumsam ne visai patika, sieva arvien mira ar rūgtas nožēlas vārdiem uz lūpām vai arī, ja mira vīrs — nepatīkama doma! — sirdsapziņas mokās saļima uz viņa līķa.

Soumss bieži veda Irēnu uz teātri, instinktīvi izvēlēdamies modernās lugas, kas attēloja augstāko aprindu dzīvi un risināja modernās laulību problēmas, bet, par laimi, tādā gaismā, kas nepavisam neatbilda laulību problēmām dzīvē. Viņš konstatēja, ka arī lugās beigas vienmēr bija tādas pašas, pat tad, ja iejaucās mīļākais. Skatīdamies lugu, Soumss bieži juta līdzi mīļākajam, taču jau ceļā uz mājām saprata, ka maldījies, un priecājās, ka luga beigusies tā un ne citādi. Bija kāda vīru kategorija, kas tieši toreiz nāca modē: valdonīgs, parupjš, bet ārkārtīgi saprātīgs vīrietis, kas lugas beigās arvien gūst sevišķus panākumus. Šāds cilvēks nemodināja Soumsā simpātijas, un, ja viņa paša stāvoklis būtu citāds, viņš būtu atklāti pateicis, ka viņam tas derdzas. Taču viņš tik asi izjuta nepieciešamību pašam būt laimīgam, pat «valdonīgam» vīram, ka nekad nerunāja par šo savu nepatiku, kas dabas sarežģīto procesu gaitā varbūt bija radusies no viņā pašā slēptās brutalitātes.

Taču šovakar Irēnas klusēšana likās savāda. Soumss nekad agrāk nebija redzējis sievai tādu sejas izteiksmi. Neparastais arvien uztrauc, un Soumss bija uztraukts. Viņš beidza ēst un steidzināja kalpotāju, kas ar sudraba slotiņu slaucīja no galda drupatas. Kad meitene bija aizgājusi, viņš piepildīja savu vīna glāzi un jautāja:

—Vai šodien kāds bija šeit?

—Džūna.

— Ko tad tā gribēja? — forsaiti uzskatīja par neapstrīdamu patiesību, ka cilvēki kaut kur iet tikai tad, ja viņiem ko vajag. — Laikam bija atnākusi pastāstīt par savu saderināto?

Irēna nekā neatbildēja.

— Man liekas, — turpināja Soumss, — ka viņa Bozinijā vairāk iemīlējusies nekā tas viņā. Viņa tam visur skrien pakaļ.

Soumsam kļuva neveikli no Irēnas skatiena.

—Tu nedrīksti tā runāt! — viņa iesaucās.

—Kāpēc ne? To visi redz.

— Nav tiesa. Un, ja arī redzētu, nav godīgi tā sacīt. Soumss vairs nespēja savaldīties.

— Esi gan tu man laba sieva! — viņš sacīja. Bet klusībā brīnījās par viņas dedzīgo atbildi. Tas nebija Irēnas garā. — Tu esi jukusi ar savu Džūnu! Varu teikt tev tikai vienu: tagad, kad viņa dabūjusi pavadā šo «Jūras laupītāju», Tu viņai vairs neesi nekas, drīz tu pati par to pārliecināsies. Bet uz priekšu tu viņu tik bieži neredzēsi, mēs dzīvosim uz laukiem.

Soumss priecājās, ka pateicis šo ziņu, slēpdamies aiz dusmu uzplūduma. Viņš gaidīja, ka Irēna iesauksies izbailēs un apmulsumā. Irēnas klusēšana, kas sekoja viņa vārdiem, uztrauca viņu.

— Tevi, kā liekas, tas nemaz neinteresē? — viņš jutās spiests piebilst.

—Es to jau zināju. Soumss spēji uzlūkoja viņu.

—Kas tev stāstīja?

—Džūna.

—Kā viņa zināja?

Irēna neatbildēja. Apmulsis un juzdamies neērti, Soumss piemetināja:

— Bozinijam tas ir izdevīgi, viņš ar to sāks savu karjeru. Džūna laikam tev visu izstāstīja?

— Jā.

Atkal klusums, tad Soumss sacīja:

— Tev droši vien negribas pāriet uz turieni. Irēna neatbildēja.

— Nu, es nesaprotu, ko tu gribi. Šķiet, ka arī šeit tev nekas nav pa prātam.

— Vai tad manas vēlēšanās kaut ko nozīmē?

Viņa paņēma vāzi ar rozēm un izgāja no istabas. Soumss palika sēžam. Vai tādēļ viņš bija parakstījis kontraktu? Vai tādēļ viņš taisījās izdot ap desmit tūkstoši mārciņu? Viņš atcerējās Bozinija vārdus: «Sievietes ir velni!»

Taču tūdaļ viņš nomierinājās. Varēja būt vēl ļaunāk. Irēna varēja sadusmoties. Viņš bija gaidījis kaut ko vairāk par to, kas notika. Galu galā iznāca labi, ka Džūna jau bija nolīdzinājusi viņam ceļu. Džūna droši vien izdibinājusi visu no Bozinija; to jau varēja paredzēt.

Soumss aizsmēķēja cigareti. Galu galā skandālu Irēna taču nesarīkoja! Gan viņa samierināsies — tā ir pati labākā īpašība viņas raksturā: viņa ir vēsa, bet nekad nav saīgusi. Un, laizdams cigaretes dūmus virsū mārītei, kas rāpoja pa spožo galdu, viņš iegrima sapņos par māju. Nav ko uztraukties, viņš tūlīt ies pie Irēnas, aprunāsies, un viss būs labi. Viņa droši vien sēž tur ārā, tumsā, zem japāņu sauljuma, un ada. Brīnišķīgs, silts vakars…

Džūna patiešām todien bija atnākusi ar mirdzošām acīm un pateikusi: — Soumss ir malacis! Lieliska izdevība Filam — tieši tas, ko viņam vajadzēja!

Redzot neizpratni un apmulsumu Irēnas sejā, viņa turpināja:

— Jūsu jaunā māja Robinhilā, protams. Kā? Vai tad tu nezini?

Irēna nekā nezināja.

— O, tad jau laikam man nevajadzēja tev stāstīt! — Uzmetusi draudzenei nepacietīgu skatienu, viņa iesaucās: — Liekas, ka tev tas vienaldzīgi. Vai tu nesaproti: tieši to jau es vēlējos, tieši tādas izdevības viņam visu laiku trūka. Tagad tu redzēsi, ko viņš spēj. — Un tad viņa izstāstīja visu, ko zināja.

Kopš savas saderināšanās viņa par draudzeni it kā mazāk interesējās. Tajās stundās, ko viņa pavadīja kopā ar Irēnu, viņa stāstīja tikai par sevi, un, kaut arī viņa sirsnīgi juta līdzi Irēnai, viņas smaidā reizēm līdz ar žēlumu iezagās nicinājums pret sievieti, kas savā dzīvē pielaidusi tādu kļūdu — tik milzīgu, smieklīgu kļūdu.

— Viņam uzticēta arī mājas iekšējā apdare — brīvas rokas. Tas ir lieliski… — Džūna sāka smieties, viņas sīkais augums drebēja līksmā satraukumā. Viņa pacēla roku un uzsita pa muslīna aizkaru. — Zini, es pat lūdzu tēvoci Džeimsu… — Pēkšņi pamodušās nepatīkamās atmiņas par šo sarunu lika viņai apklust; juzdama, ka Irēna nepriecājas viņai līdzi, Džūna drīz vien aizgāja. No ielas viņa atskatījās, bet Irēna vēl arvien stāvēja durvīs. Kad Džūna atvadoties viņai pamāja, viņa piespieda roku pie pieres, lēni apgriezās un aizvēra durvis..,

Soumss tūdaļ iegāja viesistabā un pa logu palūkojās uz Irēnu.

Viņa sēdēja japāņu sauljuma ēnā, pavisam mierīgi, tikai mežģines uz viņas baltajiem pleciem kustējās, krūtīm viegli cilājoties.

Taču šinī klusajā sievietē, kas nekustīgi sēdēja tur, tumsā, jautās siltums, apslēpta kvēle, it kā viņa būtu saviļņota līdz pašiem dvēseles dziļumiem un viņā norisinātos kāda pārvērtība.

Soumss klusām aizlavījās atpakaļ uz ēdamistabu.

VI DŽEIMS KLAIŅO

Nepagāja necik ilgs laiks, kad Soumsa nodoms būvēt māju jau kļuva zināms visā ģimenē un sacēla uztraukumu Forsaitu vidū, kā parasti ikviens lēmums, kas saistīts ar īpašumu.

Tā nebija Soumsa vaina, viņš bija apņēmies nevienam nekā nesacīt. Džūna aiz prieka pārpilnības bija pastāstījusi misis Smolai, atļaudama pateikt vēl vienīgi krustmātei Annai. Viņa cerēja iepriecināt veco lāga dvēseli — krustmāte Anna jau vairākas dienas negāja ārā no savas istabas.

Misis Smola tūdaļ izstāstīja krustmātei Annai, un tā, spilvenos gulēdama, pasmaidīja un savā skaidrajā, trīcošajā, vecīgajā balsī sacīja:

— Cik jauki tas mīļajai Džūnai! Es ceru, ka viņi būs uzmanīgi, — tas ir tik bīstami!

Kad viņa atkal palika viena, viņas seja satumsa, it kā to būtu apņēmis mākonis, kas vēstī lietainu dienu.

Tā gulēdama daudzas dienas, viņa visu laiku neatlaidīgi pūlējās saņemt gribasspēkus. Tas atspoguļojās arī viņas sejā — viņas lūpu kaktiņos šad tad ievilkās apņēmības vaibsti.

Kalpone Smizere, kuru viņa bija pieņēmusi kā pavisam jaunu meiteni un par kuru mēdza sacīt: «Smizere ir laba meitene, tikai pārāk gausa!» — kalpone Smizere ik rītus ārkārtīgi pedantiski izpildīja senlaicīgās tualetes beigu ceremoniju. Viņa izņēma no spodri baltās rotaslietu kārbas plakani saspiestās, sirmās matu cirtas, krustmātes Annas cieņas zīmi, uzmanīgi ielika tās savai kundzei rokās un pagrieza muguru.

Un ik dienas krustmātei Džūlijai un Hesterei vajadzēja nākt un pastāstīt, kā klājas Timotijam; kas dzirdams par Niklasu; vai mīļajai Džūnai izdevies pierunāt Džolionu, lai saīsina saderināšanās laiku, ja jau misters Bozinijs būvē Soumsam māju; vai tiesa, ka jaunā Rodžera sievai… gaidāms; kā Arčijs pārcietis operāciju; ko Svizins izdarījis ar tukšo māju Vigmorstrītā, kuras nomnieks izputējis un tik nekrietni izturējies pret Svizinu; bet it īpaši par Soumsu; vai Irēna vēl arvien… vēl arvien pieprasa atsevišķu istabu? Un ik rītus Smizerei tika teikts: «Šodien es iešu lejā, Smizer, tā ap diviem. Man būs vajadzīga jūsu palīdzība, tik ilgi neesmu cēlusies no gultas!»

Pastāstījusi krustmātei Annai par Soumsa māju, misis Smola šo noslēpumu bija uzticējusi Niklasa sievai, kura savukārt apjautājās Vinifredai Dārtijai, vai tas tiesa, domādama, protams, ka Vinifreda kā Soumsa māsa visu zina. No Vinifredas šī ziņa, kā tam gluži dabiski vajadzēja notikt, nonāca Džeimsam ausīs. Viņš par to stipri uztraucās.

«Neviens viņam nekā nesakot,» viņš izteicies. Taču viņš negāja pie Soumsa, baidīdamies no dēla nerunīguma, bet paņēma lietussargu un devās pie Timotija.

Misis Smola un Hestere (kam arī bija pastāstīts — viņai varēja uzticēt noslēpumu, runāšana viņu nogurdināja) labprāt un pat ar lielu dedzību ņēmās apspriest šo jaunumu. Soumss esot labi darījis, viņas domāja, dodams misteram Bozinijam darbu, tomēr tas esot diezgan riskanti. Kā Džordžs viņu nosaucis? «Jūras laupītājs»! Cik jocīgi! Bet Džordžs jau vienmēr tāds jocīgs! Tomēr tas viss notikšot ģimenē — pēc viņu domām, misteru Boziniju jau varēja uzskatīt par ģimenes locekli, kaut arī tas likās dīvaini.

Te iejaucās Džeimss:

— Neviens par viņu nekā nezina. Nesaprotu, kāpēc Soumsam vajadzīgs šis jaunais cilvēks. Nav nekāds brīnums, ka tas ir Irēnas roku darbs. Es parunāšu ar…

— Soumss sacījis misteram Bozinijam, — krustmāte Džūlija pārtrauca Džeimsu, — lai nevienam nestāstot, Viņam nepatiktu, ka par to sāktu runāt, es esmu pārliecināta, un, ja Timotijs zinātu, viņš uztrauktos, es…

Džeimss aizlika plaukstu aiz auss.

— Ko? — viņš jautāja. — Es palieku kurls. Pavisam slikti dzirdu. Emīlijai sāp kāja. Mēs nevarēsim braukt uz Velsu agrāk par mēneša beigām. Vienmēr kaut kas atgadās! — Un, tā kā viss vajadzīgais bija uzzināts, Džeimss paņēma cepuri un aizgāja.

Pēcpusdiena bija jauka, un viņš devās cauri Haidparkam pie Soumsa, kur gribēja paēst pusdienas, jo Emīlija slimās kājas dēļ nevarēja celties no gultas, bet Reičela un Sisilija bija izbraukušas uz laukiem. No Roua alejas viņš nogriezās Naitbridžgeitas virzienā pa nolaidenu taciņu pāri ganībām ar īsu, saules izdedzinātu zāli, kur ganījās aitas, sēdēja pārīši un klaidoņi gulēja ar seju pret zemi kā līķi kaujas laukā, kam nule pāri aizbrāzies cīņu vilnis.

Viņš gāja ātri, galvu nokāris, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Šis parks, centrs tam kaujas laukam, kurā viņš pats visu mūžu bija cīnījies, neizraisīja viņā itin nekādu domu vai jūtu. Šie līķiem līdzīgie klaidoņi, kas bija izmesti šeit, projām no trauksmes un nemiera pilnās cīņas, šie iemīlējušies, kas sēdēja šeit, cieši piespiedušies viens pie otra, izrāvušies no smagās dzīves vienmuļības, lai baudītu stundu bezrūpīgas paradīzes svētlaimes, aizslīdēja garām, neskardami viņa iztēli. Viņš sen vairs nespēja sapņot, viņa deguns, tāpat kā aitām, bija pievērsts vienīgi ganībām, kas viņu baroja.

Kāds no viņa nomniekiem pēdējā laikā bija sācis kavēt īres maksājumus, un vajadzēja nopietni padomāt, vai labāk tūdaļ tam neuzteikt, līdz ar to riskējot palikt līdz ziemsvētkiem bez nomnieka. Svizins nupat bija piedzīvojis tādu ķezu, bet tā viņam vajadzēja — pārāk ilgi vilka garumā.

Tā prātodams, viņš noteiktā gaitā soļoja uz priekšu, uzmanīgi turēdams lietussargu aiz kāta zem roktura izliekuma, tā, lai zīds nenodriskātos un metāla uzgalis nesniegtos līdz zemei. Un, kad viņš tur gāja, kalsnos, stāvos plecus saliecis, ar garajām kājām strauji sperdams it kā ar instrumenta precizitāti nomērītus soļus, šis viņa gājiens cauri parkam, kur saule ar skaidru kvēli apspīdēja tik daudz bezrūpības un tik daudz upuru — ārpus parka robežām trakojošās nežēlīgās īpašuma kaujas liecinieku, — šis viņa gājiens atgādināja sauszemes putna lidojumu pāri jūrai.

Kad viņš pa Alberta vārtiem gāja ārā no parka, kāds pieskārās viņa rokai.

Tas bija Soumss, kas nāca mājās no darba pa Pikadilijas ēnaino pusi, un, pārgājis pāri ielai, pēkšņi parādījās viņam blakus.

— Māte ir slima, — Džeimss sacīja. — Es pašlaik esmu ceļā pie tevis. Bet varbūt es traucēšu?

No ārienes vērojot, Džeimsa un viņa dēla attiecībām pilnīgi trūka sirsnības — tā bija gluži forsaitiska rakstura iezīme, — tomēr nevarēja sacīt, ka viņi nejustu savstarpējas simpātijas. Varbūt viņi uzskatīja viens otru par droši ieguldītu kapitālu. Viņi katrā ziņā rūpējās viens par otra labklājību un labprāt uzturējās viens otra sabiedrībā. Nekad viņi nebija pārmainījuši ne vārda par intīmākām dzīves problēmām vai parādījuši viens otra klātbūtnē, ka viņos mājo kādas dziļākas jūtas.

Viņus vienoja kaut kas spēcīgāks par vārdos izteicamo, kaut kas dziļi apslēpts nāciju un ģimeņu iekšējā būtībā, jo asinis, kā mēdz teikt, taču nav ūdens, un neviens no viņiem nebija cilvēks bez jūtām. Patiesībā Džeimsam mīlestība uz bērniem tagad bija viņa dzīves galvenais stimuls. Apziņa, ka ir tādas būtnes — daļa no viņa paša, kam viņš varēs atstāt savu sakrāto naudu, bija pamatā viņa tieksmēm krāt. Un kāds gan iepriecinājums viņam septiņdesmit piecu gadu vecumā vairs palicis, izņemot naudas krāšanu? Šī krāšana bērnu labā bija viss viņa dzīves saturs.

Par Džeimsu Forsaitu, nevērojot visas viņa pārliecīgās bažas, nebija prātīgāka cilvēka (ja prātīguma galvenā iezīme, kā parasti saka, ir sevis saudzēšana, kaut gan Timotijs, bez šaubām, šai ziņā pārspīlēja) visā Londonā, kur viņam piederēja tik daudz īpašumu un ko viņš mīlēja ar klusu mīlestību kā savu veiksmju centru. Viņam piemita apbrīnojams instinktīvs, vidusšķirai raksturīgs saprāts. Viņā — vairāk nekā Džolionā ar tā stipro gribasspēku un maiguma un filozofisku pārdomu brīžiem, vairāk nekā sava paša untumu moceklī Svizinā, vairāk nekā Niklasā, kas cieta pats savu spēju dēļ, vairāk nekā savas iniciatīvas upurī Rodžerā — pulsēja nosliece uz kompromisu. No visiem brāļiem viņš bija visneievērojamākais kā prāta, tā individualitātes ziņā un tāpēc visdrošāk varēja cerēt uz nemirstību.

Džeimss vairāk par visiem pārējiem cienīja un mīlēja «ģimeni». Viņa attieksmē pret dzīvi vienmēr bija kaut kas primitīvs un omulīgs. Viņš mīlēja ģimenes pavardu, labprāt papļāpāja un labprāt pagaudās. Visi viņa lēmumi bija kā krējums, ko viņš nosmalstījis ģimenes saprātam un ar šīs ģimenes starpniecību tūkstošiem citu līdzīga rakstura ģimeņu saprātam. Gadu pēc gada, nedēļu pēc nedēļas viņš gāja pie Timotija, sēdēja sava brāļa viesistabā — sakrustotām kājām, ar garu, sirmu vaigu bārdu, kas ieskāva viņa gludi skūto seju, — un vēroja, kā ģimenes katls vārās, kā krējums nostājas virsū. Un viņš gāja projām stiprināts, atspirdzināts, nomierināts, aiznesdams sev līdzi neaprakstāmu miera sajūtu.

Aiz nelokāma sevis saudzēšanas instinkta Džeimsā slēpās daudz patiesa maiguma. Apciemojums pie Timotija viņam bija kā mātes klēpī pavadīta stunda, un dziļās alkas būt ģimenes spārnu aizsardzībā savukārt ietekmēja viņa jūtas pret paša bērniem — viņš nespēja bez šausmām domāt par to, ka bērnu materiālais stāvoklis, veselība un reputācija padota apkārtējās pasaules iespaidam. Kad viņa vecā drauga Džona Strīta dēls brīvprātīgi pieteicās speciālajā dienestā, viņš īgni purināja galvu, brīnīdamies, kāpēc Džons Strīts to pieļauj, un, kad jauno Strītu nogalināja Āfrikas iedzimto šķēps, Džeimsam tā sāpēja sirds, ka viņš apstaigāja visus paziņas tikai, lai pateiktu: «Es jau zināju, ka tā notiks … nesaprotu, kas tie par cilvēkiem!»

Kad viņa znots Dārtijs cieta neveiksmi spekulācijās ar naftas akcijām, Džeimss saslima aiz uztraukuma. Viņam likās, ka skan kapu zvani visas pasaules labklājībai. Vajadzēja triju mēnešu un brauciena uz Bādenbādeni, lai viņš atspirgtu no šī trieciena. Briesmīga šķita doma, ka bez viņa — Džeimsa naudas Dārtija vārds būtu nokļuvis bankrotējušo sarakstā.

Parasti viņš jutās tik vesels, ka, ausij iesāpoties, jau sāka domāt par miršanu, un sievas vai bērnu saslimšanas gadījumus uzlūkoja par personīgu pārestību, par īpašu Likteņa iejaukšanos ar nolūku traucēt viņa dvēseles mieru. Taču pie viņa ģimenes nepiederīgu cilvēku slimības viņš neņēma nopietni, vienmēr apgalvodams, ka to cēlonis esot vienīgi nevērība attiecībā uz aknām.

Viņa parastais izskaidrojums tādos gadījumos bija:

— Ko citu viņi var sagaidīt? Ar mani tāpat notiktu, ja es neuzmanītos!

Tajā vakarā iedams pie Soumsa, viņš juta, ka dzīve viņu smagi piemeklē: Emīlija nevar celties no gultas, Reičela braukā apkārt pa laukiem; neviens nejūt viņam līdzi; Anna slima — laikam gan nenodzīvos līdz rudenim; viņš trīs reizes bija tur aizgājis, bet tā nevarēja viņu pieņemt. Un tad šī Soumsa ideja būvēt māju — par to vajadzēja nopietni padomāt. Tad vēl nepatikšanas ar Irēnu, diezin kas tur galu galā notiks — visu ko varēja sagaidīt!

Viņš iegāja Monpeljē skvēra sešdesmit otrajā numurā vispilnīgākajā pārliecībā, ka ir nelaimīgs cilvēks.

Jau bija pusastoņi, un Irēna, pārģērbusies pusdienām, sēdēja viesistabā. Viņai bija zelta krāsas kleita — pēc tam kad viņa tajā bija gājusi uz svinīgām pusdienām, suareju un deju vakaru, to vajadzēja izlietot par mājas tērpu. Krūtis rotāja viļņotas mežģines, kas tūdaļ piesaistīja Džeimsa skatienu.

— Kur jūs pērkat savus tērpus? — viņš īgni jautāja. — Reičela un Sisilija nekad nav tik labi ģērbušās. Šīs mežģines — tās taču nav īstas!

Irēna pienāca tuvāk, lai pierādītu, ka viņš maldās.

Un Džeimsu pret paša gribu atkausēja vedeklas godbijīgā izturēšanās, smalkais, kairais parfīms, kas apņēma viņu. Taču neviens Forsaits, kam ir pašcieņa, nepadodas pēc pirmā trieciena, un viņš tikai pateica: «Nu, varbūt …» — bet viņa gan laikam krietnu summu izdodot par apģērbiem.

Atskanēja gongs, un Irēna, pasniegusi Džeimsam savu balto roku, ieveda viņu ēdamistabā. Viņa apsēdināja

Džeimsu Soumsa parastajā vietā, pa kreisi no sevis. Gaisma tur nebija spilgta, viņu nedarīs nemierīgu krēslas iestāšanās. Un Irēna tūdaļ sāka runāt par viņa darīšanām.

Džeimsā norisinājās pārvērtība, kā auglī, kas pamazām nobriest saulē. Viņš jutās tā, it kā viņu apmīļotu, uzslavētu, lutinātu, kaut gan Irēnas vārdos nebija ne maiguma, ne uzslavas. Ēdiens viņam likās ļoti garšīgs, mājās viņam tāda sajūta nekad neradās. Viņš neatcerējās, kad ar tādu baudu būtu izdzēris glāzi šampanieša, un, apjautājies, kas tā par marku un cik maksā, pārsteigts konstatēja, ka viņam pašam mājā liels krājums tāda vīna, bet viņš to nevar dzert. Viņš tūdaļ nolēma pateikt savam vīnu tirgotājam, ka tas viņu piekrāpis.

Acis no šķīvja pacēlis, viņš piezīmēja:

— Jums te ļoti daudz dažādu skaistu lietu. Cik jūs samaksājāt par šo cukurtrauciņu? Droši vien lielu naudu!

Sevišķi viņam patika glezna pie pretējās sienas; to viņš pats bija dāvinājis.

— Man ne prātā nenāca, ka tā ir tik jauka! — viņš sacīja.

Viņi piecēlās no galda un iegāja viesistabā. Džeimss cieši sekoja Irēnai.

— Tās tikai bija lieliskas pusdienas, — viņš nomurmināja, un viņa elpa skāra Irēnas plecus. — Vieglas… un nekā franciska. Mājās man tādas nekad nav. Es maksāju savai virējai sešdesmit mārciņas gadā, bet tādas pusdienas viņa man neprot pagatavot!

Viņš vēl nebija ne ar vārdu ieminējies par mājas celšanu un neteica nekā arī tad, kad Soumss, aizbildinādamies ar darīšanām, uzgāja augšā, istabā, kur glabāja savas gleznas.

Džeimss palika divatā ar vedeklu. Vīna un lieliskā liķiera kvēle vēl strāvoja viņā. Viņš juta maigumu pret Irēnu. Viņa patiešām bija pievilcīga. Viņa klausījās un, kā likās, arī saprata, kas viņai sacīts. Sarunādamies Džeimss vēroja viņas stāvu, no bronzas krāsas kurpēm līdz zeltaino matu viļņiem. Viņa sēdēja ampīra krēslā, plecus atbalstījusi pret atzveltni; viņas taisnais, lokanais augums viegli sašūpojās, kad viņa pakustējās, it kā viņa ļautos mīļotā skāvieniem. Viņas lūpas smaidīja, acis bija pievērtas.

Varbūt Džeimss juta briesmas Irēnas valdzinošajā pozā, varbūt vainojams gremošanas process — viņš pēkšņi kļuva nerunīgs. Viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz bijis vienatnē ar savu vedeklu. Un, raugoties Irēnā, viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņš būtu sadūries ar kaut ko savādu un neparastu.

Ko gan viņa varēja domāt… tā atlaidusies krēslā?

Kad Džeimss atkal sāka runāt, viņa balss skanēja asāk, it kā viņš būtu iztraucēts no tīkama sapņa.

— Ko jūs varat sadarīt viena pati visu dienu? — viņš sacīja. — Būtu kādreiz atnākusi uz Pārkleinu.

Viņa neveikli aizbildinājās, un Džeimss neskatījās uz viņu. Negribējās ticēt, ka Irēna patiešām vairās no viņiem — tas būtu pārāk ļauni.

— Droši vien jums nav laika, — viņš teica. — Jūs vienmēr esat kopā ar Džūnu. Laikam jūs viņai daudz palīdzat, pavadāt viņu un viņas saderināto un tamlīdzīgi. Runā, ka viņa nekad neesot mājās. Man šķiet, tēvocim Džolionam nemaz nepatīk, ka viņu vienmēr atstāj vienu. Stāsta, ka Džūna visu laiku skraidot apkārt, pakaļ šim Bozinijam. Droši vien viņš nāk šeit katru dienu. Nu, kāds tad viņš jums liekas? kā jūs domājat, vai uz viņu var paļauties? Man viņš liekas diezgan nožēlojams. Džūna noteikti turēs viņu zem savas tupeles!

Irēna tumši pietvīka, un Džeimss aizdomīgi vēroja viņu.

—Varbūt jūs nesaprotat misteru Boziniju, — viņa sacīja.

—Nesaprotu viņu! — Džeimss steigšus izgrūda. — Kāpēc ne? Tūdaļ redzams, ka viņš ir viens no šiem māksliniekiem. Runā, ka viņš esot spējīgs, bet viņi visi uzskata sevi par spējīgiem. Protams, jūs viņu labāk pazīstat nekā es, — viņš piebilda, un viņa aizdomu pilnais skatiens atkal pievērsās Irēnai.

—Viņš projektē Soumsam māju, — tā klusi sacīja, acīm redzot pūlēdamās Džeimsu nomierināt.

—Nu es atceros, par ko gribēju runāt, — turpināja Džeimss. — Es nesaprotu, kāpēc Soumss noņemas ar šo jauno cilvēku. Kāpēc viņš neiet pie pirmšķirīga arhitekta?

— Varbūt misters Bozinijs ir pirmšķirīgs arhitekts! Džeimss piecēlās un ar noliektu galvu pagājās pa

istabu.

— Tā tas ir,.— viņš sacīja. — Jūs, jaunie ļaudis, vienmēr turaties kopā. Jūs iedomājaties, ka esat gudrāki par visiem!

Džeimss, izslējies visā savā garajā, tievajā augumā, apstājās Irēnas priekšā un pacēla pirkstu pret viņas krūtīm, it kā apsūdzēdams viņas skaistumu:

— Es varu sacīt tikai vienu: uz šiem māksliniekiem — vai kā nu viņi paši sevi sauc — nekādā ziņā nevar paļauties. Klausiet manam padomam — turieties tālāk no viņa!

Irēna smaidīja, un viņas lūpu izliekums pauda dīvainu izaicinājumu. Šķita, ka viņas cieņa pret Džeimsu zudusi. Viņas krūtis cilājās it kā slēptās dusmās, viņa atvilka rokas no krēsla balstiem, sažņaudza pirkstu galus, un viņas tumšo acu neizdibināmais skatiens pievērsās Džeimsam.

Džeimss īgni raudzījās grīdā.

— Es jums teikšu atklāti, — viņš sacīja, — ļoti žēl, ka jums nav bērna. Tad jums būtu par ko domāt un par ko rūpēties.

Irēnas seja acumirklī satumsa, un pat Džeimss juta, ka viss viņas stāvs zem maigā zīda un mežģiņu ietērpa it kā sastinga.

Viņš izbijās pats no savu vārdu iespaida un, līdzīgi vairumam vīriešu, kam trūkst drosmes, tūdaļ mēģināja glābt situāciju ar dažādiem aizrādījumiem.

— Jums laikam nepatīk iet sabiedrībā. Kāpēc jūs nevarētu braukt mums līdzi uz Harlingemu? Un aizejiet šad tad uz teātri. Jūsu gados vajadzētu interesēties par visu. Jūs taču esat jauna sieviete!

Irēnas seja satumsa vēl vairāk, Džeimsam kļuva neērti.

— Nu, es jau nekā nezinu, — viņš teica. — Neviens man nekā nestāsta. Soumsam pašam jārūpējas par sevi. Ja viņš pats nespēj par sevi rūpēties, lai negaida, ka es… tas ir viss…

Kodīdams rādītāja pirksta galiņu, viņš paslepšus uzmeta saltu, vērīgu skatienu savai vedeklai.

Irēnas tumšās, dziļās acis tik cieši vērās Džeimsa, ka viņš apklusa un juta, ka nosvīst.

— Nu, man laiks iet, — viņš sacīja, brīdi klusējis, tad piecēlās, mazliet pārsteigts, it kā būtu gaidījis uzaicinājumu palikt. Viņš sniedza Irēnai roku un ļāva pavadīt sevi līdz durvīm un izlaist ārā. Ormani viņš nemeklēšot, iešot kājām, Irēna lai sveicinot Soumsu, un, ja viņa vēloties mazliet izklaidēties, viņš, kuru katru dienu ar mieru aizvest viņu uz Ričmondu.

Mājās aizgājis, viņš devās guļamistabā un pamodināja Emīliju, kas divdesmit četru stundu laikā bija pirmo reizi iesnaudusies, lai pastāstītu tai, ka pēc viņa domām Soumsa mājās viss neejot tā, kā pienāktos. Par šo jautājumu viņš spriedelēja pusstundu, līdz beidzot, nopukojies, ka nu visu nakti negulēšot, apgriezās uz otriem sāniem un acumirklī sāka krākt.

Monpeljē skvēra namā Soumss, iznācis no savas gleznu istabas, nemanīts stāvēja kāpņu galā un vēroja Irēnu, kas šķiroja ar pēdējo pastu pienākušās vēstules. Viņa iegāja atpakaļ viesistabā, bet tūdaļ iznāca atkal ārā un stāvēja it kā klausīdamās. Tad ar kaķēnu rokās klusām devās augšup pa kāpnēm. Soumss redzēja viņas seju, tā bija noliekta pār mazo dzīvnieciņu, kas murrādams glaudās viņai pie kakla. Kāpēc Irēna viņu — Soumsu nekad neuzlūkoja ar tādu skatienu?

Piepeši Irēna ieraudzīja vīru, un viņas sejas izteiksme pārmainījās.

Vai man ir kāda vēstule? — viņš jautāja.

Trīs.

Viņš pavirzījās sānis, un Irēna, ne vārda neteikusi, viņam garām iegāja guļamistabā.

VII VECĀ DŽOLIONA APGRĒCĪBA

Tai pašā pēcpusdienā vecais Džolions iznāca no Lorda kriketa laukuma, lai dotos mājās. Taču, vēl nesasniedzis Hamiltona terasi, viņš pārdomāja un, pasaucis ormani, pateica tam kādu adresi Glicīniju avēnijā. Viņš bija izšķīries.

Visu pēdējo nedēļu Džūna gandrīz nemaz nebija mājās, jau sen tā vairs neiepriecināja viņu ar savu klātbūtni, īstenībā kopš saderināšanās ar Boziniju. Viņš nekad nelūdza, lai Džūna pabūtu pie viņa. Kaut ko lūgt no citiem nebija viņa dabā. Džūnai tagad bija tikai vienas rūpes — Bozinijs un tā darīšanas — un vecais Džolions bija pamests viens savā lielajā mājā ar kalpotāju baru, un nebija nevienas dzīvas dvēseles, ar ko varētu kaut vārdu parunāt pa visu garo dienu. Viņa klubs bija slēgts sakarā ar remontu, valdes sēdes nenotika, tāpēc Sitijā viņam nebija ko darīt. Džūna ieteica viņam izbraukt ārpus pilsētas, bet pati negribēja braukt, jo Bozinijs palika Londonā.

Bet kur gan lai viņš brauc bez Džūnas? Uz ārzemēm viens pats nevarēja ceļot; jūra kaitīgi ietekmēja viņa aknas; viesnīcas viņš necieta. Rodžers brauca uz ūdens dziedniecības iestādēm, bet viņš jau nu nesāks savā vecumā noņemties ar tādiem niekiem kā šie jaunmodīgie kūrorti.

Tādos formulējumos viņš pats sev attēloja savu nomākto garastāvokli. Rievas ap viņa muti ievilkās arvien dziļākas, acis dienu no dienas kļuva skumjākas, un likās savādi redzēt skumjas šinī sejā, kas parasti pauda vienīgi gribasspēku un mieru.

Un tā viņš tajā pēcpusdienā brauca pa Sentdžonsvudu, kur zeltaina gaisma lija pār apaļajiem, zaļajiem akāciju krūmiem mazo mājiņu priekšā, kur vasaras saule krāšņa un līksma apspīdēja mazos dārziņus, un ieinteresēts raudzījās apkārt, jo šis bija tāds rajons, kur neviens Forsaits nerādījās bez atklātas nepatikas un slēptas ziņkāres.

Rati apstājās pie nelielas mājiņas dīvainā dzeltenbrūnā krāsā, kas liecināja, ka tā jau ilgi nav piedzīvojusi remontu. Tai bija vārtiņi uz ielu un piebraucamais ceļš kā lauku mājām.

Vecais Džolions izkāpa no ratiem, ārkārtīgi nicīgs un nosvērts, augstu izslējis savu masīvo galvu ar nokarenām ūsām un sirmu matu šķipsnām zem pārmērīgi liela cilindra. Viņa skatiens bija ciets, mazliet dusmīgs. Viņš spiests spert šādu soli!

—Vai misis Forsaita mājās?

—Jā, ser. Ko pavēlēsiet pieteikt, ser?

Nosaucot savu vārdu, vecais Džolions nenocietās un pamirkšķināja mazajai kalponītei ar aci. Viņam tā likās kā tāds mazs, jocīgs vardulēns.

Viņš sekoja tai cauri tumšam priekšnamam nelielā viesistabā, kur stāvēja mēbeles kokvilnas pārvalkos, un tur mazā kalponīte lūdza viņu apsēsties.

— Viņi ir dārzā, ser. Lūdzu, pasēdiet, es viņiem pateikšu.

Vecais Džolions apsēdās uz krēsla ar kokvilnas pārvalku un pavērās apkārt. Visa māja viņam likās trūcīga, visur varēja manīt kaut kādas — viņš nevarētu tieši pateikt, kādas, — nabadzības pēdas vai, labāk sakot, pūles savilkt galus kopā. Cik viņš varēja spriest, neviena mēbele nebija piecas mārciņas vērta. Pie sienām, kas jau sen bija zaudējušas krāsu, karājās akvareļu skices, griestiem pāri aizlocījās gara plaisa.

Visas šīs mazās mājiņas bija veci grausti; droši vien īre nepārsniedza simt mārciņas gadā. Doma, ka Forsaits — viņa paša dēls dzīvo tādā vietā, sāpināja veco Džolionu vairāk, nekā viņš spētu vārdos izteikt.

Mazā kalponīte atnāca atpakaļ. Vai viņš nebūtu tik laipns un neizietu dārzā?

Vecais Džolions devās ārā pa stiklotajām divviru durvīm. Kāpdams lejā, viņš ievēroja, ka kāpnes sen nebija krāsotas.

Jaunais Džolions ar sievu un abiem bērniem un suni Baltazaru sēdēja dārzā zem bumbieres.

Gājiens pie viņiem bija pats drosmīgākais solis vecā Džoliona mūžā, taču viņa sejā neparaustījās ne muskulis, neviena kustība neliecināja par iekšējo satraukumu. Viņa dziļi iegrimušās acis bija cieši pievērstas ienaidniekam.

Šajās divās minūtēs viņš spilgti nodemonstrēja to neapzināto veselo saprātu, savaldību un dzīvotspēju, kas darīja viņu un daudzus citus viņa šķirai piederīgos par nācijas kodolu. Prasmē vienkārši un neuzkrītoši kārtot savas darīšanas un nevērībā pret visu pārējo viņi tipizēja individuālismu, ko britos radījusi viņu valsts dzīves dabiskā nošķirtība.

Baltazars apošņāja viņa bikšu galus. Šis draudzīgi noskaņotais jauktenis — krievu pūdeļa un foksterjera atvase prata saost neparasto.

Kad saspīlētā sasveicināšanās bija garām, vecais Džolions apsēdās pītā krēslā un abi mazbērni, nostājušies viņam katrs savā pusē, klusēdami raudzījās uz viņu, jo nekad nebija redzējuši tik vecu cilvēku.

Bērni nemaz nelīdzinājās viens otram, it kā apzinādamies savas dzimšanas nevienādos apstākļus. Džolijs, grēka bērns, ar tukliem vaigiem, atpakaļ atsukātiem pakulu krāsas matiem, bedrīti zodā un Forsaitu acīm, raudzījās stūrgalvīgi, bet draudzīgi; mazā Holija, laulībā dzimušais bērns, tumšu sejas krāsu, bija nopietns cilvēciņš ar savas mātes pelēkajām, domīgajām acīm.

Arī Baltazars, apstaigājis trīs nelielās puķu dobes, it kā parādīdams savu ārkārtīgo nicību pret apkārtējo pasauli, bija nosēdies iepretī vecajam Džolionam un, luncinādams asti, ko pati Daba bija sagriezusi līkumā viņam uz muguras, acis nemirkšķinādams, lūkojās taisni uz priekšu.

Pat dārzā veco Džolionu neatstāja sajūta, ka viss šeit trūcīgs: pītais krēsls čīkstēja zem viņa svara, puķes dobēs likās bezcerīgi nokārušas galvas, dārza viņā pusē, pie nokvēpuša mūra žoga, kaķi bija ieminuši taciņu.

Kamēr vectēvs un mazbērni ziņkāri aplūkoja cits citu ar to dīvaino uzticību, kas rodas starp ļoti maziem bērniem un ļoti veciem cilvēkiem, jaunais Džolions vēroja savu sievu.

Tumšs sārtums bija pārlējies viņas kalsnajai, ovālajai sejai ar lielām, pelēkām acīm un taisnām uzacīm. Skaistos, augstos viļņos atpakaļ atsukātie mati metās sirmi, tāpat kā viņam pašam, un šis sirmums vērta pēkšņo spilgto sārtumu viņas vaigos sāpīgi aizkustinošu.

Sievas sejas izteiksme pauda slēptu aizvainojumu, ilgas un bailes; tādu viņš to nekad agrāk nebija redzējis. Viņas acis raudzījās ar sāpju pilnu skatienu, uzacis nemierīgi raustījās. Viņa neteica ne vārda.

Sarunu uzturēja Džolijs viens pats. Viņam bija daudz mantu, un viņš ļoti gribēja pastāstīt par tām savam jaunajam draugam ar ārkārtīgi kuplajām ūsām un zilu dzīsliņu tīklu vispāri rokām, kurš sēdēja sakrustotām kājām tāpat kā viņa tēvs (šo paražu arī viņš pats pūlējās apgūt). Taču kā īsts Forsaits, kaut arī tikai nepilnus astoņus gadus vecs, viņš nepieminēja kādu lietu, kas tobrīd bija visdārgākā viņa sirdij, — alvas zaldātiņus veikala logā, kurus tēvs viņam bija apsolījis nopirkt. Tie viņam likās pārāk vērtīgi; pagaidām vēl nevajadzēja tos pieminēt, lai neizaicinātu Likteni.

Saules zaķīši, izlauzušies cauri lapotnei, rotājās uz mazās, mierīgās grupiņas — triju paaudžu pārstāvjiem — zem bumbieres, kas sen vairs nenesa augļus.

Vecā Džoliona grumbu izvagotā seja bija pārklājusies sarkaniem plankumiem, kā parasti saulē piesarkst vecu cilvēku sejas. Viņš satvēra Džoliju aiz rokas. Zēns ierausās viņam klēpī. Mazajai Holijai iepatikās šis skats, un viņa pievirzījās tuvāk. Bija dzirdama vienīgi Baltazara nemitīgā knosīšanās.

Piepeši jaunā Džoliona sieva piecēlās un steidzīgi iegāja mājā. Mirkli vēlāk jaunais Džolions nomurmināja atvainošanās frāzi un sekoja sievai. Vecais Džolions palika viens ar saviem mazbērniem.

Un Daba ar savu dīvaino ironiju un cikliskās atkārtošanās likumiem ierosināja neparastu pārvērtību viņa sirdī. Un tas maigums pret bērniem, tā kaislīgā dzīvības iesākuma mīlestība, kas kādreiz bija likusi viņam atstāt savu dēlu un pieķerties Džūnai, tā tagad mudināja viņu pamest Džūnu un palikt pie šīm sīkajām būtnēm. Jaunība kā liesma vēl vienmēr dega viņa krūtīs, un viņš tiecās pie jaunības, pie šiem nebēdniekiem, kam vajadzēja gādības, pie mazajām, apaļajām sejiņām, kas bez sevišķa iemesla varēja būt gan nopietnas, gan jautras, pie smalkajām balstiņām un skanīgajiem smiekliem, pie neatlaidīgajām roķelēm, pie sīkajiem augumiņiem, kas glaudās viņam klāt, — pie visa, kas jauns, jauns un vēlreiz jauns. Viņa acis kļuva maigas, viņa balss un kalsnās, dzīsliņām iztīklotās rokas kļuva maigas, un atmaiga sirds viņa krūtīs. Un šīs mazās būtnes tūdaļ atrada viņā prieka avotu, drošu patvērumu, vietu, kur varēja parunāties un smieties, un rotaļāties; un drīz kā saules gaisma no pītā krēsla uz visām pusēm staroja triju siržu neviltotā jautrība.

Bet jaunais Džolions, iedams uz savas sievas istabu, jutās pavisam citādi.

Viņš ieraudzīja sievu sēžam krēslā pie tualetes spoguļa, rokās paslēptu seju.

Viņas pleci raustījās elsās. Jaunais Džolions nespēja izprast savas sievas spējās ciešanu lēkmes. Viņš jau simtiem reižu bija tās pieredzējis un pēc tam brīnījās, kā varējis pārciest, jo viņam tad vienmēr likās, ka tās nav tikai pārejošas kaprīzes un ka viņa laulības dzīvei situsi pēdējā stunda.

Naktī sieva droši vien apskaus viņu un sacīs: «Ak Džo, kā tev manis dēļ jācieš!» Tā tas jau simtiem reižu noticis.

Viņš pastiepa roku un nemanīts paslēpa kabatā bārdas nazi.

«Es nevaru palikt šeit,» viņš domāja, «man jāiet ārā!» Ne vārda neteicis, viņš izgāja no istabas un devās atpakaļ dārzā.

Vecais Džolions turēja klēpī Holiju. Tā rīkojās ap viņa pulksteni. Džolijs, pietvīcis gluži sarkans, pūlējās parādīt, ka prot stāvēt uz galvas. Baltazars, piegājis, cik tuvu vien iespējams, pie tējas galda, nenolaida acis no cepumiem.

Jaunais Džolions juta ļaunu vēlēšanos izjaukt viņu priekus.

Kāpēc tēvs brauca uz šejieni un uztrauca viņa sievu? Pēc visiem šiem gadiem tas bija smags trieciens! Tēvam to vajadzēja saprast, vajadzēja viņus iepriekš brīdināt. Bet vai tad kāds Forsaits kādreiz iedomājās, ka viņa izturēšanās varētu citus uztraukt! Savās domās jaunais Džolions bija netaisns pret tēvu.

Viņš bargi uzsauca bērniem un lika iet iekšā tēju dzert. Stipri pārsteigti, jo nekad nebija redzējuši tēvu bargu, viņi aizgāja, rokās sadevušies, un mazā Holija vēl atskatījās pār plecu.

Jaunais Džolions ielēja tēju.

— Mana sieva šodien nejūtas labi, — viņš sacīja, taču skaidri zināja, ka tēvs nojauš viņas pēkšņās aiziešanas iemeslu, un gandrīz vai ienīda veco vīru, tāpēc, ka tas varēja tik mierīgi sēdēt šeit.

— Tev te ir maza, jauka mājiņa, — sacīja vecais Džolions, vērīgi uzlūkodams dēlu. — Tu laikam to īrē?

Jaunais Džolions pamāja ar galvu.

— Man tikai nepatīk šī apkārtne, — turpināja vecais Džolions. — Panīkuši ļaudis.

Jaunais Džolions atbildēja:

— Jā, mēs esam panīkuši ļaudis.

Tagad klusumu traucēja vienīgi Baltazara knosīšanās. Tad vecais Džolions vienkārši pateica:

— Man laikam nevajadzēja braukt uz šejieni, Džo. Bet es jūtos tik vientuļš.

Jaunais Džolions piecēlās un uzlika roku tēvam uz pleca.

Blakus mājā kāds neskaitāmas reizes spēlēja uz neuzskaņotām klavierēm «La Donnaйmobile ». Pār mazo dārziņu bija nolaidusies ēna, saule vairs apspīdēja tikai pretējo žoga mūri, uz kura, saritinājies kamolā, gozējās kaķis, ar savām dzeltenajām acīm miegaini raudzīdamies lejup uz Baltazaru. Tālumā varēja dzirdēt apslāpētu satiksmes līdzekļu dunoņu. Vīteņiem apaugušais dārziņa žogs ļāva redzēt vienīgi debesis, māju un bumbieri, kuras augšējos zarus vēl skāra saules zelts.

Brītiņu viņi sēdēja tikpat kā nerunādami. Tad vecais Džolions piecēlās, lai ietu projām, bet ne vārds netika minēts par to, ka viņš vēl kādreiz varētu atnākt.

Viņš aizgāja pavisam nomākts. Cik nožēlojama mājai Un viņam ienāca prātā lielais, tukšais nams Stenhoupgeitā, piemērots mājoklis Forsaitam, ar milzīgo biljarda zāli un viesistabu, kurā nedēļām ilgi neviens neiegāja.

Šī sieviete, kuras seja viņam gluži labi patika, bija pārāk jūtīga, droši vien Džolionam grūti klājas ar viņu! Un šie mīļie bērni! Ak, kas par briesmīgu muļķību!

Viņš gāja Edžverroudas virzienā, garām veselai rindai mazu mājiņu, un tās visas modināja viņā domas (bez šaubām, gluži maldīgas, taču Forsaita aizspriedumi ir svēti) par kaut kādiem tumšiem notikumiem.

Sabiedrība, pareizāk sakot, tenku vāceles un švauksti iedomājušies tiesāt viņa miesu un asinis! Vecu sievu bars! Viņš cirta lietussargu pret zemi, it kā gribēdams iegrūst to pašā sirdī tai nožēlojamai sabiedrībai, kas iedrošinājusies izstumt no sava vidus viņa dēlu un dēladēlu, kurā viņš būtu varējis no jauna atdzimt.

Viņš nikni cirta pret zemi lietussargu. Taču pirms piecpadsmit gadiem viņš pats bija pievienojies sabiedrības spriedumam — un tikai šodien kļuvis tam neuzticīgs!

Viņš domāja par Džūnu, par viņas mirušo māti un par visu notikušo ar tādu pašu rūgtumu kā arvien. Cik nejēdzīgi!

Pagāja ilgs laiks, kamēr vecais Džolions nokļuva Stenhoupgeitā, jo savā iedzimtajā ietiepībā viņš gāja kājām, lai gan jutās ārkārtīgi noguris.

Nomazgājis rokas, viņš, pusdienas gaidot, apsēdās ēdamistabā — vienīgajā telpā, kur uzturējās, kad Džūna nebija mājās, — tur viņš nejutās tik vientuļš. Vakara laikraksti vēl nebija atnesti, «The Times» izlasīts, tāpēc nekā nebija ko darīt.

Ēdamistabā ielas trokšņi neiekļuva, tajā valdīja dziļš klusums. Vecajam Džolionam nepatika suņi, bet tagad pat suns spētu mazliet kliedēt viņa vientulību. Viņa skatiens, slīdot pār sienām, apstājās pie kādas gleznas: «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā». Tā bija viņa kolekcijas šedevrs. Taču arī tā viņu neiepriecināja. Viņš aizvēra acis. Cik vientuļš viņš jutās! Žēloties nedrīkstēja, to viņš zināja, tomēr nespēja savaldīties. Viņš ir nožēlojams cilvēks… vienmēr tāds ir bijis… vienmēr viņam trūcis drosmes. Tādas domas mocīja veco Džolionu.

Sulainis nāca klāt pusdienu galdu un, domādams, ka viņa vecais kungs aizmidzis, pūlējās kustēties sevišķi uzmanīgi. Šis bārdainais vīrs audzēja arī ūsas, kas bija modinājušas nopietnas šaubas daudzos ģimenes locekļos, it īpaši tajos, kas, līdzīgi Soumsam, bija mācījušies privātskolās un pieraduši pie izsmalcinātības ārējā izskatā. Vai viņu patiešām varēja uzskatīt par sulaini? Jautri noskaņotie sauca viņu par «tēvoča Džoliona disidentu». Džordžs, pazīstamais jokupēteris, bija iesaucis viņu par «Misionāru Senkiju».

Viņš neatdarināmi veikli un klusi staigāja no lielā, pulētā galda pie lielās, pulētās bufetes un atpakaļ.

Vecais Džolions vēroja viņu, izlikdamies par aizmigušu. Šis cilvēks taču bija liekulis, kas domāja tikai par to, kā ātrāk tikt galā ar darbiem un tad skriet uz savām derībām, pie savas sirdsdāmas un kas lai zina, kur vēl ne. Sliņķis! Un kā nobarojies! Savu kungu viņš, protams, nemīlēja!

Bet tad atkal vecajam Džolionam uznāca tieksme pafilozofēt (šī tieksme darīja viņu atšķirīgu no pārējiem Forsaitiem).

Kāpēc galu galā šim cilvēkam jāmīl savs saimnieks? Par to viņam nemaksā. Kāpēc tad to prasīt? Šai pasaulē cilvēki nevarēja gaidīt sirsnīgas jūtas, ja par tām nesamaksāja. Varbūt nākamajā būs citādi — kas to lai zina, kas to pateiks! Un vecais Džolions atkal aizvēra acis.

Sulainis klusi turpināja savu darbu, ņemdams no dažādiem bufetes nodalījumiem galda piederumus. Likās, ka viņš ar nodomu vienmēr uzgriež vecajam Džolionam muguru, lai būtu ērtāk darīt to, ko saimniekam nevajadzēja redzēt. Šad tad viņš slepus uzpūta dvašu sudrablietām un paberzēja tās ar zamšādas gabalu. Reizēm šķita, ka viņš prāto, vai pietiekams daudzums vīna karafēs, ko viņš nesa ļoti uzmanīgi, uz augšu pacēlis, un viņa bārda it kā sargādama kārās tām pāri. Kad viss bija sagatavots, viņš brīdi pastāvēja, vērodams savu saimnieku, un viņa zaļganās acis pauda nicinājumu: galu galā viņa saimnieks bija tikai vecis, no kura maz kas vairs atlicies!

Klusi kā kaķis viņš pārgāja pāri istabai pazvanīt. Viņam bija noteikts «pusdienas pasniegt septiņos». Kas par to, ja kungs aizmidzis, gan viņš to pamodinās. Lai izguļas naktī! Viņam jādomā arī par sevi: pusdeviņos jābūt klubā!

Kad atskanēja zvans, ienāca zēns ar sudraba zupas bļodu. Sulainis izņēma to viņam no rokām un nolika uz galda, tad, nostājies pie atvērtajām durvīm, it kā gatavībā ielaist viesus, svinīgā balsī sacīja:

— Pusdienas pasniegtas, ser!

Vecais Džolions lēnām piecēlās no krēsla un apsēdās pie galda ēst pusdienas.

VIII MĀJAS PROJEKTS

Visiem Forsaitiem, kā zināms, ir čaulas, kā tam mazajam, ļoti derīgajam dzīvnieciņam, ko lieto īpašas saldumu šķirnes pagatavošanai; citādi izsakoties, viņus nekad neredz — un, ja arī redzētu, tad neviens viņus nepazītu — bez šī apvalka, kuru veido apstākļi, īpašums, paziņas un sievas, kas pavada viņus ikkatrā solī šai pasaulē, kur mīt tūkstošiem citu, tāpat savās čaulās paslēpušos Forsaitu. Nav iedomājams Forsaits bez apvalka — tad viņš būtu līdzīgs romānam bez sižeta, bet tā ir nenormāla parādība.

Forsaitu acīs Bozinijam nebija tādas čaulas; likās, ka viņš ir viens no tiem retajiem un nelaimīgajiem cilvēkiem, kuru dzīves gaitas risinās svešos apstākļos, starp īpašumiem, paziņām un sievām, kas nepieder viņiem.

Augšējā stāva dzīvoklis Slounstrītā, pie kura durvīm atradās plāksnīte ar vārdu: «Filips Beinzs Bozinijs, arhitekts», nelīdzinājās Forsaitu dzīvokļiem. Bozinijam nebija atsevišķas dzīvojamās istabas, tikai no kantora atdalīta liela niša, kur paslēpt visu dzīvei nepieciešamo — tahtu, atpūtas krēslu, pīpes, dzērienu skapīti, grāmatas un rīta kurpes. Tajā istabas daļā, kur viņš strādāja, bija parastās biroja mēbeles: skapis ar daudzām atvilktnēm, apaļš ozola galds, saliekams mazgājamais galdiņš, daži cietie krēsli un liela izmēra rasējamais galds ar plāniem un uzmetumiem. Džūna bija divas reizes atnākusi šeit uz tēju Bozinija krustmātes aizbildnībā.

Jādomā, ka aiz biroja atradās guļamistaba.

Cik Forsaitiem bija izdevies noskaidrot, Bozinija ienākumi bija četrdesmit mārciņas gadā — par konsultācijām divos būvkantoros, dažādi gadījuma honorāri un — vairāk ievērības cienīgs paragrāfs — ikgadēja rente simt piecdesmit mārciņu apmērā, kas viņam bija novēlēta tēva testamentā.

Par viņa tēvu ievāktās ziņas nelikās visai iepriecinošas. Tas bijis lauku ārsts Linkolnširā, pēc izcelšanās kornvolietis, cilvēks ar neparastu ārieni un baironiskām tieksmēm — savā apkārtnē labi pazīstama persona.

Bozinija tēvocis Beinzs — Beinza un Baildboja biroja līdzīpašnieks, Forsaits pēc saviem instinktiem, ja ne pēc vārda — nevarēja pastāstīt par savu svaini nekā sevišķi ievērības cienīga.

— Savāds cilvēks! — viņš mēdza sacīt. — Par saviem trim vecākajiem dēliem vienmēr izteicās tā: «Lāga zēni, tikai garlaicīgi.» Tie tagad lieliski iekārtojušies Indijā civilajā dienestā. No visiem bērniem viņš mīlēja vienīgi Filipu. Es esmu dzirdējis no viņa visādas dīvainības. Reiz viņš man sacīja: «Mīļais cilvēk, nekad nesaki savai nabaga sievai, ko tu domā!» Es gan neklausīju viņa padomam. Protams, ne! Savādnieks! Viņš mēdza sacīt Filam: «Vai nu tu dzīvo tā vai citādi, manu zēn, bet jānomirst tev kā džentlmenim!» Un pats lika sevi iebalzamēt, frakā ģērbušos, ar atlasa kaklasaiti un dimanta spraudi. Patiešām savādnieks, es jums saku!

Par pašu Boziniju Beinzs runāja ar sirsnību un zināmu līdzjūtību:

— Viņš mantojis kaut ko no tēva baironiskajām tieksmēm. Padomājiet tikai, kādu izdevību viņš palaida garām, aiziedams no mana kantora. Aizbrauca uz sešiem mēnešiem ar mugursomu plecos, un kāpēc? Studēt ārzemju arhitektūru! Ārzemju! Ko viņš varēja sagaidīt? Un te nu viņš ir — spējīgs jauns cilvēks un nevar nopelnīt simt mārciņas gadā! Šī saderināšanās ir labākais, kas varēja notikt, — tā darīs viņu prātīgāku. Viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kas guļ dienā un strādā naktī tikai tāpēc, ka viņiem trūkst darba sistēmas, bet citādi viņam nav nekādu trūkumu, itin nekādu trūkumu. Vecais Džolions ir bagāts vīrs!

Misters Beinzs bija ārkārtīgi laipns pret Džūnu, kas tajā laikā bieži viesojās viņa mājā Loundza skvērā.

— Būvēt māju misteram Soumsam — šim spējīgajam komersantam — ir tieši tas, kas Filipam vajadzīgs, — viņš apgalvoja Džūnai. — Jums būs jāsamierinās ar to, ka tagad mazāk iznāks ar viņu satikties, mīļo meitenīti Viņam ir svarīgi iemesli… svarīgi iemesli! Jaunajam cilvēkam jāizlauž sev ceļš. Es viņa gados strādāju dienu un nakti. Mana mīļā sieviņa bieži man sacīja: «Bobij, nestrādā tik daudz, domā par savu veselību!» Bet es sevi netaupīju!

Džūna bija žēlojusies, ka viņas līgavainim nekad neatliekot laika apciemot viņu Stenhoupgeitā.

Kad Bozinijs pēc ilgāka laika atkal pirmo reizi atnāca, viņi nepaspēja ne piecpadsmit minūtes pabūt kopā, kad gluži nejauši — kā tas ar viņu bieži mēdza gadīties — ieradās misis Smola. Bozinijs tūdaļ piecēlās un, kā iepriekš bija norunāts, paslēpās mazajā kabinetā, lai nogaidītu, kamēr viešņa aizies.

— Ak mīļā, — sacīja krustmāte Džūlija, — cik viņš vājš! Ar līgavaiņiem bieži tā notiek, to es esmu novērojusi, bet tu nedrīksti pieļaut, ka viņš kļūst vēl vājāks. Ir tāds Barlova gaļas ekstrakts; tavam tēvocim Svizinam tas ļoti labi līdzēja.

Džūna, izslējusies visā savā sīkajā augumiņā pie kamīna, ar dusmās drebošu sejiņu, jo krustmātes apciemojumu nelaikā viņa uzskatīja par personīgu apvainojumu, nicīgi sacīja:

— Tas ir tikai tāpēc, ka viņš strādā. Cilvēki, kas spēj darīt kaut ko derīgu, nekad nav resni!

Krustmāte Džūlija uzmeta lūpu. Viņa pati bija vienmēr bijusi vāja, bet vienīgais iepriecinājums, ko sagādāja šis apstāklis, bija tas, ka viņa varēja vēlēties resnāka kļūt.

Man liekas, — viņa skumīgi sacīja, — tev nevajadzētu pieļaut, ka viņu sauc par «Jūras laupītāju»! Ļaudīm tas var likties dīvaini; tagad taču viņš būvēs Soumsam māju. Es ceru, ka viņš strādās rūpīgi, viņam tas ir ļoti svarīgi. Soumsam ir tik laba gaume!

Gaume! — Džūna iesaucās spējā dusmu uzliesmojumā. — Es nedodu ne plika graša par viņa vai kāda cita mūsējā gaumi!

Misis Smola apmulsa.

Tavam tēvocim Svizinam, — viņa teica, — vienmēr ir bijusi lieliska gaume. Un Soumsa mazā mājiņa ir brīnišķīga. Tu taču negribēsi apgalvot, ka tev tā neliekas.

Hm! — novilka Džūna. — Tas ir tikai tāpēc, ka tur dzīvo Irēna.

Krustmāte Džūlija mēģināja pateikt kaut ko jauku,

— Bet kā Irēnai patiks dzīvot uz laukiem?

Džūna nopietni uzlūkoja krustmāti Džūliju, ar tādu skatienu, it kā visa viņas sirdsapziņa būtu koncentrēta acīs. Tad notika pārmaiņa, un viņas acis raudzījās vēl nopietnāk, it kā viņa būtu apklusinājusi savu sirdsapziņu. Viņa valdonīgi atbildēja:

— Protams, patiks. Kāpēc viņai lai nepatiktu? Misis Smola sāka uztraukties.

— Es nezinu, — viņa sacīja. — Es domāju, varbūt viņai negribēsies šķirties no saviem draugiem. Tavs tēvocis Džeimss saka, viņa esot pārāk vienaldzīga pret visu. Mēs domājam, tas ir, Timotijs domā, ka viņai vajadzētu biežāk iet sabiedrībā. Man šķiet, tev viņas stipri pietrūks.

Džūna salika rokas aiz pakauša.

— Ak, — viņa iesaucās, — kaut tēvocis Timotijs nerunātu par to, kas uz viņu neattiecas!

Krustmāte Džūlija piecēlās un saslējās visā savā garajā augumā.

— Viņš nekad nerunā par to, kas neattiecas uz viņu. Džūna tūdaļ nožēloja savus vārdus. Viņa pieskrēja

pie krustmātes un noskūpstīja to.

— Piedod, krustmāmiņ! Es tikai gribētu, lai viņi liek Irēnu mierā.

Krustmāte Džūlija, nespēdama iedomāties, ko vēl varētu piebilst par šo tematu, apklusa un rīkojās iet projām: aizāķēja uz krūtīm melno zīda apmetni un paņēma savu zaļo rokassomiņu.

— Kā tad klājas tavam vectēvam? — viņa apvaicājās jau priekšnamā. — Man šķiet, viņš jūtas ļoti vientuļš, kad tu visu laiku esi kopā ar misteru Boziniju.

Viņa noliecās, alkatīgi noskūpstīja brāļameitu un aiztipināja sīkiem solīšiem.

Asaras sakāpa Džūnai acīs. Ieskrējusi mazajā kabinetā, kur Bozinijs sēdēja, zīmēdams putnus uz vecas aploksnes, viņa atkrita krēslā tam blakus un iesaucās:

— Ak Fil, cik tas viss nejēdzīgi!

Džūnas sirds bija tikpat silta kā viņas matu krāsa.

Nākamās svētdienas rītā, kad Soumss pašlaik skuvās, viņam pateica, ka atnācis misters Bozinijs un vēloties viņu redzēt. Atvēris durvis uz sievas istabu, viņš sacīja:

— Bozinijs ir lejā. Ej un pakavē viņam laiku, kamēr es nodzenu bārdu. Es tūlīt iešu. Viņš droši vien grib parunāt par projektu.

Irēna klusēdama palūkojās viņā, pabeidza ģērbties un nogāja lejā.

Soumss nezināja, ko viņa domā par māju. Nekādus iebildumus viņa nebija cēlusi un pret Boziniju izturējās diezgan draudzīgi.

Pa savas istabas logu Soumss varēja redzēt, ka viņi sarunājas lejā, mazajā pagalmiņā.

Viņš sāka steigties un divreiz iegrieza zodā. Dzirdēja Irēnas un Bozinija smieklus un nodomāja: «Nu, liekas, ka viņi gluži labi saprotas.»

Kā jau Soumss domāja, Bozinijs bija atnācis viņam pakaļ, lai parādītu projektu.

Viņš paņēma cepuri un devās līdzi arhitektam.

Plāni bija izklāti Bozinija istabā uz ozola galda; nobālis un ziņkāres pilns Soumss nesatricināmā mierā ilgi pētīja tos, neteikdams ne vārda.

Beidzot viņš gluži apmulsis sacīja:

— Tā ir dīvaina māja!

Četrstūra veidā projektētā divstāvu māja ietvēra segtu kvadrātveida pagalmu. Šim pagalmam visapkārt augšējā stāvā bija balkons, un stikla jumts balstījās uz astoņām kolonām.

Forsaita acīm tā patiešām varēja likties dīvaina.

— Veltīgi izšķiests daudz telpas, — turpināja Soumss. Bozinijs sāka soļot pa istabu, un Soumsam nepatika

viņa sejas izteiksme.

— Šī māja projektēta pēc tāda principa, — sacīja arhitekts, — lai jums būtu vairāk plašuma un gaisa.., kā pieklājas džentlmenim!

Soumss paplēta pirkstus, it kā mērīdams to cieņas apjomu, ko viņš iegūtu ar šo māju, un sacīja:

— O jā, es saprotu.

Bozinija sejā atkal parādījās īpatnējā izteiksme, kas bija raksturīga viņam aizrautības brīžos.

— Es šeit esmu mēģinājis izplānot māju, kas pati par sevi paustu zināmu pašcieņu. Ja jums nepatīk, tad pasakiet tūlīt. Patiesībā jau par to vismazāk domā. Kam vajadzīga pašcieņa mājas izskatā, ja tikai var iespiest vēl vienu tualetes istabu? — Viņš pēkšņi uzlika pirkstu četrstūrim zīmējuma kreisajā malā: — Te jums būs plašums. Šī telpa domāta jūsu gleznām. Tā atdalīta no pagalma ar portjerām. Atvelciet tās, un jums būs piecdesmit viena reiz divdesmit trīs ar pusi pēdas liela telpa. Vidū divpusīga krāsns — viena puse pret pagalmu, otra pret gleznu istabu. Šī gala siena ir visa vienos logos; pa to jums ieplūdīs gaisma no dienvidaustrumiem, pagalma pusē — no ziemeļiem. Pārējās gleznas jūs varat novietot augšstāvā balkonā vai arī citās istabās. Arhitektūrā, — viņš turpināja, kā likās, nemaz neredzēdams Soumsu, kaut gan skatījās tieši tam virsū, un Soumsu pārņēma nepatīkama sajūta, — tāpat kā dzīvē nav iespējama pašcieņas sajūta bez līniju regularitātes. Var sacīt, ka tas ir vecmodīgi. Katrā ziņā tas ir dīvaini: mums nekad neienāk prātā izteikt dzīves pamatprincipus savās celtnēs, mēs apkraujam savas mājas ar greznojumiem, visādiem niekiem, ierīkojam nišas, ar vārdu sakot, visu ko, lai mulsinātu acis. Tieši pretēji, acij vajadzīgs miers. Jāpanāk vēlamais efekts ar dažām spēcīgām līnijām. Pats galvenais ir regularitāte — bez regularitātes nav pašcieņas.

Soumss, kuram piemita neapzināta tieksme uz ironiju, aplūkoja Bozinija kaklasaiti, kas nekādā ziņā nestāvēja tieši tā, kā pieklātos. Bozinijs nebija arī noskuvies, un viņa apģērbs nevarēja lepoties ar kārtīgumu. Likās, ka arhitektūra paņēmusi visu viņa regularitātes krājumu.

— Vai tā neizskatīsies pēc barakas? — Soumss jautāja.

Atbildi viņš nesaņēma tūdaļ.

— Es saprotu, ko jūs domājat, — sacīja Bozinijs, — jums vajadzīga kāda no Litlmāstera mājiņām — glīta un ērta, kur kalpotāji dzīvos jumtistabiņās un parādes durvis iebūvētas atvirzē, lai varētu ierīkot pakāpienus. Nu, tad ejiet taču pie Litlmāstera, jūs par viņu jūsmosiet, es viņu jau sen pazīstu!

Soumss bija uztraukts. Patiesībā projekts viņam ļoti patika, viņš tikai gluži instinktīvi slēpa savu apmierinātību. Komplimentu izteikt viņam nācās grūti. Viņš nicināja cilvēkus, kas šķiedās ar uzslavām.

Pašlaik viņš atradās visai nepatīkamā stāvoklī — vajadzēja izteikt atzinību, citādi draudēja risks zaudēt kaut ko patiešām labu. Bozinijs bija cilvēks, kas varēja saplēst projektu un atteikties no darba. Kā liels bērns!

Šis pieauguša cilvēka bērnišķīgums, uz ko Soumss skatījās it kā no augšas, dīvaini iedarbojās uz viņu — gandrīz kā hipnoze, — jo viņš pats nekad nebija neko tamlīdzīgu jutis.

— Nu, — viņš beidzot izgrūda, — tas ir… tas, protams, ir oriģināli.

Viņš juta neuzticību un pat nepatiku pret vārdu «oriģināls», tāpēc uzskatīja, ka ar šo piezīmi nekādā ziņā nav atklātas viņa īstās domas.

Bozinijs likās apmierināts. Tādam cilvēkam jau nu šis apgalvojums varēja patikt! Šie panākumi iedrošināja Soumsu.

Tā ir … plaša māja, — viņš piebilda.

Plašums, gaiss, gaisma, — viņš dzirdēja it kā no tālienes Bozinija vārdus. — Litlmāstera mājā nav iespējams dzīvot kā džentlmenim — tas būvē fabrikantiem.

Soumss sakustējās, it kā nožēlodams savu izturēšanos. Viņu uzskatīja par džentlmeni! Ne par kādu naudu viņš tagad nebūtu piekritis, ka viņu ierindo fabrikantos. Taču viņa iedzimtā neuzticība pret vispārējiem principiem pamodās no jauna. Kāda jēga runāt par regularitāti un pašcieņu? Viņam likās, ka šāda māja būs auksta.

— Irēna necieš aukstumu! — viņš sacīja.

— A! — Bozinijs zobgalīgi atteica. — Jūsu sieva! Viņai nepatīk aukstums? Es par to parūpēšos. Viņai nevajadzēs salt. Paskatieties! — viņš parādīja četras atzīmes vienādos attālumos uz pagalma sienām. — Te es esmu paredzējis radiatorus ar alumīnija režģiem; tos var dabūt ļoti skaistā izstrādājumā.

Soumss aizdomīgi palūkojās uz šīm atzīmēm. — Tas viss ir ļoti jauki, — viņš teica, — bet cik tas maksās?

Arhitekts izvilka no kabatas papīra lapu.

— Māju, protams, vajadzētu būvēt visu no akmens, bet es domāju, ka jums tas būs par dārgu, tāpēc apmierinājos ar akmens apšuvumu. Te piederētos vara jumts, bet es esmu ieplānojis zaļu šīferi. Viss kopā, ieskaitot metāla darbus, jums izmaksās astoņus tūkstošus un piecus simtus.

Astoņus tūkstošus piecus simtus? — pārjautāja Soumss. — Bet es taču teicu, ka jūs nedrīkstat pārsniegt astoņus tūkstošus.

Nav iespējams ne peniju lētāk, — Bozinijs atcirta. — Jūs varat izvēlēties — būvēt to vai nebūvēt.

Tas varbūt bija vienīgais veids, kā Soumsam izteikt šādu priekšlikumu. Viņš bija galīgā neziņā. Saprāts mudināja viņu atteikties no šīs iedomas. Bet projekts bija labs, un viņš to zināja — tas likās kā pati pilnība un iedvesa cienību. Arī kalpotāju telpas bija lieliskas. Viņa reputācija celtos, ja viņš dzīvotu tādā mājā — tik īpatnējā, tomēr ar visām iespējamām ērtībām.

Viņš joprojām pētīja plānus, kamēr Bozinijs savā guļamistabā skuvās un pārģērbās.

Atpakaļ uz Monpeljē skvēru abi gāja klusēdami, un Soumss iesānis vēroja Boziniju.

«Jūras laupītājs» bija gluži glīts cilvēks — tā Soumss domāja — kad apģērbies, kā nākas.

Kad ieradās abi vīrieši, Irēna stāvēja, noliekusies pie puķēm.

Viņa ieminējās, ka vajadzētu aizsūtīt kādu pēc Džūnas.

— Nē, nē, — atrunājās Soumss, — mums vēl jāapspriež daži jautājumi.

Pie brokastgalda viņš bija gandrīz vai sirsnīgs un nemitīgi skubināja Boziniju ēst. Viņš priecājās, ka arhitekts tik labā garastāvoklī, un visu pēcpusdienu atstāja to kopā ar Irēnu, bet pats aizgāja pie savām gleznām, kā parasti svētdienās. Tējas laikā viņš nonāca lejā viesistabā un atrada abus, kā viņš pie sevis nodomāja, iegrimušus aizrautīgā sarunā.

Nemanīts stāvēdams durvīs, viņš apsveica pats sevi, ka pratis ievirzīt visu pareizās sliedēs. Cik labi, ka Irēna sapratās ar Boziniju! Šķita, ka viņai sāk patikt lēmums būvēt māju.

Mierīgās pārdomās starp savām gleznām Soumss bija nolēmis pielikt tos piecus simtus, ja nepieciešams, tomēr cerēja, ka pēcpusdiena būs darījusi Boziniju piekāpīgāku savos aprēķinos. Bija pilnīgi Bozinija varā kaut ko mainīt, ja tikai viņš gribētu. Droši vien varēja atrast desmitiem veidu, kā palētināt mājas būvi, nesabojājot kopējo iespaidu.

Soumss tikai nogaidīja izdevīgāku brīdi — kad Irēna sniedza arhitektam pirmo tējas tasi. Saules stars caur mežģiņu aizkariem silti apņēma viņas vaigu, atmirdzēja viņas matu zeltā un maigajās acīs. Varbūt tas pats stars sārtoja Bozinija seju un piešķīra tai mulsuma izteiksmi.

Soumss necieta saules gaismu, viņš tūdaļ piecēlās un nolaida štoru. Tad viņš saņēma no Irēnas savu tējas tasi un sacīja — daudz vēsāk, nekā sākumā bija gribējis:

— Vai jūs galu galā tomēr nevarētu kaut kā iekārtoties un iztikt ar astoņiem tūkstošiem? Droši vien tur ir daudz sīkumu, ko jums viegli būtu grozīt.

Bozinijs vienā paņēmienā izdzēra savu tēju, nolika tasi un atbildēja:

— Nekādā ziņā!

Soumss saprata, ka viņa ierosinājums aizvainojis arhitekta patmīlību.

— Nu labi, — viņš noteica, īgni piekāpdamies, — tad laikam vajadzēs būvēt pēc jūsu prāta.

Pēc brītiņa Bozinijs piecēlās, un arī Soumss piecēlās izvadīt viņu. Arhitekts likās neizskaidrojami labā garastāvoklī. Noskatījies, kā viņš aiziet vingriem soļiem, Soumss domīgs atgriezās viesistabā, kur Irēna pašlaik vāca nost notis, un, nevaldāmas ziņkāres dzīts, jautāja:

— Nu, ko tu domā par «Jūras laupītāju»? Gaidīdams atbildi, viņš raudzījās grīdsegā, un gaidīt

nācās labu laiku.

— Es nezinu, — Irēna beidzot pateica. — Vai tev viņš likās glīts?

Irēna smaidīja. Un Soumsam šķita, ka sieva izsmej viņu.

— Jā, — viņa atbildēja, — ļoti!

IX KRUSTMĀTES ANNAS NĀVE

Pienāca kāds rīts septembra beigās, kad krustmāte Anna vairs nespēja saņemt no Smizeres rokām savas cieņas simbolu. Uzmetis skatienu viņas vecīgajai sejai, steidzīgi izsauktais ārsts paziņoja, ka mis Forsaita miegā nomirusi.

Abas krustmātes — Džūlija un Hestere bija galīgi satriektas. Tādu galu viņas nekad nebija iedomājušās. Patiesībā viņas laikam nemaz neaptvēra, ka gals neizbēgams. Sirds dziļumos viņām likās, ka Anna neprātīgi rīkojusies, aiziedama no viņām, ne vārda nesakot, pat bez cīņas. Tas nemaz nebija viņas dabā.

Varbūt visdziļāk viņas satrauca doma par to, ka arī Forsaitu ģimenes piederīgajam lemts izlaist dzīvi no sava ciešā tvēriena. Un, ja vienam, tad taču arī ci lem!

Pagāja vesela stunda, iekams viņas nolēma paziņot šo vēsti Timotijam. Kaut varētu viņam to noslēpt! Kaut varētu pamazām viņu sagatavot!

Ilgi viņas sačukstēdamās stāvēja pie brāļa durvīm. Un, kad tas bija izdarīts, viņas atkal sačukstējās.

Viņas baidījās, ka vēlāk Timotijs asāk izjutīs šīs bēdas. Tomēr ziņu viņš uzņēma mierīgāk, nekā krustmātes bija gaidījušas. Viņš, protams, palikšot gultā!

Klusi raudādamas, māsas aizgāja.

Krustmāte Džūlija, briesmīgā sitiena satriekta, atgriezās savā istabā. Viņas seja bija sarkana un pietūkuši no asarām un savilkusies sīkās krunciņās. Cik neiespējami iedomāties dzīvi bez Annas, kura aizvadījusi kopā ar viņu septiņdesmit trīs gadus, atskaitot vienīgi viņa īso laulības laiku, kas tagad likās tik nereāls. Brīdi pa brīdim viņa piegāja pie kumodes un izvilka no lavandas sainīšu apakšas tīru mutautiņu. Viņas karstā sirds nespēja paciest domu, ka Anna guļ savā istabā auksta un sastingusi.

Krustmāte Hestere — klusa un pacietīga, kā mierīgs līcis, kur norima enerģija, kas brāzmoja pārējos ģimenes locekļos, — sēdēja viesistabā, kur logiem bija nolaistas žalūzijas. Arī viņa sākumā bija raudājusi, bet mierīgi, bez redzamām pēdām. Pat bēdās viņa palika uzticīga savam pamata principam — neizšķiest enerģiju. Ģērbusies melnā zīda kleitā, viņa sēdēja, kalsna, nekustīga, raudzīdamās kamīna restēs, rokas klēpī salikusi. Bez šaubām, mierā jau viņu neatstās, liks kaut ko darīt. It kā no tā būtu kāds labums! Annu ar to vairs neuzcels! Kāpēc tad uztraukties?

Ap pieciem ieradās trīs brāļi — Džolions, Džeimss un Svizins; Niklass bija Jarmutā, Rodžeram stipra ģikts lēkme. Misis Heimena jau agrāk bija atnākusi viena pati, aplūkojusi Annu un aizgājusi, likdama pateikt Timotijam — to viņam tomēr nepasacīja, — ka viņai vajadzējis agrāk paziņot. Patiesībā visi juta, it kā viņiem nebūtu laikā paziņots, it kā viņi būtu kaut ko nokavējuši. Un Džeimss sacīja:

— Es zināju, ka tā notiks. Es jau jums teicu, ka viņa nenodzīvos līdz rudenim.

Krustmāte Hestere nekā neiebilda. Klāt taču oktobris, bet kas par labumu strīdēties! Dažiem cilvēkiem nekad pa prātam nevar izrunāt.

Viņa lika pateikt māsai, ka brāļi ieradušies. Misis Smola tūdaļ nonāca lejā. Viņa bija nomazgājusi vēl arvien pietūkušo seju, un, kaut gan viņa uzmeta bargu skatienu Svizina biksēm — tās bija gaiši zilas, viņš nāca tieši no kluba, kur to bija sasniegusi nāves ziņa, — viņas sejas izteiksme likās daudz jautrāka nekā parasti, jo viņā arvien mājoja spēcīgs instinkts rīkoties tieši pretēji tam, kā pienāktos.

Visi pieci devās pie mirušās. Zem spodri baltajiem palagiem bija paklāta vatēta sega, jo tagad krustmātei Annai vairāk nekā jebkad vajadzēja siltuma. Spilveni bija noņemti, un viņas galva atradās vienā līmenī ar muguru, tikpat taisni, kā visu viņas garo mūžu. Aube, kas sedza viņas pieri līdz uzacīm, bija uzvilkta pāri ausīm, un viņas seja, gandrīz tikpat balta kā aube un palags, ar aizvērtām acīm bija pievērsta brāļu un māsu sejām. Savā neaprakstāmajā mierā šī seja šķita valdonīgāka nekā dzīvē. Pergamentam līdzīgā, krunku tikpat kā neskartā āda it kā uzstiepta kauliem — asajam žoklim un zodam, vaigu kauliem, pierei ar iekritušajiem deniņiem, smailajam degunam. Tā šķita kā neuzvarama gara cietoksnis, kas padevies nāvei un vēl savā aklumā pūlas atgūt šo garu, atgūt savu tikko pamesto sardzes posteni.

Svizins tikai uzmeta skatienu mirušās sejai un izgāja no istabas. No šī skata, kā viņš vēlāk izteicās, viņam palicis nelabi. Viņš nogāja lejā ar tādu troksni, ka rībēja visa māja, paķēra savu cepuri un iekāpa ratos, nepasacījis kučierim, uz kurieni jābrauc. Viņu aizveda mājās, un visu vakaru viņš nekustēdamies nosēdēja krēslā.

Pusdienu viņam negribējās, viņš tikai ieēda irbi un izdzēra pudeli laba šampanieša…

Vecais Džolions, rokas salicis, stāvēja gultas galā. Viņš vienīgais no visiem klātesošajiem atcerējās savas mātes nāvi, un domāja par to, raudzīdamies uz mirušo. Anna bija piedzīvojusi lielu vecumu, tomēr beigās arī viņai pienākusi nāves stunda — tā pienāk visiem! Vecā Džoliona sejā nekustējās ne vaibsts, viņa skatiens klīda kaut kur tālumā.

Krustmāte Hestere stāvēja viņam blakus. Viņa vairs neraudāja, asaras bija izsīkušas — viņas raksturs nepieļāva tālāku enerģijas izšķiešanu. Viņa lauzīja rokas un nelūkojās uz Annu, bet visapkārt, pūlēdamās kaut kā atvairīt domas par māsas nāvi.

No visiem brāļiem un māsām Džeimss izrādīja visvairāk saviļņojuma. Asaras ritēja pār viņa vājo, krunkaino seju. Viņš nezināja, pie kā tagad ies ar savām raizēm. Ar Džūliju nebija vērts runāt, Hestere nekā nesaprata! Annas nāve viņam sāpēja vairāk, nekā viņš jebkad bija iedomājies. Tagad viņam nedēļām ilgi nebūs miera.

Drīz vien krustmāte Hestere klusām izgāja ārā, un krustmāte Džūlija sāka rosīties pa istabu, kārtodama «visu nepieciešamo», pie kam divreiz uzgrūdās virsū mēbelēm. Iztraucēts no sensenās pagātnes atmiņām, vecais Džolions bargi paskatījās uz viņu un aizgāja. Džeimss viens pats palika pie gultas. Zagšus palūkojies apkārt, vai kāds neredz, viņš noliecās un uzspieda skūpstu mirušajai uz pieres, tad steidzīgi izgāja no istabas. Saticis priekšnamā Smizeri, viņš apjautājās tai par bērēm un, redzēdams, ka tā nekā nezina, sāka žēloties, ka viss iešot ačgārni, ja neviens nerūpēšoties. Lai labāk aizsūtot pēc mistera Soumsa, tas zinot, kas šādos gadījumos darāms. Kungs droši vien esot ļoti uztraukts, pats varbūt kopjams, bet kundzes nekā neizdarīšot — vai tad viņas ko saprotot! Ka vēl pašas nesaslimstot, tas nebūtu nekāds brīnums. Lai Smizere izsaucot ārstu, labāk agrāk nekā par vēlu. Diezin vai māsai Annai bijis labs ārsts?

Būtu viņa ārstējusies pie Blenka, vēl tagad dzīvotu. Smizere varot sūtīt ziņu uz Pārkleinu, kad vien viņai vajadzīgs padoms. Protams, viņš došot savu karieti bēru vajadzībām. Un varbūt Smizere varētu pasniegt viņam glāzi vīna un biskvītus — viņš neesot ēdis brokastis.

Dienas pirms bērēm pagāja mierīgi. Visi jau sen zināja, ka krustmāte Anna savu nelielo īpašumu novēlējusi Timotijam. Tāpēc nebija iemesla ne mazākajam uztraukumam. Soumss, vienīgais testamenta izpildītājs, uzņēmās bēru sarīkošanu un noteiktā laikā izsūtīja visiem vīriešu kārtas ģimenes locekļiem šādu uzaicinājumu:

Lūdzam jūs pagodināt ar savu klātbūtni mis Annas Forsaitas bēres Haigeitas kapsētā š. g. 1. oktobrī pulksten 12. Karietēm ierasties pie sēru nama Beisvoterroudā 10.45. Ziedus lūdz nenest. R. S. V. P. [1]

Pienāca bēru dienas rīts, auksts un pelēks kā parasti Londonā. Pusvienpadsmitos piebrauca pirmā kariete — Džeimsa. Tajā sēdēja Džeimss un viņa znots Dārtijs, skaists vīrietis ar platām krūtīm, ko ietērpa cieši pieguļoši vizītsvārki, bālu, patuklu seju, tumšām, rūpīgi koptām ūsām un tiem nenovēršamajiem vaigubārdas aizmetņiem, kas, nepadodamies vissīvākajiem skūšanas mēģinājumiem, it kā iezīmē kaut ko dziļi iesakņojušos savu īpašnieku raksturā. It īpaši tas vērojams ļaudīm, kas nodarbojas ar biržas spekulācijām.

Viesus saņēma Soumss kā testamenta izpildītājs, jo Timotijs vēl palika gultā. Viņš taisījās celties tikai pēc bērēm, bet abas krustmātes — Džūlija un Hestere negribēja nākt lejā, kamēr viss būs cauri un tiem, kas iegriezīsies pa ceļam atpakaļ uz mājām, pasniegs brokastis. Nākamais, vēl arvien klibodams pēc ģikts lēkmes, ieradās Rodžers kopā ar saviem trim dēliem — jauno Rodžeru, Jūstesu un Tomasu. Tūdaļ pēc viņiem divriteņu ekipāžā atbrauca ceturtais dēls Džordžs un, pakavēdamies priekšnamā, apjautājās Soumsam, vai līķu izvadītāja amats labi atmaksājoties.

Viņi necieta viens otru.

Tad ieradās divi Heimeni — Džailzs un Džesijs, svinīgi klusēdami, ļoti labi ģērbušies, ar akurāti iegludinātām bikšu vīlēm. Pēc tam vecais Džolions viens pats. Tad Niklass — ar veselīgu sejas krāsu, rūpīgi slēpdams jautrību, ko pauda ikviena viņa kustība un galvas pagrieziens. Viņam sekoja viens no viņa dēliem, rāms un padevīgs. Svizins Forsaits un Bozinijs ieradās vienā laikā un apstājās pie durvīm, gribēdami palaist viens otru pa priekšu, bet, kad durvis atvērās, abi reizē metās iekšā. Priekšnamā viņi no jauna sāka atvainoties, un Svizins, sakārtojis grūstoties nošķiebušos kaklasaiti, ļoti lēni devās augšup pa kāpnēm. Trešais Heimens; divi Niklasa precētie dēli kopā ar Tvītimenu, Spenderu un Vorriju, Forsaitu un Heimenu precēto meitu vīriem. Nu visi bija ieradušies, pavisam divdesmit viens, visi Forsaitu ģimenes vīrieši, izņemot Timotiju un jauno Džolionu.

Iegājuši sarkanos un zaļos toņos krāsotajā viesistabā, uz kuras fona spilgti izcēlās viņu neparastie apģērbi, visi centās ātrāk apsēsties, lai noslēptu savu bikšu uzkrītošo melnumu. Šķita kaut kas nepiedienīgs šajā melnumā un cimdu krāsā — it kā savu jūtu pārspīlēšana. Un daudzi meta sašutuma un slēptas skaudības pilnus skatienus uz «Jūras laupītāju», kas bija bez cimdiem un pelēkās biksēs. Atskanēja klusināta balsu dūkoņa, neviens nepieminēja nelaiķi, bet apjautājās cits par cita veselību, it kā ar to nesdami netiešu upuri par godu šim gadījumam, kas viņus šeit sapulcinājis.

Pēc brītiņa Džeimss sacīja:

— Nu, man šķiet, vajadzētu sākt.

Viņi nogāja lejā un noteiktā kārtībā, kā iepriekš bija norādīts, pa diviem sasēdās karietēs.

Līķrati sāka lēnām braukt, karietes sekoja. Pirmajā sēdēja vecais Džolions ar Niklasu, otrajā dvīņi Svizins un Džeimss, trešajā Rodžers ar dēlu Rodžeru. Soumss, jaunais Niklass, Džordžs un Bozinijs brauca ceturtajā. Katrā no pārējām karietēm, skaitā astoņām, sēdēja trīs vai četri ģimenes locekļi. Aiz tām — ārsta segtie rati, tālāk, pieklājīgā atstatumā rati ar ģimenes locekļu kantoru darbiniekiem un kalpotājiem. Pašās beigās tukša kariete, kas bēru procesijā bija vajadzīga tikai tāpēc, lai kopējais skaits būtu trīspadsmit.

Pa Beisvoterroudu procesija virzījās soļos, bet, nogriežoties klusākās ielās, palaida rikšiem un tādā gaitā aizbrauca līdz kapsētai, tikai lielākajās ielās atkal pārejot uz soļiem. Pirmajā karietē vecais Džolions un Niklass runāja par saviem testamentiem. Otrajā dvīņi pēc vienīgā mēģinājuma uzsākt sarunu bija iegrimuši dziļā klusēšanā. Abi bija pakurli un tikai ar lielām pūlēm varēja sadzirdēt viens otru. Tikai reizi Džeimss pārtrauca klusumu:

— Man arī vajadzēs apskatīties pēc kapa vietas. Vai tu jau kaut ko esi darījis, Svizin?

Un Svizins, uzlūkodams viņu ar baiļu pilnu skatienu, atteica:

— Nerunā ar mani par tādām lietām!

Ceturtajā karietē sēdošie risināja saraustītu sarunu, laiku pa laikam paskatoties ārā, lai redzētu, cik tālu vēl jābrauc. Džordžs izteicās, ka vecajai lēdijai bijis pēdējais laiks «aiziet». Pēc viņa domām, neesot vērts dzīvot ilgāk par septiņdesmit gadiem. Jaunais Niklass lēnīgi iebilda, ka Forsaitiem šāds likums it kā nebūtu piemērojams. Džordžs solījās sešdesmit gadu vecumā izdarīt pašnāvību. Jaunais Niklass, smaidīdams un smailo zodu glaudīdams, šaubījās, vai viņa tēvam patikšot šī teorija — tas nopelnījis daudz naudas pēc sešdesmitā mūža gada. Nu, lai tad pēdējā robeža būtu septiņdesmit. Tad — kā Džordžs izteicās — viņiem laiks mirt un atstāt naudu saviem bērniem. Te iejaucās Soumss, kas līdz šim bija klusējis. Viņš nebija aizmirsis piezīmi par «līķu izvadītāju» un, tikko manāmi pacēlis plakstiņus, sacīja, ka tā varot runāt tikai cilvēki, kas nekā neesot nopelnījuši. Viņš pats domājot dzīvot, cik ilgi vien varēšot. Ar to viņš gribēja iedzelt Džordžam, kam bija ļoti spaidīgi materiālie apstākļi. Bozinijs, domās nogrimis, nomurmināja: «Lieliski!», Džordžs sāka žāvāties, un saruna pārtrūka.

Kapsētā šķirstu ienesa kapličā un pavadītāji pa pāriem sekoja tam. Šī goda sardze — vīrieši, ko ar mirušo vienoja radniecības saites, — bija iespaidīgs un īpatnējs skats lielajā Londonā ar tās ārkārtīgo dzīves daudzveidību, bezgalīgajām izpriecām, tieksmēm, pienākumiem, briesmīgo nežēlīgumu, briesmīgo dziņu pēc individuālisma.

Forsaiti bija sapulcējušies, lai triumfētu par visu to, lai parādītu savu sīksto vienību, lai ar lielisku piemēru nodemonstrētu to īpašuma likumu, kurā laida saknes viņu ciltskoks, zaļodams un plezdams savus zarus, kura sulas baroja to, līdz tas noteiktā laikā sasniedza pilnīgu briedumu. Vecās, mūža miegā aizmigušās sievietes gars bija sasaucis viņus kopā. Tas bija viņas pēdējais aicinājums uz vienību, viņu spēka avotu, tas bija viņas pēdējais triumfs — ka viņa nomirusi, kamēr koks vēl pilnā plaukumā.

Dzīve viņu bija saudzējusi — viņai nevajadzēja redzēt, ka atsevišķie zari jau sāk ļodzīties. Viņa nespēja ieskatīties savu pavadītāju sirdīs. Tas pats likums, kuram pakļaudamās viņa bija izveidojusies no slaikas meitenes par spēcīgu pieaugušu sievieti, no pieaugušas sievietes par veceni, kaulainu, nespēcīgu, gandrīz raganai līdzīgu veceni, kuras individualitāte arvien asāk un asāk izpaudās, it kā pamazām no viņas būtu nokritis viss slīpējums, ko dod saskare ar pasauli, — tas pats likums ietekmēja un ietekmēs ģimeni, kuras augšanu viņa bija vērojusi kā māte.

Viņa bija redzējusi to jaunu, augošu, viņa bija redzējusi to spēcīgu un nobriedušu, un viņa nomira, iekams viņas acis paspēja ieraudzīt to citādu. Viņa būtu pūlējusies, un — kas zina? — varbūt viņai būtu izdevies ar saviem vecajiem pirkstiem, ar saviem drebelīgajiem skūpstiem paildzināt ģimenes jaunību un spēku vēl kaut uz īsu laiciņu. Taču — ak vai! — pat krustmāte Anna nespēja cīnīties ar Dabu.

«Kas augstu kāpj, tas zemu krīt!» Un, it kā lai apstiprinātu šo dziļo dzīves ironiju, Forsaitu ģimene bija pulcējusies kopā pēdējā svinīgā procesijā pirms krišanas. Sejas, domu apsargātājas, gandrīz visiem bija apātiski vērstas uz zemi. Tikai šad tad kāds pacēla acis un pierē ievilkās rieva, it kā viņš būtu ieraudzījis satraucošu skatu uz kapelas sienām, it kā dzirdētu skaņas, kas vēstī ko baigu. Un lūgšanas vārdi, ko klusi un neskaidri murmināja balsis ar vienu un to pašu apakštoni, ar kādu netveramu, vienas ģimenes locekļiem piemītošu līdzību — skanēja dīvaini, it kā runātu viens cilvēks, steidzīgi atkārtojot katru vārdu.

Kad sēru dievkalpojums bija beidzies, bērinieki atkal sastājās, lai pavadītu mirušo līdz kapam. Pie kapenēm, viņus gaidot, stāvēja cilvēki melnos apģērbos.

No šīs svētās vietas, kur tūkstošiem vidusšķiras labāko ģimeņu piederīgo atdusējās mūža mierā, Forsaitu skatieni slīdēja tālāk, pāri kapu rindām. Tur, tālumā aizstiepdamās, zem pelēkām debesīm gulēja Londona, apraudādama savas meitas nāvi, sērodama līdz ar šo sev tik dārgo ģimeni, kura zaudējusi savu māti un sargātāju. Simttūkstoš torņu smailes un nami ar dūmakā izplūdušām kontūrām, it kā īpašuma lielajā, pelēkajā zirnekļa tīklā sagūstīti, dziļā godbijībā stāvēja pie kapa, kur gulēja vecākā Forsaitu ģimenes piederīgā.

Daži vārdi, saujiņa smilšu, šķirsts novietots — un krustmāte Anna bija guldīta savā pēdējā dusas vietā.

Apkārt ģimenes kapenēm, sirmās galvas noliekuši, stāvēja nelaiķes aizbildņi — pieci brāļi. Viņi gādās par to, lai Annai būtu labi tur, kur viņa aizies. Viņas nelielajam īpašumam gan vajadzēja palikt tepat, taču viss, ko nākas darīt, tiks izdarīts.

Tad viņi cits pēc cita atgāja nost no kapa un, cepures uzlikuši, pagriezās atpakaļ izlasīt jauno uzrakstu uz ģimenes kapu marmora plāksnes:

Mūžīga piemiņa

ANNAI FORSAITAI,

Džoliona un Annas Forsaitu meitai,

kas šķīrusies no šīs pasaules

1886. gada 27. septembrī

astoņdesmit septiņu gadu un četru dienu vecumā

Varbūt drīz arī kādam citam būs vajadzīgs šāds uzraksts. Tas likās dīvaini un neizturami, jo viņi pat nebija iedomājušies, ka arī Forsaiti varētu mirt. Un viņiem visiem radās vēlēšanās aizbēgt no šīm sāpēm, no šīs ceremonijas, kas lika atcerēties to, par ko neciešami domāt, — ātrāk tikt projām, darīt savu darbu un aizmirst.

Turklāt bija auksti; vējš kā lēns, postošs spēks pūta pāri kapiem un apdvesa viņus ar savu ledaino elpu. Pavadītāji sāka nošķirties grupiņās un, cik ātri vien iespējams, sasēsties karietēs, kas viņus gaidīja.

Svizins rīkojās braukt atpakaļ pie Timotija brokastīs un piedāvājās kādu aizvest. Taču braukt kopā ar Svizinu viņa nelielajos divvietīgajos ratos bija visai apšaubāma privilēģija, neviens viņa piedāvājumu nepieņēma, un viņš aizbrauca viens pats. Džeimss un Rodžers tūdaļ sekoja. Arī viņi gribēja iegriezties pie Timotija paēst brokastis. Pamazām izklīda arī pārējie. Vecais Džolions savā karietē aizveda trīs brāļudēlus. Viņš juta vēlēšanos redzēt ap sevi jaunas sejas.

Soumss, kam vajadzēja vēl nokārtot dažas sīkas formalitātes kapsētas kantorī, aizgāja kopā ar Boziniju. Viņš gribēja apspriesties ar arhitektu un, pabeidzis savas darīšanas, kopā ar Boziniju devās uz Hemstedu, paēda brokastis Spenjedsinnā un ilgi pārrunāja dažādus praktiskus jautājumus sakarā ar mājas būvi. Pēc tam abi sēdās tramvajā un aizbrauca līdz Marmora arkai, kur Bozinijs atvadījās un devās uz Stenhoupgeitu apciemot Džūnu.

Soumss atgriezās mājās lieliskā noskaņojumā un pie pusdienu galda pastāstīja Irēnai par savu sarunu ar Boziniju, kas patiešām liekoties prātīgs cilvēks. Pie tam viņi esot brīnišķīgi izstaigājušies, un tas nācis par labu viņa aknām — pēdējā laikā viņam bijis maz iespējas izkustēties. Vispār — bijusi ļoti vērtīga diena. Ja tikai nebūtu jādomā par nabaga krustmātes Annas nāvi, viņš labprāt aizvestu Irēnu uz teātri, bet tagad nekas cits neatliekot kā mēģināt pēc iespējas labāk pavadīt vakaru mājās.

— «Jūras laupītājs» vairākas reizes apjautājās par tevi, — viņš pēkšņi sacīja. Neizprotamā tieksmē apstiprināt savas īpašuma tiesības, viņš piecēlās no krēsla un uzspieda skūpstu sievai uz pleca.

OTRĀ DAĻA

..

I MĀJAS TAPŠANA

Ziema bija silta. Kantorī steidzami darbi negadījās, un piepildījās Soumsa cerības, ka laiks būs ļoti izdevīgs būvēšanai. Aprīļa beigās tika pabeigts karkass jaunajai mājai Robinhilā.

Tagad, kad par savu naudu jau kaut ko varēja redzēt, Soumss brauca uz turieni reizi, divas un pat trīs reizes nedēļā. Stundām ilgi, pūlēdamies nenotraipīt drēbes, bradāja pa būvgružiem, klusītiņām staigāja caur nepabeigtajām durvju ailēm vai grozījās ap kolonām iekšējā pagalmā.

Viņš varēja ilgi stāvēt pie šīm kolonām, it kā novērtēdams materiālu, no kā tās pagatavotas.

Trīsdesmitajā aprīlī Soumsam bija norunāta sastapšanās ar Boziniju, lai pārbaudītu rēķinus, un piecas minūtes pirms noteiktā laika viņš iegāja teltī, ko arhitekts sev bija uzcēlis zem vecā ozola.

Rēķini jau bija sakārtoti uz saliekama galdiņa, un Soumss, sasveicinājies ar galvas mājienu, apsēdās un sāka tos pētīt. Tikai pēc diezgan ilga laika viņš pacēla galvu.

— Es te nekā nesaprotu, — viņš beidzot sacīja. — Iznāk gandrīz septiņi simti vairāk, nekā vajadzētu būt.

Uzmetis skatienu Bozinija sejai, viņš steidzīgi turpināja:

— Vajag tikai stingrāk uzstāties, tad šie uzņēmēji tūlīt nolaidīs cenu. Ja viņiem neskatās uz pirkstiem, viņi plēš, kur vien var. Atrēķiniet no visa desmit procentus. Es neko neiebildīšu, ja summa būs pārsniegta par kādām simt mārciņām.

Bozinijs papurināja galvu:

— Es jau esmu samazinājis visus izdevumus līdz pēdējam fārzingam!

Soumss dusmās atgrūda galdu, tā, ka rēķinu lapas nolidoja zemē.

—  Tad, man jāsaka, — viņš uztraukts izgrūda, — jūs gan esat ievārījis pamatīgu putru!

—  Es jau tiku jums simtiem reižu sacījis, — Bozinijs strupi atcirta, — ka būs neparedzēti izdevumi. Es taču jūs vairākkārt brīdināju!

—  Es zinu, — Soumss norūca. — Un es arī neko nebūtu iebildis pret desmit mārciņām vienā vai otrā vietā. Bet kā es varēju iedomāties, ka jūsu «neparedzētie izdevumi» sasniegs septiņi simti mārciņu?

Šajā visai nozīmīgajā sadursmē sava loma bija abu vīriešu raksturiem. No vienas puses, arhitekta vēlēšanās realizēt savu ideju, uzcelt māju, ko viņš bija radījis un domās jau skatīja, — mudināja viņu nepieļaut kavēkļus vai iecerēto materiālu aizvietošanu ar citiem; no otras puses, Soumsa tikpat neviltotā un sirsnīgā vēlēšanās par savu naudu iegūt vislabāko preci laupīja viņam spēju saprast, ka to, kas ir trīspadsmit šiliņu vērts, nevar nopirkt par divpadsmit.

— Kaut es labāk nebūtu uzņēmies būvēt jūsu māju! — Bozinijs pēkšņi sacīja. — Jūs jau esat nomocījis mani līdz nāvei. Jūs gribat par savu naudu dabūt divreiz vairāk, nekā ikviens cits būtu dabūjis, un tagad, kad es esmu uzcēlis jums māju, kurai līdzīgas nav visā apkārtnē, jūs negribat par to maksāt. Ja jūs vēlaties lauzt līgumu, gan es atradīšu līdzekļus, kā segt pārtēriņu, bet tad lai velns mani parauj, ja es vēl kaut pirkstu pielikšu jūsu mājai!

Soumss apspieda savas dusmas. Zinādams, ka Bozinijam nav naudas, viņš tā draudus uzskatīja par pārsteidzību. Taču viņš arī saprata, ka māja, kurai viņš pieķēries no visas sirds, tādā gadījumā vēl ilgi netiktu pabeigta un pietrūktu arhitekta uzraudzības tieši tādā brīdī, kad tā visvairāk nepieciešama. Pie tam vajadzēja padomāt arī par Irēnu. Pēdējā laikā viņa izturējās ļoti savādi. Soumss bija pārliecināts, ka viņa tikai tāpēc piecieš mājas būvi, ka viņai patīk Bozinijs. Nedrīkstēja pieļaut atklātu strīdu ar sievu.

—  Jums nav ko dusmoties, — viņš sacīja. — Ja es esmu gatavs samierināties ar visu, kas tad jums ko žēloties! Es tikai domāju — ja jūs man sakāt, ka tik un tik jāmaksā, tad es gribētu … galu galā es gribētu zināt, par ko es maksāju.

—  Paklausieties! — teica Bozinijs, un Soumsu pārsteidza un kaitināja viņa vērīgais skatiens. — Jūs esat smieklīgi lēti nopircis manus pakalpojumus. Par darbu, ko es esmu ielicis šinī mājā, un par laiku, ko es esmu iztērējis, jūs būtu samaksājis Litlmāsteram vai kādam citam nejēgam četrreiz vairāk. Atklāti sakot, jūs gribat pirmšķirīgu arhitektu par ceturtās kategorijas maksu, un tieši to jūs arī esat dabūjis!

Soumss redzēja, ka Bozinijs patiešām domā tā, kā runā, un, kaut arī bija noskaities, tomēr skaidri saprata, kādas sekas varēja būt ķildai. Viņš jau it kā redzēja: māja nepabeigta, sieva dumpojas, pats kļuvis par izsmiekla objektu.

— Pārbaudīsim rēķinus, — viņš īgni sacīja, — un paskatīsimies, par ko nauda izdota.

— Labi, — piekrita Bozinijs. — Tikai pasteigsimies, ja jums nekas nav pretī. Man jātiek laikā atpakaļ pilsētā, mēs ar Džūnu iesim uz teātri.

Soumss slepus paraudzījās uz Boziniju un jautāja:

— Droši vien pie mums satiksieties ar viņu?

Bozinijs tik bieži nāca pie viņiem!

Iepriekšējā naktī bija lijis lietus, pavasara lietus, un zeme smaržoja pēc svaigas, sulīgas zāles. Silts, liegs vējš šūpoja vecā ozola lapas un zeltainos pumpurus, un spožajā saulē strazdi svilpoja kā negudri.

Bija viena no tām pavasara dienām, kad cilvēkā mostas neizsakāmas alkas, sāpīgs maigums un ilgas, kas liek viņam stāvēt nekustīgi, raudzīties zālē un izplest rokas, lai apkamptu diezin ko. No zemes plūda viegls siltums, zagšus lauzdamies cauri ziemas uzklātajai aukstajai segai. Ar šo ilgo glāstu zeme aicināja ļaudis mesties tās skāvienos, piekļauties tai un spiest lūpas pie tās krūtīm.

Reiz tādā dienā Soumss bija dabūjis no Irēnas tik daudzkārt lūgto jāvārdu. Toreiz, sēdēdams uz nogāzta koka stumbra, tas divdesmito reizi solīja viņai, ka viņa būs pilnīgi brīva, ja viņu laulība būtu nelaimīga.

— Vai jūs to varat apzvērēt? — viņa tad jautāja. Pirms dažām dienām viņa bija atgādinājusi par šo zvērestu. Soumss bija atteicis: — Muļķības! Tādu zvērestu es nekad nebūtu devis! — Tieši tagad viņš, kā par spīti, atcerējās to. Ko visu gan vīrieši neapsola sievietēm! Viņš būtu apzvērējis to jebkurā acumirklī, lai tikai iegūtu Irēnu! Viņš apzvērētu to tagad, ja ar to spētu viņu aizkustināt — taču neviens nespēja viņu aizkustināt, viņai bija auksta sirds.

Un līdz ar svaigo, liegi smaržīgo pavasara vēju Soumsu pārņēma atmiņas — atmiņas par to laiku, kad viņš pūlējās iegūt Irēnas labvēlību …

Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit pirmā gada pavasarī viņš viesojās pie sava skolasbiedra un klienta Džordža Liversedža no Brenksemas, kurš, gribēdams izmantot savus priežu mežus Buenmutas tuvumā, bija uzdevis Soumsam organizēt šī nolūka realizēšanai nepieciešamo kompāniju. Misis Liversedža, sieviete ar smalku takta izjūtu, sarīkoja viņam par godu tējas vakaru ar mūzikas priekšnesumiem. Kad svinības, kas nemuzikālajam Soumsam likās neciešami garlaicīgas, jau gāja uz beigām, viņa skatienu pēkšņi piesaistīja kāda sēru drēbēs ģērbusies meitene, kas viena pati stāvēja nomaļus no citiem viesiem. Vieglais, cieši pieguļošais, melnais tērps atklāja viņas slaikā, vēl meitenīgi tievā auguma līnijas, melnos cimdos tērptās rokas bija sakrustotas, lūpas viegli pavērtas, un lielās, tumšās acis slīdēja pār viesu sejām. Zemu pakausī sakārtotie mati vizēja virs melnās apkaklītes kā spoža metāla rituļi. Un, kamēr Soumss stāvēja un raudzījās uz meiteni, viņu nemanot pārņēma jūtas, ko agrāk vai vēlāk pārdzīvo vairums vīriešu, — dīvains jutekļu apmierinājums, dīvaina pārliecība, ko romānu rakstnieki un padzīvojušas sievietes sauc par mīlestību no pirmā acu uzmetiena. Vēl arvien zagšus vērodams meiteni, viņš tūdaļ uzmeklēja namamāti un, blakus nostājies, pacietīgi gaidīja, kamēr beigsies priekšnesumi.

— Kas ir šī meitene ar dzelteniem matiem un tumšam acīm? — viņš jautāja.

— Ā! Tā ir Irēna Herona. Viņas tēvs profesors Herons šogad nomira. Viņa dzīvo pie pamātes. Jauka meitene, skaistule, tikai nabadzīga!

— Lūdzu, iepazīstiniet mani ar viņu! — Soumss teica.

Viņam nebija daudz ko runāt, un uz to pašu mazumiņu meitene atbildēja nelabprāt. Tomēr viņš aizgāja, cieši apņēmies to atkal redzēt. Savu mērķi viņš sasniedza nejauši, reiz satiekot Irēnu krastmalā kopā ar pamāti, kura mēdza laikā no divpadsmitiem līdz vieniem tur pastaigāties. Soumss tūdaļ iepazinās ar šo dāmu un drīz vien manīja, ka atradis tajā sabiedroto, kāds viņam vajadzīgs. Labi izprazdams ģimenes materiālos apstākļus, viņš nojauta, ka Irēna savai pamātei izmaksāja vairāk par tām piecdesmit mārciņām gadā, ko saņēma mantojumā. Aiz tā paša iemesla viņš arī nojauta, ka misis Herona, sieviete pašos plaukuma gados, vēlas otrreiz apprecēties. Pameitas īpatnējais skaistums bija šķērslis, kas kavēja šīs vēlēšanās piepildījumu. Un Soumss savā klusajā neatlaidībā sāka kalt plānus.

Viņš aizbrauca no Buenmutas, neatklājis savas jūtas, taču pēc mēneša atgriezās un šoreiz nerunāja ar meiteni, bet ar tās pamāti. Viņš sacīja, ka esot cieši nolēmis un gaidīšot, cik ilgi vajadzēšot. Un gaidīt viņam iznāca ilgi, vērojot, kā Irēna uzplaukst, kā viņas jaunavīgā stāva līnijas kļūst maigākas, straujās asinis dedz kvēli viņas acīs un sārto vaigus. Katru reizi, viesojoties pie Heronām, viņš meiteni bildināja un pēc katra apciemojuma aizveda līdzi uz Londonu noraidījumu, ar smagu sirdi, tomēr nesatricināms un kluss kā kaps. Viņš mēģināja noskaidrot Irēnas pretošanās iemeslu, un tikai reizi viņam pazibēja vājš gaismas atspīdums. Bija kāds no tiem deju vakariem, kas sniedz vienīgo izklaidēšanos jūrmalas kūrortu publikai. Soumss sēdēja ar Irēnu loga nišā, vēl satraukts pēc nule nodejotā valša. Lēni šūpodama vēdekli, Irēna pāri tam uzlūkoja viņu, un viņš zaudēja galvu. Satvēris roku, kas turēja vēdekli, viņš noskūpstīja to virs delnas locītavas. Un Irēna nodrebēja — līdz šai dienai viņš nebija aizmirsis šo nodrebēšanu un neapvaldāma pretīguma pilno skatienu, ko meitene viņam uzmeta.

Gadu vēlāk viņa piekāpās. Kas viņu piespieda piekāpties, tas Soumsam palika noslēpums. No misis Heronas, kas varēja lepoties ar diplomāta spējām, viņš nekā neuzzināja. Reiz pēc kāzām viņš jautāja Irēnai: «Kāpēc tu tik daudzas reizes mani atraidīji?» Vienīgā atbilde bija dīvaina klusēšana. Kopš dienas, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Irēnu, tā likās viņam mīkla, un mīkla tā bija palikusi viņam līdz šim brīdim …

Bozinijs stāvēja pie durvīm, gaidīdams Soumsu, un viņa cietajā, glītajā sejā bija savāda ilgu, bet reizē arī prieka izteiksme, it kā pavasara debesis solītu viņam svētlaimi, it kā viņš nojaustu tuvojošos laimi pavasara gaisā. Soumss vēroja viņu. Kas noticis ar šo cilvēku, kāpēc viņš izskatās tik laimīgs? Ko viņš gaida ar smaidu uz lūpām un acīs? Soumss nesaprata, ko Bozinijs varēja gaidīt, ieelpodams ziedu smaržas piesātināto vēju. Un atkal jutās samulsis, būdams kopā ar šo cilvēku, ko bija radis nicināt. Viņš steidzīgi pievērsās mājai.

— Vienīgā piemērotā krāsa šīm flīzēm, — viņš dzirdēja Bozinija balsi, — ir sarkans ar pelēku lāsmojumu, lai tās liktos caurspīdīgas. Man gribētos dzirdēt Irēnas domas. Es pasūtīju purpursarkanas ādas portjeras durvīm uz pagalmu. Un, ja viesistabā tapetes viegli ietonētu ar ziloņkaula krāsu, tad caurspīdīguma efekts vēl pastiprinātos. Visā iekšējā apdarē jācenšas panākt, kā es teiktu, šarms.

Soumss jautāja:

—  Vai jūs gribat sacīt, ka manai sievai ir šarms? Bozinijs izlikās nedzirdējis šo jautājumu.

—  Pagalma vidū labi iederētos īrisu puduris. Soumss augstprātīgi pasmīnēja.

— Es kādreiz iegriezīšos pie Bīča, — viņš sacīja, — un paskatīšos, vai tur ir kas piemērots.

Vairāk viņiem nebija par ko runāt, bet pa ceļam uz staciju Soumss jautāja:

—  Jūs laikam domājat, ka Irēnai ir mākslinieciska gaume?

—  Jā. — Šī strupā atbilde bija tikpat skaidrs noraidījums, it kā Bozinijs būtu sacījis: «Ja gribat runāt par viņu, tad runājiet ar kādu citu!»

Un klusās, īgnās dusmas, kas kvēloja Soumsā visu rītu, uzliesmoja ar vēl jo lielāku spēku.

Vairāk netika runāts ne vārds, līdz beidzot, netālu no stacijas, Soumss vaicāja:

— Kad jūs domājat pabeigt?

— Jūnija pēdējās dienās, ja jūs patiešām gribat uzticēt man arī iekšējo apdari.

Soumss pamāja ar galvu.

— Bet jūs pats labi saprotat, — viņš sacīja, — ka māja man izmaksā daudz vairāk, nekā es biju paredzējis. Atklāti pasaku jums, ka būtu atmetis visam ar roku, bet nav mans paradums atteikties, ja reiz kaut ko esmu nolēmis.

Bozinijs nekā neatbildēja. Un Soumss iesānis uzlūkoja viņu ar tīri dzīvniecisku niknumu — jo, par spīti izsmalcinātajām manierēm un dendija augstprātībai, Soumss ar savām cieši sakniebtajām lūpām un stūraino zodu atgādināja buldogu…

Kad Džūna tajā vakarā ap septiņiem ieradās Monpeljē skvērā 62, istabene Bilsona pateica, ka misters Bozinijs esot viesistabā. Kundze ģērbjoties un tūliņ nākšot lejā. Viņa pateikšot tai, ka mis Džūna ieradusies.

Bet Džūna viņu atturēja.

— Nevajag, Bilsona, — viņa sacīja. — Es iešu iekšā. Nesteidziniet misis Forsaitu.

Viņa novilka mēteli, un Bilsona, uzmetusi saprotošu skatienu, pat neatvēra viņai viesistabas durvis, bet noskrēja lejā.

Džūna brīdi apstājās pie durvīm, lai aplūkotu sevi mazajā, senlaicīgajā sudraba spogulī, kas karājās virs ozolkoka lādes, — šauru, apņēmīgu seju un slaidu, valdonīgu stāvu baltā kleitā ar mēnessveidīgu izgriezumu pie kakla, kas likās pārāk trausls salīdzinājumā ar cirtaino, sarkanīgi zeltaino matu vainagu.

Viņa klusi atvēra viesistabas durvis, gribēdama pārsteigt savu līgavaini. Istaba bija pilna saldas, spēcīgas ziedošu acāliju smaržas.

Viņa dziļi ieelpoja šo aromātu, tad izdzirdēja Bozinija balsi, ne istabā, tomēr pavisam tuvu. Viņš sacīja:

— Ak, man tik daudz ko runāt ar jums, bet tagad mums nebūs laika!

Irēnas balss atbildēja:

—  Kāpēc ne pie pusdienu galda?

—  Kā es varu runāt…

Džūnas pirmā doma bija iet projām, tomēr viņa pārgāja pāri istabai pie šaurā loga, kas raudzījās uz nelielo pagalmiņu. No turienes plūda acāliju smarža, un ar mugurām pret viņu starp zeltaini sārtajiem ziediem stāvēja viņas saderinātais un Irēna.

Klusu, bet nekaunēdamās, ar kvēlojošiem vaigiem un dusmās zibošām acīm meitene vēroja viņus.

— Atbrauciet svētdien viena pati… apskatīsim māju.

Džūna redzēja, ka Irēna caur ziediem palūkojas uz Boziniju. Tas nebija koķetes skatiens, nabaga meitene to saprata. Tā skatās sieviete, kas baidās, lai viņas acis neizpaustu pārāk daudz.

— Es esmu apsolījusi izbraukt kopā ar tēvoci…

— Ar to resno! Lai viņš jūs aizved. Tikai desmit jūdzes, tīrais nieks viņa zirgiem!

— Nabaga tēvocis Svizins!

Acāliju smaržas vilnis iesitās Džūnai sejā, viņu pārņēma nelabums un reibonis.

—  Atbrauciet! Es jūs lūdzu!

—  Bet kāpēc?

— Man nepieciešami redzēt jūs tur… Es domāju, varbūt jūs gribētu man palīdzēt…

Meitenei likās, ka atbilde liegi, kā vieglas trīsas pacēlās no ziediem:

— Es gribu jums palīdzēt! Džūna nostājās atvērtajā logā.

— Cik te smacīgi! — viņa sacīja. — Es nespēju paciest šo smaržu!

Viņas dusmās zibošās acis droši raudzījās abiem tieši sejās.

— Vai jūs runājāt par jauno māju? Es arī to vēl neesmu redzējusi. Vai mēs visi svētdien neaizbrauksim?

Sārtums bija nozudis no Irēnas sejas.

— Es svētdien izbraukšu ar tēvoci Svizinu, — viņa atbildēja. — Ar tēvoci Svizinu! Kas par to! Tu vari viņam atteikt!

— Tā es nemēdzu rīkoties!

Atskanēja soļi, un Džūna ieraudzīja sev blakus Soumsu.

— Nu, jūs visi laikam gaidāt pusdienas, — sacīja Irēna, ar dīvainu smaidu uzlūkodama visus citu pēc cita, — un pusdienas arī gaida mūs!

IIDŽŪNAS SVĒTKI

Pusdienas sākās klusumā. Sievietes sēdēja viena otrai pretī, vīrieši tāpat.

Klusēdami paēda lielisku, kaut arī mazliet pabiezu zupu. Tad ienesa zivi. Klusēdami uzlika to uz šķīvjiem.

Bozinijs iedrošinājās sākt sarunu:

—  Pirmā pavasara diena. Irēna klusi atkārtoja:

—  Jā, pirmā pavasara diena.

—  Pavasaris! — noteica Džūna. — Elpu nevar atvilkt! Neviens neiebilda.

Novāca zivi — brīnišķīgu, svaigu Doveras buti. Bilsona ienesa šampanieša pudeli ar baltā salvetē ietītu kaklu.

Soumss sacīja:

— Jums tas liksies sauss.

Pasniedza karbonādi. Džūna atteicās, un atkal iestājās klusums.

Soumss aizrādīja:

—Ņem karbonādi, Džūna, vairāk nekā nebūs. Bet Džūna atkal atteicās, un karbonāde tika aiznesta. Tad Irēna jautāja:

— Fil, vai esat dzirdējis manu strazdu? Bozinijs atbildēja:

— Kā nu ne! Viņš tagad dzied savu mīlas dziesmu. Šurp nākdams, dzirdēju viņu jau laukumā.

—  Viņš ir lielisks!

Vai vēlaties salātus, ser? Aiznesa arī cāļa cepeti. Soumss ierunājās:

— Sparģeļi nav visai labi. Bozinij, vai vēlaties glāzi heresa pie saldā? Džūna, tu jau nekā nedzer!

Džūna atteica:

— Tu taču zini, ka es nekad nedzeru. Vīns ir pretīgs! Atnesa ābolu pudiņu sudraba šķīvī. Un Irēna smaidīdama sacīja:

Acālijas šogad tik brīnišķīgas! Bozinijs nomurmināja atbildi:

Brīnišķīgas! Burvīga smarža! Džūna sacīja:

— Kā jums var patikt tāda smarža? Pasniedziet, lūdzu, cukuru, Bilson!

Cukurs tika viņai pasniegts, un Soumss piezīmēja:

— Pudiņš ir garšīgs!

Pudiņu aiznesa. Sekoja ilgs klusums. Irēna pamāja Bilsonai:

— Iznesiet ārā acālijas. Mis Džūna nevar ciest smaržu.

— Nē, lai paliek! — teica Džūna.

Francijas olīvas ar krievu kaviāru bija izliktas mazos šķīvīšos. Un Soumss jautāja:

— Kāpēc mums nav Spānijas olīvu? Bet neviens neatbildēja;

Olīvas aiznesa. Pacēlusi glāzi, Džūna paprasīja:

— Lūdzu, man ūdeni!

Viņai pasniedza ūdeni. Ienesa sudraba paplāti ar vācu plūmēm. Ilgs klusums. Visi mierīgi ēda plūmes. Bozinijs skaitīja kauliņus.

— Šogad … nākamgad … kādreiz … Irēna klusi pabeidza:

— Nekad. Šovakar bija tik krāšņs saulriets. Debesis vēl arvien sārtas. Cik skaisti!

Bozinijs piebilda:

— Un apkārt tumsa.

Viņu acis sastapās, un Džūna nicīgi iesaucās:

— Parastais Londonas saulriets!

Pasniedza ēģiptiešu cigaretes sudraba kārbā. Soumss ņemdams piezīmēja:

— Cikos sākas izrāde?

Neviens neatbildēja. Tika pasniegta turku kafija krāsainās tasītēs. Irēna sacīja ar rāmu smaidu:

Kaut vienmēr…

Kas — vienmēr? — jautāja Džūna.

Kaut vienmēr būtu pavasaris! Pasniedza konjaku. Tas bija gaišs un vecs. Soumss sacīja:

Bozinij, dzeriet taču konjaku! Bozinijs izdzēra glāzi. Visi piecēlās.

Vai pasaukt ormani? — vaicāja Soumss. Džūna atteica:

Nē. Lūdzu, manu mēteli, Bilson! Viņas mēteli atnesa.

Irēna, pie loga stāvēdama, čukstēja:

Cik brīnišķīgs vakars! Zvaigznes jau sāk mirdzēt! Soumss piebilda:

Patīkami pavadīt vakaru jums abiem! Džūna atteica, iedama uz durvīm:

Paldies! Iesim, Fil! Bozinijs atsaucās:

Es nāku.

Soumss nicīgi pavīpsnāja un sacīja:

— Novēlu jums visu labu!

Pie durvīm stāvēdama, Irēna pavadīja viņus ar skatienu. Bozinijs uzsauca:

— Ar labu nakti!

— Ar labu nakti! — viņa klusi atbildēja …

Džūna lika līgavainim vest viņu omnibusa augšstāvā, sacīdama, ka vēloties būt svaigā gaisā, un sēdēja tur klusēdama, seju pavērsusi pretī vējam.

Braucējs vairākas reizes atskatījās, gribēdams kaut ko sacīt, bet tad pārdomāja. Cik jauks pāris! Arī viņa asinīs šalkoja pavasaris. Viņu urdīja vēlēšanās ļaut jūtām vaļu, un viņš klakšķināja ar mēli un vicināja pātagu, skubinādams zirgus, un pat tie, nabadziņi, bija sajutuši pavasari un veselu pusstundu naigi kapāja ar pakaviem bruģi.

Visa pilsēta bija dzīvības pilna. Koku zari, ar svaigo lapu zaļumu augšup vērdamies, it kā gaidīja, lai vieglais vējš atnestu tiem kādu dāvanu. Iemirdzējās nule aizdegtās lampas, un spožajā gaismā cilvēku sejas likās bālas, bet pāri visam purpursārtajās debesīs strauji un viegli slīdēja lieli, balti mākoņi.

Vīrieši frakās, ar plaši vaļā atsistiem mēteļiem bezrūpīgi devās augšup pa savu klubu kāpnēm; darba cilvēki klejoja pa ielām; un sievietes — tās sievietes, kas šajā vakara stundā ir vientuļas un lēnām virzās līdz ar ļaužu straumi uz austrumu pusi, soļoja gausi, it kā gaidot, sapņodamas par labu vīnu un labām vakariņām vai arī, retos aizmirstības mirkļos, par skūpstiem, ko sniedz aiz mīlas.

Šie neskaitāmie stāvi, kas gāja savu ceļu lampu gaismā zem slīdošajiem mākoņiem, visi kā viens nesa sevī saldu nemieru, ko viņiem iedvesa pavasara atmoda. Un visi kā viens, līdzīgi tiem vīriešiem, kas ar vaļējiem mēteļiem steidzās uz saviem klubiem, bija nokratījuši kastu, ticības un paražu važas un ar koķeti uzliktām cepurēm, neparastu gaitu, smiekliem vai klusēšanu pauda kaut ko tādu, kas vienoja viņus visus zem šīm kvēlajām debesīm.

Bozinijs un Džūna klusēdami iegāja teātrī un uzkāpa savās vietās balkona ložā. Izrāde tikko bija sākusies, un pustumšā zāle ar skatītājiem, kas raudzījās visi vienā virzienā, atgādināja lielu dārzu, kur puķes pievērsušas saulei savus ziedu kausiņus.

Džūna nekad nebija sēdējusi balkonā. No piecpadsmit gadu vecuma viņa parasti kopā ar vectēvu sēdēja parterā — nevis parastajās vietās, bet vislabākajās visā zālē — ap trešās rindas vidu. Biļetes vecais Džolions jau ilgi pirms izrādes pasūtīja pie Grougena un Boinza, pa ceļam uz mājām no Sitijas. Tās glabājās viņam mēteļa kabatā kopā ar portsigāru un vecajiem glazē cimdiem un pēc tam tika nodotas Džūnas ziņā līdz izrādes dienai. Šinīs vietās sēžot, viņi — staltais vecais vīrs ar cēlu, sirmu galvu un sīciņā meitenīte, sprigana un dedzīga, ar sarkani zeltainiem matiem — noskatījās ikvienu lugu, un pa ceļam mājup vecais Džolions mēdza sacīt par galvenās lomas tēlotāju: «O, tas ir nožēlojams dulburis! Tev vajadzēja redzēt mazo Bobsonu!»

Džūna bija gaidījusi šo vakaru ar neizteicamu prieku. Viņi bija ieradušies slepus, bez pavadoņiem, un Stenhoupgeitā nevienam pat prātā nenāca, ka viņi šeit, tur domāja, ka Džūna ir pie Soumsa. Viņa gaidīja atmaksu par šo mazo viltību, ko bija izplānojusi sava līgavaiņa labad, cerēja, ka šis vakars izklīdinās biezo, salto mākoni un padarīs viņu attiecības, kas pēdējā laikā bija kļuvušas tik dīvaini mulsinošas un mokošas, atkal saulainas un vienkāršas, kādas tās bija līdz rudenim. Viņa bija nākusi šurp ar nodomu pateikt izšķirošo vārdu, un tagad lūkojās uz skatuvi ar sarauktu pieri, nekā neredzēdama, sažņaugtās rokas klēpī salikusi. Greizsirdība un aizdomas visu laiku krimta viņas sirdi.

Varbūt Bozinijs nojauta viņas nemieru, tomēr neko neizrādīja.

Priekškars nolaidās. Pirmais cēliens bija beidzies.

— Te ir šausmīgi karsts! — sacīja meitene. — Es labprāt izietu ārā.

Viņa bija ļoti bāla un skaidri zināja, ka Bozinijs ir nemiera un nožēlas pilns, viņas sasprindzinātie nervi uztvēra itin visu.

Teātra ēkai otrā pusē bija vaļējs balkons virs ielas. Džūna devās turp un stāvēja, pret margām atbalstījusies, ne vārda nebilzdama, un gaidīja, lai Bozinijs pirmais sāk runāt.

Beidzot viņa nespēja vairs ilgāk paciest.

Es gribu parunāt ar tevi, Fil! — viņa sacīja.

Jā?

Viņa balss piesardzīgais tonis sadzina sārtumu Džūnai vaigos, un vārdi paši lauzās pār lūpām:

— Tu man vairs nedod izdevības būt mīļai pret tevi, jau veselu mūžību!

Bozinijs ar stingu skatienu vērās lejup ielā. Viņš nekā neatbildēja. Džūna kaislīgi iesaucās:

Tu taču zini, ka es ar mieru darīt visu tavā labā … ka es gribu būt tev viss …

No ielas cēlās dunoņa un cauri tai griezīgi ieskanējās zvans, vēstīdams otrā cēliena sākumu. Džūna pat nepakustējās. Viņas dvēselē norisinājās izmisīga cīņa. Vai viņai vajadzētu riskēt ar visu? Vai vajadzētu mest tiešu izaicinājumu tai ietekmei, tam pievilcības spēkam, kas atņēma viņai Boziniju? Aizstāvēt savas tiesības bija viņas dabā, un viņa sacīja:

— Fil, aizved mani svētdien apskatīt māju!

Mulsi smaidīdama ar trīcošām lūpām un pūlēdamās neizrādīt, ka novēro Boziniju, viņa raudzījās tam sejā, redzēja tur neziņu un vilcināšanos, redzēja, ka nemiera rieva ievelkas tam starp uzacīm, sārtums sakāpj vaigos. Bozinijs atbildēja:

Svētdien ne, mīļā, kādu citu dienu!

Kāpēc svētdien ne? Tad es tevi vismazāk traucētu. Ar acīm redzamu piepūli viņš sacīja:

Es būšu aizņemts.

Tu gribi parādīt…

Viņa acīs iedzirkstījās dusmas, viņš paraustīja plecus un atteica:

— Es būšu aizņemts, tāpēc nevarēšu parādīt tev māju!

Džūna sakoda lūpas līdz asinīm un, neteikusi vairāk ne vārda, devās atpakaļ uz savu vietu, taču nespēja atturēt dusmu asaras, kas plūda viņai pār vaigiem. Par laimi, zālē jau bija tumšs un neviens neredzēja viņas bēdas.

Taču Forsaitu pasaulē neviens nevarēja būt drošs, ka viņu nenovēro.

Trešajā rindā aiz Džūnas sēdēja Jūfimija — Niklasa jaunākā meita ar savu precēto māsu misis Tvītimenu un noraudzījās viņos.

Ieradušās Timotija namā, viņas pastāstīja, ka redzējušas Džūnu un tās līgavaini teātrī.

Parterā?

Nē, ne jau …

— O, beletāžā, protams. Jaunajiem laikam tagad uznākusi tāda mode!

Nē, arī tur ne. Viņi sēdējuši… Nu, tas vienalga, bet šī saderināšanās gan izjukšot. Viņas pirmoreiz mūžā redzējušas cilvēku tik vētrainā noskaņojumā kā mazā Džūna. Ar sajūsmas asarām viņas stāstīja, kā Džūna, cēliena vidū iedama uz savu vietu, nogrūdusi zemē kāda džentlmeņa cilindru un kā šis džentlmenis uz viņu paskatījies. Jūfimijai bija paradums smieties ar klusiem smiekliem, kas beigās pēkšņi pārgāja spiedzienos, un, kad misis Smola, rokas pacēlusi, sacīja: — Ak dievs! Nogrūdusi cilii-indru! — Jūfimija sāka tik histēriski spiegt, ka vajadzēja meklēt ožamo sāli, lai viņu nomierinātu. Projām iedama, viņa vēl sacīja misis Tvītimenai: — Nogrūda cilii-indru! O! Es esmu pagalam!

«Mazajai Džūnai» šis vakars, kam vajadzēja būt «svētkiem», izvērtās tik bēdīgs, kādu viņa nekad nebija piedzīvojusi. Dievs vien zina, kā viņa pūlējās apspiest savu aizvainojumu, savas aizdomas, savu greizsirdību!

Šķiroties no Bozinija pie vecā Džoliona durvīm, viņa vēl turējās, apziņa, ka līgavainis jāatgūst, stiprināja viņu, un tikai tālumā izzūdošais Bozinija soļu troksnis atsauca viņu īstenībā, un viņa saprata, cik liela viņas nelaime.

Viņu ielaida klusais «misionārs Senkijs». Viņa labprāt būtu nemanot nobēgusi savā istabā, taču vecais Džolions, dzirdēdams viņu pārnākam, gaidīja ēdamistabas durvīs.

— Nāc iekšā un iedzer pienu! — viņš sacīja. — Tas tev uzglabāts karsts. Ir jau vēls. Kur tu biji tik ilgi?

Džūna stāvēja pie kamīna, uzlikusi kāju uz režģa un roku uz dzegas — tādā pašā pozā, kā viņas vectēvs bija stāvējis tajā vakarā, pārnācis no operas. Viņa bija tik tuvu sabrukumam, ka nemaz nedomāja, ko runā.

— Mēs ēdām pusdienas pie Soumsa.

— Hm! Pie īpašnieka! Protams, arī viņa sieva… un Bozinijs?

— Jā.

Vecais Džolions pievērsa Džūnai savu aso skatienu, kam nekas nepalika apslēpts, bet Džūna raudzījās sānis, un, kad tā pacēla galvu, viņš tūdaļ nolaida acis. Viņš bija redzējis diezgan, pat pārāk daudz. Viņš noliecās pie kamīna, lai pasniegtu Džūnai piena tasi, un tad novērsdamies norūca:

— Tev nevajag tik ilgi palikt ārpus mājas, tas tev nāk par ļaunu.

Tad viņš paslēpās aiz laikraksta, ko šķīra, nikni čaukstinādams, un, kad Džūna pienāca viņu noskūpstīt, pateica: — Ar labu nakti, bērniņ! — tik neparasti drebošā balsī, ka meitenei atlika vienīgi pasteigties ātrāk iziet no istabas, citādi viņa būtu turpat sabrukusi raudās, ko nespētu noklusināt līdz vēlai nakts stundai.

Kad durvis bija aizvērušās, vecais Džolions nometa avīzi un ilgi ar raižpilnu skatienu raudzījās grīdā.

«Nelietis!» viņš domāja. «Es jau zināju, ka nepatikšanas vien būs ar viņu!»

Satraukums, šaubas un aizdomas pārņēma veco Džolionu, vēl jo mocošāk tādēļ, ka viņš jutās nespējīgs aizkavēt vai grozīt notikumu gaitu.

Vai šis cilvēks taisās Džūnu pamest? Vecajam Džolionam radās vēlēšanās iet un pateikt tam: «Paklausieties, ser! Vai jūs gribat pamest manu mazmeitu?» Bet vai viņš to varēja? Maz, pareizāk sakot, nekā nezinādams, viņš tomēr savā nemaldīgajā vērīgumā nojauta kaut ko ļaunu. Viņam likās aizdomīga Bozinija pārāk biežā ierašanās Monpeljē skvērā.

«Šis cilvēks,» viņš domāja, «varbūt nav nelietis, viņam ir laba seja, tomēr viņš ir savādnieks. Es viņu nesaprotu! Es nekad nespēšu viņu saprast! Stāsta, ka viņš strādājot kā zirgs, bet nekas prātīgs no tā neiznāk. Viņš ir galīgi nepraktisks, neprot iekārtoties. Kad atnāk šeit, sēž īgns kā ūpis. Ja apjautājos, kādu vīnu viņš grib, atbild: «Paldies, man vienalga.» Ja piedāvāju cigāru, smēķē tik vienaldzīgi, it kā tas būtu siens. Es nekad neesmu redzējis, ka viņš būtu skatījies uz Džūnu tā, kā pienāktos skatīties. Tomēr pēc Džūnas naudas viņš nekāro. Ja tikai viņa dotu mājienu, viņš tūliņ būtu ar mieru atsaukt saderināšanos. Bet viņa nekad to nedarīs, nekādā ziņā! Viņa neatlaidīsies! Viņa ir stūrgalvīga kā pats liktenis — viņa nekad no tā neatteiksies!

Smagi nopūzdamies, vecais Džolions atšķīra avīzi, varbūt cerēdams tajā rast mierinājumu.

Bet Džūna sēdēja savā istabā pie atvērta loga, un pavasara vējš, nākdams pāri parkam, atvēsināja viņas kaistošos vaigus un kveldināja sirdi.

III  IZBRAUKUMS AR SVIZINU

Kādā dziesmā, kas atrodama pazīstamā vecā skolas dziesmu krājumā, ir šādas rindas:

Ir fraka viņam zila, un pogas spoži mirdz, tra-la-la!

Cik. skanīgi viņš dzied un jautri čivina kā putniņš!…

Iznācis no savas mājas pie Haidparka un aplūkodams pie durvīm piebrauktos zirgus, Svizins gan nedziedāja un nečivināja kā putniņš, taču jutās tik pacilāts, ka tik tikko nesāka dungot kādu melodiju.

Pēcpusdiena bija silta kā jūnijā, un līdzība ar seno dziesmu vēl jo pilnīgāka tāpēc, ka Svizins bija uzvilcis zilu fraku un nolēmis iztikt bez mēteļa, iepriekš gan trīs reizes sūtīdams Ādolfu ārā, lai pārliecinātos, ka nav manāmas ne mazākās austrumu vēja pazīmes. Zilā fraka cieši apņēma viņa iespaidīgo stāvu, un pogas šoreiz gan nemirdzēja, taču neviens neiebilstu, ja tās būtu mirdzējušas. Cēli stāvēdams uz trotuāra, viņš uzvilka rokās smalkādas cimdus. Augstais, zvanam līdzīgais cilindrs un lielais, masīvais augums piešķīra viņa izskatam kaut ko senlaicīgu, un viņš nemaz nelīdzinājās Forsaitam. Viņa biezie, baltie mati, ko Ādolfs bija mazliet ieziedis ar pomādi, smaržoja pēc opoponaksa un cigāriem — slavenajiem Svizina cigāriem par simt četrdesmit šiliņiem simtā, par kuriem vecais Džolions tik nicīgi bija izteicies, ka viņš tos pat kā dāvanu neņemtu pretī, esot vajadzīgas zirga iekšas, lai tos varētu smēķēt! …

Ādolf!

Jā, ser!

Jauno pledu!

Tam cilvēkam nekādi nevarēja iemācīt eleganti ģērbties. Bet Soumsa sievai tādā ziņā vērīga acs, par to viņš bija pārliecināts.

— Nolaid ratiem jumtu, es … izbraukšu ar … ar dāmu!

Skaista sieviete droši vien labprāt palepojas ar savu tērpu. Un arī viņš, jā, viņš izbrauks kopā ar dāmu! Likās, ka atkal atgriezušies vecie labie laiki. Jau veselu mūžību viņš nav izbraucis kopā ar sievieti! Pēdējo reizi, ja atmiņa viņu nevīla, tā bija Džūlija. Nabaga vecīte visu laiku drebēja kā apšu lapa, un Svizins tiktāl zaudēja pacietību, ka, aizvedis to līdz Beisvoterroudai, pateica: «Velns parāvis, tevi nu gan es vairs nekad nevizināšu!» Un nevizināja arī, ne reizes!

Piegājis pie zirgiem, Svizins rūpīgi apskatīja laužņus, gan ne tādēļ, ka viņš par tiem daudz ko zinātu, — viņš taču nemaksāja savam kučierim sešdesmit mārciņas gadā, lai pašam vajadzētu darīt tā darbu, tādi nebija viņa principi. Patiesībā par viņu sakarā ar zirgiem zināja tikai tik daudz, ka reiz derbijā viņš smalki apkrāpts. Bet kāds no viņa kluba biedriem bija nosaucis viņu par «Četrjūga Forsaitu», redzēdams viņu piebraucam pie durvīm ar sirmjiem. Svizins vienmēr brauca ar sirmiem zirgiem, tie esot elegantāki — un nauda tā pati, kā reiz kāds apgalvojis. Kad nelaiķis Niklass Trefrijs, vecā Džoliona kompanjons, liels zirgu cienītājs, kurš bija slavens ar to, ka izbraukumos piedzīvojis visvairāk nelaimes gadījumu, pateica šo iesauku Svizinam, tas uzskatīja par pareizu izturēties tā, lai būtu šī vārda cienīgs. Iesauka viņam iepatikās, ne jau tāpēc, ka viņš kādreiz būtu vadījis četrjūgu vai arī domātu to darīt, bet tāpēc, ka pats šis vārds skanēja kaut kā ievērojami. Četrjūga Forsaits! Ļoti jauki! Svizins nebija varējis sekot savam īstajam aicinājumam, viņš bija pārāk agri piedzimis. Ieradies Londonā divdesmit gadus vēlāk, viņš neizbēgami būtu kļuvis par biržas mākleri, bet tajā laikā, kad viņam vajadzēja izvēlēties nodarbošanos, šī dižā profesija vēl nebija kļuvusi par vidusšķiras virsotnes lielāko lepnumu. Tā viņam cits nekas neatlika, vajadzēja kļūt par ūtrupnieku.

Apsēdies uz bukas un saņēmis grožus, viņš ar piemiegtām acīm, vairīdamies no spožās saules, kas spīdēja viņam tieši bālajā, vecīgajā sejā, lēni pavērās apkārt. Ādolfs jau sēdēja savā vietā ratu aizmugurē, zirgu puisis ar kokardi pie cepures turēja zirgus aiz iemauktiem, lai kuru katru mirkli palaistu tos. Viss bija kārtībā, Svizinam tikai vajadzēja dot zīmi, un to viņš arī darīja. Ekipāža traucās uz priekšu un pēc dažiem mirkļiem lepni piebrauca pie Soumsa durvīm.

Irēna tūdaļ iznāca ārā un iesēdās ratos «tik graciozi kā … kā balerīna, bez kādas vilcināšanās un bez kādām kaprīzēm», kā Svizins vēlāk pie Timotija to attēloja, bet it īpaši viņš uzsvēra, tik cieši lūkodamies uz misis Smolu, ka tā galīgi apmulsa, — «bez kāda muļķīga uztraukuma». Krustmātei Hēsterei viņš aprakstīja Irēnas cepuri. «Nekas līdzīgs tām platajām pankūkām, ko sievietes pašlaik tik ļoti iecienījušas un kas tikai savāc putekļus, bet maza, glīta…» viņš apvilka ar roku apli gaisā, «balts plīvurs … lieliska gaume.»

No kāda materiāla tā bija? — jautāja krustmāte Hestere, kura vienmēr ar neatslābstošu, kaut arī rāmu interesi uzņēma visu, kas attiecās uz apģērbu.

No kāda materiāla? — atjautāja Svizins. — Kā lai es to zinu?

Viņš tik ilgi klusēja, ka krustmāte Hestere jau sāka baidīties, vai viņš nav zaudējis samaņu, tomēr nepūlējās viņu modināt, tas nebija viņas dabā.

«Kaut jel kāds būtu atnācis,» viņa domāja. «Cik savāds viņš izskatās!»

Bet Svizins pēkšņi atguvās.

— No kāda materiāla? — viņš it kā aizsmacis lēni novilka. — No kāda materiāla tad tā varētu būt?…

Viņi vēl nebija nobraukuši ne četras jūdzes, kad Svizinam sāka likties, ka Irēnai patīk brauciens. Aiz baltā plīvura viņas seja šķita ļoti maiga un tumšās acis mirdzēja pavasarīgajā gaismā, un, kad vien Svizins kaut ko sacīja, viņa tam uzsmaidīja.

Sestdienas rītā Soumss bija ieraudzījis Irēnu rakstām Svizinam vēstuli, kurā viņa atteica norunāto izbraukumu. Kāpēc viņa gribot atteikt tēvocim Svizinam, Soumss jautāja. Saviem radiniekiem viņa varot atteikt, kad vien iepatīkoties, bet viņš necietīšot, ka viņa radinieki tiekot atraidīti!

Irēna uzlūkoja viņu ar nopietnu skatienu, saplēsa vēstuli un pasacīja:

— Nu, labi!

Tad viņa sāka rakstīt citu vēstuli. Nejauši uzmetis acis, Soumss redzēja, ka tā adresēta Bozinijam. — Ko tu tam raksti? — viņš jautāja.

Irēna atkal palūkojās uz viņu ar to pašu nopietno skatienu un mierīgi atbildēja:

— Viņš mani lūdza kaut ko izdarīt!

— Hm! — norūca Soumss. — Pakalpojumi! Ja tu tā sāksi, tad drīz vien vairs ne galā netiksi. — Vairāk viņš nekā neteica.

Svizins acis vien ieplēta, kad Irēna ieminējās par Robinhilu: viņa zirgiem tas bija tāls ceļš, un viņš arvien ēda pusdienas pusastoņos, kamēr klubā vēl nebija liela burzma. Jaunais šefpavārs rūpīgāk gatavoja agrās pusdienas — nelietīgais sliņķis!

Tomēr viņš labprāt būtu apskatījis māju. Mājas interesēja ikvienu Forsaitu, bet it īpaši tādu, kurš kādreiz bijis ūtrupnieks. Attālums galu galā bija tīrais nieks. Jaunībā viņš ilgus gadus dzīvoja Ričmondā, turēja karieti un divjūgu un katru dienu brauca uz pilsētu darīšanās. Viņu taču iesauca par «Četrjūga Forsaitu»! Viņa zirgus un nelielos divvietīgos ratus pazina visi — no Haidparka līdz bāram «Star and Garter». Hercogs Z. gribēja tos nopirkt, būtu samaksājis divkāršu cenu, bet viņš nepārdeva, zināja taču pats, kas labs, vai ne? Viņa stūrainā, gludi skūtā, vecīgā seja staroja svinīgā lepnumā, viņš pagrozīja stāvajā apkaklītē iežņaugto kaklu, piepūties kā tītars.

Kas par apburošu sievieti! Vēlāk viņš tik sīki aprakstīja Irēnas kleitu, ka krustmāte Džūlija rokas vien sasita aiz brīnumiem par viņa izteicieniem.

Cieši pieguļoša kā āda, apspīlēta bez nevienas krunciņas; tieši tā viņam patīkot, nevis tādas sievietes, kas apģērbušās kā putnubiedēkļi! Viņš ar stingu skatienu raudzījās uz misis Smolu, kura bija līdzīga Džeimsam — gara un vāja.

Viņai ir elegance, — turpināja Svizins. — Paša karaļa cienīga! Bet viņa to nemaz neizrāda.

Tā vien liekas, ka viņa tevi ir galīgi apbūrusi, — novilka krustmāte Hestere, savā kaktā sēdēdama.

Svizins ļoti labi dzirdēja, ja kāds viņam uzbruka.

— Ko tu ar to gribi sacīt? — viņš uztraucās. — Es protu … novērtēt… skaistu sievieti, un es varu teikt tikai to, ka nezinu neviena jauna vīrieša, kas būtu viņas

cienīgs, bet varbūt… tu … zini, nu saki, varbūt… tu … zini!

— Ā! — nočukstēja krustmāte Hestere. — Pajautā Džūlijai!

Tomēr jau krietni pirms Robinhilas Svizins no neparasti ilgās uzturēšanās svaigā gaisā jutās pavisam miegains. Viņš brauca ar aizvērtām acīm un tikai ilgo gadu rūdījums palīdzēja viņa garajam, masīvajam stāvam noturēties taisni.

Bozinijs, kas viņus gaidīja, iznāca pretī, un viņi visi trīs iegāja mājā — Svizins pa priekšu, atbalstīdamies uz resna, ar zeltu apkalta niedres spieķa, ko Ādolfs bija iespiedis viņam rokā, jo pēc ilgās sēdēšanas ratos viņam ļodzījās ceļi. Viņš bija uzvilcis kažoku, lai nepabeigtajā mājā izsargātos no caurvēja.

Kāpnes esot skaistas, viņš sacīja. Kā pilī! Te derētu arī kāda skulptūra! Viņš apstājās starp kolonām, kas veidoja ieeju iekšējā pagalmā, un kā jautādams rādīja ar spieķi.

Kas tur būšot — šinī vestibilā vai kā nu to sauc? Bet, redzot stikla jumtu, viņam uzausa gaisma:

— A! Biljarda istaba!

Uzzinājis, ka tur būšot flīzēm izlikts pagalms ar puķu dobi vidū, viņš pievērsās Irēnai:

— Tādu telpu puķēm? Klausiet manam padomam un uzstādiet šeit biljarda galdu!

Irēna smaidīja. Viņa bija pacēlusi plīvuru un apsējusi to ap pieri kā mūķenes aubi, un zem tās viņas tumšo acu smaids Svizinam likās vēl jo pievilcīgāks. Viņš pamāja ar galvu. Zināja, ka Irēna rīkosies pēc viņa padoma.

Par viesistabu un ēdamistabu viņam nebija daudz ko teikt, tās viņš apzīmēja par «plašām», toties, cik nu to atļāva viņa pašcieņa, jūsmoja par vīna pagrabu, kurā nokāpa pa mazām kāpnītēm, sekojot Bozinijam, kas gāja pa priekšu, rādīdams uguni.

— Te jums būs vietas seši vai septiņi simti dučiem, — viņš sacīja. — Ļoti glīts pagrabiņš!

Kad Bozinijs izteica vēlēšanos parādīt viņiem māju no birztalas puses, Svizins apstājās.

— No šejienes arī ir jauks skats, — viņš piezīmēja.

— Vai jums nebūtu kāds krēsls? Krēslu viņam atnesa no Bozinija telts.

— Jūs varat iet uz turieni, — viņš laipni sacīja,

— jūs abi! Es sēdēšu šeit un papriecāšos par skaisto skatu.

Viņš apsēdās zem ozola, saulītē — stūrains, taisni izslējies, vienu roku atbalstījis uz spieķa, otru nolicis uz ceļiem. Kažoks bija vaļā, cilindrs kā jumts apēnoja bālo sejas četrstūri, viņa skatiens bija stingi un neizteiksmīgi vērsts tālē.

Viņš pamāja ar galvu, kad Irēna ar Boziniju devās lejā pa piekalni, pāri laukam. Patiešām, viņš nenožēloja, ka palicis viens un var mierīgi ļauties pārdomām. Gaiss bija tīkami silts, saule pārāk nekarsēja; skats no šejienes skaists, brīnišķ… Galva viņam viegli noslīga uz vieniem sāniem. Viņš saslējās un nodomāja: cik dīvaini! Es laikam… a-ā! Lejā nogājuši, tie māj viņam! Svizins pacēla roku un pavicināja dažas reizes. Cik tie jau tālu … un skats tik brīnišķ … Galva viņam noslīga uz kreiso pusi, viņš tūdaļ uzrāva to augšā. Tad noslīga uz labo pusi. Un palika tā; viņš bija aizmidzis.

Un aizmigušais Svizins, līdzīgi sargpostenim pakalna virsotnē, likās valdām pār šo ainavu — šo brīnišķīgo ainavu — it kā tēls, ko senajos pagānu laikos izcirtis kāds mākslinieks no pirmatnējo Forsaitu vidus par apliecinājumu atziņai, ka gars ir augstāks par matēriju.

Un šķita, ka visi viņa neskaitāmie senči brīvzemnieki, kas paraduši svētdienās stāvēt un aplūkot savus nelielos zemes gabaliņus, rokas sānos iesprieduši, pelēkām, nekustīgām acīm, kur gailēja ar slēptu varmācību saistīts īpašuma instinkts, — šķita, ka visas šīs neskaitāmās paaudzes sēdētu šeit, blakus viņam pakalna virsotnē.

Bet, viņam tā snaužot, nenovīdīgais Forsaitu gars aizklīda tālu projām, dievs vien zina, kādos iedomu biezokņos, līdzi abiem jaunajiem cilvēkiem, lai redzētu, ko viņi dara tur lejā birztalā — birztalā, kur Pavasaris rotājās ar zemes un plaukstošu pumpuru smaržu, ar neskaitāmām putnu dziesmām, ar zilo zvaniņu un liego meža zāļu paklājiem un ar saules mirdzu, kas laistījās kā zelts koku galotnēs; lai redzētu, ko viņi dara, ejot cieši blakus pa šauro taciņu; ejot tik cieši blakus, ka pastāvīgi pieskārās viens otram; lai vērotu Irēnas tumšas acis, kas pašam pavasarim varēja nolaupīt sirdi. Un liels, neredzams pavadonis — Svizina gars apstājās kopā ar viņiem apraudzīt nule nobeigušos mazu, samtainu kurmīti, kura sudrabaino kažociņu vēl nebija skāris ne lietus, ne rasa; redzēja Irēnas noliekto galvu un žēlumu viņas maigajās acīs; un jauno vīrieti, kas nenovērsdamies lūkojās uz viņu ar tik ciešu, tik dīvainu skatienu. Gāja kopā ar viņiem pāri klajumam, kur bija strādājis mežcirtējs, kur zilie zvaniņi gulēja samīdīti un kāds koks bija nogāzts, bet blakus rēgojās celms kā svaiga brūce. Kopā ar viņiem pārkāpa pāri kokam un devās tālāk līdz pašai mežmalai, kur sākās neizpētīta zeme, no kuras dziļumiem atlidoja dzeguzes zvani: «Ku-kū! Ku-kū!»

Klusēdams stāvēja viņiem blakus, satraukts par viņu klusēšanu! Dīvaini, ļoti dīvaini!

Tad viņi atkal nāca atpakaļ, it kā vainīgi juzdamies, cauri birztalai… atpakaļ pie izcirtuma, vēl arvien klusējot, bet putnu dziesmas nerima ne mirkli, un gaisā vēdīja meža smarža — hm! — kas tā par smaržu?… līdzīga zālei, ko liek… atpakaļ pie nogāztā koka, kas gulēja pāri taciņai.

Un tad, nemanīts satraukti laidelēdamies virs viņiem, pūlēdamies ar troksni sasist spārnus, Svizina forsaitiskais gars redzēja: Irēna iet pa nogāzto koku, viņas daiļais stāvs šūpojas un acis uzsmaida jaunajam vīrietim, kas lūkojas augšup uz viņu ar savādu, mirdzošu skatienu; tad viņa paslīd — ā-ā! — krīt — ai! — jaunais vīrietis satver viņas liego, silto stāvu, piekļauj pie savām krūtīm, viņas galva liecas atpakaļ, vairoties no viņa lūpām; skūpsts; viņa atraujas; viņš iesaucas: «Jūs taču zināt… es mīlu jūs!» Viņa zina… tā gan! Mīla! Ha!

Svizins pamodās. Gaišredzības spēks bija viņu atstājis. Viņš juta nepatīkamu garšu mutē. Kur viņš atradās? Sasodīts! Aizmidzis!

Viņš bija sapņojis par kaut kādu neparastu zupu ar piparmētru garšu.

Bet jaunie cilvēki — kur gan tie palikuši? Kreisā kāja viņam bija notirpusi.

— Ādolf! — Tā sliņķa, protams, arī nav, sliņķis

guļ kaut kur.

Svizins piecēlās, garš, stūrains, masīvs savā kažokā, bažīgi lūkodamies lejup, pāri laukiem, un tūdaļ ieraudzīja viņus.

Irēna gāja pa priekšu, jaunais cilvēks — kā tad viņš bija iesaukts? «Jūras laupītājs» — it kā apkaunots sekoja viņai. Droši vien viņa tam krietni sadevusi. Tā arī vajadzēja, kāpēc vilka viņu tik tālu, lai paskatītos uz māju! Vislabākais skats ir tepat no klajuma!

Viņi ieraudzīja Svizinu. Tas pacēla roku un krampjaini māja, lai uzmudinātu viņus. Bet viņi bija apstājušies. Kāpēc viņi tur stāvēja un runāja … runāja?… Tad atkal sāka iet. Viņš, bez šaubām, dabūjis brāzienu par šo māju, un nav arī nekāds brīnums — tā ir tik liela un neglīta, nevis tāda, pie kādām viņš — Svizins pieradis.

Svizina bālās, nekustīgās acis kā piekaltas vērās viņiem sejās. Cik savāds šis jaunais vīrietis!

— Te jums nekas labs neiznāks! — viņš asi noteica, rādīdams uz māju. — Pārāk jaunmodīga!

Bozinijs palūkojās ar stingu skatienu, it kā nebūtu nekā dzirdējis. Svizins vēlāk krustmātei Hesterei aprakstīja viņu tā: «Ekstravagants puisis… cik dīvaini viņš uz mani skatījās … nožēlojamais nelga!

Viņš neteica, kas devis ierosinājumu šādam vērtējumam — varbūt Bozinija stāvā piere, izspiedušies vaigu kauli un uz priekšu izvirzītais zods vai arī dīvainās alkas viņa sejā, kas runāja pretī Svizina priekšstatam par rāmu apmierinājuma un sāta izteiksmi, īsta džentlmeņa neatņemamu pazīmi.

Viņš atdzīvojās, kad tika pieminēta tēja. Svizins necieta tēju — viņa brālis Džolions kādreiz bija nodarbojies ar tējas tirdzniecību, nopelnījis daudz naudas. Taču, juzdams stipras slāpes un nepatīkamo garšu mutē, viņš būtu dzēris visu, kas vien gadītos. Viņam ļoti gribējās izstāstīt Irēnai par nepatīkamo garšu mutē — viņa arvien bija tik atsaucīga, — tomēr nebūtu piedienīgi runāt par to. Viņš pavalstīja mēli gar smaganām un viegli paklakšķināja pret aukslējām.

Telts stūrī Ādolfs rīkojās ap tējas katliņu, pieliecis tam tuvu klāt savas kaķa ūsas. Viņš tūdaļ attaisīja šampanieša pudeli. Svizins pasmaidīja un, pamājis Bozinijam ar galvu, sacīja: «Jūs jau esat īsts Monte-Kristo!» Viņš ļoti labi atcerējās šo slaveno romānu — vienu no tiem nedaudzajiem, ko bija kādreiz lasījis.

Paņēmis no galda savu glāzi, viņš turēja to atstatu un pētīja vīna krāsu — lai arī izslāpis, kaut kādu žurgu viņš vis nedzers! Tad, pielicis glāzi pie lūpām, nogaršoja mazu malciņu.

— Ļoti labs vīns, — viņš beidzot sacīja, turēdams glāzi pie paša deguna, — tomēr manam haidsīkam līdzi netiek!

Tieši tajā mirklī viņam pazibēja doma, ko viņš vēlāk Timotija namā formulēja šādi:

— Nav nekāds brīnums, ka šis. arhitekts sācis mest aci uz Soumsa sievu!

Un no tā brīža viņa bālganajās, apaļajās acīs nezuda ziņkāres izteiksme, ko bija pamodinājis šis atklājums.

— Šis cilvēks seko viņai ar acīm kā šunelis, — viņš stāstīja misis Smolai, — šis nožēlojamais nelga! Es par to nebrīnos — viņa ir ļoti pievilcīga sieviete, es gribētu sacīt, vienkārša kā lauku puķe. — Neskaidra atmiņa par aromātu, kas plūda no Irēnas kā no puķes, kura aiz pievērtām ziedlapiņām glabā savu kvēlo sirdi, bija izraisījusi Svizina šo salīdzinājumu. — Bet es nebiju par to pārliecināts, — viņš piebilda, — kamēr neredzēju, ka viņš paceļ Irēnas mutautiņu.

Misis Smolas acis iedegās aiz uztraukuma.

Vai viņš to atdeva? — viņš jautāja.

Atdeva? — atjautāja Svizins. — Es redzēju, kā viņš to spieda pie mutes, domādams, ka es neskatos!

Misis Smolai aizrāvās elpa — aiz pārāk lielas ziņkāres viņa pat nespēja parunāt.

— Bet Irēna viņu nepamudināja, — turpināja Svizins, tad apklusa un brītiņu raudzījās, neko neredzēdams, ar skatienu, kas tā mulsināja krustmāti Hesteri: viņš pēkšņi atcerējās, ka, sēdēdama jau ratos, Irēna bija otrreiz sniegusi Bozinijam roku un ļāvusi viņam ilgi to turēt… Tad Svizins bija strauji uzcirtis zirgiem ar pātagu, vēlēdamies būt vienīgais Irēnas sabiedrībā. Taču tā raudzījās atpakaļ un pat neatbildēja uz viņa pirmo jautājumu. Viņš arī nevarēja redzēt Irēnas seju — viņa turēja galvu zemu noliektu.

Ir kāda glezna — Svizins to nav redzējis, — kur attēlots vīrietis, kas sēž uz klints, bet viņam blakus, rāmā, zaļganā ūdenī uz muguras guļ nimfa, ar roku aizsegusi kailās krūtis. Viņas sejā tikko nojaušams smaids — tas ir smaids, kas pauž bezcerīgu padevību un slepenu līksmi. Varbūt Irēna tā smaidīja, sēdēdama blakus Svizinam.

Palicis viens ar Irēnu, Svizins šampanieša skurbumā uzticēja tai visas savas sirdssāpes: pastāstīja, kā viņš nevarot ciest kluba jauno pavāru; kādas raizes viņam sagādājot māja Vigmorstrītā, kuras nomnieks — nelietis — bankrotējis, palīdzēdams savam svainim, it kā katrs pats sev nebūtu vistuvākais; pažēlojās arī par savu kurlumu un par sāpēm labajos sānos, kas viņu reizēm mokot. Irēna klausījās, un asaras mirdzēja viņas puspievērtajās acīs. Svizins domāja, ka tā jūt viņam līdzi, un viņam pašam kļuva sevis briesmīgi žēl. Un tomēr, kažokā ar cilpiņām uz krūtīm, ar šķībi uzlikto cilindru galvā sēžot blakus šai daiļajai sievietei, viņš jutās tik cienīgs kā vēl nekad.

Taču arī kāds bodnieķelis, kas ar savu draudzenīti devās svētdienas izbraukumā, kā likās, bija tikpat augstās domās par sevi. Šis cilvēks trieca savu ēzeli auļos līdzās Svizina faetonam un sēdēja izslējies kā vaska lelle savos rateļos, zodu lepni atspiedis sarkanā lakatā tāpat kā Svizins savā kuplajā kravatē, bet meitene, netīras kažokādas apkakles galiem vējā plīvojot, ķēmojās pakaļ modes dāmai. Viņas kavalieris vicināja nūju ar sadriskātām auklas atliekām galā, apbrīnojami precīzi atdarinādams Svizina pātagas vēzienus, un glūnēja uz savu dāmu, dīvainā kārtā atgādinādams Svizinu ar tā ciešo, nekustīgo skatienu.

Sākumā Svizins nekā nemanīja, bet tad iedomājās, ka šis nekauņa par viņu ņirgājas. Viņš uzšāva zirgiem. Tomēr abi rati, kā par nelaimi, tāpat palika līdzās. Svizina dzeltenīgā, izblīdusī seja piesarka; viņš pacēla pātagu, lai pārmācītu tirgotāju, taču paša Likteņa iejaukšanās paglāba viņu no pašcieņas aizmiršanas. Pa kādiem vārtiem viņiem pretim izbrauca kariete, un Svizina faetonam vajadzēja pievirzīties tuvāk ēzeļa pajūgam. Riteņi saķērās, vieglākie rati sāka slīdēt un apgāzās.

Svizins pat nepaskatījās atpakaļ. Ne par kādu naudu viņš nebūtu apstājies, lai palīdzētu tam nelietim. Nolauzt kaklu tādam būtu tieši derējis.

Bet viņš arī nebūtu varējis apstāties, pat ja gribējis. Sirmji bija satrūkušies. Faetons mētājās no vienas puses uz otru, un ļaudis ceļmalā izbiedēti noraudzījās, kad viņi aizbrāzās garām. Svizina lielās rokas, izstieptas visā garumā, ar spēku rāva grožus. Viņš bija piepūtis vaigus un sakniebis lūpas, pieblīdušo seju klāja tumšs dusmu sārtums.

Irēna turējās pie šķērskoka un ik reizes, ratiem sasveroties, pieķērās vēl ciešāk. Svizins dzirdēja viņas balsi:

Vai ar mums kas notiks, tēvoci Svizin? Smagi elsdams, Svizins izgrūda:

Nekas, nekas! Tikai… mazliet par strauju!

Es nekad neesmu piedzīvojusi nelaimes gadījumu.

— Nekustieties! — Svizins palūkojās uz Irēnu. Viņa smaidīja un nemaz nelikās uztraukta. — Sēdiet mierīgi, — viņš atkārtoja. — Nebaidieties, es jūs aizvedīšu mājās.

Un šajā mirklī, kad Svizins ar neaprakstāmām pūlēm mēģināja savaldīt zirgus, viņš pārsteigts izdzirdēja Irēnas atbildi, kas skanēja neparasti svešādi:

— Man vienalga, vai tieku mājās vai ne!

Faetons tā sasvērās, ka Svizina izbrīna izsauciens iestrēga viņam kaklā. Sākās piekalne, zirgi piekusuši pārgāja vieglos rikšos un beidzot paši apstājās.

— Kad es apturēju zirgus, — Svizins stāstīja Timotija namā, — viņa sēdēja tikpat mierīga kā es pats. Ak, dievs! Viņa izturējās tā, it kā viņai būtu gluži vienaldzīgi, vai viņa lauž sev kaklu vai ne! Kā jau viņa sacīja: «Man vienalga, vai tieku mājās vai ne!» Noliekdamies pāri, sava spieķa rokturim, viņš klusu piebilda, par lielām izbailēm misis Smolai: — Un nav arī nekāds brīnums, ja vīrs ir tāds sīkumains cilvēks kā Soumss!

Svizinam ne prātā neienāca padomāt par to, ko Bozinijs darīja, viens palicis. Vai viņš klaiņoja apkārt kā šunelis, ar ko Svizins viņu bija salīdzinājis; aizklīda līdz birztalai, kur vēl arvien līksmoja pavasaris un no tālienes skanēja dzeguzes zvani; vai gāja uz turieni, spiezdams pie lūpām Irēnas mutautiņu un ieelpodams tā aromātu līdz ar piparmētru un timiāna smaržu. Vai viņš staigāja pa mežu ar tik neprātīgām, neizsakāmām sāpēm sirdī, ka ar pūlēm valdījās, lai neiekliegtos. Ko gan šis cilvēks galu galā darīja? īstenībā Svizins, kamēr nokļuva pie Timotija, jau bija pilnīgi aizmirsis Boziniju.

IV  DŽEIMSS GRIB REDZĒT PATS SAVĀM ACĪM

Tie, kas nepazīst Forsaitu biržu, varbūt nespēs iedomāties, kādu saviļņojumu sacēla Irēnas izbraukums uz jauno māju.

Pēc tam kad Svizins bija Timotija namā līdz pēdējam sīkumam aprakstījis šo neaizmirstamo braucienu, tas pats ar tikko jaušamu ziņkāres un ļaunuma piedevu un ar patiesu vēlēšanos darīt labu tika atstāstīts Džūnai.

— Un cik tas briesmīgi, mīļā! — nobeidza krustmāte Džūlija. — Teikt, ka viņa nemaz nevēlas tikt mājās! Ko viņa ar to gribēja sacīt?

Meitenei tas likās dīvains stāsts. Viņa noklausījās to, mokoši sarkdama, tad pēkšņi atvadījās ar ātru rokas spiedienu un aizgāja.

— Gandrīz nepieklājīgi! — misis Smola sacīja krustmātei Hesterei, kad Džūna bija projām.

Tika dots pienācīgs izskaidrojums tam, kā Džūna uzņēma šo ziņu. Tā bija viņu uztraukusi. Tātad kaut kas nebija kārtībā. Dīvaini! Viņas ar Irēnu taču bijušas tik labas draudzenes!

Viss sakrita ar to, par ko jau agrāk bija čukstēts un runāts. Atcerējās Jūfimijas stāstu par to, ko viņa redzējusi teātrī… Bozinijs tik bieži pie Soumsa … Jā, patiešām! Protams, ir iemesls — jāapspriežas par jauno māju! Par visu izteicās vienīgi aplinkus. Nepieciešamība runāt atklāti Forsaitu biržā radās tikai sevišķi svarīgos gadījumos. Šis aparāts bija pārāk rūpīgi pielāgots: pietika ar mājienu, ar pašu nenozīmīgāko nožēlas vai šaubu izpaudumu — un arvien tik atsaucīga ģimenes dvēsele jau saviļņojās. Neviens nevēlējās, lai šis saviļņojums kādam nodarītu ļaunu, nepavisam ne, visi rīkojās ar pašiem labākajiem nodomiem, ar apziņu, ka ikvienam ģimenes loceklim pieder daļa no ģimenes dvēseles.

Arī tenkām pamatā bija daudz labsirdības. Tā bieži vien izpaudās līdzjūtības vizītēs saskaņā ar sabiedrības paražām, tiešām palīdzot cietējiem un sagādājot mierinājumu pārējiem, kurus iepriecināja doma, ka viņiem gājis secen tas, kura dēļ citiem jācieš. Patiesībā tā pati vēlēšanās, kas stimulē presi, vēlēšanās, lai viss kļūtu atklātībai zināms, lika Džeimsam aprunāties ar misis Smolu, misis Smolai ar Niklasa jauno paaudzi, Niklasa jaunajiem ar diezin ko un tā tālāk. Lielā šķira, par kuras locekļiem viņi bija kļuvuši, prasīja zināmu atklātību un vēl jo vairāk zināmu atturību. Šis apvienojums nodrošināja viņu piederību pie dižās šķiras.

Daudzi no jaunajiem Forsaitiem, gluži dabiski, domāja un atklāti pateica, ka nevēlas citu iejaukšanos savās darīšanās, taču neredzamā magnētiskā ģimenes tenku straume bija tik spēcīga, ka viņi nemaz nevarēja nezināt visus sīkumus par citiem. Tāda vēlēšanās tika uzskatīta par bezcerīgu.

Kāds no viņiem (jaunais Rodžers) bija varonīgi mēģinājis izkarot brīvību jaunajai paaudzei, nosaucot Timotiju par «vecu pļāpu». Taču šis uzbrukums atsitienā ķēra viņu pašu: viņa vārdi visai delikātā veidā nonāca līdz krustmātei Džūlijai, kura sašutusi atkārtoja tos Rodžera sievai, bet no turienes tie atkal atgriezās pie jaunā Rodžera.

Un galu galā cieta taču tikai tie, kas nepareizi rīkojās, piemēram, Džordžs, kas pazaudēja visu naudu biljarda spēlē, vai pats jaunais Rodžers, kas gandrīz apprecēja meiteni, ar kuru, kā ļaudis runāja, jau daba viņu savienojusi; vai arī Irēna, par kuru domāja, kaut arī atklāti vēl neteica, ka viņa esot uz bīstama ceļa.

Šīs ģimenes tenkas ne vien sagādāja patiku, bet arī ļoti noderēja. Tās palīdzēja jauki pavadīt daudzas stundas Timotija namā Beisvoterroudā, daudzas stundas, kas trim šī nama iemītniekiem citādi būtu likušās tukšas un smagas, bet lielajā Londonā Timotija nams bija tikai viens no simtiem citu namu — namu, kuros mīt neitrālas personas, nodrošināto šķiru pārstāvji, kas paši atrodas ārpus dzīves cīņām un meklē savai eksistencei attaisnojumu interesē par citu cilvēku cīņām.

Bez šo tenku salduma Timotija namā patiešām būtu garlaicīgi. Baumas un runas, valodas, minējumi — vai tie nebija kā mazi bērni, tikpat mīļi un dārgi, kā mazuļi, kuri ar savu čivināšanu piepilda māju un kuru brālim un māsām viņu dzīves ceļā trūka? Runāt par tiem, tas bija gandrīz tikpat kā iegūt sev visus šos bērnus un mazbērnus, pēc kuriem ilgojās viņu maigās sirdis. Un, kaut arī jāšaubās, vai Timotija sirdī mājoja šādas ilgas, taču neapšaubāms ir tas, ka viņš nepavisam nepalika vienaldzīgs, kad pasaulē ieradās kāds jauns Forsaits.

Veltīgi jaunais Rodžers teica «vecais pļāpa», veltīgi Jūfimija sasita rokas un iesaucās: «Ak, ir gan šie trīs!» — un sāka raustīties klusos smieklos, kas beidzās ar spiedzienu. Veltīgi, un ne visai labi no viņu puses.

Situācija, kas pašreizējā attīstības pakāpē varēja likties dīvaina vai pat «neiespējama», it īpaši Forsaitu acīm, ievērojot zināmus apstākļus, nemaz tik dīvaina nebija.

Kaut kas bija palicis bez pienācīgas uzmanības.

Vispirmām kārtām — bezrūpībā, ko radīja daudzās laimīgās laulības, Forsaiti bija piemirsuši, ka Mīlestība nav siltumnīcas ziediņš, bet savvaļas augs, ko radījusi mikla nakts, ko radījis mirklis saules gaismas. Tas uzdīdzis no savvaļas sēklas, ko atnesuši brīvi vēji. Savvaļas augs, ko saucam par puķi, ja tam palaimējies uzziedēt mūsu dārzā, bet, ja tas zied aiz mūsu dārza žoga, mēs saucam to par nezāli. Taču, lai nu tā būtu puķe vai nezāle, tās smaržā un krāsā tomēr arvien jaušama brīvība!

Tālāk — apstākļi un cipari, kas veidoja Forsaitu dzīvi, neļāva viņiem aptvert šo patiesību — Forsaiti ne vienmēr saprata, ka tādos gadījumos, kad uzplaukst šis savvaļas stāds, vīrieši un sievietes ir tikai naktstauriņi, kas aplido tā bālgano, liesmai līdzīgo ziedu.

Notikums ar jauno Džolionu jau piederēja tālai pagātnei, un atkal draudēja nostiprināties tradīcija, kas ļaudīm ar zināmu stāvokli aizliedza kāpt pāri sava dārza žogam, lai noplūktu šo ziedu; tradīcija, kas noteica, ka mīla pienāk katram noteiktā brīdī tāpat kā masalas, un, tāpat kā no masalām ārstējas ar sviesta un medus mikstūru, arī no mīlas viegli un uz visiem laikiem izārstēties iespējams laulības drošajā ostā.

Dīvainās baumas par Boziniju un Soumsa sievu nevienu neuztrauca tik stipri kā Džeimsu. Viņš jau sen bija aizmirsis to laiku, kad pats — vājš un bāls, ar kastaņbrūnu vaigubārdu — neatlaidīgi sekoja Emīlijai. Viņš jau sen bija aizmirsis mazo namiņu Meifēras tuvumā, kur pagāja viņa laulības pirmās dienas, pareizāk sakot, viņš jau sen bija aizmirsis šīs pirmās dienas, nevis mazo namiņu, jo Forsaiti nekad neaizmirsa mājas, — vēlāk viņš to pārdeva un nopelnīja četrsimt mārciņas.

Viņš jau sen bija aizmirsis tās cerību un baiļu pilnās dienas, kad viņš vēl šaubījās, vai būtu prātīgi precēties (jo Emīlija gan bija skaista, bet bez naudas un viņš pats tajā laikā pelnīja tikai tūkstoš mārciņu gadā), un dīvainās, neatvairāmās ilgas, kas pārņēma viņu arvien vairāk, līdz viņš juta, ka nomirs, ja nevarēs apprecēt šo meiteni ar gaišiem, glīti atpakaļ atsukātiem matiem, ar skaistiem pleciem, kuri iznira no cieši apspīlētā ņiebura, ar daiļu augumu, kas bija kautrīgi paslēpts pārsteidzoši kuplā tērpa krokās.

Džeimss bija izgājis cauri mīlas ugunīm, bet arī gadu straumei, kas apdzēš uguni, piedzīvojis vissāpīgāko triecienu — aizmirsis, kā ir tad, kad mīl.

Aizmirsis! Aizmirsis jau tik sen, ka bija aizmirsis pat to, ka ir kaut ko aizmirsis.

Un tagad viņa ausīs bija nokļuvušas šīs baumas, baumas par viņa dēla sievu, pavisam nenoteiktas, līdzīgas ēnai starp reālām, skaidrām dzīves parādībām, netveramas, neizprotamas kā spoki, bet, tāpat kā spokiem, tām līdzi nāca neizskaidrojamas šausmas.

Viņš pūlējās aptvert tās ar prātu, taču tas bija tikpat veltīgi kā mēģinājums piemērot sev kādu no tām traģēdijām, par kurām viņš ik dienas lasīja vakara laikrakstā. Viņš nespēja saprast. Droši vien tas viss ir tikai nieki. Viņu pašu izdomātas muļķības. Irēna nesatika ar Soumsu tik labi, kā vajadzētu, tomēr viņa bija jauka sieviete … jauka sieviete!

Tāpat kā lielajam vairumam cilvēku, Džeimsam patika sīki, ne pārāk skaļi skandāli, un viņš lietišķā tonī mēdza sacīt, aplaizīdams lūpas: «Jā, jā — viņa ar jauno Daisonu … Stāsta, ka viņi aizbraukuši uz Montekarlo!»

Bet viņš nekad nebija padomājis par šādu gadījuma īsto nozīmi, par to, kā izceļas šādas traģēdijas un kā tās var beigties, kāds tām iemesls, no kādām mokām un jūsmām tās radušās, kāds lēns, bet nepārvarams liktenis slēpjas aiz šiem kailajiem, reizēm netīrajiem, bet parasti pikantajiem faktiem, kas atklājušies viņa skatienam. Viņš nemēdza nosodīt vai cildināt tādus notikumus, kaut ko secināt no tiem vai tos vispārināt, viņš tikai noklausījās, pat ar zināmu kāri, un atkārtoja to, kas viņam stāstīts, gūdams lielu iepriecinājumu, līdzīgu tam baudījumam, ko dod glāze heresa vai alus pirms pusdienām.

Taču tagad, kad tāds notikums, labāk sakot, baumas par to, viegls mājiens, skāra viņu pašu, viņš jutās kā miglā, kas pildīja viņa muti ar stipru, pretīgu garšu un neļāva elpot.

Skandāls! Skandāla draudi!

Tikai atkārtojot pie sevis šo vārdu, viņš spēja koncentrēties un aptvert tā būtību. Viņš bija aizmirsis tās jūtas, bez kurām nav iespējams izprast šādu notikumu norisi, likteni un nozīmi. Viņam vairs pat prātā nenāca, ka cilvēki varētu riskēt kaislību dēļ.

Viņam būtu licies smieklīgi iedomāties, ka starp viņa daudzajiem paziņām, kas diendienā devās uz Sitiju un kārtoja tur savas darīšanas, bet vaļas brīžos pirka akcijas un mājas, ēda pusdienas un pat nodevās dažādām spēlēm, kā viņš bija dzirdējis, — ka starp šiem ļaudīm būtu kaut viens, kas riskētu tik neizprotama, netverama iemesla dēļ — kaislību dēļ.

Kaislība! Šķita, it kā viņš būtu kādreiz par to dzirdējis un tādi noteikumi kā «jaunu vīrieti un jaunu sievieti nekad nevajag atstāt divatā» bija nostiprinājušies viņa apziņā kā platuma grādi uz ģeogrāfijas kartes (kad rodas nepieciešamība noskaidrot pašu notikuma būtību, visi Forsaiti var lepoties ar patiešām lielisku reālistisku dzīves izpratni); bet visu, kas pāri par to, viņš spēja novērtēt vienīgi ar bieži lietoto vārdu «skandāls».

Ak! Bet tas taču nebija tiesa, nevarēja būt tiesa. Džeimss nebaidījās. Irēna patiešām bija jauka sieviete. Taču viņš nespēja atvairīt šo domu, kas bija pārņēmusi viņa prātu. Turklāt Džeimsam bija nemierīgs raksturs, viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri netiek vaļā no savām iedomām, kurus moka nojautas un viņu pašu nespēja izšķirties. Baidīdamies, ka viņam nezūd kaut kas, ko ar citādu rīcību viņš varētu paturēt, Džeimss nespēja neko noteiktu izlemt, kamēr vien neradās pārliecība, ka tieši bez šāda lēmuma viņš cietīs zaudējumu.

Dzīvē tomēr daudzreiz gadījās, ka nebija viņa varā kaut ko izlemt, un šis bija viens no tādiem gadījumiem.

Ko viņš varēja darīt? Aprunāties ar Soumsu? Tas stāvokli padarītu tikai vēl Jaunāku. Un galu galā tas taču nebija tiesa, to viņš skaidri zināja.

Pie visa vainīga šī jaunā māja. Šis nodoms viņā jau pašā sākumā bija radījis neuzticību. Kāpēc Soumsam vajadzēja pāriet uz laukiem? Un, ja jau gribēja izdot milzumu naudas, būvēdams sev māju, kāpēc tad neņēma pirmšķirīgu arhitektu, nevis šo jauno Boziniju, par kuru neviens nekā nezināja? Viņš jau tika teicis, ka tā notiks. Un nu viņš bija dzirdējis, ka māja Soumsam izmaksājot krietni vien pāri par to, cik tas sākumā nolēmis izdot.

Šis apstāklis vairāk nekā viss pārējais lika Džeimsam apzināties, cik bīstams stāvoklis radies. Tā jau vienmēr iznāca ar šiem «māksliniekiem», prātīgam cilvēkam nevajadzētu ar tādiem nemaz ielaisties. Viņš arī bija brīdinājis Irēnu. Un, lūk, kas noticis!

Un piepeši Džeimsam iešāvās prātā, ka vajadzētu aizbraukt un redzēt pašam ar savām acīm. Doma, ka viņš var aizbraukt un apskatīt māju, sagādāja neizprotamu mierinājumu, it kā izklīdināja satraukuma miglu, kas māca viņa prātu. Varbūt šo atvieglojumu viņam deva pati apņemšanās kaut ko darīt, bet vairāk gan, jādomā, tieši izdevība redzēt šo māju.

Viņam likās, ka, apskatot šo ķieģeļu un kaļķu, koka un akmens būvi, ko cēlis pats aizdomās turētais cilvēks, viņš spēs noskaidrot, cik patiesības ir baumās par Irēnu.

Tādēļ, neteicis nevienam ne vārda, viņš devās uz staciju un aizbrauca ar vilcienu līdz Robinhilai. Tā kā zirgu nevarēja dabūt, jo tajā apvidū ormaņu nebija, viņam vajadzēja tālāk iet kājām.

Viņš lēnām kāpa pakalnā, augstos plecus uzrāvis, ar pūlēm locīdams kājas ceļos, galvu nodūris, tomēr izskatījās glīts un kārtīgs — ar cilindru galvā, ģērbies vizītsvārkos, kas laistījās nevainojamā spodrībā. Par to rūpējās Emīlija, tas ir, viņa pati, protams, nerūpējās par to — cilvēki ar nodrošinātu stāvokli nerūpējas par savu piederīgo pogām, un Emīlija bija sieviete ar nodrošinātu stāvokli, — bet viņa rūpējās par to, lai sulainis par to rūpētos.

Džeimsam trīs reizes vajadzēja prasīt ceļu. Visos trīs gadījumos viņš atkārtoja dabūtos norādījumus, lika stāstītājam atkārtot un tad pats atkārtoja otrreiz: viņš bija runīgs pēc dabas, pie tam svešā vietā uzmanības nekad nav par daudz.

Prasīdams ceļu, Džeimss visiem stāstīja, ka viņš meklējot jaunu māju, un tikai tad, kad viņam parādīja jumtu, kas spīdēja caur kokiem, viņš beidzot pārliecinājās, ka nav aizsūtīts nepareizā virzienā.

Likās, ka debesis smagi nolaidušās pār zemi, pelēcīgi baltas kā tikko izbalsināti griesti. Gaisā nejuta ne svaiguma, ne smaržu. Tādā dienā pat angļu strādnieki darīja tikai to, ko no viņiem prasīja, un neskanēja arī sarunas, kas arvien palīdz ātrāk aizvadīt grūto darba dienu.

Pa negatavo māju lēnām kustējās kreklos izmetušies strādnieki, bija dzirdami trokšņi — veseru klaudzieni, metāla šķindēšana, zāģa dziesma, ķerru rīboņa. Pie ozola baļķa piesietais darbu vadītāja suns šad tad klusi iesmilkstējās, un izklausījās, it kā tējas katliņš būtu sācis vārīties.

Nule ieliktās logu rūtis, katra ar baltu plankumu vidū, vērās Džeimsā kā akla suņa acis.

Būves trokšņi kā griezīga un drūma dziesma cēlās augšup, pelēcīgajās debesīs. Bet strazdi, kas meklēja tārpus nule uzraktajā zemē, bija pavisam klusi.

Džeimss uzmanīgi virzījās uz priekšu starp grants čupām uz pašlaik ierīkojamā ceļa, līdz nonāca iepretī galvenajai ieejai. Tur viņš apstājās un pacēla acis. No tās vietas neko daudz nevarēja redzēt, un to mazumiņu viņš uzreiz pārskatīja, tomēr ilgi palika stāvam un domāja — kas zina, par ko.

Viņa gaišzilās acis zem sirmajām, spurainajām uzacīm nepakustējās, kuplās, sirmās vaigubārdas ieskautā mute ar izvirzīto virslūpu dažas reizes noraustījās. Redzot šo bažīgo, koncentrētas uzmanības pilno izteiksmi, viegli varēja uzminēt, no kā Soumss mantojis drūmo skatienu, kas dažreiz iezagās viņa sejā. Šķita, ka Džeimss runā pie sevis: «Ko var zināt — dzīve tomēr ir grūta.»

Tādā stāvoklī viņu pārsteidza Bozinijs.

Džeimss nolaida acis no debesu augstumiem un pievērsās Bozinijam, kas uzlūkoja viņu ar zobgalīgu skatienu.

— Sveicināti, mister Forsait! Atbraucāt apskatīt pats savām acīm?

Tieši ar tādu nodomu, kā zināms, Džeimss bija braucis šurp, tāpēc jutās neērti. Tomēr viņš sniedza roku un sacīja:

— Sveicināti! — Bet neskatījās uz Boziniju. Pēdējais ar ironisku smaidu palaida viņu pa priekšu. Džeimss nojauta kaut ko aizdomīgu šinī pieklājībā.

— Es gribētu vispirms apiet apkārt, — viņš sacīja, — un paskatīties, ko jūs tur esat izdarījuši.

Dienvidaustrumu un dienvidrietumu pusē māju apņēma ar kaltiem akmeņiem izlikta, ieslīpa terase, kurai apkārt stiepās svaigi uzraktas zemes strēmele maura ierīkošanai. Džeimss gāja pa šo terasi.

Cik tad tas izmaksāja? — viņš jautāja, ieraudzījis, ka terase turpinās vēl aiz mājas stūra.

Cik jūs domājat? — Bozinijs atjautāja.

Kā lai es zinu? — atteica Džeimss, mazliet samulsis. — Droši vien divus trīs simtus!

Tieši tik daudz!

Džeimss vērīgi paskatījās uz viņu, bet, kad arhitekts nelikās ne zinis, nodomāja, ka pārklausījies.

Nonācis pie dārza ieejas, Džeimss apstājās, lai aplūkotu apkārtni.

To vajadzētu cirst nost, — viņš sacīja, rādīdams uz ozolu.

Jūs tā domājat? Jums liekas, ka šis koks jums aizsedz skatu, par ko samaksāta nauda?

Atkal Džeimss neuzticīgi paraudzījās uz Boziniju: cik dīvaini šis jaunais cilvēks runā!

— Nu, es nesaprotu, kāpēc jums tas koks te vajadzīgs, — viņš apjucis nervozi sacīja.

— Rīt tas tiks nolaists, — teica Bozinijs. Džeimss izbijās.

— Tikai nedomājiet sacīt, — viņš brīdināja, — ka es liku to nocirst! Es par to nekā nezinu.

— Nē?

Džeimss uztraukts turpināja:

— Ko es varu zināt? Man tur nav nekādas daļas! Jums pašam jāatbild par savu rīcību.

— Vai jūs atļausiet man atsaukties uz jums? Džeimss uztraucās arvien vairāk.

— Es nesaprotu, kāpēc jums jāatsaucas uz mani, — viņš nomurmināja, — lai labāk tas koks paliek. Tas taču nav jūsu koks!

Viņš izvilka zīda mutautu un noslaucīja pieri. Viņi iegāja mājā. Tāpat kā Svizinu, Džeimsu pārsteidza iekšējais pagalms.

Jūs droši vien te iztērējāt milzu naudu, — viņš sacīja, kad ilgi bija pētījis kolonas un balkonu. — Sakiet, — cik izmaksāja šīs kolonas?

Es to jums nevaru uzreiz pateikt, — domīgi atbildēja Bozinijs, — bet milzu nauda bija gan.

Tā jau man likās, — turpināja Džeimss. — Man… — Viņš nejauši uztvēra arhitekta skatienu un aprāvās. Un pēc tam, kad vien viņam radās vēlēšanās uzzināt, cik viena vai otra būves daļa izmaksājusi, viņš ik reizes apspieda savu ziņkāri.

Bozinijs, kā likās, bija nolēmis parādīt viņam itin visu, un, nebijusi Džeimsam tik «vērīga acs», arhitekts droši vien būtu viņu vēl otrreiz vedis apkārt mājai. Turklāt Bozinijs šķita gaidīt gaidām jautājumus, tā, ka Džeimsam visu laiku vajadzēja uzmanīties. Bez tam ilgā staigāšana sāka viņu nogurdināt: kaut arī viņš bija ļoti izturīgs, tomēr septiņdesmit piecus gadus vecs.

Viņš sāka zaudēt drosmi. Nekur tālāk viņš nebija ticis, mājas apskatīšana nebija devusi viņam cerēto skaidrību, tikai vēl palielinājusies viņa nepatika un neuzticība pret šo jauno cilvēku, kas nomocīja viņu ar savu pieklājību, aiz kuras viņš juta slēptu izsmieklu.

Šis cilvēks bija gudrāks, nekā viņš bija domājis, un glītāks, nekā viņš vēlētos. No Bozinija it kā strāvoja bezrūpība, ko Džeimss nespēja cienīt, jo par visu vairāk pasaulē necieta risku. Viņam bija arī dīvains smaids, kas parādījās, kad to vismazāk gaidīja, un pavisam savādas acis. Kā Džeimss vēlāk izteicās, Bozinijs viņam atgādinājis izbadējušos kaķi. Tā viņš sarunā ar Emīliju aptuveni varēja raksturot Bozinija izturēšanos, kurā apvienojās izsmiekls, apvaldīts niknums un samtaina laipnība.

Beidzot, apskatījis visu līdz pēdējam sīkumam, Džeimss atkal iznāca ārā pa tām pašām durvīm, pa kurām bija iegājis; un, juzdams, ka gluži veltīgi izšķiedis laiku, enerģiju un naudu, viņš saņēma visu savu Forsaita drosmi un, cieši lūkodamies uz Boziniju, jautāja:

— Man šķiet, jūs bieži satiekat manu vedeklu. Ko tad viņa sāka par šo māju? Bet varbūt viņa to nav redzējusi?

Viņš to jautāja, ļoti labi zinādams par Irēnas braucienu — protams, nedomādams, ka tas būtu kaut kas ļauns. Savādi likās vienīgi Irēnas vārdi, ka viņai «vienalga, vai tiek mājās vai ne», un tas, kā Džūna uzņēmusi ziņu par šo braucienu.

Džeimss bija nolēmis, kā viņš pie sevis nodomāja, ar šādu jautājumu dot Bozinijam izdevību izteikties.

Bozinijs ilgi neatbildēja, tikai nenovērsdamies raudzījās Džeimsā, tā, ka tam kļuva neomulīgi.

— Viņa ir redzējusi māju, bet es nevaru jums pateikt, ko viņa par to domā.

Uztraukts un samulsis Džeimss, gluži dabiski, vairs nespēja pamest šo tematu.

— O, viņa to ir redzējusi? — viņš sacīja. — Laikam Soumss viņu atveda uz šejieni?

Bozinijs smaidīdams atbildēja:

O nē!

Kā? Viņa atbrauca viena pati?

O nē!

Kas tad viņu atveda?

— Patiešām nezinu, vai man vajadzētu jums sacīt, kas viņu atveda.

Džeimsam, kurš zināja, ka tas bija Svizins, šī atbilde likās neizprotama.

Kā! — viņš stostījās. — Jūs taču zināt, ka… — Un apklusa, pēkšņi nojauzdams briesmas.

Nu, ja jau negribat teikt, tad nesakiet arī, — viņš norūca. — Neviens man nekā nestāsta.

Viņam par lielu pārsteigumu, Bozinijs jautāja:

Starp citu, varbūt jūs varētu pateikt, vai vēl kāds no jūsējiem netaisās braukt uz šejieni? Es tad gribētu būt šeit un sagaidīt.

Vēl kāds? — Džeimss galīgi apjuka. — Kas tad vēl varētu braukt? Es nekā par to nezinu. Sveiki!

Lūkodamies zemē, viņš pastiepa roku, gļēvi ielika to Bozinija plaukstā un, satvēris savu lietussargu tā, lai neskartu zīdu, lēnām devās projām pa terasi.

Griezdamies ap stūri, viņš atskatījās un redzēja, ka Bozinijs lēni seko viņam. «Lien gar sienu kā liels kaķis,» viņš nodomāja. Viņš nelikās ne zinis, kad jaunais cilvēks pacēla cepuri.

Gabaliņu pagājis, kur viņu vairs nevarēja redzēt, viņš vēl pagausināja soļus. Ļoti lēni, vēl vairāk salīcis, nekā šurp nākot, kalsns, izsalcis un noskumis viņš gāja atpakaļ uz staciju.

«Jūras laupītājs», redzot viņu tik bēdīgu aizejam, varbūt nožēloja savu izturēšanos pret veco vīru.

V  SOUMSS UN BOZINIJS SARAKSTĀS

Džeimss dēlam nekā neteica par savu braucienu uz jauno māju, bet, kādu rītu aizgājis pie Timotija aprunāties par kanalizācijas ierīkošanu, ko pieprasīja sanitārās iestādes, viņš tur šo to pastāstīja,

Māja neesot slikta, tā viņš izteicās. Varot redzēt, tur kaut kas iznākšot. Arhitekts savā ziņā esot gluži prātīgs, taču, cik Soumsam māja izmaksāšot, kamēr tikšot gatava, to grūti pateikt.

Sarunā iejaucās Jūfimija Forsaita, kas tajā brīdī gadījās istabā, — viņa bija atnākusi palūgt krustmātēm mācītāja Skoulza jaunāko romānu «Kaislība un mierinājums», kas pašlaik bija ārkārtīgi populārs.

— Es vakar redzēju Irēnu universālveikalā. Viņai bija patīkama saruna ar misteru Boziniju pārtikas preču nodaļā.

Ar tādiem vienkāršiem vārdiem Jūfimija attēloja skatu, kas patiesībā bija viņu dziji ietekmējis un samulsinājis. Viņa steigusies uz Baznīcu pārvaldes universālveikala zīdu nodalu (šī iestāde savas lieliskās sistēmas dēļ bija pieejama vienīgi solīdiem klientiem, kas samaksāja par pirkumu pirms piegādes, tāpēc sevišķi piemērota un ieteicama Forsaitiem), lai nopirktu zīda drānu savai mātei, kas gaidījusi ārā, karietē.

Ejot cauri pārtikas preču nodaļai, viņa (ar zināmu nepatiku) pamanījusi no mugurpuses kādu ļoti skaistu sievieti. Tai bijis tik pievilcīgi proporcionāls augums un tik elegants apģērbs, ka Jūfimija instinktīvi jutusi tajā kaut ko ne visai atbilstošu pieklājības normām. Viņa drīzāk nojauta nekā zināja no piedzīvojumiem, ka šādi augumi bieži vien, pēc viņas ieskatiem, vienmēr saistīti ar netikumu. Jūfimijas pašas augumam diezgan grūti nācās atrast piemērotu tērpu.

Viņas aizdomas šoreiz patiešām apstiprinājušās. Kāds jauns vīrietis, kas iznācis no aptiekas preču nodaļas, steigšus pacēlis cepuri un uzrunājis nepazīstamo sievieti.

Tad viņa ieraudzījusi, kas tie par cilvēkiem: sieviete, neapšaubāmi, bijusi Soumsa sieva, bet jaunais vīrietis — Bozinijs. Jūfimija tūdaļ apstājusies nopirkt kārbu Tunisijas dateļu — neērti taču satikties ar paziņām šādos agra rīta gājienos pa veikaliem, kad rokas pilnas sainīšu, — un tā gluži neviļus kļuvusi par ieinteresētu šīs īsās sarunas liecinieci.

Soumsa sievas parasti bālā seja bijusi liegi sārta. Misters Bozinijs izturējies diezgan dīvaini, tomēr bijis pievilcīgs (Jūfimijai viņš likās gluži patīkams cilvēks un Džordža dotā iesauka «Jūras laupītājs» tieši burvīga — tai bija romantiska pieskaņa). Viņš it kā lūdzis kaut ko. Viņi sarunājušies tik dedzīgi, ka aizsprostojuši ceļu, — patiesībā runājis viņš, jo Soumsa sieva neko daudz neatbildējusi. Kāds glīts, vecs ģenerālis, kas gājis uz cigāru nodaļu, bijis spiests mest līkumu, un, kad nejauši paskatījies un ieraudzījis Soumsa sievas seju, pacēlis cepuri, šis vecais nerrs! Tādi ir tie vīrieši!

Bet visvairāk Jūfimiju uztrauca Soumsa sievas acis. Sarunas laikā viņa ne reizi nepalūkojusies uz misteru Boziniju, tikai tad, kad tas gājis projām, noraudzījusies tam pakaļ. Un, ak, dievs, ar kādu skatienu!

Šis skatiens bija modinājis Jūfimijā ilgas un satrauktas pārdomas. Nebūtu nekāds pārspīlējums sacīt, ka viņu bija sāpīgi aizskārusi neizprotamā liegā kvēle šīs sievietes acīs, it kā viņa aicinātu aizejošo atpakaļ, lai atsauktu, ko tam teikusi.

Ak, toreiz viņai arī nebijis laika daudz par to prātot, vajadzējis taču izvēlēties zīdu, tomēr viņa bijusi «ļoti ieintriģēta — ļoti!». Viņa tikai pamājusi Soumsa sievai ar galvu, lai parādītu, ka redzējusi to, un, kā viņa vēlāk izteicās, pārrunādama šo gadījumu ar savu draudzeni Frensiju (Rodžera meitu), «Irēna tā samulsa, gluži kā pieķerta…».

Džeimss, negribēdams uzreiz noticēt ziņai, kas apstiprināja viņa paša mokošās aizdomas, pārtrauca Jūfimiju:

— Viņi droši vien pirka tapetes. Jūfimija pasmīnēja.

— Pārtikas preču nodaļā? — viņa mīksti noteica un, ņemdama no galda «Kaislības un mierinājumu», piebilda: — Tātad tu dosi man to izlasīt, krustmāt? Uz redzēšanos! — Un devās projām.

Džeimss aizgāja drīz pēc Jūfimijas. Viņš jau tā bija pārāk ilgi aizkavējies.

Kad viņš iegāja uzņēmuma «Forsaits, Basteds un Forsaits» kantorī, Soumss sēdēja savā grozāmajā krēslā un rakstīja kādu aizstāvību. Dēls sveicināja tēvu ar strupu «labrīt!» un, izvilcis no kabatas aploksni, sacīja:

—  Paskaties, tas droši vien tevi interesēs! Džeimss lasīja:

Slounstrītā 309 d, 15. maijā

Cienījamais Forsait!

Tā kā Jūsu mājas būve ir pabeigta, savus arhitekta pienākumus esmu veicis. Ja man jāturpina iekšējā apdare, ko pēc Jūsu lūguma esmu uzņēmies, tad es gribētu Jūs brīdināt, ka man nepieciešama pilnīga rīcības brīvība.

Katrreiz, kad Jūs ierodaties būvē, Jūs iesakāt man kaut ko pavisam pretēju maniem plāniem. Man ir trīs Jūsu vēstules, un katrā no tām Jūs esat ieteicis kādu detaļu, ko man ne prātā nenāk izlietot. Vakar pēcpusdienā bija atbraucis Jūsu tēvs un deva man vēl dažus vērtīgus aizrādījumus.

Tāpēc es Jūs lūdzu pārdomāt, vai Jūs vēlaties, lai es uzņemos iekšējo apdari, vai ne. Man pašam katrā ziņā labāk patiktu pēdējais.

Bet Jums jāsaprot, ka tādā gadījumā es rīkošos viens un nepieļaušu nekādas iejaukšanās.

Ja es to uzņemšos, tad izpildīšu, kā nākas, bet man nepieciešama rīcības brīvība.

Ar cieņu

Jūsu Filips Bozinijs.

Grūti, protams, pateikt, kas īsti pamudināja Boziniju rakstīt šo vēstuli, — iespējams, ka pēkšņi izraisījies protesta vilnis pret viņa un Soumsa savstarpējām attieksmēm, Mākslas un Īpašuma mūžsenajām attieksmēm, kas tik apbrīnojami īsi raksturotas šādā vislabākajām Tacita rindām līdzvērtīgā teikumā uz pašas nepieciešamākās no modernajām labierīcībām:

Tos. T. Sorrous Izgudrotājs

Bert. M. Pedlends Īpašnieks

— Ko tu viņam atbildēsi? — Džeimss jautāja. Soumss pat nepagrieza galvu.

— Es vēl neesmu izšķīries, — viņš sacīja un rakstīja tālāk savu aizstāvību.

Kāds viņa klients bija uzbūvējis dažas ēkas uz gruntsgabala, kas tam nepiederēja, un pēkšņi dabūjis visai nepatīkamu brīdinājumu novākt šīs ēkas. Rūpīgi iedziļinājies apstākļos, Soumss tomēr bija atradis iespēju apgalvot, ka klientam ir tā saucamās īpašuma pretenzijas un, kaut arī gruntsgabals viņam, bez šaubām, nepieder, viņam ir tiesības to paturēt un ieteicams šīs tiesības izmantot. Sekodams šim padomam, klients tagad rīkojās, lai — kā jūrnieki mēdz sacīt — «tā notiktu».

Soumss bija pazīstams ar saviem pārdomātajiem padomiem. Ļaudis par viņu runāja: «Ejiet pie jaunā Forsaita — tas ir prātīgs vīrs!» Un viņš augsti vērtēja šo savu reputāciju.

Soumsam raksturīgā mazrunība nāca viņam tikai par labu. Nekas cits nespētu iedvest cilvēkiem, it īpaši turīgiem (citādu klientu Soumsam nebija), lielāku uzticību pret viņu. Un viņam varēja uzticēties. Tradīcijas, paradumi, audzināšana, mantotās spējas, dabiskā piesardzība — tas viss kopā apvienojās profesionālā godīgumā, kas nepadevās nekādiem kārdinājumiem jau tāpēc vien, ka tam pamatā bija iedzimta vairīšanās no riska. Kā viņš varēja krist, ja viņa dvēsele nīda visu, kas krišanu darīja iespējamu? Nevar taču krist cilvēks, kas droši stāv uz grīdas!

Un neskaitāmie Forsaiti, kam radās vajadzība pēc uzticama cilvēka pakalpojumiem bezgaldaudzos ar visdažādākā veida īpašumu (sākot ar sievām un beidzot ar ūdeņu izmantošanas tiesībām) saistītos darījumos, atzina, ka ir ērti un izdevīgi nodot šos darījumus Soumsa rokās. Arī mērenā augstprātība un prasme sameklēt precedentus runāja viņam par labu — bez kāda pamata taču neviens nebūs augstprātīgs!

Īstenībā Soumss bija arī uzņēmuma vadītājs, jo Džeimss, kaut gan ieradās gandrīz katru dienu, tomēr neko nedarīja, tikai sēdēja krēslā, sakrustojis kājas, mazliet sajauca jau izlemtus jautājumus un drīz vien atkal gāja projām, bet otrs kompanjons — Basteds bija neievērojams cilvēks, kuram uzvēla milzumu darba, taču ar viņa domām nekad nerēķinājās.

Tā nu Soumss cītīgi darbojās ap savu aizstāvības rakstu. Tomēr būtu gluži nepareizi apgalvot, ka viņš jutās mierīgs. Viņu mocīja draudošu briesmu nojauta, kas viņu vajāja jau labu laiku. Viņš mēģināja uzvelt vainu savam veselības stāvoklim — aknu kaitei, taču zināja, ka tas nav tiesa.

Viņš palūkojās pulkstenī. Pēc piecpadsmit minūtēm viņam vajadzēja ierasties «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» akcionāru pilnsapulcē. Soumss zināja, ka satiks tur tēvoci Džolionu, kas bija šī koncerna priekšsēdētājs, un gribēja parunāt ar viņu par Boziniju. Ko īsti sacīt, to Soumss vēl skaidri nezināja, taču bija nolēmis nekādā ziņā neatbildēt Bozinijam, iekams nebūs saticis tēvoci Džolionu. Viņš piecēlās un rūpīgi nolika aizstāvības uzmetumu. Iegājis mazajā, tumšajā tualetes istabiņā, uzgrieza gaismu, ar brūnām Vindzoras. ziepēm nomazgāja rokas un noslaucīja dvielī. Tad sasukāja matus, kārtīgi ievilkdams celiņu, nodzēsa uguni, paņēma cepuri un, pateicis, ka būs atpakaļ pustrijos, izgāja uz ielas.

Līdz «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» kantorim nebija tālu, tas atradās Aironmongerleinā, un parasti pilnsapulces notika tur, nevis Kenonstrītas hotelī, ko bija iecienījušas citas sabiedrības, vairāk tīkodamas pēc ārējā spožuma. Vecais Džolions arvien bija naidīgi noskaņots pret presi. Kas sabiedrībai daļas gar maniem koncerniem! — viņš mēdza sacīt.

Soumss ieradās akurāti noteiktajā laikā un apsēdās savā vietā starp valdes locekļiem, kas rindā sēdēja pretī akcionāriem, katrs aiz savas tintes pudeles.

Pašā rindas vidū uzmanību pievērsa vecais Džolions ar savām baltajām ūsām, ģērbies melnos, cieši aizpogātos vizītsvārkos. Viņš bija atlaidies krēslā un nolicis pirkstgalus uz valdes ziņojumu un pārskatu eksemplāra.

Viņam labajā pusē sēdēja sekretārs — masīvais, nekustīgais Hemingss, kurš arvien likās it kā no citas pasaules. Dziļdziļas skumjas gailēja viņa skaistajās acīs, aiz tēraudsirmās bārdas, kas šķita sērojam līdz ar visu pārējo viņa būtnē, varēja jaust spoži melnu kaklasaiti.

Gadījums patiešām bija bēdīgs — pagājušas tikai sešas nedēļas, kopš saņemta telegramma no eksperta Skorjera, kurš ar speciālu uzdevumu bija aizsūtīts uz raktuvēm; tā ziņoja, ka pārvaldnieks Pipins izdarījis pašnāvību, pēc neizprotamās divu gadu ilgās klusēšanas rakstīdams vēstuli sabiedrības valdei. Šī vēstule tagad atradās uz galda. Tā tiks nolasīta akcionāriem, kuriem, bez šaubām, jāiepazīstas ar visiem notikumiem raktuvēs.

Hemingss bieži mēdza sacīt Soumsam, ar vaļā atsistiem svārku stūriem stāvot pie kamīna:

— Ko mūsu akcionāri nezina par mūsu pasākumiem, to arī nav vērts zināt. Jūs varat man ticēt, mister Soums.

Reiz, kad vecais Džolions bija klāt tādā sarunā, notika ne visai patīkams starpgadījums. Tēvocis asi uzlūkoja sekretāru un teica:

— Nerunājiet niekus, Hemings! Jūs droši vien gribējāt sacīt, ka nav vērts zināt to, ko viņi zina!

Vecais Džolions necieta krāpšanu. Dusmās zibošām acīm, ar iedīdītu smaidu uz lūpām Hemingss steidzās izteikt mākslotu atzinību:

— Nu, tas ir lieliski, ser, patiešām lieliski! Jūsu tēvocim patīk pajokot!

Nākamā reizē saticis Soumsu, Hemingss pirmajā izdevīgajā brīdī pateica viņam:

— Priekšsēdētājs kļūst vecs, grūti viņam kaut ko ieskaidrot. Un vēl tik stūrgalvīgs! Bet ko citu var gaidīt no cilvēka ar tādu zodu!

Soumss pamāja ar galvu.

Visi zināja, ka tēvocim Džolionam ir neparasts zods. Todien tēvocis Džolions likās uztraukts, par spīti pilnsapulcei atbilstošai svinīgai sejas izteiksmei. Soumss gribēja katrā ziņā parunāt ar viņu par Boziniju.

Pa labi no vecā Džoliona sēdēja mazais misters Bukers, arī svinīgs par godu pilnsapulcei, it kā meklēdams akcionāru vidū kādu sevišķi atsaucīgu. Aiz viņa pakurlais direktors ar sarauktu pieri; blakus pakurlajam direktoram vecais misters Blīdhems, ļoti laipns un ar tāda cilvēka izskatu, kas apzinās savu vērtību — uz ko viņam bija pilnīgas tiesības, zinot, ka brūnā papīrā iesaiņotais vīstoklis, ko viņš mēdza ņemt līdzi valdes sēdēs, paslēpts aiz viņa cilindra (viena no tiem vecmodīgajiem cilindriem ar platām malām, kas saderas kopā ar ļoti kuplām tauriņ veida kaklasaitēm, gludi skūtām sejām, sārtiem vaigiem un glītām, nelielām, baltām vaigubārdām).

Soumss vienmēr ieradās pilnsapulcēs. Viņa klātbūtni uzskatīja par nepieciešamu tādā gadījumā, ja «kaut kas notiktu». Ar ciešu, augstprātīgu skatienu viņš aplūkoja sienas, pie kurām karājās raktuvju un ostas plāni un liela fotogrāfija, kas attēloja ieeju kādā sevišķi nerentablā šahtā. Šī fotogrāfija — stāsts par mūžīgo ironiju, kas ir katra komerciāla pasākuma pamatā, — bija palikusi savā agrākajā vietā pie sienas kā direktoru dārgā, bet mirušā lolojuma attēls.

Vecais Džolions piecēlās, lai nolasītu ziņojumu un pārskatu.

Zem olimpiska miera maskas slēpdams naidu, kas dziļi iesakņojies krūtīs ikvienam direktoram pret saviem akcionāriem, tas raudzījās viņos ar rāmu skatienu. Arī Soumss raudzījās viņos. Daudzus viņš pazina pēc izskata. Tur bija vecais Skrabsouls, darvas piegādātājs, kurš arvien ieradās, kā Hemingss mēdza sacīt, «lai sadusmotos», — kašķīgs vecis ar sarkanu seju, masīvu žokli. Milzīgo cilindru ar zemu virsu viņš bija novietojis uz ceļiem. Tad — mācītājs Bomzs, kas allaž ierosināja izsacīt priekšsēdētājam pateicību, kurā nemainīgi izpaudās cerība, ka valde neaizmirsīs rūpēties par savu kalpotāju paaugstināšanu. Viņam bija ļoti noderīgs paradums — pēc sapulces notvert kādu direktoru aiz pogas un pajautāt tā domas par nākamā gada izredzēm. Tad saskaņā ar atbildi viņš tuvāko divu nedēļu laikā nopirka vai pārdeva trīs akcijas.

Tur bija arī majors O'Bellijs, kurš nevarēja nociesties nerunājis un katrreiz kaut ko pateica, kaut vai tikai atbalstot priekšlikumu par norēķinu kontroliera pārvēlēšanu, un reizēm sacēla lielu apjukumu, ar tostiem, labāk sakot, ar ierosinājumiem, aizsteigdamies priekšā tiem, kuriem bija uzticēts goda pilnais uzdevums nolasīt šos ierosinājumus no mazām, jau iepriekš izdalītām papīra strēmelītēm.

Bez šiem trim vēl bija četri pieci solīdi, klusi akcionāri, pret kuriem Soumss juta simpātijas, — tie bija komersanti, kam patika pašiem pārlūkot savas darīšanas, bet bez liekas nervozēšanas — labi, kārtīgi vīri, kas katru dienu gāja uz Sitiju un vakarā atgriezās mājās pie labām, kārtīgām sievām.

Labas, kārtīgas sievas! Šī doma no jauna pamodināja Soumsā neskaidro, neaprakstāmo nemieru.

Ko lai viņš saka tēvocim? Ko lai atbild uz Bozinija vēstuli?

… — Ja akcionāriem ir kādi jautājumi, es labprāt atbildēšu.

Mīksti noplakšķēja — vecais Džolions bija nometis uz galda ziņojumu un pārskatus un stāvēja, grozīdams starp īkšķi un rādītāja pirkstu brilles raga ietvaros.

Tikko samanāms smaids pārlaidās pār Soumsa seju. Lai viņi pasteidzas ar saviem jautājumiem! Viņš zināja, ka tēvocis tūdaļ sacīs (ideāla metode): «Tādā gadījumā es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un pārskatus!» Tikai neļaut viņiem tikt pie vārda — taču labi zināms, kā akcionāri mīl nosist laiku!

Piecēlās gara auguma vīrs ar baltu bārdu un izdēdējušu, īgnu seju:

— Priekšsēdētāja kungs, es domāju, ka man ir tiesības uzdot jautājumu sakarā ar pārskatā minēto summu — pieciem tūkstošiem mārciņu. «Mūsu nelaiķa pārvaldnieka atraitnei un bērniem» (viņš sapīcis palūkojās visapkārt), šī paša pārvaldnieka, kurš tik … ē … tik pārsteidzīgi (jā, tieši pārsteidzīgi) izdarījis pašnāvību tādā brīdī, kad viņa pakalpojumi sabiedrībai ārkārtīgi nepieciešami. Jūs sacījāt, ka līgums, ko viņš tik nelaimīgā kārtā pats lauzis, bijis noslēgts uz pieciem gadiem, no kuriem pagājis tikai viens … es …

Vecais Džolions nepacietīgi sakustējās.

Priekšsēdētāja kungs, es domāju, ka man ir tiesības jautāt, vai šī summa, ko valde izmaksājusi vai ierosinājusi izmaksāt… ē … mirušajam, domāta kā atlīdzība par darbu, ko viņš būtu veicis, ja nebūtu izdarījis pašnāvību?

Par agrākiem pakalpojumiem, kuri, kā mums visiem un arī jums labi zināms, bija sevišķi nozīmīgi.

Tādā gadījumā, ser, es varu teikt tikai to, ka par agrākajiem pakalpojumiem šī summa ir pārāk liela.

Akcionārs apsēdās.

Vecais Džolions mirkli nogaidīja, tad sacīja:

— Tātad es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un … Akcionārs atkal piecēlās.

— Atļaujiet man jautāt, vai valdes locekļi apzinās, ka tā nav viņu nauda … es uzdrošinos apgalvot, ka tādā gadījumā, ja tā būtu viņu nauda …

Cits akcionārs ar apaļu seju, ietiepīgs pēc izskata — Soumss to pazina, tas bija nelaiķa pārvaldnieka svainis — piecēlās un dedzīgi apgalvoja:

Pēc manām domām, ser, summa ir par mazu! Tad piecēlās mācītājs Bomzs.

Ja drīkstu izteikt savas domas, — viņš sacīja,

— tad man gribētos aizrādīt, lai mūsu cienījamais priekšsēdētājs sevišķi ievērotu — sevišķi ievērotu to apstākli, ka … ē … nelaiķis izdarījis pašnāvību. Es nešaubos, ka šis apstāklis ir ietekmējis viņa lēmumu, jo — es saku to savā un domāju, ka arī visu klātesošo vārdā (protams, protams!) — viņš bauda mūsu nedalītu uzticību. Es domāju, ka ikviens no mums vēlas būt līdzjūtīgs. Bet es esmu pārliecināts (viņš bargi paskatījās uz mirušā pārvaldnieka svaini), ka viņš kaut kādā veidā — ar ierakstu protokolā vai varbūt, vēl labāk, samazinot izmaksājamo summu, — atzīmēs mūsu dziļo sašutumu par to, ka tik daudzsološa un vērtīga dzīvība tik necienīgā kārtā aizrauta no sfēras, kur viņas tālāka darbība bija nepieciešama viņas pašas un — ja atļauts tā izteikties — mūsu interesēs. Mums nevajadzētu — nē, mēs nedrīkstam izrādīt atzinību cilvēkam, kas pilnīgi aizmirsis savu pienākumu, pienākumu pret cilvēkiem un pret dievu.

Cienījamais mācītājs apsēdās. Bet nelaiķa pārvaldnieka svainis vēlreiz piecēlās.

— Es palieku pie saviem vārdiem, — viņš sacīja,

— summa ir par mazu!

Tad iejaucās pirmais akcionārs:

— Es apstrīdu šā maksājuma likumību. Pēc manām domām, šis maksājums nav likumīgs. Šeit ir sabiedrības advokāts. Es domāju, ka man ir tiesības uzdot viņam šo jautājumu.

Visas acis pievērsās Soumsam. «Kaut kas» bija noticis!

Soumss piecēlās, sakniebtām lūpām, mierīgs. Viņa

nervi bija sasprindzināti, viņa uzmanība beidzot novirzīta no tā draudīgā mākoņa, kas melnēja pie viņa domu apvāršņiem.

— Jautājums nepavisam nav skaidrs, — viņš sacīja neskanīgā balsī. — Tā kā nav iespējama tālāka tā noskaidrošana, tad jāšaubās, vai maksājums ir stingri likumīgs. Vajadzības gadījumā var pieprasīt tiesas lēmumu.

Pārvaldnieka svainis sarauca pieri un nozīmīgā tonī sacīja:

— Mēs nešaubāmies par to, ka var pieprasīt tiesas lēmumu. Vai drīkstu zināt, kā sauc džentlmeni, kas mums deva tik noderīgu aizrādījumu? Misters Soumss Forsaits? Tā gan!

Viņš izteiksmīgi paraudzījās uz Soumsu, tad uz veco Džolionu.

Sārtums sakāpa Soumsa bālajos vaigos, taču viņa augstprātība palika nemainīga. Vecais Džolions cieši pavērās runātājā.

— Ja nelaiķa pārvaldnieka svainim nekas vairāk nav sakāms, — viņš teica, — tad es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un …

Tomēr šajā mirklī piecēlās viens no pieciem klusajiem, solīdajiem akcionāriem, kas bija modinājuši Soumsā simpātijas, un sacīja:

—  Es kategoriski protestēju pret šo ierosinājumu. No mums sagaida, lai mēs būtu žēlsirdīgi pret šī cilvēka sievu un bērniem, kuri, kā jūs apgalvojāt, atradušies viņa apgādībā. Iespējams, ka tā bija; man tas ir pilnīgi vienaldzīgi. Es principā iebilstu pret visu šo pasākumu. Ir pats pēdējais laiks izbeigt šo sentimentālo filantropiju. Tā izposta mūsu zemi. Es protestēju pret to, ka manu naudu izmaksā cilvēkiem, par kuriem es nekā nezinu, kuri nekā nav darījuši, lai to nopelnītu. Es protestēju in toto[2] Tas nav lietišķi. Es ierosinu, lai ziņojuma un pārskatu apstiprināšana tiktu atlikta un izdarīts labojums, pilnīgi svītrojot minēto novēlējumu.

Vecais Džolions bija palicis stāvam, kamēr šis solīdais, klusais akcionārs runāja. Teiktais rada atbalsi visu

sirdīs, tajā izskanēja godinājums solīdiem cilvēkiem, protests pret augstsirdīgu devīgumu, protests, kas tolaik jau sāka mosties sabiedrības gaišākajos prātos.

Vārdi «tas nav lietišķi» bija saviļņojuši pat valdes locekļus. Klusībā ikviens juta, ka tas taisnība. Tomēr visi arī pazina priekšsēdētāja valdonīgo raksturu un stūrgalvību. Droši vien vecais Džolions sirds dziļumos tāpat juta, ka tas nav lietišķi, taču viņu saistīja viņa paša ierosinājums. Vai viņš atteiksies no tā? Maz ticams.

Visi gaidīja ar interesi. Vecais Džolions pacēla roku. Starp rādītāja pirkstu un īkšķi iespiestās brilles tumšos ietvaros viegli trīcēja, it kā ļaunu vēstīdamas.

Viņš jautāja klusajam, solīdajam akcionāram:

— Vai jūs, zinot mūsu nelaiķa pārvaldnieka nopelnus raktuvēs eksplozijas laikā, tomēr vēlaties, lai es izdaru šo labojumu, ser?

— Jā.

Vecais Džolions pierakstīja labojumu.

— Vai kāds to atbalsta? — viņš jautāja, mierīgi raudzīdamies apkārt.

Un tajā brīdī Soumss, lūkodamies uz tēvoci, juta, cik liels gribasspēks ir šim vecajam vīram. Neviens nepakustējās. Vērdamies solīdajam, klusajam akcionāram tieši acīs, vecais Džolions sacīja:

— Tātad es uzaicinu apstiprināt ziņojumu un pārskatus par tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sesto gadu. Vai jūs atbalstāt šo ierosinājumu? Kas ir par to, parakstieties kā parasti. Kas ir pret — lai neparakstās. Pieņemts. Nākamais jautājums, džentlmeņi…

Soumss smaidīja. Tēvocis Džolions prata rīkoties!

Bet tad viņa uzmanība no jauna pievērsās Bozinijam. Cik dīvaini, ka domas par šo cilvēku vajāja viņu pat darba laikā!

Irēnas brauciens uz Robinhilu… tas taču nav nekas ļauns, tomēr viņai vajadzēja pastāstīt. Bet viņa jau parasti nekā nestāsta. Ar katru dienu kļūst arvien mazrunīgāka, vieglāk aizvainojama. Kaut jel drīzāk varētu pabeigt māju un pāriet uz turieni, projām no Londonas! Dzīve pilsētā viņai nav piemērota, viņai pārāk vāji nervi. Atkal sākusies muļķīgā dziesma par atsevišķu istabu!

Sapulce beidzās. Zem nerentablās šahtas fotogrāfijas stāvēja Hemingss, aizkavējies sarunā ar mācītāju Bomzu. Mazais misters Bukers, smaidīdams, bet dusmās saraucis spurainās uzacis, šķiroties vēl strīdējās ar veco Skrabsoulu. Viņi abi neieredzēja viens otru. Par iemeslu tam bija darvas piegāde, ko valde pēc mistera Bukera ieteikuma bija uzdevusi viņa brāļadēlam, tā apejot veco Skrabsoulu. Soumsam par to bija pastāstījis Hemingss, kam patika patenkot, it īpaši par sabiedrības direktoriem, izņemot, protams, veco Džolionu, no kura viņš baidījās.

Soumss nogaidīja izdevīgu brīdi. Kad pēdējais akcionārs bija nozudis aiz durvīm, viņš piegāja pie tēvoča, kas pašlaik lika galvā cepuri.

— Vai es varētu ar tevi parunāt, tēvoci Džolion?

Grūti pateikt, ko Soumss gaidīja no šīs sarunas.

Kaut arī Forsaiti pret veco Džolionu juta neizprotamu godbijību viņa filozofisko tieksmju vai varbūt — kā Hemingss katrā ziņā apgalvotu — viņa zoda dēļ, vecā vīra un brāļadēla attieksmēs vienmēr bija zināms naidīgums. To pauda viņu vēsā apsveicināšanās, izvairīgie izteicieni vienam par otru, un radīja šo naidīgumu droši vien tas, kā vecais Džolions uztvēra Soumsa rāmo neatlaidību (viņš to, gluži dabiski, sauca par stūrgalvību) un slepenas šaubas, vai viņš spēs tam uzspiest savu gribu.

Abiem šiem Forsaitiem, kas daudzējādā ziņā līdzinājās pilnīgi pretējiem poliem, piemita katram savā veidā un daudz lielākā mērā nekā pārējiem ģimenes locekļiem viņu dižās šķiras vērtīgākā īpašība — spēja neatlaidīgi un saprātīgi spriest par «darīšanām». Kā viens, tā otrs izdevīgos apstākļos būtu spējis sasniegt augstu stāvokli; kā viens, tā otrs būtu varējis kļūt par labu finansistu, lielu uzņēmēju, valstsvīru; taču vecais Džolions zināma noskaņojuma brīžos — cigāra vai skaistas dabas ainavas ietekmē — spētu apšaubīt, varbūt pat nicināt savu augsto stāvokli, kamēr Soumsam, kas cigārus nekad nesmēķēja, šādas pārdomas būtu aiztaupītas.

Turklāt veco Džolionu pastāvīgi mocīja slepena smeldze, domājot par to, ka Džeimsa, šī nenozīmīgā cilvēka dēls iet panākumu ceļu, bet viņa paša dēls…

Un, tā kā ģimenes tenkas tikpat ātri sasniedza viņu kā ikvienu citu Forsaitu, liela loma piekrita arī tam apstāklim, ka viņš bija dzirdējis neskaidrās, nenoteiktās, tomēr satraucošās baumas par Boziniju un jutās sāpīgi aizskarts.

Raksturīgi, ka viņa dusmas vērsās nevis pret Irēnu, bet pret Soumsu. Doma, ka brāļadēla sieva (Kāpēc tas nav uzmanīgāks pret viņu? — Kāda netaisnība! It kā Soumss spētu būt vēl uzmanīgāks!) atņem Džūnai līgavaini, bija neciešami pazemojoša. Un, redzēdams draudošās briesmas, viņš neslēpās no tām aiz veltīga uztraukuma kā Džeimss, bet mierīgās pārdomās atzina, ka tas iespējams: Irēnai piemita kaut kāda sevišķa pievilcība!

Vecais Džolions nojauta, ko Soumss grib viņam sacīt, kad viņi kopā izgāja no sapulču zāles un ienira Čīpsaidas troksnī un steigā. Labu laiku viņi, ne vārda nepārmīdami, gāja blakus, Soumss, kā parasti, klusiem, sīkiem soļiem, vecais Džolions taisni izslējies, spieķa vietā atbalstam izmantodams lietussargu.

Drīz viņi iegriezās klusākā ielā, jo vecais Džolions devās Mūrgeitstrītas virzienā — uz kādas citas sabiedrības kantori.

Tad Soumss, nepaceldams acis, sāka runāt.

— Es saņēmu no Bozinija šo vēstuli. Izlasi, ko viņš raksta. Es gribēju tev to parādīt. Par šo māju esmu izdevis jau vairāk, nekā biju nodomājis, un tagad man jātiek skaidrībā.

Vecais Džolions negribīgi pārlaida acis vēstulei:

Te viss skaidri pateikts, — viņš sacīja.

Viņš runā par «rīcības brīvību», — aizrādīja Soumss.

Vecais Džolions pavērās viņā. Ilgi apspiestās dusmas un naids pret šo jauno cilvēku, kurš ar savām likstām sāka iejaukties viņa dzīvē, lauzās uz āru.

— Nu, ja tu viņam neuzticies, kāpēc tad tu viņu pieņēmi?

Soumss iesānis zagšus palūkojās uz veco Džolionu.

— Tagad jau par vēlu runāt par to, — viņš sacīja. — Man tikai vajadzīga pilnīga pārliecība, ka viņš mani nepiekrāps, ja ļaušu viņam pilnīgu brīvību. Es domāju, ja tu ar viņu parunātu, tas būtu iespaidīgāk.

— Nē! — vecais Džolions strupi atteica. — Es tur neiejaukšos!

Kā tēvoča, tā brāļadēla vārdos jautās kāda neizteikta, daudz svarīgāka nozīme. Un skatieni, ar kādiem viņi apmainījās, apliecināja, ka viņi paši to zina.

— Nu, es gribēju tev to pateikt Džūnas dēļ, — sacīja Soumss. — Es domāju, tev derētu zināt, ka es necietīšu nekādas muļķības.

— Kas man par to? — vecais Džolions viņu pārtrauca.

O, es nezinu, — teica Soumss un, tēvoča ciešā skatiena samulsināts, nespēja runāt tālāk. — Nesaki, ka es tev visu neesmu izstāstījis, — viņš īgni piebilda, atguvis savaldību.

Izstāstījis? — vecais Džolions brīnījās. — Es nesaprotu, ko tu ar to gribi sacīt. Tu mani uztrauc ar tādām muļķībām. Es negribu dzirdēt par tavām darīšanām, tiec pats ar tām galā!

— Labi, — Soumss cieti atbildēja, — es to darīšu!

— Nu, tad ar labu rītu! — teica vecais Džolions, un viņi šķīrās.

Soumss griezās atpakaļ un, iegājis kādā izdaudzinātā restorānā, pasūtīja žāvētu lasi un glāzi šablī. Dienā viņš parasti ēda maz un lielākoties kājās stāvot, apgalvodams, ka tas nākot par labu viņa aknām, kas bija pilnīgi veselas, bet ko viņš labprāt uzskatīja par visu savu kaišu cēloni.

Paēdis viņš lēnām devās atpakaļ uz savu kantori, ar noliektu galvu, nemanīdams ļaužu tūkstošus, kas plūda viņam garām pa ielu, tāpat kā tie nemanīja viņu.

Ar vakara pastu viņš nosūtīja Bozinijam šādu vēstuli:

Forsaits, Basteds un Forsaits Tiesu notāri

Poultrijā, Brančleinā 2001 1887. g. 17. maijā

Cienījamais Bozinij! Saņēmu Jūsu vēstuli, un mani ļoti pārsteidza Jūsu noteikumi. Man likās, ka Jums ir un vienmēr ir bijusi «rīcības brīvība», jo es neatceros, ka Jūs būtu atzinis jel vienu no tiem aizrādījumiem, ko es nelaimīgā kārtā esmu Jums izteicis. Dodot Jums saskaņā ar Jūsu lūgumu šo «rīcības brīvību», es gribu, lai Jums būtu skaidrs, ka mājas galīgā izmaksa ar visu iekšējo apdari, ieskaitot Jūsu atalgojumu (pēc mūsu norunas), nedrīkst pārsniegt divpadsmit tūkstošus mārciņu (Ј 12000). Tas dod Jums plašas iespējas un, kā Jums zināms, ir daudz vairāk, nekā es sākumā biju paredzējis.

Jūs cienīdams,

Soumss Forsaits.

Otrā dienā viņš saņēma Bozinija atbildi.

Filips Beinzs Bozinijs Arhitekts

Slounstrītā 309 d 18. maijā

Cienījamais Forsait!

Ja Jūs domājat, ka tik delikātā jautājumā kā mājas iekšējā apdare es varu saistīt sev rokas ar noteiktu summu, tad Jūs diemžēl maldāties. Es redzu, ka Jums apnicis mūsu līgums un es pats, un tāpēc būs labāk, ja es atteikšos.

Ar cieņu Jūsu Filips Beinzs Bozinijs.

Soumss ilgi un rūpīgi apdomāja atbildi un uzrakstīja to vēlu vakarā ēdamistabā, kad Irēna jau bija aizgājusi gulēt.

Monpeljē skvērā 62 1887. g. 19. maijā

Cienījamais Bozinij! Es domāju, ka mūsu abu interesēs būtu ārkārtīgi nevēlami pamest pasākto šinī stadijā. Es negribēju sacīt, ka mūsu starpā rastos kāda nesaprašanās, ja Jūs manā vēstulē minēto summu pārsniegtu par desmit vai divdesmit, vai pat piecdesmit mārciņām. Tāpēc es lūdzu Jūs pārdomāt galīgo atbildi. Jums ir «rīcības brīvība» šajā korespondencē noteiktajās robežās, un es ceru, ka Jūs atradīsiet iespēju pabeigt mājas iekšējo apdari, kuras izmaksu, kā man zināms, nevar iepriekš pilnīgi noteikti aprēķināt.

Jūs cienīdams,

Soumss Forsaits.

Bozinija atbilde, kas pienāca otrā dienā, skanēja tā:

20. maijā

Cienījamais Forsait!

Piekrītu.

F. Bozinijs.

VI VECAIS DŽOLIONS ZOOLOĢISKAJĀ DĀRZĀ

No otras sapulces, kurā piedalījās tikai valdes locekļi, vecais Džolions atbrīvojās ātri. Viņš izturējās kā īsts diktators, tā, ka pārējie direktori pēc viņa aiziešanas vienprātīgi izteicās, ka ilgāk vairs necietīšot vecā Džoliona arvien pieaugošās valdonīgās tieksmes.

Vecais Džolions aizbrauca ar apakšzemes dzelzceļu līdz Portlendroudas stacijai un no turienes ar ormani uz Zooloģisko dārzu.

Viņam tur bija norunāta satikšanās. Tas pēdējā laikā gadījās arvien biežāk un biežāk, un uz to viņu pamudināja pieaugošais nemiers par Džūnu un «pārmaiņa viņā», kā viņš to apzīmēja.

Džūna vairījās no cilvēkiem, novājēja. Ja vecais Džolions ko jautāja, viņa vai nu neatbildēja nekā, vai strupi atcirta, vai arī izskatījās, it kā kuru katru mirkli varētu izplūst asarās. Viņa bija ārkārtīgi pārvērtusies, un tikai šī Bozinija dēļ! Bet vectēvam nestāstīja nekā, itin nekā!

Un vecais Džolions mēdza stundām sēdēt, dziļās pārdomās iegrimis, ar nelasītu laikrakstu priekšā un apdzisušu cigāru zobos. Cik labs sarunu biedrs Džūna viņam bija jau kopš triju gadu vecuma! Un kā viņš to mīlēja!

Spēki, kas nerēķinājās ne ar ģimeni, ne šķiru, ne ieražām, bija ielauzušies viņa dzīvē, draudēja notikumi, pār kuriem viņam nebija varas. Viņā modās dusmas diezin pret ko, tāda cilvēka dusmas, kurš paradis rīkoties pēc savas gribas.

Pukodamies par gauso braucienu, viņš beidzot nonāca pie Zooloģiskā dārza vārtiem, taču veselīgais instinkts, kas mudināja tvert to labo, ko var atrast ikvienā mirklī, lika viņam, ejot uz satikšanās vietu, aizmirst savu īgnumu.

Ieraudzījuši veco Džolionu nākam, no akmens terases virs lāču sprosta steidzās lejā viņa dēls un abi mazbērni un veda viņu pie lauvām. Bērni gāja viņam abās pusēs, turēdamies katrs pie savas rokas, un Džolijs, kas bija tiepīgs tāpat kā viņa tēvs, nesa vectēva lietussargu tā, lai rokturis ķertos garāmgājējiem aiz kājām.

Jaunais Džolions sekoja viņiem.

Jauki bija redzēt savu tēvu kopā ar bērniem, tomēr šis bija viens no tiem jaukajiem skatiem, kas izraisa smaidu caur asarām. Vecu vīru, kas pastaigājas ar diviem maziem bērniem, var sastapt vienmēr un visur, taču, vērojot veco Džolionu ar Džoliju un Holiju, jaunajam Džolionam likās, ka viņam piešķirtas spējas redzēt to, kas slēpjas cilvēku sirds dziļumos. Bija tik aizkustinoši redzēt vecā, staltā vīra pilnīgo padevību abiem mazuļiem, kas turējās tam pie katras rokas, ka jaunais Džolions, kas parasti strauji reaģēja uz visām dzīves parādībām, klusi lādējās savā nodabā. Šis skats ietekmēja viņu tā, kā tam nevajadzētu ietekmēt Forsaitu, kas var būt tāds vai citāds, tikai ne ekspansīvs.

Tā viņi nonāca pie lauvu mājas.

No rīta Botāniskajā dārzā bija rīkoti svētki un ļoti daudz Forsai… — tas ir, labi ģērbušos cilvēku, kam pieder savas karietes, — bija ieradušies arī Zooloģiskajā dārzā, lai par savu naudu gūtu pēc iespējas vairāk izpriecu pirms atgriešanās Ratlendgeitā vai Braienstona skvērā.

— Iesim uz Zooloģisko dārzu, — viņi bija mudinājuši cits citu, — tur būs ļoti interesanti.

Todien ieejas biļete maksāja šiliņu — tātad nepatīkamie vienkāršie ļaudis tur nevarēja būt.

Viņi bija sastājušies garās sprostu rindas priekšā un vēroja, kā dzeltenbrūnie, rijīgie zvēri aiz restēm sagaida savu vienīgo iepriecinājumu visu divdesmit četru stundu laikā. Jo vairāk zvērs izsalcis, jo pievilcīgāks. Bet vai tāpēc, ka skatītāji apskauž tā ēstgribu, vai arī aiz mazliet cilvēcīgākām jūtām — tāpēc, ka šī ēstgriba drīz tiks apmierināta, to jaunais Džolions nezināja. Pastāvīgi līdz viņam atskanēja piezīmes: «Cik nejauks zvērs šis tīģeris!», «Ak, cik burvīgs! Paskaties, kāda maza mutīte!», «Jā, diezgan glīts! Neej tik tuvu, māmiņ!».

Un bieži vien kāds no viņiem aptaustīja kabatas un paskatījās apkārt, it kā baidīdamies, ka jaunais Džolions vai kāds cits, izlikdamies par vienaldzīgu skatītāju, neatbrīvo viņu no kabatu satura.

Kāds nobarojies vīrs baltā vestē lēnām izspieda caur zobiem:

— Tā ir tikai rijība, izbadējušies viņi nevar būt. Viņi taču nemaz nekustas.

Tajā mirklī tīģeris pakampa asiņainu aknu gabalu, un resnais vīrs iesmējās. Viņa sieva, ģērbusies pēc Parīzes modes šūtā kleitā, ar zelta pensneju uz deguna, apsauca viņu:

— Kā tu vari smieties, Harij? Pretīgs skats! Jaunais Džolions sarauca pieri.

Viņa dzīves apstākļi, kaut arī tagad viņš tos uzņēma jau daudz mierīgāk, bija padarījuši viņu sarkastiski noskaņotu, it īpaši pret šķiru, no kuras viņš pats nāca, — pret kariešu īpašnieku šķiru.

Ieslodzīt lauvu vai tīģeri krātiņā katrā ziņā ir briesmīga necilvēcība. Taču neviens civilizēts cilvēks to negrib atzīt.

Viņa tēvam, piemēram, droši vien nekad nav ienācis prātā, ka ir nežēlīgi turēt plēsīgus zvērus iesprostotus. Tēvs piederēja pie tiem ļaudīm, kas uzskatīja, ka ir reizē humāni un pamācoši ieslodzīt paviānus un panterus, cerēdami, bez šaubām, ka ar laiku viņiem izdosies šos zvērus padarīt prātīgākus, lai tie nenobeigtos no bēdām un grūtsirdības aiz savu krātiņu režģiem un sabiedrībai nebūtu jācieš zaudējumi, to vietā pērkot citus. Viņam, tāpat kā visiem Forsaitiem, baudījums redzēt šos skaistos radījumus gūstā bija daudz nozīmīgāks nekā cietuma grūtības zvēriem, kam dievs tik neapdomīgi ļāvis dzīvot brīvībā. Tas taču dzīvnieku pašu labā — tie pasargāti no piepūles un bezgalīgām briesmām, kas tiem var uzbrukt brīvā dabā, un aplaimoti ar iespēju mierīgi un netraucēti dzīvot katram savā atsevišķā būrī. Patiešām, vai tad plēsīgi zvēri nav tikai tāpēc radīti, lai tos ieslodzītu krātiņos?

Bet, tā kā jaunā Džoliona uzskatiem piemita zināma objektivitāte, viņš nosprieda, ka būtu nepareizi nozākāt par necilvēcību to, kas patiesībā ir tikai iztēles spēju trūkums. Neviens no šiem ļaudīm taču nebija atradies būrī, ieslodzīto dzīvnieku vietā, tāpēc nevarēja gaidīt, lai viņi saprastu, kā zvērs jūtas nebrīvē.

Tikai tad, kad viņi ar sajūsmas pārņemtajiem bērniem jau gāja ārā no dārza, vecajam Džolionam izdevās parunāt ar dēlu par to, kas spieda viņa sirdi.

— Es nekā vairs nesaprotu, — viņš sacīja. — Ja viss tāpat turpināsies, es nezinu, kas ar viņu notiks. Es teicu, lai viņa aiziet pie ārsta, bet viņa negrib. Viņa nemaz nav līdzīga man. Tieši kā tava māte. Stūrgalvīga kā ēzelis! Ja viņa ko negribēs, tad arī nedarīs — un beigas!

Jaunais Džolions pasmaidīja. Viņa skatiens bija pārslīdējis tēva zodam. «Abi jūs esat vienādi,» viņš nodomāja, bet neteica nekā.

— Un tad šis Bozinijs, — turpināja vecais Džolions.

— Es labprāt kārtīgi sadotu šim zellim, taču, man liekas, es to nedrīkstu. Bet kāpēc gan tu to nevarētu? — viņš domīgi piebilda.

— Ko tad viņš izdarījis? Lai viņi labāk šķiras, ja jau nevar saprasties.

Vecais Džolions pavērās dēlā. Sākot runāt par tematu, kas saistīts ar attieksmēm starp pretējiem dzimumiem, viņā pēkšņi modās aizdomas. Dēlam, protams, šajā ziņā būs daudz brīvāki uzskati.

— Es nezinu, ko tu par to domā, — viņš sacīja.

— Droši vien nostāsies viņa pusē. Es par to nemaz nebrīnītos. Bet man liekas, ka viņš rīkojas ļoti negodīgi, un, ja man gadīsies ar viņu sastapties, es tieši tā arī pateikšu.

Viņš atmeta šo tematu.

Bija gluži neiespējami runāt ar dēlu par Bozinija neuzticību. Vai tad Džo pirms piecpadsmit gadiem nebija tāpat (varbūt vēl ļaunāk) rīkojies? Likās, šīs muļķības sekām nebūs gala.

Arī jaunais Džolions klusēja. Viņš uzreiz bija sapratis, ko tēvs domā, jo, nolaidies no augstumiem, kur viss liekas skaidrs un vienkāršs, viņš bija ieguvis uztveres spējas un asu prātu.

Taču viņa viedoklis seksuālos jautājumos jau kopš piecpadsmit gadiem krasi atšķīrās no tēva viedokļa. Plaisa bija nepārejama.

Viņš mierīgi sacīja.

— Bozinijs varbūt iemīlējies kādā citā sievietē? Vecais Džolions uzlūkoja viņu ar šaubu pilnu skatienu.

— Es nezinu, — viņš teica. — Tā runā.

— Tad jau laikam tā būs, — jaunais Džolions piezīmēja pavisam negaidīti. — Tu droši vien esi dzirdējis, kas viņa ir?

— Jā, — atbildēja vecais Džolions. — Soumsa sievai Jaunais Džolions neiesvilpās. Viņa paša dzīves apstākļi bija atradinājuši viņu svilpot tādos gadījumos, tomēr viņš paraudzījās uz tēvu ar tikko manāmu smaidu sejā.

Varbūt vecais Džolions to redzēja, tomēr neizrādīja.

— Viņas bija sirdsdraudzenes! — viņš nomurmināja.

— Nabaga mazā Džūna! — klusi sacīja jaunais Džolions. Viņš vēl arvien iedomājās savu meitu kā trīs gadus vecu mazuli.

Vecais Džolions pēkšņi apstājās.

— Es neticu ne vārda, — viņš sacīja. — Vecu sieva tenkas, nekas vairāk. Pameklē ormani, Džo, es esmu noguris līdz nāvei!

Viņi stāvēja ielas stūrī, gaidīdami kādu brīvu ormani, bet garām brauca kariete pēc karietes, vedot daždažādākos Forsaitus projām no Zooloģiskā dārza. Iejūgi, kučieru livrejas, zirgu spīdīgās muguras mirdzēja un laistījās maija saulē, un šķita, ka it visas ekipāžas un karietes, slēgtas un vaļējas, divvietīgas un četrvietīgas, lepni klabina ar riteņiem:

Gan mēs, gan zirgi, gan kučieri.

Jā, viss šis brauciens gan maksāja daudz.

Bet veltīgi nav ne penijs šķiests.

Lūk, cik cienīgi kungs un kundze sēž —

Ērti un droši — par paraugu visiem!

Un šādi vārdi, kā visiem zināms, ir piemērots pavadījums ikviena Forsaita izbraukumam.

Starp šiem pajūgiem kādi četrvietīgi slēgtie rati ar diviem gaišbēriem zirgiem priekšā traucās pa ielu ātrāk nekā pārējie. Rati šūpojās uz augstajām atsperēm, un četri cilvēki sēdēja tajos kā līganā šūpulī.

Šie rati piesaistīja jaunā Džoliona uzmanību, un piepeši viņš tajos ieraudzīja tēvoci Džeimsu. Kaut gan viņa vaigu bārda bija kļuvusi pavisam balta, jaunais Džolions viņu tūdaļ pazina. Viņam pretī, slēpdamās zem saulsargiem, sēdēja Reičela Forsaita un viņas vecākā, precētā māsa Vinifreda Dārtija, tērpušās nevainojamās tualetēs, augstprātīgi izslējušas galvas kā putni, ko viņi nule bija redzējuši Zooloģiskajā dārzā, bet Džeimsam blakus sēdeklī atlaidies zvilnēja Dārtijs gluži jaunos, cieši apspīlētos vizītsvārkos ar rūpīgi uz āru pavilktu paplatu manšetu maliņu.

Šim pajūgam piemita kaut kāds sevišķs, netverams mirdzums, īpaša spožuma piedeva, kas izcēla to visu pārējo vidū, it kā ar veiksmīgu ekstravagances vilcienu — līdzīgu tam, kas atšķir īstu «mākslas darbu» no parastas «gleznas», — tas būtu padarīts par raksturīgu Forsaitu pajūgu, par viņu valstības troni.

Vecais Džolions to neredzēja, viņš mierināja mazo Holiju, kas bija ļoti nogurusi, bet karietē sēdošie bija pamanījuši mazo grupiņu. Dāmu galvas pēkšņi noliecās un strauji paslēpās aiz saulsargiem, Džeimss vientiesīgi izstiepa kaklu kā putns, un viņa mute lēnām vērās vaļā. Saulsargu apaļie vairogi kļuva arvien mazāki un mazāki un beidzot izzuda tālumā.

Jaunais Džolions saprata, ka viņu pazinuši visi, pat Vinifreda, kurai nevarēja būt vairāk par piecpadsmit gadiem toreiz, kad viņš zaudēja tiesības piederēt pie Forsaitu ģimenes.

Viņinebija daudz mainījušies! Jaunais Džolions skaidri atcerējās, kāds tajā laikā izskatījās viņu pajūgs.

Zirgi, kučieris, rati — tagad viss, bez šaubām, bija citāds, taču kopējais iespaids tieši tāds pats kā pirms piecpadsmit gadiem: tas pats ārišķīgais glītums, tā pati it kā rūpīgi apdomātā augstprātība — ērti un droši!Tāpat rati šūpojās, tāpat tika turēti saulsargi, no visa vēdīja tas pats noskaņojums.

Un, saules apmirdzētas, lepniem saulsargu vairogiem aizsargātas, karietes traucās garām cita pēc citas.

— Tēvocis Džeimss ar savām dāmām nupat pabrauca garām, — sacīja jaunais Džolions.

Tēvs sadrūma.

— Vai tavs tēvocis mūs redzēja? Jā? Hm! Ko tad viņš te meklēja?

Tajā mirklī tuvojās kāds brīvs ormanis, un vecais Džolions to apturēja.

— Es tevi drīz atkal apciemošu, manu zēn! — viņš sacīja. — Nedomā vairs par to, ko es tev teicu par Boziniju, es neticu ne vārdam no visa tā.

Noskūpstījis bērnus, kas negribēja vēl šķirties no viņa, vecais Džolions iekāpa ratos un aizbrauca.

Turēdams uz rokas Holiju, jaunais Džolions nekustīgi stāvēja ielas stūrī, noraudzīdamies pakaļ ratiem.

VII PĒCPUSDIENA TIMOTIJA NAMĀ

Ja vecais Džolions, kāpdams ratos, būtu sacījis: «Es negribu ticēt ne vārdam no visa tā!» — tad viņš būtu patiesāk izteicis savas jūtas.

Doma, ka Džeimss ar savām dāmām redzējis viņu kopā ar dēlu, pamodināja vecajā Džolionā ne vien īgnumu, kā arvien, sastopoties ar kavēkļiem, bet arī brāļu starpā tik parasto slepeno naidu, kura saknes — bērnības sāncensība — dažreiz kļūst spēcīgākas un dziļākas vēlākā dzīvē un nemanot audzē koku, kas savā laikā var nest visrūgtākos augļus.

Līdz šim sešu brāļu starpā nedraudzīgas jūtas radīja vienīgi klusās un gluži dabiskās bažas, vai tikai kādsnavbagātāks par citiem.Šīsbažas pārvērtās par ziņkārībulīdz ar visu sacensību gala — nāves stundas tuvošanos,un tās palielināja arī viņu pilnvarotais ar savu «noslēgtību», Niklasam apgalvodams, ka nezinot, ciklieliDžeimsa ienākumi, Džeimsam apgalvodams to pašuparveco Džolionu, Džolionam to pašu par Rodžeru, Rodžerampar Svizinu, bet Svizinu kaitināja, sacīdams, kaNiklassdroši vien esot ļoti bagāts. Tikai Timotijs palikanomaļus ar saviem drošajiem vērtspapīriem.

Bettagad vismaz divu brāļu starpā bija radusies aizvainojuma sajūta. Kopš tā brīža, kad Džeimss tik nekaunīgi bija mēģinājis bāzt degunu viņa darīšanās — kā vecais Džolions to apzīmēja, — viņš vairs negribēja ticēt runām par Boziniju. Kāds no «šī cilvēka» ģimenes iedrošinājies tik necienīgi izturēties pret viņa mazmeitu! Viņš nosprieda, ka Bozinijs apmelots. Tā neuzticībai droši vien ir kāds cits cēlonis.

Varbūt Džūna tam bez iemesla uzbrukusi, zināmstaču,cik ātri viņa apvainojas!

Tomēr jāpasaka Timotijam skaidri un gaiši savas domas,tad jau redzēs, vai viņš vēl mētāsies ar tādiem vārdiem.Nav arī ko vilkt garumā, jābrauc tūdaļ uz turieniunjārīkojas noteikti, lai tas būtu nokārtots reizi par visām reizēm.

Timotija mājas priekšā ceļu aizsprostoja Džeimsa rati. Tātad viņi atbraukuši pirmie — katrā ziņā jau tērgā, ka redzējuši veco Džolionu! Un tālāk Svizina sirmji pagriezuši galvas pret Džeimsa bērajiem, it kā pārrunādami jaunumus Forsaitu ģimenē, tāpat kā abi kučieri.

Vecais Džolions, nolicis cepuriuzkrēsla tai pašā ma zajā priekšnamā, kur kādreiz Bozinija platmale bija noturēta par kaķi, apņēmīgi pārlaida kalsnu roku sejai ar kuplajām, nokarenajām, sirmajām ūsām, it kā gribēdams aizdzīt nemiera ēnu, un devās augšā. Lielā viesistaba bija ļaužu pilna. Tā bija pilna vienmēr, arī bez viesiem, bez neviena cilvēka, jo Timotijs un viņa māsas, sekodami savas paaudzes tradīcijām, uzskatīja, ka telpa nav «skaista», ja nav «pienācīgi» apmēbelēta. Tāpēc tajā atradās vienpadsmit krēsli, dīvāns, trīs galdi, divas etažeres, milzīgs daudzums dažādu nieciņu un daļa no liela flīģeļa. Pašlaik tur bija misis Smola, krustmāte Hestere, Svizins, Džeimss, Reičela, Vinifreda, Jūfimija, kura bija atnesusi atpakaļ pie brokastgalda: izlasīto romānu «Kaislības un mierinājums», un viņas draudzene Fransisa, Rodžera meita (muzikālā Forsaitu atvase — viņa komponēja dziesmas). Tukšs stāvēja tikai viens krēsls, neskaitot, protams, tos divus, uz kuriem neviens nekad nesēdēja, un vienīgo brīvo grīdas laukumiņu aizņēma kaķis, kuram vecais Džolions uzkāpa tieši virsū. Tajā laikā daudz viesu Timotija namā nebija nekas neparasts. Visi ģimenes locekļi vienmēr bija jutuši patiesu cieņu pret krustmāti Annu un tagad, pēc viņas nāves, ieradās biežāk un palika ilgāk. Svizins bija atbraucis pirmais un, nekustīgi atlaidies sarkana atlasa krēslā ar zeltītu atzveltni, ar visu savu izskatu it kā apliecināja, ka nolēmis iet projām pēdējais. Ar savu lielo, masīvo augumu, biezajiem, baltajiem matiem un tuklo, gludi skūto, sastingušo seju simbolizēdams Bozinija doto apzīmējumu «Resnais», viņš šajā ar mēbelēm pieblīvētajā istabā likās senlaicīgāks nekā jebkad. Kā parasti pēdējā laikā, viņš tūdaļ sāka runāt par Irēnu un nekavējās pavēstīt krustmātēm Džūlijai un Hesterei savas domas par baumām, ko dzirdējis. Nē, viņš sacīja, varbūt viņai iegribējies mazliet paflirtēt — skaistai sievietei vajadzīga izklaidēšanās, bet viņš nedomājot, ka tur būtu kas nopietnāks. Viss pieklājības robežās. Viņa esot ļoti gudra, protot pienācīgi novērtēt savu un savas ģimenes stāvokli! Nekāda sk … — viņš gandrīz izteica «skandāla», taču šī doma likās tik bezjēdzīga, ka viņš tikai atmeta ar roku, it kā sacīdams: «Nav vērts par to runāt!»

Varētu pieņemt, ka Svizins raudzījās uz šo situāciju no vecpuiša viedokļa, tomēr — vai tad nevajadzēja augstu vērtēt ģimeni, no kuras piederīgiem tik daudziem dzīvē sevišķi veicies, tik daudzi sasnieguši augstu stāvokli? Ja arī viņam bija gadījies drūmos, pesimistiskos brīžos dzirdēt vārdus «brīvzemnieki» un «pavisam neievērojami ļaudis» attiecībā uz savu izcelšanos — vai tad viņš tiem ticēja?

Nē! Pašos sirds dziļumos viņš aizkustinoši loloja slepenu teoriju, pēc kuras viņa senčiem bijušas kaut kādas izcilas īpašības.

— Tam tā jābūt, —viņš reiz sacīja jaunajam Džolionam, kad tas vēl nebija nogājis no ceļa. — Redzi, cik mums lieliski veicies! Katrā ziņā mūsos rit dižciltīgas asinis.

Svizinam patika jaunais Džolions: koledžā zēns bija labā sabiedrībā, pazina vecā kašķa sera Čarlza Fista dēlus. Jā, arī viens no tiem galu galā izrādījās tīrais nelietis. Zēnam piemita zināma izsmalcinātība. Cik žēl, ka viņš aizlaidās ar to ārzemnieci, pie tam vēl guvernanti. Ja jau citādāk nevarēja, tad vismaz būtu izvēlējies tādu sievieti, kas viņus visus neapkauno! Un kas viņš tagad? Aģents Loida apdrošināšanas sabiedrībā. Runā, ka viņš pat gleznojot. Gleznojot! Sasodīts! Viņš būtu varējis kļūt par seru Džolionu Forsaitu, baronetu, par parlamenta locekli, lauku mājas īpašnieku!

Pakļaudamies impulsam, kas agri vai vēlu sāk urdīt kādu ikvienas lielas ģimenes locekli, Svizins reiz bija aizgājis uz Heraldikas pārvaldi, kur viņam apgalvoja, ka viņš noteikti piederot pie pazīstamās Forsaitu ģimenes, kuras ģerbonī esot «trīs sarkanas sprādzes kreisajā pusē uz melna fona». Pārvaldē, protams, cerēja, ka viņš pieņems šo ģerboni.

Taču Svizins to nedarīja, bet, pārliecinājies, ka ģimenes zīme ir «fazāns dabiskā izskatā» un devīze «Par Forsaitu», viņš lika «fazānu» uzzīmēt uz saviem, ratiem un iegravēt uz kučiera pogām, kā arī līdz ar devīzi iespiest uz vēstuļu papīriem. Par ģerboni viņš tikai klusībā tīksminājās, pa daļai tāpēc, ka nebija par to maksājis un domāja, ka būtu ārišķīgi likt to uz karietes, bet ārišķību viņš necieta, pa daļai tāpēc, ka viņš, kā ikviens praktiski noskaņots cilvēks, klusībā nicināja visu, ko nespēja saprast, bet aptvert, ko nozīmē «trīs sarkanas sprādzes kreisajā pusē uz melna fona» viņam, kā ikkuram katram citam, nācās visai grūti.

Tomēr viņš neaizmirsa, ko bija uzzinājis: ka viņam būtu tiesības lietot ģerboni, tiklīdz viņš par to samaksātu, un tas nostiprināja viņa pārliecību, ka viņš ir džentlmenis. Pamazām arī pārējie ģimenes locekļi piesavinājās fazānu, un daži nopietnākie pieņēma devīzi. Vecais Džolions devīzi noraidīja, izteikdamies, ka, pēc viņa domām, tie esot nieki bez kādas nozīmes.

Vecākās paaudzes Forsaiti varbūt uzzināja, kādam lielam vēsturiskam notikumam viņi var pateikties par savu ģimenes zīmi, un, ja viņiem kādreiz vajadzēja atbildēt uz jautājumiem, viņi steidzīgi atzinās, ka Svizins to kaut kā izpētījis, melot nebija viņu dabā, viņiem likās, ka melo tikai franči un krievi.

Jaunā paaudze šinī gadījumā rīkojās visai apdomīgi. Viņi negribēja aizvainot vecākos, ne arī paši likties smieklīgi un, neko nedomādami, tikai lietoja šo ģimenes zīmi…

Nē, sacīja Svizins, viņam bijusi izdevība pašam visu redzēt, un viņš varot apgalvot, ka Irēna neesot izturējusies pret šo jauno «Jūras laupītāju» Boziniju vai kā nu to sauc kaut kā citādi nekā pret viņu — Svizinu. Patiesību sakot, viņš gandrīz varētu … Bet šinī mirklī, kā par nelaimi, ienāca Fransisa un Jūfimija un saruna pārtrūka, jo tāds temats nebija piemērots jauniem ļaudīm.

Kaut gan Svizinu mazliet kaitināja tas, ka vajadzēja apklust tieši tajā brīdī, kad viņš gribēja pateikt kaut ko svarīgu, viņš tomēr drīz vien atguva savu labo noskaņojumu. Viņam patika Fransisa jeb Frensija, kā to sauca ģimenē. Meitene bija ļoti atjautīga, un runāja, ka viņa nopelnot sev krietnu kabatas naudu ar savām dziesmām. Svizins turēja viņu par prātīgu meiteni.

Svizins allaž lepojās ar saviem brīvajiem uzskatiem attiecībā uz sievietēm: viņam nelikās nekas ļauns, ka sievietes gleznoja, komponēja vai pat rakstīja grāmatas, it īpaši, ja ar to varēja nopelnīt labu summiņu; kāpēc viņām to liegt — tas tikai pasargāja viņas no citiem ļaunumiem. Viņas taču nebija vīrieši!

«Mazā Frensija», kā viņu mēdza saukt labsirdīgā nevērībā, bija nozīmīga persona, kaut vai tikai tāpēc, ka viņā izpaudās Forsaitu nostāja pret mākslu. īstenībā viņa nepavisam nebija maza, bet diezgan gara auguma, ar Forsaitiem neparasti tumšiem matiem, kas kopā ar pelēkajām acīm piešķīra viņai tā saucamo «ķeltisko izskatu». Viņa komponēja dziesmas ar šādiem un līdzīgiem nosaukumiem: «Liegās nopūtas», «Skūpsti mani, māmiņ, tu» ar refrēnu, kas atgādināja himnu:

Skūpsti mani, māmiņ, tu:

Drīz, ak, drīz es aiziešu!

Skūpsti, pirms es nomirstu —

Skūpsti mani, māmiņ, tu!

Viņa pati rakstīja vārdus šīm dziesmām un arī citus dzejoļus. Jautrāka noskaņojuma brīžos komponēja valšus, no kuriem viens — «Kensingtonas virpulis» bija tik neatvairāmi pievilcīgs, ka kļuva gandrīz vai par Kensingtonas nacionālo melodiju. Šis valsis sākās tā:

Ļoti oriģināli. Bez tam bija «Dziesmas mazajiem» — audzinošas un reizē arī asprātīgas, it īpaši «Vecmāmuļas Džordžijs» un kāda dziesmiņa, kas gandrīz pravietiski vēstīja impērijas pieaugošo varu: «Dod tikai viņam pa aci».

Tās labprāt pieņēma ikviens izdevējs, un tādi žurnāli kā «Lielā dzīve» un «Elegantas dāmas padomnieks» jūsmoja par katru «jaunu mis Frensijas Forsaitas dziesmiņu — tik asprātīgu un aizkustinošu. Mēs nespējam valdīt smieklus un asaras. Mis Forsaitai ir spožas izredzes.»

Ar savai ciltij raksturīgo nekļūdīgo instinktu Frensija bija nodibinājusi pazīšanos ar īstajiem cilvēkiem — cilvēkiem, kas varēja par viņu rakstīt un runāt, un arī ar cilvēkiem no augstākās sabiedrības, — domās apsvērdama, kur laist darbā savu burvību, un paturēdama acīs nemitīgi augošos honorārus, kuros viņa redzēja savu nākotni. Tā viņai izdevās iekarot vispārēju cieņu.

Rodžera dzīves gaita, ko noteica vēlēšanās pēc iespējas izdevīgāk ieguldīt naudu namos, bija ietekmējusi viņa vienīgo meitu, modinot tajā tieksmes viegli iekvēloties, un reiz, kad viņas emocijas urdīja mīlestība, viņa pievērsās lielam un nopietnam darbam — vijoles sonātei Tā bija vienīgā no viņas kompozīcijām, kas radīja Forsaitos nemieru… Viņi tūdaļ juta, ka to nevarēs pārdot.

Rodžeru, kas bija visai apmierināts ar savu spējīgo meitu un bieži pieminēja lielo kabatas naudu, ko viņa pati nopelnīja, uztrauca šī vijoles sonāte.

— Nieki! — tā viņš to nosauca. — Frensija lūgusi, lai Jūfimijas Flažoleti to nospēlē Prinsesgārdenas viesistabā.

Patiesību sakot, Rodžeram bija taisnība. Tie bija nieki, bet — cik nepatīkami! — tāda veida nieki, ko nepērk. Kā ikvienam Forsaitam zināms, nieki, ko pērk, nemaz nav nieki — nepavisam arī ne.

Un tomēr, par spīti veselajam saprātam, kas liek vērtēt mākslas darbu atbilstoši ienākumiem, ko tas dod, daži no Forsaitiem — piemēram, krustmāte Hestere, kas vienmēr bija mīlējusi mūziku, — nožēloja, ka Frensijas mūzika neesot «klasiska», tāpat arī viņas dzejoji. Bet, kā krustmāte Hestere izteicās, tagad taču īstas dzejas nemaz neesot, tikai «nenozīmīgi sīkumi». Neesot vairs neviena, kas spētu uzrakstīt tādas poēmas kā «Zaudētā paradīze» vai «Čailds Harolds», kuras patiešām vērts lasīt. Tomēr jauki tas, ka Frensijai ir kaut kas ko darīt. Citas meitenes tērē naudu iepirkdamās, bet viņa pati pelnī! Krustmāte Hestere un krustmāte Džūlija vienmēr ar prieku noklausījās stāstu par to, kā Frensijai izdevies panākt honorāra paaugstinājumu.

Viņas klausījās arī pašlaik, līdz ar Svizinu, kurš izlikās, ka neklausās, jo jaunie runāja tik ātri un neskaidri, ka viņš nespēja izsekot to runām.

— Es nesaprotu, — sacīja misis Smola, — kā tu to vari. Es nekad to neiedrošinātos.

Frensija bezrūpīgi smaidīja.

Man labāk patīk kārtot darīšanas ar vīrieti nekā ar sievieti. Sievietes ir tik viltīgas!

Nē, nē, mīļā! — iesaucās misis Smola. — Mēs tādas neesam.

Jūfimijai uznāca kluso smieklu lēkme, un, spiegdama, it kā viņu kāds žņaugtu, viņa beidzot izspieda:

— O, es būšu pagalam, krustmāt!

Svizins neredzēja nekāda iemesla smiekliem. Viņš nevarēja ciest, ja cilvēki smējās par to, kas viņam nemaz nelikās jocīgs. Turklāt viņš vispār neieredzēja Jūfimiju un parasti izteicās par viņu tā: «Nika meita, nu, kā viņu sauc — tā bālā!» Viņš gandrīz bija kļuvis par Jūfimijas krusttēvu, patiesību sakot, būtu kļuvis, ja nebūtu tik krasi uzstājies pret viņas neparasto vārdu. Viņam ļoti nepatika būt par krusttēvu. Pašlaik viņš cienīgi sacīja Frensijai:

— Jauka diena … ē … šajā gadalaikā.

Bet Jūfimija, kura ļoti labi zināja, ka Svizins atteicies būt par viņas krusttēvu, pievērsās krustmātei Hesterei un sāka stāstīt, ka redzējusi Irēnu — Soumsa sievu veikalā.

Vai abus ar Soumsu? — jautāja krustmāte Hestere, kurai misis Smola vēl nebija paguvusi pastāstīt par šo gadījumu.

Ar Soumsu? Protams, ne.

— Bet vai tad viņa viena pati brauca uz pilsētu?

— O nē, viņa bija kopā ar misteru Boziniju. Un brīnišķīgi ģērbusies.

Bet Svizins, izdzirdējis Irēnas vārdu, bargi paraudzījās uz Jūfimiju, kura, patiesību sakot, nekad neizskatījās labi, vismaz apģērbā ne, un teica:

— Ģērbusies, kā pieklājas dāmai. Bez šaubām. Patīkami viņu redzēt.

Šajā mirklī pieteica Džeimsu ar meitām. Dārtijs, kārodams kādu stiprāku malku, bija izkāpis pie Marmora arkas, aizbildinādamies, ka jāejot pie zobārsta, paņēmis ormani un nu jau sēdēja loga nišā savā klubā Pikadilijā.

Sieva, tā viņš stāstīja saviem draugiem, gribējusi vest viņu līdzi ciemos. Tas neesot viņa gaumē — nepavisam ari ne. Ha!

Pasaucis sulaini, viņš izsūtīja to ārā vestibilā uzzināt, kas uzvarējis zirgu skriešanās sacīkstēs pulksten 4.30 Viņš sacīja, ka esot noguris līdz nāvei, un tas bija tiesa; visu dienu viņš bija vadājis sievu no vienas vietas uz otru. Beidzot nu viņam esot diezgan. Cilvēkam taču jādzīvo arī pašam sava dzīve.

Tajā mirklī, pametis skatienu pa logu, — viņam patika šī vieta, no kurienes varēja redzēt visus, kas gāja garām, — viņš, kā par nelaimi vai varbūt par laimi, ieraudzīja Soumsu, kas uzmanīgi nāca pāri ielai no Grīnparka puses, acīm redzot ar nodomu iegriezties klubā, jo arī viņš bija «Iseeum» kluba biedrs.

Dārtijs pietrūkās kājās, paķēris savu glāzi, nomurmināja kaut ko par «sacīkstēm 4.30» un steidzīgi nozuda kāršu spēļu istabā, kur Soumss nekad negāja. Tur pilnīgā vientulībā un vājā apgaismojumā viņš «dzīvoja pats savu dzīvi» līdz pusastoņiem, zinādams, ka ap to laiku Soumss droši vien aizies no kluba.

Nebūtu labi, viņš apgalvoja pats sev, juzdams nepārvaramu vēlēšanos piedalīties sarunās loga nišā, — nekādā ziņā nebūtu labi tagad, kad viņa finanses tik bēdīgas un «vecais» (Džeimss) sabozies vēl kopš tās pašas likstas ar naftas akcijām, riskēt sastrīdēties ar Vinifredu.

Ja Soumss ieraudzītu viņu klubā, sieva noteikti uzzinātu, ka viņš nemaz nav bijis pie zobārsta. Viņš nepazina otras tādas ģimenes, kur visu tik drīz «uzzināja». Neērtā pozā, saraucis olīvkrāsas seju, rūtainās biksēs tērptos stilbus sakrustojis, viņš sēdēja starp zaļi klātajiem kāršu galdiņiem, lakādas zābakiem spīdot puskrēslā, košļāja rādītāja pirkstu un prātoja, kur ņemt naudu, ja Eross neiegūs Lankaširas kausu.

Viņa drūmās domas pievērsās Forsaitiem. Kas tie par ļaudīm! Nekā no viņiem nevarēja izdabūt, vismaz tas nācās ārkārtīgi grūti. Tik sasodīti sīkumaini naudas lietās. Neviena paša augstsirdīga viņu vidū, ja nu varbūt vienīgi Džordžs. Šis pats Soumss, piemēram, kristu ģībonī, ja kāds mēģinātu aizņemties no viņa desmit mārciņas, vai arī, ja tieši nekristu ģībonī, tad katrā ziņā uzlūkotu prasītāju ar savu augstprātīgo smaidu, it kā cilvēks jau būtu galīgi pazudis, ja tam nav naudas.

Bet Soumsa sieva! (Dārtijam neviļus saskrēja siekalas mutē.) Viņš bija mēģinājis iedraudzēties ar to, kā ikviens cits būtu mēģinājis iedraudzēties ar skaistu svaini, taču, velns parāvis, šai … (viņš domās pielietoja parupju apzīmējumu) nebija ne vārda, ko viņam pateikt, tā lūkojās uz viņu kā uz kādu atkritumu, un tomēr viņš būtu ar mieru derēt, ka tā nemaz nav tik svēta. Viņš pazina sievietes. Ne jau par velti tās apbalvotas ar tādām maigām acīm un tādu augumu, un Soumss par to drīz vien pārliecināsies, ja ir kaut mazliet taisnības runās par šo «Jūras laupītāju».

Piecēlies no krēsla, Dārtijs pārgāja pāri istabai, apstājās pie spoguļa, kas atradās uz marmora kamīna dzegas, un ilgi stāvēja, vērodams savu atspulgu. Viņa seja ar tumšajām ūsām un nelielo, īpatnējo vaigu bārdu likās — tāpat kā dažiem citiem vīriešiem — it kā pernicā izmērcēta. Un viņš nobažījies juta, ka uz viegli izliektā, paresnā deguna laikam izsitīsies pūtīte.

Vecais Džolions pa tam bija atradis vienīgo brīvo krēslu Timotija plašajā viesistabā. Līdz ar viņa ierašanos acīm redzot bija pārtrūkusi saruna un iestājies nepatīkams klusums. Labsirdīgā krustmāte Džūlija tūdaļ steidzās glābt situāciju.

Jā, Džolion, — viņa sacīja, — mēs nupat runājām, ka tu neesi ilgi bijis šeit. Bet par to nav ko brīnīties. Tu, protams, esi ļoti aizņemts, vai ne? Džeimss tikko sacīja, ka tik daudz darīšanu . . .

Tā viņš sacīja? — jautāja vecais Džolions, cieši uzlūkodams Džeimsu. — Nebūtu nemaz tik daudz, ja viens otrs nejauktos, kur nevajag.

Džeimss, kurš sēdēja tik zemā krēslā, ka viņa ceļi slējās uz augšu, nemierīgi sakustējās un pastiepa kājas uz priekšu, uzmīdams kaķim, kas neapdomīgi bija patvēries pie viņa, bēgdams no vecā Džoliona.

Ei, te ir kaķis! — viņš aizvainojies iesaucās, nervozi atvilkdams atpakaļ kāju, kad juta, ka tā atduras pret kaut ko mīkstu, pūkainu.

Vairāki, — izlaboja vecais Džolions, vērdamies klātesošo sejās citā pēc citas. — Es nupat vienam uzkāpu virsū.

Sekoja klusums.

Tad misis Smola, rokas saņēmusi, svinīgā mierā pavērās apkārt un jautāja.

— Un kā klājas mūsu Džūnai?

Zobgalības dzirksts pazibēja vecā Džoliona bargajās acīs. Dīvaina sieviete šī Džūlija! Kurš cits vēl tā pateiktu tieši to, ko nevajag?

— Slikti! — viņš atbildēja. — Londona viņai nav piemērota — vienmēr par daudz cilvēku apkārt, par daudz pļāpu un tenku.

Viņš zīmīgi uzsvēra vārdus un atkal palūkojās uz Džeimsu.

Pārējie klusēja.

Visus bija pārņēmusi sajūta, ka pārāk bīstami spert kaut soli, vienalga, kādā virzienā, vai izteikt kādu piezīmi. Draudošo briesmu nojauta, kāda mostas, grieķu traģēdiju skatoties, bija iezagusies šajā mēbelēm pārpilnajā istabā, kur pulcējās sirmie, vizītsvārkos ģērbušies vecie vīri un sievietes elegantos tērpos — ļaudis, kuros ritēja vienas asinis, kurus vienoja kāda netverama līdzība.

Viņi, protams, paši to neapzinājās — šādu liktenīgu, rūgtu noskaņu var tikai just.

Tad Svizins piecēlās. Viņš negribēja sēdēt šeit ar tādu sajūtu — viņu lai neviens nedomā iebiedēti Un, pārspīlēti svinīgi staigādams pa istabu, viņš visiem pēc kārtas paspieda roku.

— Pasakiet Timotijam, — viņš teica, — ka viņš sevi pārāk lutina! — Tad, pievērsdamies Frensijai, kuru uzskatīja par «elegantu», piebilda; — Kādu dienu mēs abi varētu kaut kur izbraukt. — Taču šī piezīme atsauca viņa atmiņā to notikumiem bagāto izbraukumu, par kuru tik daudz bija runāts, un viņš mirkli stāvēja kā sastindzis, ar stiklainu skatienu, it kā pūlēdamies aptvert pats savu vārdu jēgu. Tad, pēkšņi atcerējies, ka viņam viss vienalga, pateica vecajam Džolionam: Uz redzēšanos, Džolion! Tev nevajadzētu staigāt bez mēteļa, dabūsi vēl išiasu vai kādu citu kaiti! — Un, vieglītēm paspēris kaķi ar sava lakādas zābaka smailo purnu, viņš izlīgoja no istabas.

Kad viņš bija aizgājis, ikviens no palicējiem paslepus palūkojās uz pārējiem, lai redzētu, kā viņus ietekmējis vārds «izbraukt» — vārds, kas bija kļuvis slavens un ieguvis ārkārtīgi svarīgu nozīmi kā vienīgais, tā sakot, oficiālais pieturas punkts neskaidrajās, draudīgajās baumās, kas gāja no mutes mutē.

Jūfimija, paļaudamās kādam pēkšņam impulsam, iesaucās, īsi iesmiedamās:

— Es esmu priecīga, ka tēvocis Svizins neaicina mani izbraukt.

Misis Smola, gribēdama pati nomierināties un izklīdināt radušos neveiklības sajūtu, piebilda:

— Manu mīlulīt, viņam patīk izbraukt ar eleganti ģērbušos dāmu, ar ko viņš varētu lepoties. Es nekad neaizmirsīšu, kā viņš mani reiz vizināja. Tas tikai bija pārdzīvojums! — Un viņas vecā, tuklā seja uz mirkli atplauka dīvainā apmierinājumā, tad saviebās, un asaras saskrēja viņai acīs. Viņa atcerējās kādu citu izbraukumu, pirms ilgiem gadiem, kopā ar Septimu Smolu.

Džeimss, kas, savā mazajā krēslā sēžot, atkal bija iegrimis nemiera pilnās pārdomās, pēkšņi attapās.

— Jocīgs cilvēks šis Svizins, — viņš vienaldzīgi noteica.

Vecā Džoliona klusēšana un bargās acis it kā paralizēja visus. Viņa vārdu iespaids mulsināja arī viņu pašu — tas it kā darīja vēl nozīmīgākas baumas, kuras atspēkot viņš bija nācis. Un viņš vēl arvien dusmojās.

Tas vēl nebija viss. Nē, nē . . . viņš vēl tiem parādīs!

Savām brāļu meitām viņš negribēja «parādīt», ar tām viņš neķildojās, jaunas, skaistas sievietes vienmēr modināja viņā maigas jūtas, bet Džeimss un — varbūt mazākā mērā — pārējie dabūs, ko pelnījuši. Un arī viņš apjautājās par Timotiju.

It kā nojauzdama briesmas, kas draudēja jaunākajam brālim, krustmāte Džūlija pēkšņi aicināja veco Džolionu ēdamistabā tēju dzert.

— Būs gan pavisam atdzisusi, tevi gaidot, — viņa sacīja. — Bet Smizere uzvārīs citu.

Vecais Džolions piecēlās.

— Paldies! — viņš atteicās, lūkodamies tieši uz Džeimsu. — Man nav laika tējai un . .. skandāliem un tamlīdzīgām lietām! Jābrauc mājās. Uz redzēšanos, Džūlij! Uz redzēšanos, Hester! Uz redzēšanos, Vinifred!

No pārējiem neatvadījies, viņš izgāja no istabas.

Ratos viņa dusmas pamazām izgaisa. Tā bija vienmēr — tiklīdz viņš ļāva vaļu savam niknumam, tas pazuda. Veco Džolionu pārņēma skumjas. Varbūt viņš tiem bija aizbāzis mutes, bet par kādu cenu! Viņš tagad skaidri zināja, ka baumas, kurām viņš bija apņēmies neticēt, tomēr ir patiesas. Džūna pamesta — un šī cilvēka vedeklas dēļ! Viņš juta, ka tas tiesa, bet stūrgalvīgi nolēma neticēt tam, taču sāpes, kas slēpās aiz šī lēmuma, lēni un droši sāka pārvērsties par aklu naidu pret Džeimsu un viņa dēlu.

Sešas sievietes un Viens vīrietis, kas palika mazajā viesistabā, sāka risināt sarunas, cik mierīgi vien iespējams pēc tāda starpgadījuma, jo katrs no viņiem skaidri apzinājās, ka nekad netenko, tāpat katrs no viņiem bija pārliecināts, ka pārējie seši tenko, tāpēc visi bija noskaitušies un nezināja, ko darīt. Vienīgi Džeimss klusēja, uztraukts līdz sirds dziļumiem. Tad Frensija teica:

— Man šķiet, tēvocis Džolions pēdējā gada laikā ir briesmīgi pārvērties. Kā tev liekas, krustmāt Hester?

Krustmāte Hestere mēģināja izvairīties no atbildes.

— Ak, pajautā krustmātei Džūlijai, — viņa sacīja.

— Es tur nekā nezinu.

Pārējie nebaidījās pievienoties Frensijas domām, un Džeimss, grīdā raudzīdamies, īgni norūca:

Nav vairs nekā no agrākā Džoliona.

Es jau sen to ievēroju, — turpināja Frensija.

— Viņš ir stipri novecojis.

Krustmāte Džūlija papurināja galvu. Šķita, ka viņas seja pēkšņi kļuvusi par milzīgu līdzjūtības apliecinājumu.

— Nabaga Džolions! — viņa sacīja. — Kādam vajadzētu par viņu parūpēties!

Atkal iestājās klusums. Tad visi pieci viesi piecēlās reizē, it kā katrs no viņiem baidītos, ka to neatstāj pēdējo, un aizgāja.

Misis Smola, krustmāte Hestere un viņu kaķis atkal palika vieni. Kaut kur tālumā noklaudzēja durvis, vēstījot Timotija drīzu ierašanos.

Tajā vakarā, kad krustmāte Hestere tikko bija iesnaudusies mazajā guļamistabā, kas agrāk, pirms tam kad krustmāte Džūlija vēl nebija iekārtojusies krustmātes Annas guļamistabā, piederēja krustmātei Džūlijai, durvis atvērās un ienāca misis Smola sārtu aubi galvā, ar sveci rokā.

— Hester! — viņa sauca. — Hester!

Krustmāte Hestere tikko manāmi sakustējās savos palagos.

— Hester! — atkārtoja krustmāte Džūlija, gribēdama pārliecināties, ka māsa pamodusies. — Es tā raizējos par nabaga Džolionu. Kā tev liekas — ko (viņa uzsvēra šo vārdu) mēs varētu viņa labā darīt?

Krustmāte Hestere atkal sakustējās, viņas balss skanēja lūdzoši: — Darīt? Kā lai es to zinu?

Krustmāte Džūlija apmierināta devās projām un, lai netraucētu Hesteri, ļoti uzmanīgi vēra ciet durvis, taču tās izslīdēja viņai no pirkstiem un aizkrita ar blīkšķi.

Atgriezusies savā istabā, viņa stāvēja pie loga un pa spraugu starp muslīna aizkariem, kas bija aizvilkti ciet, lai nevarētu ieskatīties no āra, vērās mēnesī virs parka koku galotnēm. Un, stāvēdama tur ar sārtu aubīti galvā, žēlumā saviebtu apaļo seju un asarām acīs, viņa domāja par «nabaga Džolionu», vecu un vientuļu, un par to, kā viņa tam varētu palīdzēt un kā brālis tad viņu mīlētu, tā mīlētu, kā neviens viņu nav mīlējis, kopš nabaga Septims šķīries no šīs pasaules.

VIII BALLE PIE RODŽERA

Rodžera nams Prinsesgārdenā bija spoži apgaismots. Milzīgs daudzums vaska sveču dega kristala lustrās un atmirdzēja lielās viesistabas parketa grīdā kā neskaitāmu zvaigžņu pulks. Plašuma iespaids bija radīts, iznesot visas mēbeles kāpņu telpā un gar istabas sienām novietojot tos dīvainos civilizācijas atribūtus, ko dēvē par «rautu» krēsliem.

Pašā attālākajā stūrī aiz palmām paslēpts stāvēja neliels pianīno ar atšķirtu «Kensingtonas virpuli» uz nošu pults.

Rodžers nebija ļāvis uzaicināt orķestri. Viņš nesaprata, kāpēc vajadzīgs orķestris, tādus izdevumus viņš negribēja uzņemties — un beigas. Frensijai (viņas māte, kas Rodžera dēļ jau sen cieta no hroniskas dispepsijas, tādos gadījumos likās gulēt) vajadzēja samierināties ar to, ka pianīno papildināja vienīgi kornete, ko spēlēja kāds jauneklis, un tāpēc viņa novietoja palmas tā, lai viesi, ja tie sevišķi nepētītu, varētu iedomāties, ka tur paslēpti vairāki muziķi. Viņa nolēma sacīt, lai spēlē skaļi — kornete jau ir spēcīgs instruments, ja tikai to spēlē no visas sirds.

Beidzot viņa bija «cauri» — cauri tam mokošajam dažādu paņēmienu labirintam, kas jāiziet, ja eleganci grib apvienot ar Forsaitu prātīgo taupību. Kalsna, bet skaista, kukurūzas krāsas kleitā ar kuplu tilla rotājumu ap pleciem, viņa staigāja no vienas vietas uz otru, vilkdama rokās cimdus, un pēdējo reizi vēl apskatīja visu.

Ar speciāli šim vakaram pieņemto virssulaini (Rodžers turēja vienīgi kalpones) viņa aprunājās par vīnu. Vai viņam esot skaidrs, ka misters Forsaits licis pasniegt divpadsmit pudeles pie Vaitlija iegādātā šampanieša? Bet, ja ar to nepietiktu (Frensija gan tā nedomāja, vairums dāmu, bez šaubām, dzers ūdeni), — bet, ja tomēr pietrūktu, tad lai izlīdzoties ar augļu vīnu.

Viņai derdzās runāt ar sulaini par tādiem jautājumiem, tas bija tik pazemojoši, bet, ko lai dara, ja tāds tēvs? Rodžers patiešām vispirms līdz apnikumam pukojās par dejām, bet tad pats ieradās viesistabā — sārts, ar stāvu pieri — un izturējās tā, it kā šis vakars būtu tieši viņa ierosināts, smaidīja un veda visskaistāko sievieti pie vakariņu galda, bet pulksten divos, kad īstā jautrība tikai sākās, nemanīts piegāja pie mūziķiem, lika nospēlēt «Dievs, sargi karalieni» un aizgāja.

Frensija no sirds cerēja, ka viņš drīz nogurs un ies gulēt.

Kopā ar dažām labākajām draudzenēm, kuras palīdzēja Frensijai sagatavoties deju vakaram, viņa bija iebaudījusi steigā pasniegtu azaidu — tēju un aukstu vistas cepeti kādā mazā, tukšā istabiņā augšējā stāvā. Vīriešus aizsūtīja pusdienās uz Jūstesa klubu — tiem vajadzēja kārtīgi paēst.

Tieši pulksten deviņos atbrauca misis Smola. Rūpīgi izvēlētos izteicienos viņa atvainojās, ka Timotijs nav ieradies, nemaz nepieminot krustmāti Hesteri, kura pēdējā brīdī bija pateikusi, ka negrib pūlēties un braukt uz viesībām. Frensija viņu saņēma ar pāri plūstošu laipnību un apsēdināja kādā no rautu krēsliem, un viņa palika tur sabozusies un vientuļa, pirmo reizi kopš krustmātes Annas nāves uzvilkusi gaiši violetu zīda kleitu melnās vietā.

Tad no savām istabām nonāca uzticīgās draudzenes, it kā pēc kādas maģiskas formulas katra ģērbusies citādas krāsas kleitā, bet visas ar bagātīgu tilla rotājumu ap pleciem un krūtīm, jo sagadījās, ka visas bija ļoti vājas. Frensija pieveda viņas pie misis Smolas. Neviena nepakavējās pie tās ilgāk par dažām sekundēm, pēc tam visas saspiedās bariņā, tērzēja un grozīja rokās programmas, slepus raudzīdamās uz durvīm, vai neparādīsies kāds no vīriešu kārtas viesiem.

Atbrauca vairāki Niklasa ģimenes locekļi, akurāti kā arvien — Ledbrokgrovā bija tāds paradums; tūdaļ pēc viņiem Jūstess ar saviem brāļiem — visi drūmi un visi oda pēc tabakas dūmiem.

Ieradās trīs četri Frensijas pielūdzēji, cits pēc cita. Viņa tos visus bija piespiedusi apsolīt, ka ieradīsies agri. Viņi bija gludi skūtām sejām un moži — tāds možums pēdējā laikā piemita visiem Kensingtonas jaunajiem vīriešiem. Likās, ka viņu starpā valda vislabākā saskaņa. Viņiem bija kuplas kaklasaites, baltas vestes un zeķes ar bultiņām. Visiem kabatas lakatiņi bija paslēpti aiz piedurkņu atlokiem. Viņi kustējās mundri, bruņojušies ar pierastu jautrību, it kā būtu ieradušies šeit, lai veiktu lielus darbus. Dejojot viņu sejas nebija svinīgi nopietnas kā parasti angļiem, kad tie dejo, bet bezrūpīgas, pievilcīgas, maigas, viņi lēkāja un strauji grieza savas partneres, pedantisku mūzikas ritma ievērošanu uzskatīdami par lieku.

Citus dejotājus viņi uzlūkoja ar vieglu nicību — viņi taču bija jautrā brigāde, simtiem Kensingtonas «ballīšu» varoņi un vienīgie varēja rādīt pareizas izturēšanās, smaidu un deju paraugu.

Pēc tam sāka plūst pārējo viesu straume. Jauno dāmu pavadones kā smagākie nogulumi novietojās gar sienu pretī ieejai, gaisīgākais elements mutuļoja lielajā zālē.

Vīriešu bija maz, un dāmas, kam nebija kavalieru, raudzījās apkārt ar viņām īpatnējo patētisko skatienu, ar pacietīgu, skāņu smaidu, kas it kā sacīja: «O nē! Nemaldiniet mani, es zinu, ka jūs nenākat pie manis. Es to nemaz neceru!» Un Frensija bieži vien aizrādīja kādam no saviem pielūdzējiem vai citam jauneklim:

— Esiet tik laipns, ļaujiet man iepazīstināt jūs ar mis Pinku, viņa patiešām ir jauka meitene! — Tad viņa to pieveda pie meitenes un sacīja: — Esiet pazīstami. Mis

Pinka, misters Gezerkouls. Varbūt jums ir vēl kāda brīva deja? — Un mis Pinka, viegli pietvīkdama, atbildēja ar piespiestu smaidu: — Jā, šķiet, ka ir! — Un, aizlikusi roku priekšā savai tukšajai kartei, drudžaini ierakstīja tajā Gezerkoula vārdu pretī dejai, ko tas piedāvāja — kaut kur pašās beigās.

Bet, kad jauneklis aizbildinājās ar karstumu un aizgāja, viņa atkal iegrima savās bezcerīgajās gaidās, smaidīdama pacietīgo, skāņo smaidu.

Mātes, lēnām apvēdinādamas sejas, vēroja savas meitas, un viņu acīs varēja lasīt stāstu par šo meitu labklājību. Sēdēt šeit stundām ilgi, nogurt līdz nāvei, klusēt vai aizrautīgi sarunāties — tas viņām nebija nekas, ja tikai meitenes varēja izpriecāties! Bet redzēt, ka neviens tās neievēro, iet tām garām! Ak! Mātes smaidīja, bet viņu acis bija dzēlīgas kā aizkaitinātam gulbim; viņām gribējās satvert jauno Gezerkoulu aiz moderno svārku stūriem un aizvilkt pie savām meitām — šo švaukstu!

Viss dzīves nežēlīgums un grūtums, kaislīgā jūsma un mainīgā laime, iedomība, sevis aizmiršana un pacietība, viss bija šinī kaujas laukā — Kensingtonas balles zālē.

Šur tur divi iemīlējušies — ne jau līdzīgi Frensijas pielūdzējiem, kas piederēja pie īpašas kastas, bet gluži parasti iemīlējušies trīcot, sarkstot, klusu ciešot meklēja viens otru ar skatieniem, meklēja sastapšanos un tuvību dejotāju drūzmā, un reizēm dejodami ar savu acu mirdzumu pievērsa kāda skatītāja uzmanību.

Tieši pulksten desmitos ieradās Džeimsa ģimene — Emīlija, Reičela, Vinifreda (Dārtijs bija atstāts mājās, jo iepriekšējā reizē pie Rodžera bija izdzēris pārāk daudz šampanieša) un Sisilija, pati jaunākā, kurai šī bija pirmā balle. Pēc viņām no pusdienām tēva mājās atbrauca Soumss un Irēna.

Visām šīm dāmām bija tērpi ar šaurām plecu lentītēm, bez tilla, un ar šo drošāk atsegto kailumu tās tūdaļ parādīja, ka nāk no modernākā pieparka rajona.

Vairīdamies no dejotājiem, Soumss atvirzījās atpakaļ un nostājās pie sienas. Apbruņojies ar bālu smaidu, viņš stāvēja un raudzījās apkārt. Valsis pēc valša sākās un beidzās, pāris pēc pāra slīdēja garām ar smaidu uz lūpām, smiekliem, aprautām sarunām vai cieši sakniebtām lūpām, ar skatienu meklējot kaut ko drūzmā, vai arī klusējot, viegli pavērtām lūpām, raudzīdamies viens otram acīs. Svinību aromāts, puķu un matu smarža, parfīmi, ko sievietes tā mīl, kā tvanīgs vilnis cēlās vasaras nakts siltajā gaisā.

Klusu ciešot, nicīgi smaidot, Soumss, kā likās, nekā neredzēja, taču reiz reizēm viņa acis, atradušas dejotāju pūlī to, ko meklēja, pievērsās šim vienam punktam un smaids nozuda no viņa lūpām.

Viņš nedejoja. Daži vīri dejoja ar savām sievām. Soumsa «labā toņa» apziņa nebija ļāvusi viņam ne reizes dejot ar Irēnu pēc apprecēšanās, un vienīgi Forsaitu dievs zināja, vai tas viņam sagādāja atvieglojumu vai ne.

Irēna aizslīdēja garām, dejojot ar citiem vīriešiem, un īrisu krāsas tērps viļņojot atsedza viņas kājas. Viņa dejoja labi. Soumsam jau bija apnicis klausīties sievietes sakām ar skābu smaidu: «Cik skaisti jūsu sieva dejo, mister Forsait — patiešām prieks redzēt!» Apnicis atbildēt, iesānis uzlūkojot šīs glaimotājas: «Jums tā liekas?»

Kāds jauns pāris netālu no Soumsa pārmaiņus apvēdinājās ar vēdekli, saceļot nepatīkamu gaisa plūsmu. Turpat stāvēja arī Frensija ar vienu no saviem pielūdzējiem. Viņi runāja par mīlestību.

Soumss izdzirdēja, ka kaut kur aiz muguras ierunājās Rodžers, dodot kalponei norādījumus par vakariņām. Nekas šeit nebija pirmšķirīgs! Soumss vēlējās, kaut nebūtu nācis. Viņš bija vaicājis Irēnai, vai viņam jābrauc, un tā bija atbildējusi ar smaidu, kas viņu kaitināja: «O nē!»

Kāpēc viņam vajadzēja braukt šurp? Pēdējo piecpadsmit minūšu laikā viņš Irēnu pat redzējis nebija. Bet tur jau nāca Džordžs ar savu ļauni zobgalīgo sejas izteiksmi, izvairīties no tā vairs nebija iespējams.

— Vai tu esi redzējis «Jūras laupītāju»? — jautāja šis atzītais zobgalis. — Viņš ir kaujas gatavībā — apgriezis matus un tamlīdzīgi!

Soumss atbildēja, ka neesot redzējis, izgāja cauri zālei, kas deju pārtraukumā bija pustukša, un, apstājies uz balkona, raudzījās lejā uz ielu.

Piebrauca kāda kariete ar vēliem viesiem, un pie durvīm slaistījās bariņš to pacietīgo Londonas ielu iemītnieku, kas pulcējās visur, kur vien mirdz gaisma logos un skan mūzika. Viņu sejas, kas ar savu bālumu atdalījās no tumšajiem stāviem, lūkojās uz augšu, un šī flegmatiskā ziņkāre kaitināja Soumsu. Kāpēc viņiem atļauj te slaistīties? Kāpēc policists nedzen viņus projām?

Bet policists viņiem nepievērsa ne mazākās uzmanības. Plaši ieplestām kājām viņš stāvēja uz sarkanā celiņa, kas bija noklāts uz trotuāra, un viņa seja zem bruņu cepures pauda tādu pašu flegmatisku ziņkāri kā šo slaistu sejas.

Viņpus ceļa, aiz žoga režģa Soumss varēja redzēt ielas laternu apspīdētos koku zarus tik tikko šūpojamies vieglajā vējā. Tālāk, otrā pusē ielai, namu apgaismotie logi kā neskaitāmas acis raudzījās klusajā, tumšajā dārzā. Bet visam pāri debesis, brīnišķīgās Londonas debesis, blāvas no bezgaldaudzo uguņu atspulgiem, zvaigžņots jumols, kam cauri aužas cilvēku vajadzību un cilvēku iztēles atstarojums — milzīgs greznības un posta spogulis, kas nakti pēc nakts stiepjas pāri tūkstošiem namu un dārzu, pārticībai un nabadzībai, Forsaitiem, policistiem un pacietīgai ielu publikai.

Soumss apgriezās un, nišā stāvēdams, vērās apgaismotajā istabā. Šeit ārā bija vēsāk. Viņš redzēja nule atbraukušos viesus — Džūnu ar vectēvu ieejam zālē. Kāpēc viņi tā aizkavējušies? Viņi stāvēja pie durvīm. Abi likās noguruši. Kas to varēja iedomāties, ka tēvocis Džolions tik vēlu vakarā ies ārā no mājas! Kāpēc Džūna nenāca pie Irēnas kā parasti? Te Soumsam piepeši pazibēja doma, ka viņš jau ilgu laiku nav Džūnu redzējis.

Ar neizskaidrojamu ļaunumu vērodams Džūnu, viņš pamanīja, ka tā pārvērtās, kļuva tik bāla, ka šķita, tūdaļ kritīs nesamaņā, tad atkal tumši pietvīka. Pagriezies uz to pusi, kur skatījās Džūna, viņš ieraudzīja savu sievu Bozinijam zem rokas iznākam no oranžērijas zāles galā. Viņa lūkojās Bozinijam acīs, it kā atbildot uz tā jautājumu, un Bozinijs cieši raudzījās viņā. Soumss atkal palūkojās uz Džūnu. Viņa turējās vecajam Džolionam pie rokas un, likās, kaut ko lūdza. Soumss redzēja pārsteiguma izteiksmi tēvoča sejā. Tad abi apgriezās un izgāja pa durvīm, nozūdot viņa skatienam. Atkal atskanēja mūzika — valsis, un, vēl arvien nekustīgi kā statuja stāvēdams loga nišā, ar sastingušu seju, bez smaida uz lūpām, Soumss gaidīja, kas notiks. Drīz vien tumšajam balkonam dažu soļu atstatumā garām aizslīdēja viņa sieva un Bozinijs. Soumss uztvēra Irēnas gardēniju smaržu, redzēja, kā cilājas viņas krūtis, redzēja viņas ilgu pilno skatienu, pavērtās lūpas, līdz šim nepazītu izteiksmi viņas sejā. Lēnā, līganā solī viņi aizdejoja garām, un Soumsam likās, ka viņi cieši piekļāvušies viens otram. Viņš redzēja, ka Irēna paceļ maigās, tumšās acis, lai sastaptu Bozinija acis, un atkal nolaiž tās.

Bāls kā nāve Soumss novērsās un, atbalstījies pret balkona margām, raudzījās lejā, skvērā. Ziņkārīgie vēl arvien stāvēja turpat, trulā neatlaidībā lūkodamies uz apgaismotajiem logiem, tiem bija pievērsta arī policista seja, bet Soumss viņus nemaz nemanīja. Piebrauca kariete, divi iekāpa tajā un aizbrauca…

Tovakar Džūna ar veco Džolionu parastā laikā sēdās pie pusdienu galda. Meitene savā ikdienas mājas kleitā, arī vecais Džolions nebija pārģērbies.

Brokastis ēdot, viņa bija ieminējusies, ka gribot iet uz deju vakaru pie tēvoča Rodžera, bet — cik muļķīgi! — viņai neesot ienācis prātā sarunāt ar kādu. Tagad jau esot par vēlu.

Vecais Džolions paraudzījās ar savu vērīgo skatienu. Parasti taču Džūna uz dejām gāja ar Irēnu! Un, cieši lūkodamies uz Džūnu, viņš jautāja, kāpēc tā nebraucot kopā ar Irēnu.

Nē! Džūna negribot lūgt Irēnu, viņa iešot tikai tad, ja… ja vectēvs būtu ar mieru braukt līdzi… tikai šoreiz … uz īsu brītiņu!

Vecais Džolions padevās viņas lūdzošajam, izmocītajam skatienam un rūkdams piekrita. Kāpēc gan viņai jābraucot uz šīm dejām, viņš sacīja, tas būšot nožēlojams sarīkojums, viņš varot kaut vai derēt. Viņai tas nemaz nenākšot par labu! Viņai vajadzīgs jūras gaiss, un pēc Globular Gold Concessions akcionāru pilnsapulces viņš aizvedīšot viņu uz jūru. Viņa negribot braukt? Ak, tā viņa galīgi pārguršot! Un, slepus uzmetis meitenei skumju skatienu, vecais Džolions atkal ķērās pie brokastīm.

Džūna agri izgāja no mājas un visu tveicīgo priekšpusdienu nemierīgi staigāja apkārt. Viņas mazais, trauslais stāvs, kas pēdējā laikā kustējās tik rāmi un apātiski, likās it kā uguns pilns. Viņa nopirka puķes. Vēlējās … katrā ziņā gribēja izskatīties, cik vien iespējams, skaista. Viņš taču būs tur! Džūna zināja, ka viņš ielūgts. Parādīs viņam, ka viņai viss vienalga. Taču sirds dzijumos Džūna apņēmās tajā vakarā iekarot Boziniju no jauna. Viņa atgriezās mājās pacilātā garastāvoklī, un vecais Džolions noticēja šai priecīgajai pārmaiņai.

Pēcpusdienā viņai uznāca nevaldāma raudu lēkme. Viņa ierakās spilvenos, lai apslāpētu elsas, un, kad, beidzot nomierinājusies, paskatījās spogulī, ieraudzīja pietūkušu seju ar apsarkušām acīm un tumši zilganiem lokiem zem tām. Viņa palika tumšajā istabā līdz pusdienas laikam.

Pa azaida laiku abi klusēja, un Džūna cīnījās pati ar sevi. Viņa izskatījās tik nevarīga un nomocījusies, ka vecais Džolions lika pateikt, lai karieti negatavo, viņš nejaušot Džūnai braukt. Lai viņa ejot gulēt! Džūna nepretojās. Uzgāja augšā, savā istabā un sēdēja tumsā. Desmitos pazvanīja un izsauca savu istabeni.

— Atnesiet man karstu ūdeni, pēc tam noejiet lejā un pasakiet misteram Forsaitam, ka es esmu atpūtusies. Ja viņš ir pārāk noguris, es varu braukt uz dejām viena.

Kalpone palūkojās uz viņu šaubīdamās, un Džūna pavēlošā tonī atkārtoja:

— Ejiet taču un tūdaļ atnesiet karstu ūdeni!

Viņas balles tērps vēl bijā turpat uz dīvāna, ar kaislu rūpīgumu viņa saposās, paņēma puķes un nogāja lejā, augsti pacēlusi savu mazo galviņu zem smagā matu vainaga. Garām ejot, viņa dzirdēja, ka vecais Džolions rosās savā istabā.

Apmulsis un saniknots viņš ģērbās. Jau bija pāri desmitiem, agrāk par vienpadsmitiem viņi tur netiks.

Meitene galīgi jukusi. Taču viņš neuzdrošinājās atteikt — nespēja aizmirst, kāda sejas izteiksme Džūnai bija pie pusdienu galda.

Ar lielu melnkoka suku viņš glauda matus, līdz tie lampas gaismā spīdēja kā sudrabs. Tad arī viņš devās ārā, drūmajā kāpņu telpā.

Džūna gaidīja viņu lejā, un, neteikuši ne vārda, viņi iesēdās karietē.

Kad Džūna pēc brauciena, kas likās ilgs kā pati mūžība, iegāja Rodžera viesistabā, viņa slēpa aiz apņēmības maskas neizsakāmas sāpes un dziļu satraukumu. Stūrgalvīgā apņēmība atgūt savu līgavaini — kā, to viņa vēl nezināja — un bailes, ka Bozinijs varbūt nebūs ieradies, ka viņa to nemaz neredzēs, apslāpēja kauna jūtas, ko modināja doma, ka šo viņas rīcību varētu apzīmēt par «skriešanu viņam pakaļ».

Ieraugot balles zāli ar spožo grīdu, Džūnu pārņēma prieks un laimes nojausmas. Viņai patika dejot, un dejojot viņa lidoja, tik viegla kā sprigans, jautrs meža gariņš. Bozinijs katrā ziņā uzlūgs viņu, un, ja viņi dejos, viss būs atkal kā agrāk. Viņa nepacietīgi lūkojās apkārt.

Taču redzēt Boziniju kopā ar Irēnu iznākam no oranžērijas ar dīvainu aizmirstības izteiksmi sejā Džūnai bija pārāk negaidīts trieciens. Neviens, pat vectēvs nebija ievērojis viņas izmisumu, nevienam arī nevajadzēja to ievērot.

Viņa pieskārās vecā Džoliona rokai un čukstēja:

— Man jābrauc mājās, vectētiņ, es nejūtos labi. Vecais Džolions steidzīgi veda viņu projām, pukodamies pie sevis, ka to jau paredzējis.

Džūnai viņš neteica nekā; tikai tad, kad viņi jau sēdēja karietē, kura, kā par laimi, bija aizkavējusies turpat pie durvīm, viņš jautāja:

— Kas tev notika, mīļā?

Juzdams, ka meitenes trauslais augumiņš raustās elsās, viņš izbijās. Rīt jāizsauc Blenks, Katrā ziņā. Nevar ļaut ilgāk tā turpināties … Kas tikai nenotiek!

Džūna apvaldīja raudas un, drudžaini paspiedusi viņa roku, ierāvās karietes stūrītī, aizklādama ar šalli seju.

Vecais Džolions redzēja vienīgi viņas acis, kas nekustīgi vērās tumsā, un viņa kalsnie pirksti bez mitas glāstīja Džūnas roku.

IX VAKARS RIČMONDĀ

Ne tikai Džūnas un Soumsa, bet arī citas acis bija redzējušas «tos divus» (kā Jūfimija jau sauca viņus) iznākam no oranžērijas, arī citas acis bija pamanījušas Bozinija sejas izteiksmi.

Ir mirkļi, kad Daba atklāj kaislības, kas slēptas zem ikdienības bezrūpīgā miera: brāzmains pavasaris caur purpursārtiem mākoņiem met baltu spožumu mandeļkoka ziedos; sniegota, mēness apmirdzēta kalnu virsotne ar vienu vienīgu zvaigzni virs tās sniedzas augšup kvēlajā zilgmē; vai arī pret saulrieta liesmainajām debesīm paceļas veca īve, it kā sargājot kādu baismīgu noslēpumu …

Ir arī mirkļi, kad gleznu galerijā kāda glezna, par kuru parastais apmeklētājs izlasītu katalogā: «Ticiāna *** — lielisks mākslas darbs», paņem savā varā kādu Forsaitu, kas varbūt paēdis spēcīgākas brokastis nekā citi, un savaldzina viņu līdz ekstāzei. Ir kaut kas — viņš jūt — ir kaut kas, kas, ar vārdu sakot, kas ir kaut kas. Šis neizprotamais, neizskaidrojamais ir pārņēmis viņu, bet, tiklīdz viņš mēģina definēt to ar praktiskam cilvēkam raksturīgu precizitāti, tas pazūd, izgaist, tāpat kā izgaist izdzertā vīna skurbums, atstājot tikai īgnumu un bažas par aknām. Viņš jūt, ka ir bijis neprātīgs, kaut ko izšķērdējis, viņš ir zaudējis pretošanās spējas. Viņš nav gribējis saskatīt to, kas slēpjas aiz šīm trim zvaigznītēm katalogā. Pasarg dievs! — viņš nekā nevēlas zināt par Dabas spēkiem! Pasarg dievs! — viņš ne uz mirkli nevēlas pieļaut domu, ka ir kaut kas tāds! Ja viņš to pieļautu, kas notiktu? Maksā taču šiliņu par ieejas biļeti un otru par programmu.

Skatiens, ko ievēroja Džūna, ko ievēroja citi Forsaiti, bija kā piepešs sveces gaismas atspīdums caur spraugu kādā iedomātā aizsegā, aiz kura kāds nesa šo sveci piepešs netveramas malduguns uzliesmojums, mīklains un vilinošs. Visiem, kas to redzēja, kļuva skaidrs, ka darbojas draudīgi spēki. Uz brīdi viņi vēroja to ar patiku, ar interesi, tad sāka domāt, ka nemaz nedrīkst to ievērot.

Tomēr tas noskaidroja, kāpēc Džūna ieradās tik vēlu un atkal nozuda, neizdejojusi nevienu deju, pat nesasveicinājusies ar savu līgavaini. Runāja, ka viņa nevesela, un vai tas kāds brīnums?

Taču viņi uzlūkoja cits citu it kā ar vainas apziņu. Viņi negribēja izplatīt tenkas, negribēja ļauni izturēties. Kas gan to būtu vēlējies? Un nepiederīgiem netika bilsts ne vārds, nerakstīts likums viņiem lika klusēt.

Tad kļuva zināms, ka Džūna ar veco Džolionu aizbraukuši uz jūrmalu.

Vecais Džolions bija aizvedis mazmeitu uz Broudstēzu, kas pašlaik nāca modē, jo Jarmuta bija zaudējusi savu slavu, kaut arī Niklass to vēl cildināja. Neviens Forsaits nebrauca uz jūrmalu ar nodomu par savu naudu elpot tādu gaisu, kas viņu nedēļas laikā padarītu īgnu. Pirmā Forsaita liktenīgā aristokrātiskā tieksme dzert madeiru neapšaubāmi bija ietekmējusi viņa pēcnācējus.

Un tā Džūna aizbrauca uz jūrmalu. Ģimene gaidīja turpmākos notikumus, nekas cits neatlika.

Bet cik tālu … cik tālu aizgājuši «tie divi»? Cik tālu viņi ies? Vai tiešām viņu starpā kaut kas ir? Protams, nekas tur nevarēja iznākt, jo nevienam no viņiem nebija naudas. Varbūt vienīgi flirts, kas savā laikā beidzas, kā visas tādas aizraušanās.

Soumsa māsa Vinifreda Dārtija, kas, dzīvodama Grīnstrītā, līdz ar Meifēras gaisu bija uzņēmusi sevī daudz modernākus uzskatus par laulības attiecībām nekā, piemēram, Ledbrokgrovā valdošie uzskati, smējās par domu, ka tur kaut kas varētu būt. «Mazā» (Irēna bija garāka par Vinifredu, un tas, ka Irēnu sauca par «mazo», bija neapšaubāms Forsaitu vērtīguma apliecinājums) — «mazā» garlaikojās. Kāpēc lai viņa neuzjautrinātos? Soumss visai apnicīgs. Bet misteru Boziniju tikai šis āksts Džordžs varēja nosaukt par «Jūras laupītāju» — Vinifreda uzskatīja, ka Bozinijs ir elegants.

Šis apgalvojums, ka Bozinijs esot elegants, radīja veselu sensāciju. Tomēr nespēja pārliecināt. Forsaiti bija gatavi atzīt, ka viņš ir «zināmā mērā izskatīgs», taču nosaukt vīrieti ar izspiestiem vaigu kauliem, savādām acīm un mīkstām filca platmalēm par elegantu varēja vienīgi Vinifreda, tā no jauna apliecinot savu ekstravaganto dzīšanos pēc visa jaunā.

Bija tā neatkārtojamā vasara, kad ekstravagance bija modē, kad pati zeme bija ekstravaganta, kad kastaņi tērpās tik bagātīgā ziedu rotā un puķes smaržoja tik saldi kā nekad agrāk, kad rozes plauka ikvienā dārzā un naktīs zvaigžņu pulkiem gandrīz nepietika vietas debesīs, kad ik dienas no rīta līdz vakaram saules spožais zelta vairogs slīdēja pāri parkam un ļaudīm radās dīvainas iedomas — ēst brokastis un pusdienas ārā. Nebija piedzīvota tāda pajūgu straume, kas plūda pa tiltiem pāri mirdzošajai upei, aizvizinādami tūkstošiem vidusšķiras labāko ģimeņu piederīgo Bušija, Ričmondas, Kjū un Hemtenkortas zaļajā krāšņumā. Gandrīz katra ģimene, kas pretendēja uz piederību pie kariešu īpašnieku šķiras, tanī gadā vismaz reizi apskatīja kastaņus Bušijā vai pavizinājās pa Kastaņu aleju Ričmondas parkā. Viņi brauca lēnām, tīdamies pašu saceltā putekļu mākonī, un lepni noraudzījās lielajos, rāmajos briežos, kuri, ragainās galvas izslējuši, staigāja pa paparžu audzi, kas rudenī mīlētājiem solīja vēl nekad agrāk neredzētu slēptuvi. Reizumis, kad uzplūda kastaņziedu un paparžu aromāts, viņi sacīja cits citam: «Ak, cik savāda smarža!»

Arī liepziedi togad bija neparasti zeltaini, gandrīz medus krāsā. Kad saule slīdēja pret rietu, Londonas skvēru stūros no liepām cēlās smarža, saldāka nekā medum, ko bites no tām sūca, — smarža, kas modināja neizteicamas ilgas Forsaitu un viņiem līdzīgo sirdīs, kad viņi pēc pusdienām atvēsinājās šajos viņiem vienīgajiem pieejamos dārzos.

Un šīs ilgas lika viņiem kavēties starp krēslā grimstošajām puķu dobēm, kad diena dzisa, lika viņiem kā mīlētājiem atkal un atkal raudzīties apkārt, gaidot to mirkli, kad pēdējā gaisma zudīs zaru ēnā.

Kaut kāda netverama līdzjūtība, ko izraisīja liepu smarža, nodoms pašai kā māsai pārliecināties, pierādīt sava apgalvojuma, ka «tur nekā nav», pareizību vai varbūt tikai vēlēšanās aizbraukt uz Ričmondu, kas tajā vasarā neatvairāmi vilināja, pamudināja mazo Dārtiju (Pablija, Imodžinas, Modas un Benedikta) māti rakstīt svainei šādu vēstuli:

30. jūnijā

Mīļā Irēna!

Dzirdēju, ka Soumss rīt braukšot uz Henliju un palikšot tur pa nakti. Man ienāca prātā, ka būtu ļoti jauki nelielā kompānijā aizbraukt uz Ričmondu. Uzaicini misteru Boziniju, bet es sarunāšu jauno Flipardu.

Emīlija (viņi sauca māti par Emīliju — tas bija tik šiki) dos mums savus ratus. Es ieradīšos pēc Tevis un Tava pavadoņa pulksten septiņos.

Ar sirsnīgiem sveicieniem Tava māsa

Vinifreda Dārtija.

Montegjū apgalvo, ka «Kronī un scepterī» esot gluži labas pusdienas.

Montegjū bija Dārtija otrs un vairāk pazīstamais vārds (pirmais bija Mouziss), jo viņš bija «labāko aprindu cilvēks» no galvas līdz kājām. Liktenis Vinifredas plānam lika vairāk šķēršļu ceļā, nekā tāds labi domāts pasākums būtu pelnījis. Vispirms — atbilde no jaunā Fliparda:

Cienījamā misis Dārtija! Briesmīgi žēl. Esmu ļoti aizņemts.

Jūsu Ogastess Flipards.

Bija par vēlu cīnīties pret šo neveiksmi, meklējot citu pavadoni. Ar īstu sievietes mātes attapību un taktiku Vinifreda iedomājās savu vīru. Viņai bija tas apņēmīgais, bet iecietīgais raksturs, kas saderas ar izteiktu profilu, gaišiem matiem un zaļganām acīm. Nekādi apstākļi nespēja viņu apmulsināt vai arī, ja tas retu reizi gadījās, viņa prata šos apstākļus iegrozīt sev par labu.

Arī Dārtijs bija ļoti labā garastāvoklī. Eross gan nebija ieguvis Lankaširas kausu. Šis slavenais rikšotājs, kura īpašnieks — kāds no zirgu skriešanās sacīkšu pilāriem — bija paklusām licis pret to daudzus tūkstošus, pat nestartēja. Tās četrdesmit astoņas stundas, kas sekoja šai neveiksmei, var uzskatīt par pašām tumšākajām Dārtija dzīvē.

Džeimsa rēgs vajāja viņu dienu un nakti. Drūmas domas par Soumsu mainījās ar vājām cerībām. Piektdienas vakarā Dārtijs piedzērās — tik nomākts viņš jutās. Bet sestdienas rītā visu pārvarēja īstais biržas vīra instinkts. Aizņēmies dažus simtus mārciņu, ko nemaz necerēja atdot, viņš devās uz pilsētu un lika visu šo summu uz Koncertīnu, kas piedalījās Seltounas handikapā.

Kā viņš stāstīja majoram Skrotonam, brokastojot «Iseeum» klubā, mazais ebreju zēns Nātans devis viņam kaut kādus norādījumus. Lai notiekot kas notikdams. Viņš esot sprukās. Ja šoreiz nelaimēšoties — nu, sasodīts, tad vecajam vajadzēšot maksāt!

Izdzēris viens pats veselu pudeli Pola Rodžera, viņš juta no jauna mostamies nicinājumu pret Džeimsu.

Viņam laimējās. Koncertīna pienāca par purna tiesu ātrāk nekā pārējie — šī uzvara patiešām karājās mata galā! Taču, kā Dārtijs sacīja, — drošam pieder pasaule!

Viņš neko neiebilda pret ekskursiju uz Ričmondu. Pat solījās «izmaksāt». Dārtijs klusībā jūsmoja par Irēnu un labprāt vēlējās nodibināt ar viņu sirsnīgākas attiecības.

Pussešos no Pārkleinas atnāca sulainis ar ziņu: misis Forsaita ļoti nožēlojot, bet viens zirgs klepojot.

Arī šis jaunais trieciens nespēja iebiedēt Vinifredu — viņa tūdaļ aizsūtīja mazo (septiņus gadus veco) Pabliju ar aukli uz Monpeljē skvēru.

Braukšot ar ormani un satikšoties «Kronī un scepterī» bez ceturkšņa astoņos.

Dārtijs priecājās par šo izmaiņu. Daudz labāk nekā sēdēt ar muguru pret zirgiem! Viņam neesot nekas pretī braukt kopā ar Irēnu. Tad laikam vajadzēšot aizbraukt uz Monpeljē skvēru pēc pārējiem, un tur varēšot apmainīties?

Uzzinājis, ka sastapšanās paredzēta «Kronī un scepteri» un viņam jābrauc kopā ar paša sievu, Dārtijs saīga un teica, ka būšot sasodīti garlaicīgi.

Septiņos viņi devās ceļā. Dārtijs bija gatavs saderēt ar ormani uz puskronu, ka tas neaizvedīs viņus četrdesmit piecās minūtēs.

Pa ceļam vīrs un sieva tikai divas reizes pārmija dažus vārdus.

Dārtijs sacīja:

— Soumsa kungam izmežģīsies ausis, dzirdot, ka viņa sieva aizbraukusi ormanī ar Bozinija kungu!

Vinifreda atbildēja:

— Nerunā niekus, Montij!

— Niekus! — atkārtoja Dārtijs. — Tu nepazīsti sievietes, mana labā!

Otrreiz viņš tikai apvaicājās:

— Kā es izskatos? Laikam raibas acis? Šampanietis, ko Džordžs tā iecienījis, ir varen stiprs.

Viņš bija brokastojis kopā ar Džordžu Forsaitu Heiversneikā.

Bozinijs un Irēna viņus jau gaidīja. Abi stāvēja pie balkona loga upes pusē.

Tovasar logi stāvēja vaļā augu dienu un augu nakti, un dienu un nakti istabās plūda puķu un koku smaržas, saulē izdegušās zāles karstā smarža un bagātīgās rasas vēsā smarža.

Vērīgajam Dārtijam nelikās, ka viņa viesi sevišķi labi saprastos — tie stāvēja cieši blakus, nerunādami ne vārda. Bozinijs izskatījās it kā izsalcis — gatavais lempis!

Viņš atstāja tos Vinifredas ziņā, bet pats ņēmās izvēlēties pusdienas.

Katrs Forsaits gribēs labi, ja arī ne pārāk izsmalcināti paēst, bet Dārtijam līdzīgi ļaudis katrā ziņā izpētīs visus «Kroņa un sceptera» krājumus. Dzīvodams no rokas mutē, Dārtijs domāja, ka nekas nav tik labs, lai viņš to sev nevarētu atļauties, un noteikti atļāvās visu ko. Arī dzērieni jāizvēlas ļoti rūpīgi. Šai zemē ir daudz dzērienu, kas «nav piemēroti» tādiem kā Dārtijs, viņam vajadzīgi paši labākie. Ja var samaksāt ar cita naudu, tad nav iemesla skopoties. Skopošanās ir muļķu, nevis Dārtijam līdzīgu cilvēku pazīme.

Pašu labāko no visa! Vai var būt vēl veselīgāks princips, pēc kā iekārtot savu dzīvi cilvēkam, kura sievastēvam ir prāvi ienākumi un silta sirds pret saviem mazbērniem?

Ar savu visai aso skatienu Dārtijs bija atklājis šo Džeimsa vājību jau pašā pirmajā gadā pēc mazā Pablija ierašanās pasaulē (tā nebija paredzēta). Šis vērīgums viņam bija devis labumu. Četri mazie Dārtiji tagad noderēja it kā par pastāvīgu nodrošinājumu.

Mielasta «nagla», bez šaubām, bija ālata. Šo brīnum garšīgo zivi, ko priekšzīmīgi iekonservētu atveda no tālienes, vispirms izcepa, tad atbrīvoja no asakām un pasniedza ledū, pārlietu mērces vietā ar madeiras punšu pēc receptes, ko zināja tikai nedaudzi ievērojami cilvēki.

Visā pusdienu norisē vēl ievērības cienīgs bija vienīgi tas, ka rēķinu samaksāja Dārtijs.

Pie galda viņš visu laiku pūlējās būt sevišķi laipns. Viņa nekautrais, jūsmīgais skatiens gandrīz ne mirkli neatrāvās no Irēnas sejas un auguma. Taču viņam vajadzēja klusībā atzīties, ka pūlējies bez panākumiem: Irēna bija salta, tikpat salta kā viņas pleci zem krēmkrāsas mežģinēm. Dārtijam likās, ka pieķēris viņu flirtā ar Boziniju, tomēr tā nebija, viņa izturējās pilnīgi nevainojami. Arhitekts bija drūms kā bišu sadzelts lācis — Vinifredai tikai ar grūtībām izdevās izvilkt no viņa pa vārdam. Viņš nekā neēda, bet no dzērieniem neatteicās, un viņa seja kļuva arvien bālāka un bālāka un acīs dega savāda uguns.

Tas viss šķita ļoti interesanti.

Jo Dārtijs pats bija lieliskā noskaņojumā un runāja bez mitas, ar zināmu ironiju, kā jau prātīgs cilvēks. Viņš pastāstīja dažas anekdotes, tik tikko noturēdamies pieklājības robežās — aiz piekāpības pret klātesošajiem, jo parasti viņa anekdotes nekādu pieklājības robežu nepazina. Pa jokam uzsauca tostu uz Irēnas veselību. Neviens nepievienojās, tikai Vinifreda sacīja:

— Nemuļķojies, Montij!

Piecēlušies no pusdienu galda, viņi pēc Vinifredas ierosinājuma izgāja uz terases, no kurienes pavērās skats uz upi.

— Es gribētu paskatīties, kā vienkārši ļaudis mīlinās, — viņa sacīja. — Tas ir tik jocīgi!

Daudzi pastaigājās ārā, baudīdami vēsumu pēc tveicīgās dienas un gaisā skanēja balsis, gan parupjas un skaļas, gan klusas, it kā noslēpumus paužot.

Drīz vien prātīgā Vinifreda, kura šeit bija vienīgā Forsaitu ģimenes piederīgā, sameklēja brīvu solu. Visi apsēdās rindā. Kupls koks pleta biezu lapotni kā baldahīnu virs viņu galvām, un pār upi pamazām biezēja migla.

Dārtijs sēdēja sola galā, viņam blakus Irēna, tad Bozinijs un beidzot Vinifreda. Četriem tikko pietika vietas, un «labāko aprindu cilvēks» varēja just Irēnas roku, kas spiedās pret viņa roku, zināja, ka viņa nerausies projām, negribēdama likties nepieklājīga, un priecājās par to. Viņš šad tad pagrozījās, lai rastos iespēja vēl vairāk tuvināties viņai. Un domāja: «Lai netiek tam «Jūras laupītājam» vienam pašam! Bet esam gan mēs te saspiedušies!»

Kaut kur no tālienes, no tumsā iegrimušās upes puses skanēja mandolīnas strinkšķi un balsis, kas dziedāja senu dziesmiņu:

Šurp laivu, mūs pāri pārceliet, Mēs gribam līksmot un diet, Un smieties, un vīnu glāzēs liet!

Tad piepeši parādījās mēness, jauns un maigs tas pacēlās pāri kokam. Un it kā no mēness elpas gaiss tapa vēsāks, tomēr cauri šim vēsumam vēl arvien plūda liepu siltais aromāts.

Sūkdams cigāru, Dārtijs lūkojās uz Boziniju, kurš sēdēja sakrustotām rokām, ar mocekļa sejas izteiksmi vērdamies taisni uz priekšu.

Un Dārtijs pameta skatienu uz seju starp viņiem abiem. Koka ēnā tā likās kā pati visdziļākā tumsa, kas ieguvusi apveidus un elpu — maiga, noslēpumaina, vilinoša.

Uz trokšņainās terases pēkšņi bija iestājies klusums, it kā visi staigātāji būtu iegrimuši slepenās domās, kas pārāk dārgas, lai tās izpaustu.

Un Dārtijs nodomāja: «Sievietes!»

Rieta kvēle virs upes apdzisa, dziesma apklusa. Mēness noslēpās aiz koka, un visu apņēma tumsa. Dārtijs piespiedās ciešāk pie Irēnas.

Viņu nesamulsināja ne trīsas, kas pārskrēja Irēnas augumam, kad viņš tai pieskārās, ne arī kliedētais, nicīgais skatiens tās acīs. Viņš juta, ka Irēna pūlas atvirzīties nost no viņa, un smaidīja.

Jāteic, ka «labāko aprindu cilvēks» bija iedzēris mazliet pāri par mēru.

Ar savām biezajām, Jaunā smaidā pavērtajām lūpām zem rūpīgi sagrieztajām ūsām un nekautrajām acīm, kas iesānis vērās Irēnā, viņš atgādināja satīru.

Debesu ceļos, kas vīdēja starp koku galotnēm, mirgoja zvaigžņu spieti. Šķita, ka, līdzīgi ļaudīm šeit lejā, tās virzās no vienas vietas uz citu, pulcējas baros, sačukstas. Tad uz terases no jauna atskanēja balsu dūkoņa, un Dārtijs nodomāja: «Cik nožēlojams un izsalcis izskatās šis Bozinijs!» Un atkal piespiedās pie Irēnas.

Šoreiz rezultāts bija citāds. Irēna piecēlās, un viņas paraugam sekoja visi pārējie.

«Labāko aprindu cilvēks» bija cieši jo cieši nolēmis tuvāk iepazīties ar Irēnu. Ejot pa terasi, viņš turējās tai blakus. Viņu reibināja izdzertais vīns. Tagad nāks ilgais brauciens mājup, ilgais brauciens un liegais siltums, un tīkamais tuvums divvietīgajā ekipāžā — atšķirtība no visas pasaules, atšķirtība, kuru izgudrojis kāds liels un labs cilvēks. Izsalkušais arhitekts var braukt kopā ar viņa sievu — lai viņa to iepriecina! Zinādams, ka mēle viņam neklausīs, Dārtijs sargājās runāt, bet smaids nenozuda no viņa biezajām lūpām.

Viņi lēnām devās uz ekipāžām, kas gaidīja pie terases otra gala. Dārtija plāns, kā visi ģeniālie plāni, bija gandrīz rupjš savā vienkāršībā: viņš gribēja turēties blakus Irēnai, kamēr tā iesēdīsies ratos, un tad aši iekāpt tai līdzi.

Taču, kad Irēna nonāca pie ekipāžas, viņa nekāpa iekšā, bet piegāja pie zirgiem. Tai brīdī Dārtijs nejutās tik drošs uz kājām, lai varētu viņai sekot. Viņa stāvēja, glaudīdama zirgam purnu, un, Dārtijam par lielu nepatiku, Bozinijs pirmais piesteidzās pie viņas. Viņa pievērsās tam un klusinātā balsī ātri kaut ko pateica. Līdz Dārtija ausīm nonāca vārdi — «šis cilvēks». Viņš tiepīgi stāvēja pie ekipāžas kāpšļa, gaidīdams, kad Irēna nāks atpakaļ. Viņu vis tik viegli neapvedīs ap stūri!

Šeit, lampas apgaismots, baltā svinību vestē, kas cieši apņēma viņa augumu (gan tikai vidēju), gaišu mēteli uz rokas, ar sārtu ziedu pogcaurumā un pašapzinīgu, labsirdīgi nekautru izteiksmi tumšajā sejā viņš izskatījās tieši lielisks — īsts labāko aprindu cilvēks.

Vinifreda jau sēdēja savā ekipāžā. Dārtijs nodomāja, ka Bozinijs dabūs krietni pagarlaikoties, ja laikā neattapsies. Piepeši negaidīts grūdiens gandrīz notrieca viņu zemē. Bozinijs nikni šņāca viņam ausī:

— Es braukšu atpakaļ kopā ar Irēnu! Sapratāt? Dārtijs redzēja dusmās nobālušu seju un acis, kas

kvēloja kā satracinātam kaķim.

K-kā? — viņš stostījās. — Ko? Nekā tamlīdzīga! Brauciet kopā ar manu sievu!

Taisieties, ka tiekat! — šņāca Bozinijs. — Citādi es jums parādīšu ceļu!

Dārtijs atkāpās; viņš skaidri saprata, ka Bozinijs nejoko. Tikmēr Irēna aizslīdēja garām, tās tērpa mala nošalca viņam gar kājām. Bozinijs iekāpa ratos reizē ar Irēnu.

Dārtijs dzirdēja, ka tas iesaucās: — Brauciet! — Kučieris papliukšķināja ar pātagu. Zirgs sāka skriet.

Dārtijs brīdi stāvēja galīgi apjucis, tad metās pie ratiem, kuros sēdēja viņa sieva, un ietrausās tajos.

— Uz priekšu! — viņš uzkliedza ormanim. — Un neizlaidiet no acīm tos ratus!

Apsēdies blakus sievai, viņš sāka lādēties. Beidzot, ar milzīgām pūlēm nomierinājies, piebilda:

— Nu tu gan esi ievārījusi jauku putru! Kāpēc ļāvi «Jūras laupītājam» braukt kopā ar Irēnu? Kāpēc tu viņu neaizturēji? Viņš ir traks aiz mīlestības, to, kurš katrs muļķis var redzēt!

Vinifredas iebildumus viņš apslāpēja, no jauna piesaukdams visuvareno, un tikai tad, kad viņi nonāca pie Barnsa, mitējās šī Jeremijas raudu dziesma, kurā viņš bija paspējis nozākāt sievu, tās tēvu un brāli, Irēnu, Boziniju, Forsaitu vārdu, sava paša bērnus un nolādējis dienu, kad apprecējies.

Vinifreda, sieviete ar stingru raksturu, ļāva viņam izrunāties, un Dārtijs, pateicis visu sakāmo, īgni apklusa. Ar niknu skatienu viņš neatlaidīgi sekoja ekipāžai, kas brauca pa priekšu, pazibēdama tumsā, it kā pastāvīgi atgādinot garām palaisto izdevību.

Par laimi, viņš nevarēja dzirdēt Bozinija kaislos vārdus — tos vārdus, kuriem «labāko aprindu cilvēka» izturēšanās bija devusi brīvu vaļu. Viņš neredzēja Irēnu drebam, it kā tai būtu norauts kāds apģērba gabals, neredzēja Irēnas acis, tumšas un skumjas kā bērnam, kam dara pāri. Viņš nedzirdēja, ka Bozinijs lūdzas un lūdzas, lūdzas bez gala, un neredzēja, kā šis nabaga izsalkušais velns, godbijībā trīcēdams, kautri pieskaras Irēnas rokai.

Monpeljē skvērā ormanis, uzticīgi izpildīdams norādījumu, piebrauca klāt priekšējai ekipāžai. Dārtijs redzēja, ka Bozinijs izlec ārā, tam seko Irēna un ar nodurtu galvu steidzas augšup pa pakāpieniem. Laikam atslēga bija viņai rokā, jo viņa tūdaļ nozuda aiz durvīm. Grūti pateikt, vai viņa Bozinijam šķiroties kaut ko sacīja vai ne.

Bozinijs gāja garām Dārtiju ratiem. Vīrs un sieva ielu laternas gaismā labi varēja redzēt viņa seju. Tā pauda dziļu saviļņojumu.

— Ar labu nakti, mister Bozinij! — Vinifreda uzsauca.

Bozinijs satrūkās, norāva cepuri no galvas un aizsteidzās. Acīm redzot tas bija pilnīgi aizmirsis viņu klātbūtni.

— Nu! — teica Dārtijs. — Vai tu redzēji viņa seju? Ko es tev sacīju? Notiek gan jaukas lietiņas! — Dārtijs lasīja morāli.

Bija skaidrs, ka ekipāžā norisinājies kaut kas nopietns, tāpēc Vinifreda nespēja aizstāvēt savu viedokli. Viņa sacīja:

— Es par to nevienam nestāstīšu. Nav vērts sacelt veltīgu uztraukumu.

Dārtijs tūdaļ pievienojās tādai nostājai. Uzskatīdams, ka viņa pienākums saudzēt Džeimsu, viņš nevēlējās, ka to traucē citu cilvēku nepatikšanas.

— Pareizi, — viņš sacīja. — Lai Soumss pats bēdā par sevi. To viņš ļoti labi prot.

Tā sarunādamies, Dārtiji iegāja savā mājoklī Grīnstrītā, kura īri maksāja Džeimss, un baudīja pelnīto atpūtu. Bija pusnakts stunda, un neviens Forsaits nekavējās uz ielas, lai izsekotu Bozinija gaitas; lai vērotu, kā viņš atgriežas un stāv pie dārza žoga, slēpdamies no ielu laternas gaismas; lai vērotu, kā viņš tur stāv koku ēnā, raudzīdamies uz namu, kur tumsā nozudusi tā, kuras dēļ viņš atdotu visu pasauli, lai tikai vienu vienīgu mirkli to redzētu — tā, kas viņam tagad bija kā liepziedu smarža, kā tumsa un gaisma, kā viņa paša sirds puksti.

X FORSAITISMA IEZĪMES

Neviens Forsaits parasti neapzinās, ka viņš ir Forsaits, taču jaunajam Džolionam šīs raksturīgās iezīmes trūka. Viņš neapjauta savu forsaitiskumu līdz izšķirīgajam solim, kas darīja viņu par izstumto; pēc tam viņu ne mirkli neatstāja šī apziņa. Viņš juta to arī savā laulības dzīvē, attiecībās ar savu otro sievu, kam nepiemita itin nekas forsaitisks.

Viņš zināja — ja viņš nebūtu pratis novērtēt to, ko gribēja, ja viņam trūktu izturības, trūktu apziņas, ka neprāts zaudēt to, par ko samaksājis tik augstu cenu, — citiem vārdiem sakot, ja viņam nebūtu «īpašuma instinkta», viņš nebūtu spējis noturēt šo sievieti pie sevis (varbūt nemaz nevēlētos to noturēt) visus šos piecpadsmit gadus, šajā materiālo grūtību, apvainojumu un pārpratumu laikā; nebūtu spējis pārliecināt to apprecēties ar viņu pēc pirmās sievas nāves; nebūtu spējis pārciest visu šo dzīvi ar smaidu uz lūpām.

Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas, līdzīgi miniatūriem ķīniešu elku dieviem, ar sakrustotām kājām sēž paši savās sirdīs un smaida, šaubīdamies paši par sevi. Taču šis smaids, pastāvīgais intīmais smaids netraucēja viņa izturēšanos, kurā, tāpat kā viņa zodā un raksturā, savdabīgi apvienojās maigums un apņēmība.

Apziņa, ka viņš ir Forsaits, neatstāja viņu arī darbā, akvareļu gleznošanā, kam viņš veltīja tik daudz enerģijas, vienmēr domādams par sevi, it kā nespētu nopietni raudzīties uz šādu nepraktisku nodarbošanos, un juzdams dīvainu nemieru, tāpēc, ka visai maz nopelna.

Un šī apziņa, ko nozīmē būt Forsaitam, lika viņam lasīt ar jauktām līdzcietības un pretīguma jūtām šādu vecā Džoliona vēstuli:

Šeldreikhauzā, Broudstēzā 1. jūlijā

Mīļais Džo!

(Tēva rokraksts pa šiem trīsdesmit gadiem bija ļoti maz mainījies.)

Mēs esam šeit jau divas nedēļas, laiks visā visumā ir labs. Gaiss ļoti atspirdzina, bet manas aknas nav kārtībā, un es labprāt atkal atgriezīšos pilsētā. Par Džūnu neko labu nevaru pateikt, viņas veselība un garastāvoklis ir visai nelāgs, un es nezinu, kā tas viss beigsies. Viņa nekā nesaka, bet ir skaidrs, ka viņai vienmēr prātā tikai šī saderināšanās, kas patiesībā nav nekāda saderināšanās — dievs zina, kas tas ir. Es šaubos, vai viņai vajadzētu ļaut atgriezties Londonā šādā stāvoklī, bet viņa ir tik ietiepīga, ka kuru katru brīdi var sadomāt un aizbraukt. Man liekas, kādam vajadzētu parunāt ar Boziniju un noskaidrot, ko viņš domā. Pats es to baidos uzņemties, jo es viņam droši vien krietni sadotu, bet Tu taču pazīsti Boziniju kā sava kluba biedru, Tu gan varētu to izdarīt un uzzināt, ko viņš nolēmis. Protams, Tu nedrīksti kompromitēt Džūnu. Būšu ļoti priecīgs, ja pēc dažām dienām Tu man paziņosi, vai Tev izdevies kaut ko noskaidrot. Šis stāvoklis mani tā uztrauc, ka es naktīs nevaru gulēt. Sveicini no manis Džoliju un Holiju!

Tavs tēvs Džolions Forsaits.

Jaunais Džolions tik ilgi un nopietni apsvēra šo vēstuli, ka sieva ievēroja viņa izklaidību un jautāja, kas noticis. Viņš atbildēja:

— Nekas.

Viņš bija stingri apņēmies nekad mājās nepieminēt Džūnu. Sieva varbūt uztrauktos, diezin ko sāktu domāt. Tāpēc viņš steigšus mēģināja mainīt savu sejas izteiksmi, taču tas neizdevās, tāpat kā viņa tēvam nebūtu izdevies — viņš bija mantojis no vecā Džoliona neveiklību ģimenes sarežģījumu kārtošanā. Un viņa sieva darīja mājas darbus, lūpas sakniebusi, šad tad slepus uzmezdama vīram neizdibināmu skatienu.

Pēcpusdienā viņš devās uz klubu — ar vēstuli kabatā, vēl neko neizlēmis.

Izpētīt kāda cilvēka «nodomus» viņam likās ļoti nepatīkami, turklāt viņa paša neparastais stāvoklis šo nepatiku vēl padziļināja. Tas bija tik raksturīgi Forsaitiem, tāpat visiem tiem cilvēkiem, ko viņi pazina un ar ko sagājās, — uzspiest citiem savu taisnību, labot citu rīcību; tik raksturīgi viņiem — piemērot darījumu principus savām personiskajām attiecībām.

Un šī frāze vēstulē — «Protams, tu nedrīksti kompromitēt Džūnu» — tā taču tik skaidri atklāja visu.

Tomēr šī vēstule — aizvainojums, rūpes par Džūnu, draudi «krietni sadot» Bozinijam — tas viss likās tik dabiski. Nav nekāds brīnums, ka tēvs grib zināt, ko Bozinijs domā, nav nekāds brīnums, ka viņš dusmojas.

Atteikties grūti. Bet kāpēc tieši viņam tas jādara? Viņam tas noteikti nepiederējās, taču, ja vien Forsaits iegūst to, pēc kā tiecas, viņš nav visai izvēlīgs līdzekļu ziņā, protams, ievērojot ārējo pieklājību.

Kā to nokārtot, vai kā atteikties? Kā viens, tā otrs likās neiespējams. Tā gan, jaunais Džolion!

Viņš ieradās klubā pulksten trijos, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Bozinijs, kurš sēdēja stūrī pie loga un skatījās ārā.

Jaunais Džolions apsēdās netālu no tā un nemiera pilns sāka no jauna apsvērt savu stāvokli, slepus lūkodamies uz Boziniju, kurš nekā nenojauta. Viņš to lāgā nepazina un laikam gan pirmo reizi tik uzmanīgi novēroja. Neparasta izskata cilvēks, pēc apģērba, sejas un izturēšanās atšķirīgs no lielā vairuma, kluba biedru. Arī jaunais Džolions, par spīti lielajām iekšējām pārmaiņām, tomēr bija saglabājis Forsaita atturīgi glīto ārieni. Viņš vienīgais no visiem Forsaitiem nezināja Bozinija palamu. Šis cilvēks bija neparasts, nevis ekscentrisks, tikai neparasts — noguris, vājš, ar iekritušiem vaigiem, tomēr nelikās slimīgs: viņam bija spēcīgs augums, un cirtainie mati it kā liecināja par veselīga organisma lielu dzīvotspēju.

Kaut kas Bozinija sejā un rīcībā aizkustināja jauno Džolionu. Viņš zināja, kas ir ciešanas, un šis cilvēks, kā likās, cieta.

Viņš piecēlās un pieskārās tā rokai.

Bozinijs satrūkās, taču neizrādīja ne mazākās apmulsuma pazīmes, ieraugot jauno Džolionu.

Jaunais Džolions apsēdās.

— Ilgi neesmu jūs redzējis, — viņš sacīja. — Kā jums veicas ar mana brālēna māju?

Pēc nedēļas būs gatava.

Apsveicu!

Paldies! Bet, man šķiet, nav par ko apsveikt.

— Tā? — jaunais Džolions brīnījās. — Manuprāt, jūs varētu priecāties, ka esat pabeidzis lielu darbu, bet laikam jūs jūtaties tāpat kā es, kad man jāšķiras no gleznas — kā no bērna.

Viņš laipni uzlūkoja Boziniju.

Jā, — tas atbildēja jau krietni sirsnīgāk, — it kā jāatdod kaut kas no sevis — un beigas. Es nezināju, ka jūs gleznojat.

Tikai akvareļus. Un es neuzskatu savu darbu par sevišķi nozīmīgu.

Neuzskatāt par nozīmīgu! Bet kā tad jūs varat strādāt? Darbs nav nekā vērts, ja jūs neesat pārliecināts, ka tas nozīmīgs.

Pareizi, — piekrita jaunais Džolions, — es to vienmēr esmu teicis. Starp citu, vai jūs esat ievērojis, ka cilvēks, pasacījis «pareizi», arvien piebilst: «Es to vienmēr esmu teicis.» Bet, ja jūs man jautājat, kā es varu strādāt, es atbildēšu: tāpēc, ka esmu Forsaits.

Forsaits! Es nekad neesmu domājis par jums kā par Forsaitu!

Forsaits, — turpināja jaunais Džolions, — nav nekāds neparasts radījums. Simtiem tādu ir starp šī kluba biedriem. Simtiem ārā, uz ielām. Tos var sastapt it visur.

Bet kā jūs tos pazīstat — ja drīkstu jautāt? — sacīja Bozinijs.

Pēc to īpašuma instinkta. Forsaitam ir praktisks — dažs varbūt sacītu veselīgs viedoklis, bet praktisks viedoklis balstās galvenokārt uz īpašuma instinktu. Forsaits, kā jūs pats ievērosiet, nekad sevi neatklāj.

Jūs jokojat?

Jaunā Džoliona acis iezibējās.

Mazliet. Kā Forsaitam man nemaz nevajadzētu par to runāt. Taču es esmu jauktenis, bet par jums nav ne mazāko šaubu. Starp jums un mani ir tikpat liela atšķirība kā starp mani un tēvoci Džeimsu, kurš ir īsts Forsaita paraugs. Viņam ir sevišķi attīstīts īpašuma instinkts, bet jums tā pilnīgi trūkst. Ja nebūtu vidū manis, jūs abi liktos kā divu dažādu sugu pārstāvji. Es esmu starpposms. Mēs visi, protams, esam īpašuma vergi, un es atzīstu, ka jautājums ir tikai par pakāpi, bet tas, ko es saucu par «Forsaitu», ir neapšaubāmi īpašuma vergs augstākā pakāpē. Viņš zina, kas labs un kas drošs, un viņa raksturīgākā iezīme ir pieķeršanās īpašumam, vienalga, vai tā būtu sieva, māja, nauda vai reputācija.

Hm!— norūca Bozinijs. — Jums vajadzētu izņemt patentu uz šo vārdu.

Es gribētu nolasīt lekciju par šādu tematu, — sacīja jaunais Džolions. — «Forsaita raksturīgās īpašības un savdabība. Šo sīko radījumu, kas baidās no viņam līdzīgo izsmiekla, neietekmē svešu būtņu (jūsu vai manis) smiekli. Ar savu iedzimto tuvredzību viņš pazīst tikai savas sugas cilvēkus un apkārtni, kur viņš dzīvo konkurences cīņā iegūtā mierā.»

Jūs runājat par viņiem tā, — piezīmēja Bozinijs, — it kā viņu būtu puse Anglijas.

Viņu ir puse Anglijas, — atkārtoja jaunais Džolions, — turklāt labākā puse, drošā puse, tā puse, kam ir trīsprocentīgie ienākumi, — nozīmīgā puse. Tikai viņu bagātība un labklājība dara visu iespējamu — dara iespējamu mākslu, literatūru, zinātni, pat reliģiju. Kas notiktu ar mums, ja nebūtu Forsaitu, kuri gan paši nevienu no šīm nozarēm nevērtē augstu, bet gūst no tām labumu. Godājamais ser, Forsaiti ir starpnieki, veikalnieki, sabiedrības pīlāri, paradumu stūrakmeņi — viss, kas ir apbrīna vērts!

Nezinu, vai pareizi uztvēru jūsu domu, — sacīja Bozinijs, — bet man šķiet, ka manā profesijā ir daudz šādu — kā jūs tos apzīmējāt — Forsaitu.

Protams, — apstiprināja jaunais Džolions. — Lielais vairums arhitektu, gleznotāju un rakstnieku ir cilvēki bez jebkādiem principiem, tāpat kā Forsaiti. Māksla, literatūra un reliģija pastāv vienīgi tāpēc, ka ir daži īpatņi, kas zina to vērtību, un daudzie Forsaiti, kuri izmanto tās peļņas nolūkos. Pavirši rēķinot, trīs ceturtdaļas mūsu akadēmiķu, septiņas astotdaļas mūsu rakstnieku un lielākā daļa žurnālistu ir Forsaiti. Par zinātni es nevaru spriest, bet reliģijā viņi ir lieliski reprezentēti. Apakšnamā viņu varbūt ir vairāk nekā jebkur citur; par aristokrātiju nav nemaz ko runāt. Bet es par to nezobojos. Ir bīstami iet pret vairākumu — un kādu vairākumu! — Viņš cieši uzlūkoja Boziniju. — Ir bīstami aizrauties ar kaut ko — ar māju, gleznu, ar … sievieti!

Viņi saskatījās. Un, it kā juzdams, ka izdarījis kaut ko tādu, ko neviens Forsaits nedara — atklājis sevi, jaunais Džolions ievilkās kā gliemezis atpakaļ savā čaulā. Klusumu pārtrauca Bozinijs.

Kāpēc jūs uzskatāt savu dzimtu par tipisku? — viņš jautāja.

Manas dzimtas piederīgie nav nekas ārkārtīgs, — atbildēja jaunais Džolions, — un viņiem ir savas īpatnības kā ikvienai citai ģimenei, taču viņiem piemīt sevišķi spilgti izteiktas divas īpašības, kas raksturo īstu Forsaitu, — spēja nekad neatdot sevi visu, ar sirdi un dvēseli, un «īpašumā instinkts».

Bozinijs smaidīja.

Nu, bet resnais, piemēram?

Vai jūs domājat Svizinu? — jautāja jaunais Džolions. — A! Svizinā ir kaut kas pirmatnējs. Pilsēta un vidusšķiras dzīve vēl nav viņu pārveidojusi. Gadsimtiem ilgais fermera darbs un brutālais spēks ir iegūlies un palicis viņā, kaut arī viņš ir īsts džentlmenis.

Šķita, ka Bozinijs kaut ko pārdomā.

— Jā, jūs ļoti pareizi attēlojāt savu brālēnu Soumsu, — viņš pēkšņi sacīja. — Tas jau nu gan nelaidīs sev lodi pierē.

Jaunais Džolions uzmeta Bozinijam vērīgu skatienu.

— Jā, — viņš sacīja. — Tāpēc ar viņu jārēķinās. Sargieties no viņa! Smieties ir viegli, taču nepārprotiet mani. Forsaitus nedrīkst nicināt, nedrīkst viņus ignorēt.

— Bet jūs taču pats to darījāt!

Sitiens trāpīja mērķi: jaunais Džolions vairs nesmaidīja.

— Jūs aizmirstat, — viņš sacīja ar dīvainu lepnumu, — ka es varu palikt pie sava — es pats esmu Forsaits. Mūs visus apdraud vareni spēki. Cilvēks, kas pamet drošu patvērumu… nu, jūs saprotat, ko es domāju. Nevienam neiesaku, — viņš nobeidza ļoti klusu, it kā piedraudēdams, — nevienam … iet… manu … ceļu. Visādi var gadīties.

Sārtums sakāpa Bozinijam sejā, bet drīz atkal nozuda, un tā kļuva bāli brūngana kā arvien. Viņš īsi iesmējās, un viņa lūpas savilkās dīvainā, niknuma pilnā smaidā, bet acis zobgalīgi vērās jaunajā Džoliona.

— Paldies, — viņš sacīja. — Tas ir velnišķīgi laipni no jums. Bet jūs neesat vienīgais, kas var palikt pie sava. — Viņš piecēlās.

Jaunais Džolions noraudzījās, kā viņš lēnām gāja projām, un, galvu rokā atbalstījis, nopūtās.

Gandrīz tukšās istabas miegainajā klusumā varēja dzirdēt vienīgi laikrakstu čaukstoņu un šad tad nošvirkstēja sērkociņš. Jaunais Džolions ilgi sēdēja nekustēdamies, vēlreiz pārdzīvodams to laiku, kad arī viņš ilgas stundas gaidīja, lūkodamies pulkstenī un skaitīdams minūtes, — ilgas stundas, pilnas mokošas neziņas un kaislu, saldu sāpju. Un viņā ar seno spilgtumu modās tā laika ilgā, tīkamā kvēle. Bozinijs ar savu kalsno seju un nemierīgajām acīm, kuras pastāvīgi meklēja pulksteni, bija izraisījis viņā žēlumu, kas jaucās ar dīvainu, neatvairāmu skaudību.

Viņš tik labi zināja visas šīs pazīmes. Kurp iet Bozinijs — kāds liktenis viņu gaida? Kas tā par sievieti, kura velk viņu pie sevis ar tādu magnētisku spēku, kam nevar stāties pretī ne domas par godu, ne principi, nekādas citas intereses, no kuras vienīgais glābiņš ir bēgšana.

Bēgšana! Taču kāpēc Bozinijam jābēg? Vīrietis bēg tikai tad, kad baidās izpostīt ģimenes pavardu, kad ir bērni, kad viņš jūt, ka min kājām ideālus, kaut ko sadragā. Bet tur, kā viņš bija dzirdējis, viss jau sadragāts.

Viņš pats nebija bēdzis un arī nebēgtu, ja viss atkārtotos vēlreiz. Taču viņš bija gājis tālāk nekā Bozinijs, sagrāvis pats savu, nevis kāda cita nelaimīgo ģimenes pavardu. Un viņam ienāca prātā sena paruna: «Cilvēka liktenis ir viņa paša sirdī.»

Viņa paša sirdī! Lai uzzinātu, kāds ir pudiņš, tas jānogaršo. Bozinijs savu pudiņu vēl nebija nobaudījis.

Jaunā Džoliona domas pievērsās šai sievietei, kuru viņš nepazina, bet kuras dzīves stāstu galvenos vilcienos bija dzirdējis.

Nelaimīgas laulības! Nekādas ļaunas izturēšanās — tikai tā nenosakāmā nepatika, briesmīgā vilšanās sajūta, kas iznīcina ikkatru sirsnīguma izpausmi; un tā diendienā, nakti pēc nakts, nedēļu pēc nedēļas, gadu pēc gada, kamēr nāve izbeidz visu!

Bet jaunais Džolions, kura sarūgtinājumu bija mazinājis laiks, spēja spriest arī no Soumsa viedokļa. Kur gan lai tāds cilvēks kā viņa brālēns, piesātināts ar savas šķiras aizspriedumiem un pārliecībām, rastu tik daudz izpratnes un iedvesmas, ka varētu pārtraukt šādu dzīvi? Tur vajadzīga iztēles spēja, spēja pārcelties nākotnē, pāri nepatīkamajām runām, izsmieklam, tenkām, kas seko laulību iziršanai, pāri īslaicīgām šķiršanās sāpēm, pāri smagajam nosodījumam, ko met acīs cienījamie cilvēki. Tikai nedaudzi, un it īpaši maz starp tiem, pie kuriem piederēja Soumss, spēja to iedomāties. Tik daudz mirstīgo šinī pasaulē, iedomas spēju visiem nepietiek! Un — ak augstās debesis! — cik liela atšķirība starp teoriju un praksi! Daudzi, varbūt pat Soumss, lepojās ar bruņnieciskiem uzskatiem, bet, kad pašiem kurpe spieda, sameklēja kādu sevišķu apstākli, lai varētu sevi uzskatīt par izņēmumu.

Jaunais Džolions arī neuzticējās savam spriedumam. Viņš bija pats visu to pārdzīvojis, izdzēris tukšu nelaimīgas laulības rūgto kausu — vai tad viņam varēja būt tik mierīgi, nosvērti uzskati kā cilvēkiem, kas par to nav pat dzirdējuši? Viņa pierādījumi nāca no pirmavota — tā militāros jautājumos kareivis, kas gājis cauri kauju ugunīm, var dot nesalīdzināmi drošāku liecību nekā civiliedzīvotājs, kam nav gadījies pārāk tuvu vērot kara gaitu. Daudzi varbūt uzskatīja tādu laulību kā Soumsa un Irēnas par gluži izdevušos: viņam nauda, viņai skaistums, tātad iespējams kompromiss. Nebija nekāda iemesla, kāpēc viņi nevarētu dzīvot kopā, pat ja neieredzēja viens otru. Tas nekas, ja viņi ietu katrs savu ceļu, — lai tikai ievēro pieklājības likumus, lai tur godā laulības saišu un ģimenes pavarda svētumu. Augstākajās šķirās puse laulību balstījās uz šādiem principiem. Neaizvainojiet sabiedrības labākās jūtas, neaizvainojiet baznīcas labākās jūtas! Tā dēļ ir vērts upurēt savas paša jūtas. Nesatricināma ģimenes pavarda priekšrocības ir acīm redzamas, reālas, kā daļa no īpašuma; status quo ir pilnīgi bez riska. Izpostīt ģimenes pavardu ir labākā gadījumā bīstams, turklāt egoistisks eksperiments.

Ar tādiem argumentiem varēja aizstāvēties. Jaunais Džolions nopūtās.

«Tam visam pamatā ir īpašums,» viņš domāja, «taču daudziem nepatiktu tāda jautājuma nostādne. Viņi to nosauktu par «laulības saišu svētumu», bet laulības saišu svētums ir atkarīgs no ģimenes svētuma, un ģimenes svētums atkarīgs no īpašuma svētuma. Un tomēr, man šķiet, visi šie ļaudis uzskata sevi par Tā piekritējiem, kuram nekad nekas nav piederējis. Cik savādi!»

Un jaunais Džolions atkal nopūtās.

«Vai es, mājās iedams, uzaicināšu kādu ceļā sastaptu nabagu dalīties ar mani pusdienās, kuru tad man nepietiks, vismaz nepietiks manai sievai, kas nepieciešama manai veselībai un laimei? Varbūt Soumss galu galā labi dara, izlietodams savas tiesības un ar savu rīcību atbalstīdams svēto īpašuma principu, kas nāk par labu mums visiem, izņemot tos, kas šajā norisē ir … cietēji.»

Jaunais Džolions piecēlās, izlauzās cauri krēslu labirintam, paņēma cepuri un pa karstajām, putekļainajām, braucēju pārpildītajām ielām lēni devās mājup.

Vēl nenonācis līdz Glicīniju avēnijai, viņš izvilka no kabatas vecā Džoliona vēstuli un, rūpīgi saplēsis to sīkās driskās, izkaisīja ceļa putekļos.

Viņš pats atslēdza durvis un sauca sievu. Bet viņa bija izgājusi un paņēmusi līdzi Džoliju un Holiju, un māja bija tukša, tikai Baltazars viens pats gulēja dārzā ēnā, gaiņādams mušas.

Arī jaunais Džolions apsēdās dārzā zem bumbieres, kas sen vairs nenesa augļus.

XI BOZINIJAM UZTICAS

Nākamajā dienā pēc izbraukuma uz Ričmondu Soumss atgriezās no Henlijas ar rīta vilcienu. Udenssports viņu neinteresēja, un uz turieni viņš bija braucis nevis izklaidēties, bet kārtot darīšanas, sekodams kāda ievērojama klienta aicinājumam.

Vispirms viņš devās uz Sitiju, bet, tā kā tur nekā sevišķa nebija ko darīt, jau trijos gāja projām, priecādamies par izdevību tikt agrāk mājās. Irēna viņu negaidīja. Soumss nepavisam negribēja izsekot sievas gaitas, tomēr nav nekas ļauns kādreiz redzēt, kā izskatās mājās, kad vīrs ierodas negaidīts.

Pārģērbies pastaigai, viņš iegāja viesistabā. Irēna dīki sēdēja dīvāna stūrī, savā iemīļotajā vietā; zem acīm viņai bija tumši loki, it kā pēc bezmiega nakts.

Soumss jautāja:

Kā tad tu mājās? Vai gaidi kādu?

Jā … tas ir, ne sevišķi.

Ko tad?

Misters Bozinijs solījās atnākt.

Bozinijs. Viņam vajadzētu būt darbā. Irēna neteica nekā.

— Es gribēju, lai tu nāc man līdzi uz veikalu, — Soumss turpināja, — un pēc tam aiziesim uz parku.

— Es negribu iet ārā, man sāp galva. Soumss saīga:

— Ja es kādreiz tev ko lūdzu, tev vienmēr sāp galva. Pasēdēt zem kokiem tev nāks tikai par labu.

Irēna neatbildēja.

Soumss brīdi klusēja, tad sacīja:

— Es nezinu, kādi ir tavi uzskati par sievas pienākumiem. Es to nekad neesmu zinājis.

Soumss nemaz negaidīja atbildi, taču Irēna atbildēja.

Es esmu pūlējusies darīt visu, ko tu gribi. Nav mana vaina, ja es nespēju darīt to no sirds.

Kā vaina tad tā ir? — Soumss iesānis vēroja sievu.

Kad mēs precējāmies, tu apsolīji, ka ļausi man iet, ja mūsu laulība nebūs laimīga. Vai tā ir laimīga?

Soumss sarauca pieri.

Laimīga… — viņš stostījās. — Tā būtu laimīga, ja tu izturētos, kā nākas.

Es mēģināju, — atteica Irēna. — Vai tu ļausi man iet?

Soumss novērsās. Sirds dziļumos juzdams nemieru, viņš slēpa to aiz bramanīgām dusmām.

Ļaut tev iet? Tu pati nezini, ko runā. Ļaut tev iet? Kā es varu ļaut tev iet? Mēs taču esam precējušies, vai ne? Nu, ko tad tu runā? Dieva dēļ, nepieminēsim vairs tādas muļķības! Liec cepuri galvā un iesim pasēdēsim parkā!

Tātad tu neļausi man iet?

Soumss juta, ka Irēna raugās viņā ar dīvainu, aizkustinošu skatienu.

Ļaut tev iet! — viņš sacīja. — Bet ko tad tu galu galā iesāktu, ja es ļautu tev iet? Tev taču nav naudas!

Gan es kaut kā iztiktu.

Viņš strauji pagājās šurp turp pa istabu, tad nostājās Irēnai priekšā.

— Saproti reizi par visām reizēm, — viņš sacīja, — ka es negribu vairs dzirdēt tādas runas. Ej uzliec cepuri!

Irēna nekustējās.

— Tev laikam žēl, ka nesatiksi Boziniju, ja viņš atnāks, — Soumss iedzēla.

Irēna lēnām piecēlās un izgāja no istabas. Un atgriezās ar cepuri galvā. Viņi devās ārā.

Jau bija pagājusi pēcpusdienas stunda, kad ārzemnieki un citi patētiski noskaņoti ļaudis raibā drūzmā pastaigājās parkā, uzskatīdami sevi par visai moderniem. Īstā, solīdai publikai piemērotā stunda bija pienākusi un gandrīz jau beidzās, kad Soumss un Irēna apsēdās zem Ahileja statujas.

Soumss sen nebija pastaigājies ar Irēnu parkā. Šāda izklaidēšanās viņam sagādāja daudz prieka pirmajos divos gados pēc kāzām, kad viņa lielākais — kaut arī slepenais — lepnums bija apzināties, ka visa Londona raugās uz viņu, šīs jaukās būtnes īpašnieku. Cik daudzas pēcpusdienas viņš tā sēdēja blakus Irēnai, glīti saposies, gaišpelēkiem cimdiem rokās, ar vieglu, augstprātīgu smaidu uz lūpām, šad tad pamādams paziņām un paceldams cepuri!

Gaišpelēki cimdi viņam ir arī pašlaik un zobgalīgs smaids uz lūpām, bet kur palicis viss, ko viņš toreiz juta savā sirdī?

Soli ātri tukšojās, bet Soumss vēl negāja projām, it kā slepus likdams Irēnai izciest sodu. Dažas reizes viņš kaut ko ievaicājās un Irēna pamāja ar galvu vai ar gurdu smaidu noteica «jā».

Gar žogu gāja kāds vīrietis, tik ātri, ka ļaudis pārsteigti noskatījās uz viņu.

— Vai redzi to ēzeli? — Soumss sacīja. — Skrien kā traks tādā karstumā.

Viņš pievērsās Irēnai, kura bija strauji sakustējusies.

— A! — viņš iesaucās. — Tas jau ir mūsu draugs «Jūras laupītājs»!

Viņš palika mierīgi sēžam un nicīgi smīnēja, juzdams, ka arī Irēna sēž nekustēdamās un smaida. «Vai viņa tam pamās?» viņš domāja. Bet Irēna nedarīja nekā.

Bozinijs aizgāja līdz žoga galam un griezās atpakaļ cauri krēslu rindām, kā medību suns, kas dzen pēdas. Ieraudzījis Soumsu un Irēnu, viņš spēji apstājās un pacēla cepuri.

Smaids nenozuda no Soumsa sejas. Arī viņš pacēla cepuri.

Bozinijs pienāca tuvāk. Viņš likās nomocījies, kā cilvēks pēc ilgas fiziskas piepūles, sviedri lāsoja viņam no pieres, un Soumsa smaids it kā sacīja: «Tev ir grūti klājies, mans draugs…»

— Ko tad jūs darāt parkā? — viņš jautāja. — Mēs domājam, ka jūs nicināt tādu vieglprātību!

Bozinijs laikam nedzirdēja. Viņa atbilde bija domāta Irēnai.

— Es biju pie jums, cerēju sastapt jūs mājās.

Kāds uzsita Soumsam uz pleca un sāka ar viņu runāt, un, apmainīdamies ar šo pienācēju nenozīmīgām frāzēm, viņš nedzirdēja Irēnas atbildi, taču kaut ko nolēma.

— Mēs tūdaļ iesim mājās, — viņš sacīja Bozinijam. — Nāciet mums līdzi pusdienās! — Šo uzaicinājumu viņš izteica ar dīvainu bravūru un patosu. «Tu mani nepievilsi,» it kā runāja viņa skatiens un balss noskaņa, «redzi — es tev uzticos, es nebaidos no tevis!»

Viņi kopā devās atpakaļ uz Monpeljē skvēru. Irēna gāja vidū starp abiem vīriešiem, bet drūzmainākajās ielās Soumss pa priekšu. Viņš neklausījās sievas un Bozinija sarunā. Šķita, ka savādā apņemšanās uzticēties ietekmējusi pat viņa slepenās domas. Līdzīgi kāršu spēlmanim viņš sacīja pats sev: «Es nedrīkstu nomest šo kārti — man jāizspēlē tā, lai tā būtu kāda būdama. Sevišķi lielu izredžu man nav.

Viņš ģērbās lēnām, dzirdēja, ka Irēna iziet no savas istabas un nokāpj lejā, un pēc tam vēl bez kādas vajadzības kavējas veselas piecas minūtes. Tad gāja lejā, tīšām ar troksni aizcirzdams durvis, lai tie dzirdētu, ka viņš nāk. Irēna ar Boziniju stāvēja pie kamīna, varbūt sarunājās, varbūt ne, Soumss to nezināja.

Visu garo vakaru viņš spēlēja savu lomu šajā farsā — izturējās pret savu viesi laipnāk nekā jebkad agrāk un beidzot, kad Bozinijs gāja projām, sacīja:

— Jums drīz atkal jāatnāk, Irēnai patīk parunāt ar jums par māju!

Atkal viņa balsī skanēja dīvainā bravūra un patoss, bet viņa roka bija auksta kā ledus.

Uzticīgs savam lēmumam viņš novērsās, kad Bozinijs atvadījās no Irēnas, kad viņa sieva, griestu lampas gaismas lokā stāvēdama, sacīja tam ar labu nakti, novērsa skatienu no viņas zeltainajiem, mirdzošajiem matiem un skumji smaidošajām lūpām, no Bozinija, kas lūkojās Irēnā ar tādu skatienu kā suns uz savu saimnieku.

Un aizgāja gulēt, pilnīgi pārliecināts, ka Bozinijs iemīlējies viņa sievā.

Šī vasaras nakts bija tveicīga, tik tveicīga un rāma, ka pa atvērtajiem logiem plūda iekšā vienīgi tveice. Soumss ilgi gulēja, klausīdamies, kā Irēna elpo.

Tā aizmigusi, bet viņam nenāk miegs. Un, gulēdams vaļējām acīm, viņš rūdīja sevi mierīga, uzticīga vīra lomai.

Agrā rīta stundā viņš klusām izkāpa no gultas, iegāja blakus istabā un nostājās pie vaļējā loga. Viņam trūka elpas.

Atmiņā uzpeldēja kāda nakts pirms četriem gadiem — priekšpēdējā nakts pirms viņu kāzām, tikpat karsta un sutīga kā šī.

Soumss atcerējās, kā viņš toreiz gulēja garā, pītā krēslā savā dzīvojamā istabā pie loga ielas pusē. Lejā sānielā kāds skaļi dauzījās pie durvīm, kāda sieviete iekliedzās. Viņš atcerējās — it kā tas nule būtu noticis — ķīviņa troksni, durvju blīkšķi, dziļo klusumu, kas iestājās pēc tam. Tad laternu blāvajā, jau liekajā gaismā tuvojās agrīna ielu laistītāja rati, atsvaidzinot smacīgo gaisu. Soumsam šķita, ka viņš atkal dzird riteņu rīboņu, tuvāk un tuvāk, kamēr rati aizbrauc garām un skaņas izdziest tālumā.

Viņš izliecās ārā pa logu mazā pagalma pusē un ieraudzīja, ka aust jau gaisma. Tumšo sienu un jumtu kontūras sākumā bija izplūdušas, tad kļuva arvien skaidrākas.

Soumss atcerējās — tajā naktī viņš vēroja, kā laternu gaisma Viktorijas ielā kļuva arvien bālāka, tad steigšus apģērbās un izgāja ārā uz ielas, devās garām namiem un laukumiem, līdz tai ielai, kur dzīvoja Irēna, stāvēja tur un raudzījās nelielās mājas fasādē, kas bija mierīga un pelēka kā miroņa seja.

Un piepeši Soumsam iešāvās prātā kāda iedoma, it kā slimnieka murgi. Ko viņš pašlaik dara? Tas cilvēks, par kuru man visu laiku jādomā, kurš šovakar bija šeit, kurš iemīlējies manā sievā? Varbūt klaiņo tur ārā, uz ielas, meklēdams viņu tāpat kā pēcpusdienā parkā. Kas zina, varbūt šajā brīdī skatās manos logos!

Viņš klusām aizzagās pāri kāpņu laukumam nama ielas pusē, uzmanīgi atvilka štoru un atvēra logu.

Skvēra koki tinās palsā gaismā, it kā Nakts, līdzīgi lielam, pūkainam tauriņam, būtu noglāstījusi tos ar saviem spārniem. Laternas vēl bāli mirgoja, taču neviena nemanīja, nevienas dzīvas dvēseles.

Bet piepeši dziļajā klusumā kaut kur no tālienes tikko dzirdami atskanēja sāpju kliedziens, it kā tur kāds klīstošs mirušā gars, kam liegta paradīze, gaustos pēc laimes. Un atkal… atkal! Soumss nodrebēdams aizvēra logu.

Tad nodomāja:

«Ak! Tie ir tikai pāvi aiz upes!»

XII DŽŪNA IET VIESOS

Vecais Džolions stāvēja Broudstēzas mazajā vestibilā, ieelpodams vaskadrānas un siļķu smaržu, ar, ko piesūkušās visas solīdās jūrmalas kūrortu mēbelētās istabas. Uz krēsla — līdz spīdumam nobružāta ādas krēsla ar caurumu atzveltnes kreisajā stūrī, pa kuru varēja redzēt saru drānu, — atradās neliela, melna soma. Tajā viņš ielika dokumentus, laikraksta «The Times» numuru un odekolona pudeli. Todien notika sabiedrību Globulai Gold Concessions un «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» sapulces, un viņš rīkojās braukt uz pilsētu, jo vienmēr piedalījās valdes sēdēs. «Valdes sēžu kavēšana» būtu pierādījums, ka viņš kļūst vecs, un to viņa dedzīgais Forsaita gars nespēja paciest.

Kārtojot melno dokumentu somu, viņa acis kuru katru mirkli draudēja uzliesmot dusmās. Tā spīd acis skolas zēnam, kuru aplenkuši viņa biedri, bet kurš valdās, redzēdams, ka pārspēks viņu pusē. Arī vecais Džolions valdījās, ar savu lielisko gribasspēku, kas jau pamazām sāka zust, apspiezdams dzīves apstākļu saceltās dusmas.

Viņš bija saņēmis no dēla ne visai saturīgu vēstuli, kurā tas ar nesakarīgām vispārējām frāzēm centās izvairīties no skaidras atbildes. «Es satiku Boziniju,» dēls rakstīja, «viņš nav ļauns. Jo vairāk es redzu cilvēkus, jo vairāk pārliecinos, ka tie nekad nav labi vai slikti — tikai smieklīgi vai aizkustinoši. Bet Tu droši vien man nepiekritīsi!»

Vecais Džolions, protams, nepiekrita, tādi apgalvojumi viņam likās ciniski. Viņš vēl nebija sasniedzis to vecumu, kad pat Forsaiti, zaudējuši ilūzijas un principus, ko visu laiku izmantojuši praktiskiem nolūkiem, paši nekad tos augstu nevērtējot, zaudējuši visus dzīves priekus, līdz sirds dziļumiem satriekti par to, ka nav vairs nekādu cerību, — salauž atturības bruņas un runā tā, kā agrāk nekad nebūtu iedomājušies runāt.

Varbūt vecais Džolions, tāpat kā viņa dēls, neticēja, ka ir «Labais» un «Sliktais», bet, kā viņš mēdza sacīt: To nevar zināt — grūti pateikt, iespējams, ka tur ir kaut kas. Kāpēc gan ar nevajadzīgu neticības apliecināšanu laupīt sev varbūtējas priekšrocības?

Pieradis brīvdienas pavadīt kalnos, lai gan (kā īsts Forsaits) nekad neuzsāka neko sevišķi dēkainu vai sevišķi pārdrošu, viņš kaislīgi mīlēja kalnus. Un, kad pēc ilgas piepūles viņam atklājās brīnišķīgais skats (par kuru Bedekera ceļvedī sacīts, ka tas «kompensē kāpiena grūtības»), viņš nešaubīgi juta, ka ir kāds liels, cēls princips, kas paceļas pāri visām juceklīgajām tieksmēm, dzīves niecīgajām kraujām un sīkajiem, tumšajiem bezdibeņiem. Varbūt toreizējā noskaņa bija tik tuva reliģiskam pārdzīvojumam, cik vien to pieļāva vecā Džoliona praktiskais gars.

Bet nu jau daudzus gadus viņš nebija kāpis kalnos. Pēc sievas nāves viņš divas vasaras pēc kārtas bija devies uz turieni kopā ar Džūnu un ar rūgtumu pārliecinājies, ka šādu pastaigu laiks viņam jau pāri.

Viņš sen vairs nepazina kalnu iedvestās ticības kādai augstākai varai pār visu pasauli.

Viņš zināja, ka ir vecs, taču jutās jauns, un tas viņu darīja nemierīgu. Viņu uztrauca un mulsināja arī tas, ka viņš, vienmēr būdams tik piesardzīgs, bija tēvs un vectēvs cilvēkiem, kas likās dzimuši nelaimei. Par Džo neko sliktu nevarēja sacīt — kas gan spētu sacīt kaut ko sliktu par šo mīļo zēnu? — taču viņa stāvoklis bija nožēlojams un ar Džūnu gandrīz tikpat ļauni. Tas šķita liktenīgi, bet liktenis bija viena no tām parādībām, ko cilvēks ar viņa raksturu nespēja izprast, ne arī samierināties ar to.

Rakstīdams dēlam, viņš īstenībā nemaz necerēja, ka no tā kaut kas iznāks. Kopš deju vakara pie Rodžera viņš pārāk skaidri saprata visu, jo daudz ātrāk par citiem spēja novērtēt apstākļus, un, paturēdams prātā sava dēla piemēru, labāk nekā jebkurš cits Forsaits zināja, ka kaisles bālā liesma apdedzina cilvēkiem spārnus, vai nu viņi to vēlas, vai ne.

Pirms Džūnas saderināšanās, kad viņa arvien bija kopā ar Soumsa sievu, vecais Džolions bieži redzēja Irēnu un juta viņas burvību. Viņai nepiederējās apzīmējums gaisīga sieviete, pat koķete ne — šie vārdi, kas tik dārgi vecā Džoliona paaudzei, kurai patika saukt visu labos, plašos, ne visai atbilstošos vārdos, — taču viņa bija bīstama. Kāpēc — to viņš nezināja. Lai pamēģina kāds viņam iestāstīt, ka dažām sievietēm piemīt tāda īpatnība — pievilcības spēks, par ko tām pašām nav varas! Viņš tikai atbildētu: «Nieki!» Irēna bija bīstama, tas viss. Viņš labprāt būtu skatījies uz visu to caur pirkstiem. Ja jau tā ir, lai tad arī ir. Viņš vairs nekā negribēja par to dzirdēt, viņš tikai gribēja glābt Džūnas stāvokli un viņas dvēseles mieru. Viņš vēl arvien cerēja, ka Džūna viņam kādreiz būs atbalsts un mierinājums.

Un tā viņš aizrakstīja dēlam. Atbilde nekā daudz nedeva. Par jaunā Džoliona sarunu ar Boziniju tur bija patiesībā tikai viens dīvains teikums: «Man šķiet, ka viņš ierauts straumē.» Straumē! Kādā straumē? Kas tas par jaunmodīgu runāšanas veidu?

Vecais Džolions nopūtās un novietoja somā pēdējos dokumentus. Viņš labi zināja, ko nozīmē «straume».

Džūna iznāca no ēdamzāles un palīdzēja viņam uzvilkt mēteli. Ieraudzījis viņas apģērbu un apņēmības pilno sejas izteiksmi, vecais Džolions tūdaļ saprata, kas notiks.

— Es braukšu tev līdzi, — Džūna sacīja.

— Kas par iedomām, mīļā! Es došos tieši uz Sitiju. Tev nav ko klaiņot apkārt pa pilsētu.

— Man jāapciemo vecā misis Smīča.

— A, atkal tavi «nelaimes putni! — vecais Džolions norūca. Viņš neticēja Džūnas izrunām, taču neko vairs neiebilda. Ar viņas ietiepību jau galā nevarēja tikt.

Viktorijas stacijā viņš Džūnai atvēlēja karieti, ko bija pasūtījis sev, — raksturīgs žests, jo viņš nebija sīks egoists.

— Tikai nenogursti, mīlulīt, — viņš sacīja un ormanī aizbrauca uz Sitiju.

Džūna vispirms devās uz kādu sānieliņu Pedingtonā, kur dzīvoja misis Smīča, viņas «nelaimes putns» — paveca sieviete, pēc nodarbošanās apkopēja. Pusstundu noklausījusies parasto žēlošanos un piedabūjusi nabaga sievieti pagaidām samierināties ar savu stāvokli, viņa aizbrauca uz Stenhoupgeitu. Lielais nams bija noslēgts un tumšs.

Džūna bija nolēmusi par katru cenu kaut ko noskaidrot. Vislabākais būtu zināt pašu ļaunāko, lai tad visam beigas. Viņas plāns bija tāds: vispirms aiziet pie Fila krustmātes misis Beinzas un, ja tur neko neuzzinātu, tad pie Irēnas. Skaidra priekšstata par to, ko viņa varētu iegūt no šiem apciemojumiem, viņai trūka.

Trijos viņa ieradās Loundza skvērā. Gluži instinktīvi, kā parasti sieviete brīžos, kad draud kaut kas nepatīkams, viņa bija uzvilkusi savu labāko kleitu un devās kaujā tik drosmīgi kā pats vecais Džolions. Viņa vairs nejuta satraukumu, vienīgi kaislu nepacietību.

Tajā brīdī, kad pieteica Džūnu, misis Beinza, Bozinija krustmāte (vārdā Luīze) virtuvē deva rīkojumus virējai, jo bija lieliska namamāte un, kā Beinzs mēdza sacīt, «labas pusdienas daudz ko nozīmē». Viņam sevišķi veicās darbs pēc pusdienām. Šis pats Beinzs bija uzcēlis Kensingtonā veselu rindu augstu, sarkanu namu, kas sacentās ar daudziem citiem par nosaukumu «neglītākā māja Londonā».

Izdzirdējusi Džūnas vārdu, misis Beinza iesteidzās savā guļamistabā, izņēma no sarkana safjāna futrāļa, kas glabājās aizslēgtā atvilktnē, divas masīvas rokassprādzes un aplika tās ap savām baltajām rokām — jo viņai ievērojamā mērā piemita tas «īpašuma instinkts», kas ir, kā mums zināms, forsaitisma kritērijs un augstas morāles pamats.

Drēbju skapja spogulī atainojās viņas augums — neliels, plecīgs; ar tieksmi uz pilnīgumu — viņas pašas uzraudzībā darinātā tērpā vienā no tām nenosakāmajām nokrāsām, kas atgādina sienu krāsu lielu viesnīcu gaiteņos. Viņa pacēla rokas pie matiem, kas bija sakārtoti бla Princesse de Galles , un šur tur palaboja sasukājumu, pieglauzdama ciešāk, un viņas acis pauda neapzinātu prāta skaidrību, it kā viņa būtu sastapusies ar kādu nejauku dzīves parādību un censtos ar to samierināties. Gadi bija izbalinājuši viņas vaigus, kas jaunībā ziedēja kā rozes. Un mirklī, kad viņa pūderēja pieri, cietā, nepatīkamā atklātības izteiksme atkal parādījās viņas acīs. Nolikusi pūderslotiņu, viņa mierīgi stāvēja spoguļa priekšā, pielāgodama smaidu savam prāvajam, spēcīgajam degunam, zodam (kas nebija liels un, kaklam kļūstot apaļākam, izskatījās vēl mazāks) un mutei ar plānām lūpām un nokareniem lūpu kaktiņiem. Tad strauji, lai saglabātu iegūto efektu, ar abām rokām cieši satvēra svārkus un devās lejā.

Šo apciemojumu viņa bija gaidījusi jau labu laiku. Līdz viņai bija nonākušas baumas, ka viņas vīra brāļadēla un tā līgavas attiecībās kaut kas neesot kārtībā. Ne viens, ne otrs jau nedēļām ilgi nebija rādījies. Viņa vairākkārt ielūdza Filu pusdienās. Sekoja vienmēr viena un tā pati atbilde: «Nav laika.»

Viņa instinktīvi juta nemieru, un šīs lieliskās sievietes instinkts tādos gadījumos bija sevišķi ass. Viņai būtu vajadzējis piedzimt par vienu no Forsaitiem. Tādā nozīmē, kādu šim vārdam piešķīra jaunais Džolions, viņai noteikti bija tiesības uz to, tāpēc viņu pienākas īpaši raksturot.

Misis Beinza bija ļoti izdevīgi izprecinājusi savas trīs meitas; ļaudis runāja, ka viņas to nemaz neesot pelnījušas, jo bija visai neizskatīgas, tik neizskatīgas, kā parasti mēdz būt tikai sievietes no ģimenēm, kas saistītas ar solīdām profesijām. Viņas vārds figurēja neskaitāmās komitejās, kas vadīja dažādus baznīcas rīkotus labdarības pasākumus — deju vakarus, teātra izrādes, bazārus, un viņa nekad neļāva minēt savu vārdu, ja iepriekš nebija pārliecināta, ka viss būs kārtīgi noorganizēts.

Viņa domāja, kā pati bieži apgalvoja, ka visam jābalstās uz komerciāliem pamatiem. Baznīcas, labdarības komiteju, jebkura pasākuma īstais uzdevums esot stiprināt sabiedrisko iekārtu. Tāpēc individuālu rīcību viņa uzskatīja par amorālu. Organizācija bija vienīgais pareizais ceļš, jo tikai organizācija ļāva just drošību, ka nauda nav izdota veltīgi. Organizācija — un vēlreiz organizācija! Un nav šaubu, ka tādā ziņā viņa bija — kā vecais Džolions sacīja — «meistars». Vecais Džolions gan gāja vēl tālāk un nosauca viņu par «blēdi».

Pasākumi, kuros figurēja misis Beinzas vārds, bija tik apbrīnojami noorganizēti, ka tad, kad vajadzēja norēķināties par ieņēmumiem, tie atgādināja vājpienu, kam nosmelts viss cilvēcīgas labsirdības krējums. Taču, kā viņa bieži vien gluži pamatoti aizrādīja, sentimentalitāte ir nosodāma parādība. Patiesību sakot, viņa bija mazliet formāla.

Šī diženā sieviete, kuru tik augstu vērtēja baznīcas aprindās, bija viena no galvenajām priesterienēm forsaitisma templī un dienu un nakti rūpējās, lai nenodzistu svētā uguns, kas dega par godu īpašuma dievam, kura altārī rakstīti šādi iedvesmojoši vārdi: «Neko par velti, un, cik vien iespējams, maz par sešiem pensiem.»

Kad misis Beinza iegāja istabā, varēja just, ka ieradies kaut kas patiešām reāls, un droši vien aiz tā iemesla viņa bija tik populāra kā patronese. Ļaudis gribēja kaut ko reālu, ja jau bija par to maksājuši naudu. Un labdarības sarīkojumos, kad misis Beinza, solīda, plecīga, ar paprāvu degunu, ģērbusies vizuļiem bagātīgi izgreznotā kleitā, stāvēja savu palīgu vidū, ļaudis noraudzījās viņā, it kā viņa būtu kāds ģenerālis.

Viņas vienīgais trūkums — viņai nebija otra vārda. Viņai piederēja ievērojama loma vidusšķiras labāko ģimeņu sabiedrībā ar simtiem tās pulciņu un nogrupējumu, kuri satikās vienā kopīgā kaujas laukā — labdarības pasākumos, — un šajā kaujas laukā nonāca ciešā un patīkamā kontaktā ar augstākās Sabiedrības (ar lielo «S») pārstāvjiem. Viņai piederēja ievērojama loma sabiedrībā, ko raksta ar mazo «s» — šai plašākajā, nozīmīgākajā un spēcīgākajā ļaužu kopā, kur komerciālie pasākumi kristietības vārdā, morāles likumi un tas «princips», ko sevī iemiesoja misis Beinza, pulsēja brīvi un lietišķi kā īsta dzīvības sula, nevis kā tas sterilizētais surogāts, kas riņķoja mazākās Sabiedrības (ar lielo «S») dzīslās Cilvēki, kas viņu pazina, jauta viņā saprātu — saprātīgu sievieti, kas nekad neatdeva sevi visu, neatdeva neko, ja vien spēja noturēt savās rokās.

Viņa nepavisam nebija varējusi satikt ar Bozinija tēvu, kurš bieži vien viņu gluži nepiedodamā kārtā izzobojis. Tagad, pieminot nelaiķi, viņa sauca to par savu «nabaga mīļo, negodbijīgo brāli».

Viņa apsveica Džūnu ar rūpīgi apdomātu vārdu birumu, kas viņai labi padevās, mazliet nobijusies no savas viešņas, cik nu var baidīties sieviete, kas tik ievērojama komerciālas un baznīcas aprindās, jo Džūna, kaut arī bija tikai trausla meitene, iedvesa lielu cieņu, ko pauda arī viņas bezbailīgais skatiens. Turklāt misis Beinza labi saprata, ka aiz Džūnas nelokāmās atklātības slēpās daudz forsaitisku rakstura vilcienu. Ja meitene būtu tikai vaļsirdīga un droša, misis Beinza uzskatītu viņu par kaprīzu un nicinātu; ja viņa būtu tikai Forsaitu ģimenes piederīgā, kā, piemēram, Frensija, viņa respektētu to aiz tīras godbijības; bet Džūna, kaut arī bija tik sīciņa — misis Beinza parasti jūsmoja par lieliem izmēriem, — darīja viņu nemierīgu. Viņa apsēdināja to krēslā, kas atradās pret gaismu.

Viņas godbijībai pret Džūnu bija vēl arī cits iemesls, kaut arī misis Beinza kā īsta ticīgā, kas nepadodas pasaulīgiem kārdinājumiem, to nekad nebūtu atzinusi: viņa bieži bija dzirdējusi no sava vīra, ka vecais Džolions esot ļoti bagāts, un bija labvēlīgi noskaņota pret tā mazmeitu tieši aiz šī visai pamatotā iemesla. Todien viņa jutās tā, kā ikviens no mums jūtas, lasot romānu, kura varonim paredzams mantojums, — baidīdamies, ka tikai autora neuzmanības dēļ jaunais cilvēks gala galā nepaliek tukšā.

Viņas izturēšanās bija ļoti sirsnīga. Skaidrāk nekā jebkad agrāk viņa saprata, cik lieliska un pievilcīga meitene ir Džūna. Viņa apjautājās par vecā Džoliona veselību. Cik apbrīnojami labi viņš izskatoties savā vecumā! Stalts kā jauneklis. Bet cik tad viņam īsti gadu? Astoņdesmit viens! To gan nevarot sacīt! Ak, viņi dzīvojot jūrmalā! Ļoti jauki! Džūna droši vien katru dienu saņemot no Fila pa vēstulei? Viņas gaišpelēkās acis plaši iepletās, kad viņa to jautāja, taču meitene izturēja viņas skatienu.

— Nē, — sacīja Džūna, — viņš nemaz neraksta! Misis Beinza nodūra acis. Tas notika gluži neviļus,

tomēr tā tas nu bija. Taču tūdaļ viņa atguvās.

— Nu, protams! Tas izskatās pēc Fila — tāds viņš vienmēr ir bijis!

— Tā? — Džūna noteica.

Šī īsā replika gandrīz aizdzina misis Beinzas jautro smaidu. Viņa strauji sakustējās, lai slēptu samulsumu, nolīdzināja tērpa krokas un sacīja:

— Ak mīļā, viņš ir visnevērīgākais cilvēks pasaulē. Nevajag pievērst uzmanību tam, ko viņš dara!

Džūnai pēkšņi radās pārliecība, ka viņa velti kavē laiku. Pat ja viņa jautātu bez aplinkiem, no šīs sievietes viņa nekā neizvilktu.

— Vai jūs viņu satiekat? — viņa vaicāja, tumši pietvīkdama.

Misis Beinzai uz pūderētās pieres izspiedās sviedru lāses.

O jā! Es gan neatceros, kad viņš pēdējo reizi bija šeit — patiešām, pēdējā laikā mēs reti redzamies. Viņš ir ļoti aizņemts ar jūsu brālēna māju. Es dzirdēju, ka tā drīz būšot gatava. Mums vajadzētu sarīkot pusdienas par godu šim gadījumam. Atbrauciet un palieciet pie mums pa nakti!

Paldies! — sacīja Džūna. Un atkal nodomāja: «Es veltīgi kavēju laiku. Šī sieviete man nekā nestāstīs.»

Viņa piecēlās. Misis Beinza pēkšņi pārvērtās. Arī viņa piecēlās, lūpas viņai raustījās, pirksti nervozi knibinājās. Acīm redzot kaut kas bija noticis, bet viņa neiedrošinājās izjautāt šo meiteni, kas stāvēja viņas priekšā — slaida, sīciņa, ar apņēmīgu sejas izteiksmi, sakniebtām lūpām un dusmās zibošām acīm. Parasti viņa nebaidījās izjautāt — uz jautājumiem un atbildēm taču balstījās visa organizatoriskā darbība! Taču stāvoklis bija tik nopietns, ka viņas parasti stiprie nervi neizturēja. Vēl no rīta viņas vīrs bija sacījis:

— Vecajam Forsaitam droši vien ir pāri par simttūkstoš mārciņām!

Un tagad šī meitene stāv šeit un sniedz viņai roku — sniedz viņai roku!

Varbūt izdevība tiek palaista garām, kas zina, izdevība paturēt to savā ģimenē, tomēr misis Beinza neuzdrīkstējās runāt.

Viņas skatiens pavadīja Džūnu līdz durvīm.

Tās aizdarījās.

Tad misis Beinza iesaukdamās metās uz priekšu, šūpodamās visā savā masīvajā augumā, un atvēra durvis.

Par vēlu! Viņa dzirdēja, ka aizcērtas parādes durvis, un palika stāvam kā sastingusi, un viņas seja pauda neviltotas dusmas un aizvainojumu;

Džūna traucās pa ielu kā putns. Tagad viņa neieredzēja šo sievieti, ko savās laimes dienās bija uzskatījusi par tik labu. Vai vienmēr viņa tiks tā atraidīta un būs spiesta paciest mokošo neziņu?

Viņa ies tieši pie Fila un jautās, ko viņš nodomājis. Viņai ir tiesības zināt. Viņa steidzīgi gāja pa Slounstrītu, kamēr nonāca pie nama, kur dzīvoja Bozinijs. Iegājusi pa parādes durvīm, viņa skrēja augšā pa kāpnēm, un viņas sirds sāpīgi dauzījās.

Trešajā stāvā viņa apstājās atvilkt elpu un, atbalstījusies pret margām, klausījās. Augšā nedzirdēja ne skaņas.

Bāla kā krīts viņa uzkāpa pēdējā stāvā. Redzēja durvis ar Bozinija vārdu uz plāksnītes. Un apņēmība, kas viņu bija atvedusi šurp, pēkšņi izgaisa.

Viņa sāka pilnīgi apzināties savas rīcības nozīmi. Viņai kļuva karsti, delnas zem plānajiem zīda cimdiem bija miklas.

Viņa atvirzījās līdz kāpnēm, tomēr lejā negāja. Atbalstījusies pret margām, pūlējās atbrīvoties no žņaudzošās sajūtas un ar izmisīgu drosmi vērās durvīs! Nē! Viņa neies projām! Kāda nozīme tam, ko ļaudis par viņu domās? Neviens to nezinās! Neviens viņai nepalīdzēs, ja viņa pati neko nedarīs! Viņai pašai jātiek ar visu galā.

Viņa ar piespiešanos atrāvās no margām, pret kurām bija atbalstījusies, un piezvanīja. Durvis neatvērās, un viņas kauns un bailes pēkšņi pazuda, viņa piezvanīja vēlreiz, tad atkal, it kā gaidīdama atbildi no aizslēgtās istabas, kaut arī tur neviena nebija, atmaksu par kaunu un bailēm, ko šis nāciens šurp viņai sagādājis. Durvis neatvērās. Džūna mitējās zvanīt un, apsēdusies kāpņu galā, paslēpa seju rokās.

Tad klusi nogāja lejā un devās ārā uz ielas. Viņa jutās tā, it kā būtu pārcietusi smagu slimību, un vēlējās vienīgi pēc iespējas ātrāk tikt mājās. Viņai likās, ka visi, kas nāk pretī pa ielu, zina, kur viņa bijusi, ko darījusi. Un tad piepeši viņa ielas pretējā pusē ieraudzīja Boziniju ejam mājās no Monpeljē skvēra puses.

Viņa grasījās skriet pāri ielai. Viņu acis sastapās, un Bozinijs pacēla cepuri. Garām brauca omnibuss, un Džūna uz mirkli izlaida no acīm Boziniju, tad, trotuāra malā stāvēdama, cauri ratu drūzmai ieraudzīja, ka viņš iet projām.

Džūna stāvēja kā sastingusi, raudzīdamās viņam pakaļ.

XIII MĀJA GATAVA

— Vienu teļa buljonu, vienu vēršastes zupu, divas glāzes portvīna!

Frenča restorānā, kur Forsaits vēl varēja dabūt treknos angļu ēdienus, Džeimss ar dēlu augšējā zālē sēdās pie brokastgalda.

Šis restorāns Džeimsam patika labāk par visiem citiem. Šeit viss bija vienkāršs, garšīgs, sātīgs, un, kaut gan Džeimsu jau zināmā mērā bija sabojājusi nepieciešamība būt modernam un viņa paradumi veidojās atbilstoši ienākumiem, kas pastāvīgi auga, viņš tomēr brīžos, kad pierima darba steiga, ilgojās pēc jaunības dienu «gaļas podiem». Šinī restorānā apkalpoja īsti angļu viesmīļi — ar gariem matiem, priekšautos. Grīda bija izkaisīta ar zāģu skaidām, un trīs apaļi spoguļi zeltītos ietvaros karājās pie sienas tieši acu augstumā. Vēl pavisam nesen šeit bija kabīnes, kur varēja apēst krietnu cepeša gabalu ar miltainu kartupeļu piedevu, neredzot savus kaimiņus, — īsti džentlmeniski.

Džeimss aizsprauda salvetes stūri aiz vestes trešās pogas — no šī paraduma viņam Vestendā jau sen vajadzēja atteikties. Viņš juta, ka ar baudu ēdīs zupu — viss rīta cēliens, bija pagājis, kārtojot kāda veca drauga īpašuma pārdošanu.

Nokodis prāvu kumosu vienkāršas nocietējušas maizes, viņš tūdaļ sāka sarunu.

— Kā tu brauksi uz Robinhilu? Kopā ar Irēnu? Ņem viņu līdzi! Tur droši vien daudz kas vēl kārtojams.

Soumss atbildēja, neskatīdamies uz tēvu:

Viņa negrib braukt.

Negrib braukt? Ko tad tas nozīmē? Viņa taču tai mājā dzīvos, vai ne?

Soumss neteica nekā.

— Es nesaprotu, kas sievietēm tagad noticis, — Džeimss murmināja. — Man savā laikā ar viņām nekādu raižu nebija. Viņai tiek dota pārāk liela brīvība. Viņa ir izlutināta …

Soumss pacēla acis.

— Es negribu dzirdēt nekā slikta par savu sievu, — viņš gluži negaidīti pateica.

Iestājās klusums. Varēja vienīgi dzirdēt, kā Džeimss strebj zupu.

Viesmīlis atnesa divas glāzes portvīna, bet Soumss viņam aizrādīja:

— Tā nepasniedz portvīnu. Ņemiet glāzes atpakaļ un atnesiet pudeli!

Nokratījis domīgumu, kurā bija iegrimis, ēdot zupu, Džeimss spēji ņēmās izklāstīt savas domas.

— Māte ir slima, — viņš sacīja. — Tu vari izmantot karieti. Man liekas, ka Irēna labprāt brauks. Laikam Bozinijs būs tur un visu jums izrādīs?

Soumss pamāja ar galvu.

Man gribētos pašam redzēt, kā viņam veicies ar pēdējiem darbiem, — turpināja Džeimss. — Es pa ceļam iegriezīšos pie jums un jūs abus aizvedīšu.

Es braukšu ar vilcienu, — Soumss atteica. — Bet, ja tu gribi apskatīt māju, varbūt Irēna brauks tev līdzi. Apgalvot es nevaru. Viņš pamāja viesmīlim, lai atnes rēķinu, un Džeimss to samaksāja.

Viņi šķīrās pie Sv. Pāvila katedrāles — Soumss devās uz staciju, Džeimss brauca ar omnibusu uz pilsētas rietumu rajonu.

Viņš bija apsēdies stūrī blakus konduktoram, kur viņa garās kājas traucēja ikvienu, kas kāpa iekšā omnibusā, un visus, kas spraucās garām, viņš uzlūkoja tik nikni, it kā tiem nebūtu tiesību elpot viņa gaisu.

Viņš gribēja šajā pēcpusdienā izmantot gadījumu, lai parunātu ar Irēnu. īstā laikā pateikts labs vārds dažreiz dara brīnumus, un tagad, kad viņa rīkojās pāriet uz dzīvi laukos, viņai bija izdevība sākt jaunu dzīvi. Džeimss labi saprata, ka Soumss vairs ilgi necietīs tādu sievas rīcību.

Viņam pat prātā neienāca padomāt, ko īsti viņš gribēja apzīmēt ar «tādu rīcību». Šī izteiciena nozīme bija visai plaša un nenoteikta un piemērota Forsaitam. Bet drosmes Džeimsam pēc azaida bija vairāk nekā parasti.

Mājās pārradies, viņš lika sakārtot karieti un grūmam būt gatavībā, lai varētu braukt līdzi. Viņš gribēja būt laipns pret Irēnu, sagādāt tai visas iespējamās ērtības.

Kad Soumsa namā viņam atvēra durvis, viņš skaidri dzirdēja Irēnu dziedam un to arī tūdaļ pateica, lai nebūtu iespējams viņu noraidīt.

Jā, Soumsa kundze esot mājās, bet kalpone nezināja, vai viņa kādu pieņemšot.

Ar neparastu, savam garajam augumam un domīgajai sejas izteiksmei nepavisam neatbilstošu straujumu Džeimss devās viesistabā, negaidīdams, kamēr kalpone atgriezīsies — varbūt ar noraidījumu. Irēna sēdēja pie klavierēm, rokas nolikusi uz taustiņiem, acīm redzot klausīdamās balsīs, kas skanēja priekšnamā. Viņa apsveica Džeimsu bez smaida.

— Jūsu vīramāte ir slima, — Džeimss iesāka, cerībā tūdaļ iekarot Irēnas līdzjūtību. — Es atbraucu karietē. Esiet tik laba, uzlieciet cepuri un ļaujiet man jūs pavizināt. Tas jums nāks par labu!

Irēna uzlūkoja viņu, it kā gribēdama atteikties, taču galu galā laikam pārdomāja, uzgāja augšā un atgriezās ar cepuri galvā.

Uz kurieni jūs mani vedīsiet? — viņa jautāja.

Aizbrauksim uz Robinhilu! — Džeimss teica, aši bērdams vārdus. — Zirgiem vajag izkustēties, un es gribētu redzēt, kā tur izskatās.

Irēna sastomījās, taču atkal pārdomāja un devās ārā, pie karietes, bet Džeimss sekoja viņai cieši pa pēdām — drošs paliek drošs.

Tikai pēc laba laika, kad bija nobraukts jau vairāk nekā pusceļš, Džeimss iesāka:

— Soumss jūs ļoti mīl… neļauj neviena slikta vārda par jums sacīt… Kāpēc jūs neesat pret viņu sirsnīgāka?

Irēna nosarka un klusi atbildēja.

— Es nespēju izrādīt to, ko nejūtu.

Džeimss asi viņu uzlūkoja. Šajā brīdī, kad Irēna sēdēja viņa karietē, izmantoja viņa zirgus un kalpotājus, viņš juta, ka ir noteicējs par situāciju. Irēna nevarēja aizbēgt no viņa un, ļaudīm redzot, traci necels.

— Nesaprotu, ko jūs vēl gribat, — viņš sacīja. — Soumss ir ļoti labs vīrs.

Irēnas atbilde bija tik klusa, ka gandrīz pagaisa ratu troksnī. Džeimss sadzirdēja vārdus:

Jūs taču neesat precējies ar viņu!

Kāda tam nozīme? Viņš nekad jums neko neliedz. Vienmēr gatavs aizvest jūs, kur vien jūs vēlaties, un tagad viņš jums ir uzcēlis māju uz laukiem. Jums taču pašai nekā nav.

Nē.

Džeimss atkal paraudzījās uz Irēnu. Viņš nespēja izprast tās sejas izteiksmi. Likās, tā tūdaļ sāks raudāt, un tomēr…

— Es domāju, — viņš steidzīgi nomurmināja, — ka mēs visi esam pūlējušies būt labi pret jums.

Irēnai raustījās lūpas. Džeimss apmulsis ieraudzīja, ka asara norit viņai pār vaigu. Arī viņam pašam aizžņaudzās rīkle.

— Mēs visi jūs mīlam, — viņš sacīja, — ja tikai jūs… — Viņš gandrīz pateica «… pienācīgi izturētos», taču pārdomāja: — Ja tikai jūs viņam būtu laba sieva.

Irēna neatbildēja, un arī Džeimss apklusa. Irēnas klusēšana viņu mulsināja, tajā nejuta stūrgalvības, drīzāk gan likās, ka Irēna atzīst par pareizu visu, ko viņš teicis. Tomēr viņš jutās tā, it kā pēdējais vārds nepiederētu viņam. To viņš nespēja izskaidrot.

Taču nespēja arī ilgi klusēt.

— Droši vien Bozinijs tagad precēsies ar Džūnu, —. viņš sacīja.

Irēnas sejas izteiksme izmainījās.

Es nezinu, — viņa atteica, — jautājiet viņai.

Vai viņa jums raksta?

Nē.

— Kāpēc tā? — Džeimss brīnījās. — Man likās, ka jūs esat labas draudzenes.

Irēna pavērsās pret viņu.

— To arī jūs pajautājiet viņai.

— Tas ir savādi, — Džeimss izgrūda, viņas skatiena samulsināts, — ka es uz skaidru jautājumu nevaru dabūt skaidru atbildi, bet tā tas ir.

Viņš brīdi klusēja, pārdomādams savu neveiksmi, līdz beidzot sāka rāties:

— Nu, brīdinājis es jūs ēsmu. Jūs nemaz nedomājat par to, kas var notikt. Soumss daudz nerunā, bet es zinu, ka tādu izturēšanos viņš vairs ilgi necietīs. Tad jūs varēsiet vainot tikai pati sevi, vēl vairāk — neviens jūs nežēlos.

Irēna pasmaidīja un viegli palocījās:

— Es jums ļoti pateicos. Džeimss nezināja, ko atbildēt.

Skaidrais, karstais rīts pamazām bija izvērties par pelēku, spiedīgu dienu. Dienvidos lēnām cēlās smagi mākoņu vāli, kuru dzeltenīgā nokrāsa vēstīja pērkonu. Koku zari nekustīgi slīga pāri ceļam, netrīcēja ne lapiņa. Tvanīgajā gaisā bija jūtama viegla saulē sakarsušo zirgu smaka. Kučieris un grūms uz bukas šad tad paklusām pārmija pa vārdam, galvas nepagriezdami.

Džeimsam par lielu atvieglojumu, viņi beidzot piebrauca pie mājas. Viņu uztrauca tas, ka šī sieviete, ko viņš arvien bija turējis par maigu un patīkamu, tik klusa un neizprotama sēdēja viņam blakus.

Kariete apstājās pie durvīm, un viņi iegāja mājā.

Vestibilā bija vēsi un tāds klusums, it kā viņi būtu iegājuši kapenēs. Džeimsam pārskrēja trīsas. Viņš strauji pacēla smagās ādas portjeras, kas šķīra vestibilu no iekšējā pagalma.

Un nespēja apspiest atzinības saucienu.

Apdare patiešām bija ļoti gaumīga. Blāvās, sarkanās flīzes, kas klāja pagalmu, sākot no mājas sienām līdz pat apaļajai augstu īrisu dobei, kura savukārt ieslēdza zemē ieraktu baltu marmora baseinu ar ūdeni, katrā ziņā bija augstākā labuma. Džeimsam ārkārtīgi patika purpurkrāsas ādas portjeras, kuras stiepās gar vienu pagalma malu un uz kuru fona izcēlās milzīga baltu podiņu krāsns. Stikla griestu vidējā daļa bija atvērta, un siltais gaiss no ārienes plūda iekšā tieši mājas sirdī.

Džeimss stāvēja, rokas uz muguras salicis, galvu atpakaļ atgāzis uz stāvajiem, šaurajiem pleciem, pētīdams kolonu rotājumu un ornamentēto joslu, kas stiepās visapkārt ziloņkrāsas sienām zem balkona. Acīm redzot pielikts daudz pūļu. Tā bija īsta džentlmeņa māja. Džeimss piegāja pie portjerām un, izpētījis, kā tās iekārtotas, atvilka tās vaļā: kļuva redzama gleznu galerija ar lielu logu, kas aizņēma visu telpas sienu. Grīda bija melna ozola, sienas, tāpat kā pagalmam, ziloņkaula krāsā. Džeimss staigāja, vērdams vaļā durvis pēc durvīm un ielūkodamies citās istabās. Viss bija priekšzīmīgā kārtībā, gatavs kaut vai tūdaļ uzņemt iemītniekus.

Beidzot, apgriezies, lai parunātu ar Irēnu, viņš ieraudzīja to stāvam pie ieejas dārzā kopā ar vīru un Boziniju.

Kaut gan Džeimss nevarēja lepoties ar smalku nojautu, viņš uzreiz noprata, ka nav kaut kas kārtībā. Viņš piegāja pie pārējiem un, juzdams neizskaidrojamu satraukumu, bet nezinādams, kas noticis, mēģināja izkliedēt saspīlēto situāciju.

— Sveicināti, mister Bozinij! — viņš sacīja, sniegdams roku. — Redzams, ka ar naudu jūs šeit neesat skopojies!

Soumss apgriezās un aizgāja. Džeimss pavērās Bozinija sadrūmušajā sejā, tad Irēnā un uztraukumā skaļi izteica savas domas:

— Nesaprotu, kas noticis. Neviens man nekā nestāsta!

Un, sekodams savam dēlam, vēl dzirdēja Bozinija aprautos smieklus un vārdus: «Nu, paldies dievam! Jūs izskatāties tik…

Nelaimīgā kārtā viņš nevarēja saklausīt beigas.

Kas noticis? Viņš paraudzījās atpakaļ. Irēna stāvēja ļoti tuvu arhitektam un ar tādu sejas izteiksmi, kādu Džeimss viņai nekad nebija redzējis. Viņš steidzās pie dēla.

Soumss staigāja šurp turp pa gleznu galeriju.

— Kas noticis? — vaicāja Džeimss. — Ko tas viss nozīmē?

Soumss uzlūkoja tēvu savā parastajā augstprātīgajā mierā, taču Džeimss labi zināja, ka viņš briesmīgi noskaities.

— Mūsu draugs atkal pārkāpis norādījumus, tas ir viss, — viņš sacīja. — Šoreiz gan pats sev par ļaunu.

Viņš apgriezās un devās uz durvīm. Džeimss strauji sekoja, pūlēdamies tikt ārā pirmais. Viņš ieraudzīja, ka Irēna atņem pirkstu no lūpām, dzirdēja, ka viņa kaut ko saka savā parastajā balsī, un sāka runāt, vēl nemaz nepiegājis pie viņiem.

Būs negaiss. Mums jābrauc mājās. Jūs laikam vēl paliksiet šeit, mister Bozinij? Tā jau es domāju. Nu tad sveiki! — Viņš sniedza roku. Bozinijs to nesatvēra, bet apgriezās smiedamies un sacīja:

Sveiki, mister Forsait! Papūlieties, lai negaiss jūs nepanāk! — Un aizgāja.

— Nu, — iesāka Džeimss, — es nezinu …

Bet, ieraudzījis Irēnas sejas izteiksmi, apklusa. Paņēmis vedeklu zem rokas, viņš veda to uz karieti. Viņš bija pārliecināts, pilnīgi pārliecināts, ka Irēna un Bozinijs norunājuši satikšanos…

Nekas uz pasaules tā nespēj uztraukt Forsaitu kā atklājums, ka manta, par ko viņš nodomājis izdot zināmu summu, maksājusi vairāk. Un tas ir saprotams, jo uz viņa aprēķinu precizitāti dibinās visa viņa dzīve. Ja viņš nevar paļauties uz noteiktu īpašuma vērtību, tad viņa kompass nedarbojas pareizi, viņš ir bangainu ūdeņu varā kā laiva bez stūres.

Pēc sarakstīšanās ar Boziniju, kas mums jau zināma, Soumss vairs nedomāja par mājas izmaksu. Viņš bija pārliecināts, ka galīgā summa noteikta ļoti nepārprotami, un viņam ne prātā nenāca, ka to atkal varētu pārsniegt. Uzzinājis no Bozinija, ka atvēlētie divpadsmit tūkstoši pārsniegti par apmēram četriem simtiem, viņš nobālēja aiz dusmām. Sākumā viņš bija rēķinājies ar desmit tūkstošiem mājas pilnīgai pabeigšanai, un bieži pārmeta pats sev, ka vairākkārt pieļāvis paaugstināt šo summu. Par šiem pēdējiem izdevumiem tomēr Bozinijam pašam vajadzēs atbildēt. Soumss nesaprata, kā arhitekts tik muļķīgi varējis rīkoties, taču tas bija noticis, un naids un slepenā greizsirdība, kas tik ilgi jau kvēloja Soumsā, tagad izlauzās uz āru niknumā par šo pēdējo Bozinija neprātīgo rīcību. Uzticīga, labvēlīga laulāta drauga nostāja izgaisa. Viņš to bija uzņēmis, lai saglabātu īpašumu — savu sievu; lai saglabātu citāda veida īpašumu, viņš tagad to atmeta.

— Ak tā! — viņš teica Bozinijam, kad bija atguvis runas spējas. — Un jūs laikam esat ļoti apmierināts ar sevi. Bet es jums varu teikt tikai to, ka jūs mani vēl nepazīstat.

Ko viņš ar šiem vārdiem gribēja sacīt, tas viņam tajā brīdī arī pašam nebija skaidrs, bet pēc pusdienām viņš izskatīja Bozinija vēstules un atbildes uz tām, lai būtu pilnīgi drošs. Nevarēja būt divu domu — šim cilvēkam jāatbild par pārtērētajām četrsimt mārciņām vai vismaz par trīssimt piecdesmit, izgrozīties neizdosies.

Tajā brīdī, kad Soumsā brieda šis lēmums, viņš vēroja sievas seju. Sēdēdama savā parastajā vietā uz dīvāna, Irēna pāršuva mežģiņu apkaklīti. Pa visu vakaru viņa nebija runājusi ar Soumsu ne vārda.

Soumss piegāja pie kamīna un, pētīdams spogulī savu seju, sacīja:

— Tavs draugs «Jūras laupītājs» izdarījis lielu muļķību. Viņam būs par to jāsamaksā!

Irēna nicīgi viņu uzlūkoja un atteica:

— Es nesaprotu, par ko tu runā!

Tūlīt sapratīsi. Par tīro nieku, kas nav tavas uzmanības cienīgs, — par četrsimt mārciņām!

Vai tu patiešām gribi piespiest viņu maksāt izdevumus par šo pretīgo māju?

— Tieši tā.

Un tu zini, ka viņam nekā nav?

Jā.

— Tad tu esi nekrietnāks, nekā es tevi biju iedomājusies.

Soumss aizgriezās no spoguļa, paņēma no kamīna dzegas porcelāna tasīti, pats neapzinādamies, ko dara, un aptvēra to abām rokām, it kā dievu lūgdams. Viņš redzēja, kā elpojot cilājas Irēnas krūtis, kā viņas acis satumst aiz dusmām, un, nepievērsdams uzmanības viņas dzēlīgajai piezīmei, mierīgi jautāja:

Vai tu flirtē ar Boziniju?

Nē!

Viņu acis sastapās, un Soumss novērsās. Viņš negribēja turēt sievu aizdomās un nespēja arī ticēt tai, taču apzinājās, ka tā jautāt nevajadzēja. Viņš nekad nebija zinājis un nekad nezinās, ko Irēna domā. Viņas mīklainā sejas izteiksme, atmiņas par tiem neskaitāmajiem vakariem, kad viņa bija sēdējusi tāpat kā tagad, maiga un vienaldzīga, bet neizprotama, nepazīta, saniknoja Soumsu līdz neprātam.

Tu esi kā no akmens, — viņš sacīja, tik cieši sažņaugdams pirkstus, ka saspieda trauslo tasīti. Lauskas sabira kamīnā. Bet Irēna smaidīja.

Tu laikam aizmirsi, — viņa teica, — ka tasīte nav no akmens.

Soumss satvēra viņas roku.

— Tevi vajadzētu krietni nopērt, tad tu nāktu pie prāta, — viņš sacīja, tad apgriezās un izgāja no istabas.

XIV SOUMSS SEZ UZ KĀPNĒM

Tajā vakarā Soumss devās augšā guļamistabā ar tādu sajūtu, ka aizgājis pārāk tālu. Viņš bija gatavs atvainoties par saviem vārdiem.

Viņš nodzēsa gāzi, kas vēl dega koridorā. Tad brīdi pastāvēja, satvēris durvju rokturi, apdomādams, ko sacīt, jo negribēja atklāt sievai savu satraukumu.

Bet durvis neatvērās, pat tad ne, kad viņš tās parāva ar spēku un stipri spieda rokturi. Droši vien Irēna kaut kāda iemesla pēc aizslēgusi durvis un vēlāk aizmirsusi,

Iegājis sava ģērbistabā, kur arī vēl dega maza gāzes liesmiņa, viņš strauji devās pie otrām guļamistabas durvīm. Arī tās bija aizslēgtas. Tad viņš pamanīja, ka uzklāta saliekamā gulta, kur viņš reizēm gulēja, un uz tās nolikta viņa pidžama. Viņš piespieda roku pie pieres — roka kļuva mitra. Soumss sāka saprast, ka izraidīts.

Viņš vēlreiz piegāja pie durvīm, klusām pagrabināja rokturi un sauca:

Slēdz vaļā durvis, vai dzirdi! Slēdz vaļā durvis! Iekšā kaut kas nočabēja, bet atbildes nebija.

Vai tu dzirdi? Tūlīt laid mani iekšā, es tev pavēlu! Viņš dzirdēja Irēnas elpu tuvu pie durvīm, tā šķita kā baiļu pārņemta dzīvnieka elpa.

Soumsu biedēja šis nepielūdzamais klusums un tas, ka viņš nespēja iekļūt pie Irēnas. Viņš aizgāja atpakaļ pie otrām durvīm un, mezdamies pret tām ar visu auguma svaru, mēģināja atgrūst vaļā. Durvis bija jaunas, viņš pats bija parūpējies, lai tiktu ieliktas jaunas durvis, lai viss būtu kārtībā, kad viņš atgriezīsies no kāzu ceļojuma. Dusmās viņš pacēla kāju, grasīdamies spert durvīs, taču, apdomājies, ka izdzirdēs kalpotāji, savaldījās. Un pēkšņi apzinājās, ka pārspēts.

Nometies uz saliekamās gultas, viņš pūlējās lasīt.

Bet burtu vietā redzēja savu sievu — zeltainos matus, klaidā atrisušus pār kailajiem pleciem, lielās, tumšās acis. Tā likās kā vajāts dzīvnieks, kas aizstāvas ar pēdējiem spēkiem. Un Soumss sāka nojaust, ko nozīmē šī viņas pretestība. Tā nu laikam būs vienmēr!

Soumss nespēja mierīgi sēdēt un atkal piegāja pie durvīm. Viņš dzirdēja, ka Irēna vēl stāv turpat, un sauca:

— Irēna! Irēna!

Viņa balss, pašam negribot, skanēja aizkustinoši. Par atbildi aiz durvīm iestājās pilnīgs klusums. Soumss stāvēja, rokas sažņaudzis, un domāja.

Tad uz pirkstgaliem aizzagās pie otrām durvīm un, strauji mezdamies tajās ar visu spēku, mēģināja atlauzt. durvis nobrīkšķēja, bet nepadevās. Soumss apsēdās uz kāpnēm un paslēpa seju rokās.

Ilgi viņš tur sēdēja tumsā. Caur stikla jumtu mēness meta kāpņu telpā gaismas plankumu, kas pamazām stiepās uz Soumsa pusi. Viņš centās aplūkot notikušo filozofiski.

Noslēgdama durvis, Irēna atteikusies no savām sievas tiesībām, un viņš tagad meklēs mierinājumu pie citām sievietēm!

Taču viņa domas tikai īsu mirkli pakavējās pie šādām izpriecām — tās viņu nevilināja. Tādu gadījumu viņa dzīvē bija maz, pēdējā laikā viņš no tiem pavisam bija atradinājies un juta, ka nekad vairs nepieradīs. Viņa alkas varēja remdēt vienīgi viņa sieva, kas atradās aiz šīm slēgtajām durvīm, nepielūdzama un izbijusies. Neviena cita viņam nebija vajadzīga.

Tumšajā kāpņu telpā šī pārliecība uzbruka viņam kā briesmīgs slogs.

Filozofiskās pārdomas pazuda, to vietā stājās īgnums un dusmas. Irēna izturējās netikumīgi, nepiedodami, tā pelnījusi visbargāko sodu, kādu vien viņš varēja iedomāties. Viņš alka vienīgi pēc savas sievas, bet tā viņu atraidīja!

Tātad Irēna viņu ienīst! Līdz šim laikam viņš tam nebija ticējis. Un neticēja arī tagad. Tas viņam šķita neiedomājami. Viņš jutās tā, it kā būtu zaudējis spēju spriest. Ja Irēna, kas viņam arvien bija likusies maiga un padevīga, iedrošinājās tik krasi rīkoties — kas tad vēl nevarēja notikt?

Tad viņš jautāja pats sev, vai Irēnai ir mīlas dēka ar Boziniju. Viņš domāja, ka nav. Viņš nespēja ticēt, ka tas būtu viņas izturēšanās iemesls, pūlējās atvairīt tādas domas.

Nepanesami smagi domāt par to, ka viņa laulības attiecības būtu jānodod atklātības spriedumam. Kamēr nebūs pilnīgi drošu pierādījumu, viņš neticēs — viņš negribēja sodīt pats sevi. Bet sirds dziļumos tomēr ticēja.

Mēness lēja palsu gaismu pār Soumsa stāvu, kas bija sakņupis kāpņu telpā pie sienas.

Bozinijs mīl Irēnu! Soumss ienīda šo cilvēku, un tagad to nežēlos. Viņš ar pilnīgām tiesībām atteiksies maksāt kaut vai peniju vairāk par divpadsmit tūkstošiem piecdesmit mārciņām — galīgo summu, ko bija noteicis savā vēstulē, vai arī samaksās, samaksās un tiesas ceļā piedzīs no Bozinija zaudējumus. Aizies uz advokātu firmu «Džoblings un Boulters» un uzdos viņiem to nokārtot. Izpostīs šo lupatlasi! Un piepeši, it kā būtu kāds sakars starp šīm domām, — viņam ienāca prātā, ka arī Irēnai nav naudas. Viņi abi nabagi. Tas sagādāja Soumsam dīvainu gandarījumu.

Klusumu iztraucēja tikko dzirdams troksnis aiz sienas. Irēna beidzot likās gulēt. A-ā! Jaukus sapņus! Ja viņa tagad plaši atvērtu durvis, viņš tomēr neietu iekšā!

Bet viņa skarbā smaidā savilktās lūpas raustījās. Viņš aizspieda ar rokām acis …

Otrā dienā, jau pievakarē, Soumss stāvēja ēdamistabā pie loga un drūmi lūkojās skvērā.

Saule vēl apspīdēja platānus, un vieglajā vējā to spilgti zaļās, platās lapas vizēdamas šūpojās mūzikas ritmā. Turpat uz stūra leijerkaste spēlēja valsi, vecu, jau sen no modes izgājušu valsi ar it kā liktenīgu ritmu, tas skanēja un skanēja bez mitas, lai gan tikai lapas dejoja tā taktī.

Sieviete, kas grieza leijerkasti, nelikās visai jautra, viņa bija nogurusi. Un no augstajiem namiem neviens viņai nemeta lejā sīknaudu. Viņa novietoja leijerkasti trīs mājas tālāk un sāka griezt no jauna.

Tas bija tas pats valsis, ko spēlēja toreiz pie Rodžera, kad Irēna dejoja ar Boziniju, un līdz ar mūzikas skaņām Soumsam uzplūda Irēnas gardēniju smarža, tāpat kā toreiz, kad viņa dejoja garām, mirdzošiem matiem, maigām acīm, aizslīdot kopā ar Boziniju tālāk un arvien tālāk bezgalīgi garajā balles zālē.

Leijerkastniece lēnām grieza rokturi. Visu dienu viņa bija spēlējusi šo melodiju — spēlējusi Slounstrītā, tepat netālu, varbūt arī Bozinijam.

Soumss paņēma cigareti no gravējumiem rotātās lādītes un aizgāja atpakaļ pie loga. Melodija viņu it kā hipnotizēja. Un piepeši viņš ieraudzīja Irēnu vieglā, sārtā blūzītē ar platām, vaļējām piedurknēm, ko viņš nekad, nebija redzējis, ar aizvērtu saulsargu rokā steidzamies mājup pāri skvēram. Viņa apstājās pie leijerkastes, sameklēja maciņu un iedeva sievietei naudas gabalu.

Soumss parāvās atpakaļ un nostājās tā, lai varētu redzēt priekšnamu.

Irēna atslēdza durvis, nolika saulsargu un sāka aplūkot savu attēlu spogulī. Viņas vaigi kvēloja it kā saulē nodeguši, uz lūpām rotājās smaids. Viņa izstiepa rokas, it kā gribēdama apskaut pati sevi, un iesmējās, bet šie smiekli izskanēja kā elsas.

Soumss pagājās uz priekšu.

— Ļoti.. . jauki! — viņš sacīja.

Irēna apsviedās apkārt kā dzelta un gribēja iet viņam garām augšup pa kāpnēm. Soumss aizstājās viņai ceļā.

— Kāpēc tāda steiga? — viņš vaicāja, un viņa skatiens kā piekalts apstājās pie matu cirtas, kas atrisuši krita Irēnai pār ausi.

Viņš gandrīz nepazina savu sievu. Tā likās degam kā ugunī, tik spilgta un sulīga bija viņas vaigu, acu, lūpu un šīs neparastās blūzes krāsa.

Irēna pacēla roku un pieglauda nepaklausīgo cirtu. Viņa elpoja ātri un dziļi, it kā pēc skrējiena, un ar katru elpas vilcienu, šķita, aromāts plūda no viņas matiem, no visas viņas būtnes kā no plaukstoša zieda.

— Man nepatīk šī blūze, — Soumss lēni sacīja. — Tā ir tik viegla, bezveidīga.

Soumss pacēla pirkstu pret Irēnas krūtīm, bet Irēna atgrūda vīra roku.

Neaiztiec mani! — viņa iesaucās. Soumss satvēra viņas roku. Viņa izrāvās.

Un kur tad tu biji? — Soumss jautāja.

— Debesīs… projām no šīs mājas! — Ar šiem vārdiem viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm.

Uz ielas pie pašām durvīm leijerkastniece pateicībā par pasniegto naudu spēlēja valsi.

Bet Soumss stāvēja kā sastindzis. Kas viņam liedza sekot Irēnai?

Varbūt Soumss domās redzēja, ka Bozinijs raugās lejup no augšstāva loga Slounstrītas namā, pūlēdamies vēlreiz ieraudzīt Irēnu, kas nozudusi viņa skatienam, atvēsinādams pietvīkušo seju, atcerēdamies mirkli, kad Irēna piekļāvusies pie viņa krūtīm, bet istabā vēl vēdī viņas aromāts un nav noklusuši viņas smiekli, kas izskan kā elsas.

TREŠĀ DAĻA

..

I KO REDZĒJA MISIS MAKENDERA

Daudzi cilvēki, to vidū arī «Ultra Vivisectionist» (kas toreiz pārdzīvoja savus ziedu laikus) izdevējs, bez šaubām, sacītu, ka Soumss nav nekāds vīrs, ja nenoņem atslēgas no savas sievas istabas durvīm, krietni nepārmāca sievu un neatjauno laulības laimi.

Brutalitāte gan vairs nav tik nožēlojami atšķaidīta ar humanitāti, kā tas kādreiz bija, tomēr zināmas sentimentāli noskaņotas aprindas atviegloti nopūtīsies, uzzinot, ka Soumss neko tādu nedarīja. Agresīva brutalitāte Forsaitu vidū nav cieņā, viņi ir pārāk apdomīgi un visā visumā pārāk žēlsirdīgi. Bez tam Soumsam piemita lepnums — ne tik lielā mērā, lai pamudinātu viņu uz sevišķi augstsirdīgu rīcību, taču pietiekami, lai atturētu no pārāk lielas nekrietnības, ko viņš varbūt varētu izdarīt vienīgi ārkārtīga uztraukuma brīdī. Bet vairāk par visu citu šis īstais Forsaits baidījās kļūt smieklīgs. Neuzdrošinādamies sievu fiziski pārmācīt, viņš cita nekā nezināja iesākt, tāpēc bez vārda runas samierinājās ar savu stāvokli.

Visu vasaru un rudeni viņš, kā parasti, gāja uz savu kantori, kārtoja gleznas, ielūdza draugus pusdienās.

Viņš, kā agrāk, dzīvoja pilsētā, Irēna atteicās braukt projām. Māja Robinhilā, kaut gan bija pilnīgi gatava, stāvēja tukša un bez saimnieka. Soumss bija ierosinājis prāvu pret «Jūras laupītāju», pieprasot samaksāt trīssimt piecdesmit mārciņas.

Advokātu firma «Frīks un Eibls» bija uzņēmusies Bozinija aizstāvību. Nemēģinādami apstrīdēt dotos apstākļus, advokāti ierosināja jautājumu par kādu punktu Soumsa un Bozinija korespondencē. Atmetot juridisko terminoloģiju, šo atzinumu varētu izsacīt tā: runāt par «rīcības brīvību šajā korespondencē noteiktajās robežās» ir pilnīgs absurds.

Šaurajās juristu aprindās nav neiespējamas nejaušības: gadījās, ka ziņas par aizstāvju uzņemto kursu nonāca Soumsam ausīs, jo viņa kompanjonam Bastedam reiz pusdienās pie tiesu taksatora Volmislija iznāca sēdēt blakus jaunajam advokātam Čenkerijam.

Nepieciešamība parunāt par «amata darīšanām», kas pārņem visus juristus, kad sabiedrībā nav klāt dāmu, pamudināja jauno un daudzsološo advokātu Čenkeriju uzdot profesionālu mīklu savam kaimiņam, kuru viņš nepazina, jo Basteds bija visai neievērojams cilvēks un viņa vārds sabiedrībā maz dzirdēts.

Čenkerijs pastāstīja, ka viņa firma uzņēmusies prāvu, kurā esot kāds «ļoti āķīgs punkts». Tad izskaidroja, protams, ievērojot profesionālo piesardzību, pretrunīgo vietu Soumsa prasībā. Visi, ar ko vien viņš runājis, atzīstot, ka tas esot «āķīgs» punkts. Žēl tikai, ka summa niecīga, «kaut gan viņa klientam droši vien sasodīti nopietna». — Pie Volmislija deva ne visai labu šampanieti, toties daudz. — Čenkerijs baidoties, ka tiesnesis varbūt negribēšot iedziļināties izspriežamajā lietā. Taču viņš nodomājis papūlēties — tas esot tik «āķīgs» punkts. Ko kaimiņš par to sakot?

Basteds, īsts noslēgtības paraugs, nesacīja nekā. Tomēr pastāstīja par šo sarunu Soumsam — ar zināmu Jaunumu, jo cilvēcīgas jūtas šim klusajam vīram nebija svešas, beigās pateikdams arī savas domas — ka tas patiešām esot «ļoti āķīgs punkts».

Kā jau sākumā nolēmis, mūsu Forsaits savu interešu aizstāvēšanu bija uzdevis firmai «Džoblings un Boulters». Taču tūdaļ nožēloja, ka pats nav to uzņēmies. Dabūjis Bozinija aizstāvības raksta kopiju, viņš devās pie saviem advokātiem.

Boulters, kurš nodarbojās ar šo prāvu, — Džoblings bija miris jau kopš dažiem gadiem — sacīja, ka, pēc viņa domām, tas esot visai «āķīgs» punkts, viņš vēl gribētu apspriesties ar kādu piedzīvojušu advokātu.

Soumss ieteica izvēlēties sevišķi spējīgu cilvēku, un viņi devās pie karalienes advokāta Voterbaka, kurš noturēja dokumentus sešas nedēļas un tad uzrakstīja šādu atzinumu:

«Manuprāt, šīs korespondences pareiza interpretācija lielā mērā atkarīga no abu pušu nodomiem un no liecībām, kas tiks nodotas tiesā. Pēc manām domām, vajadzētu panākt no arhitekta atzīšanos, ka viņš sapratis, ka drīkst izdot labākā gadījumā ne vairāk par divpadsmit tūkstoši piecdesmit mārciņām. Runājot par izteikumu «rīcības brīvība šajā korespondencē noteiktajās robežās», kam tika pievērsta mana uzmanība, jāatzīst, ka tas ir «āķīgs» punkts; taču, manuprāt, šinī gadījumā var piemērot lēmumu, kāds tika pieņemts Bualo prāvā pret The Blasted Cement Co., Ltd.

Viņi rīkojās saskaņā ar šo padomu un sastādīja attiecīgus iepriekšējās nopratināšanas jautājumus, tomēr, viņiem par lielu nepatiku, Frīks un Eibls deva tādas atbildes, no kurām izlobīt kaut kādus apgalvojumus Bozinijam par ļaunu bija pilnīgi neiespējami.

Šo Voterbaka atzinumu Soumss lasīja pirmajā oktobrī, ēdamistabā gaidīdams pusdienas. Tas viņu darīja nemierīgu; nevis tāpēc, ka tur bija pieminēts lēmums Bualo prāvā pret The Blasted Cement Co., Ltd., bet vairāk gan aiz tā iemesla, ka šis punkts par rīcības brīvību arī viņam pašam pēdējā laikā sāka likties «āķīgs», tam piemita tieši tāda patīkama intrigas nokrāsa, kas spēj saistīt vislabāko juristu uzmanību. Dabūt karalienes advokāta Voterbaka apstiprinājumu sava paša secinājumam — tas uztrauktu kuru katru.

Soumss sēdēja un domāja, raudzīdamies tukšā kamīnā. Kaut gan bija pienācis rudens, laiks togad pieturējās tik brīnum jauks, it kā būtu vēl tikai augusta vidus. Traucējumi nebija patīkami; viņš pārāk stipri vēlējās satriekt Boziniju.

Lai gan viņš arhitektu nebija redzējis kopš tās pēcpusdienas Robinhilā, tomēr pastāvīgi juta tā klātbūtni — nespēja izdzīt no atmiņas tā kalsno seju ar izspiestajiem vaigu kauliem un jūsmīgajām acīm. Nebūtu pārspīlējums sacīt, ka viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, kas bija radusies tajā naktī, kad viņš, gaismai austot, dzirdēja pāvu kliedzienus, — no sajūtas, ka Bozinijs klīst ap viņa māju. Un ikviens vīrieša stāvs, kas vakara krēslā gāja garām, viņam šķita tas, ko Džordžs tik trāpīgi bija nosaucis par «Jūras laupītāju».

Soumss bija pārliecināts, ka Irēna vēl arvien satiekas ar Boziniju. Kur un kā, to viņš nezināja un arī nejautāja, sirds dziļumos juzdams neskaidras bailes no pārāk lielas skaidrības. Pašlaik viss tinās noslēpumā.

Dažreiz, kad viņš, tāpat kā ikviens cits Forsaits viņa vietā, uzskatīdams tādu rīcību par savu pienākumu, apvaicājās, kur sieva bijusi, Irēna likās ļoti savāda. Viņa lieliski prata savaldīties, taču gadījās brīži, kad cauri maskai, ko viņa uzlika savai sejai un kas Soumsam bija un palika neizdibināma mīkla, lauzās cauri izteiksme, kādu Soumss nekad agrāk nebija novērojis.

Pēdējā laikā viņa ieturēja otrās brokastis ārpus mājas. Kad Soumss jautāja Bilsonai, vai saimniece ēdusi mājās, gandrīz vienmēr saņēma atbildi: «Nē, ser!»

Soumss bija ļoti neapmierināts, ka Irēna viena pati staigā pa pilsētu, un viņai tā arī pateica. Taču viņa tam nepievērsa ne mazākās uzmanības. Soumsu kaitināja, pārsteidza un tomēr gandrīz vai uzjautrināja miers, ar kādu Irēna noraidīja visas viņa vēlēšanās. Patiešām šķita, ka viņa klusībā priecājas par to, ka cīņā ar vīru palikusi uzvarētāja.

Soumss nolika pie malas karalienes advokāta Voterbaka atzinumu un devās augšstāvā, sievas istabā, jo Irēna ieslēdzās tikai pirms gulētiešanas — Soumss saprata, ka viņa tā rīkojas, negribēdama mulsināt kalpotājus. Irēna pašlaik sukāja matus un uzlūkoja Soumsu ar dīvaina niknuma pilnu skatienu.

— Ko tev vajag? — viņa jautāja. — Lūdzu, ej ārā no manas istabas!

Soumss atteica:

— Es gribu zināt, cik ilgi turpināsies šāds stāvoklis. Es jau diezgan ilgi esmu to piecietis.

—Esi tik labs, ej ārā no manas istabas!

—Vai tu izturēsies pret mani kā pret savu vīru?

—Nē.

—Tad es tevi piespiedīšu.

—Lūdzu!

Soumss ar stīvu skatienu vērās sievā, viņas mierīgā atbilde to pārsteidza. Irēnas lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka veidoja šauru svītru, kuplie mati atrisuši krita pār kailajiem pleciem, un to zeltainums savādi kontrastēja ar tumšajām acīm — acīm, kurās kvēloja bailes, naids, nicinājums un dīvaina uzvaras apziņa.

— Vai tu beidzot būsi tik laipns un iesi ārā no manas istabas?

Soumss apgriezās un saīdzis izgāja no istabas.

Viņš labi zināja, ka nemēģinās pielietot spaidus, un saprata, ka arī Irēna to zina — zina, ka viņš baidās.

Viņam bija paradums izstāstīt Irēnai visu, kas dienā noticis: ka viņu apmeklējuši vieni vai otri klienti, kā viņš nokārtojis Parksa hipotēku, kā noris Fraiera prāva, ko vecais tēvocis Niklass ar savu pārmērīgo piesardzību testamenta sastādīšanā tā samudžinājis, ka neviens to nespējot atšķetināt, un tā šī prāva noderēšot par ienākumu avotu daudziem advokātiem līdz pašai pastardienai.

Un par to, ka viņš iegriezies pie Džobsona un redzējis, ka tur pārdota kāda Bušē glezna, ko viņš jau palaidis garām pie «Telirenda un dēliem» Pelmelā.

Soumss jūsmoja par Bušē, Vato un novirzienu, pie kura šie mākslinieki piederēja. Viņam bija paradums stāstīt sievai par visiem šiem atgadījumiem, un to viņš neatmeta arī tagad, gari un plaši izrunādamies pie pusdienu galda, it kā ar vārdu birumu varētu piespiest pats sevi aizmirst savas sirdssāpes.

Kad viņi bija vieni, Soumss bieži vien mēģināja noskūpstīt Irēnu, kad tā, gulēt ejot, atvadījās. Laikam viņš klusībā cerēja, ka Irēna viņam kādreiz to atļaus, vai varbūt tikai domāja, ka vīram jānoskūpsta sava sieva. Pat ja Irēna viņu ienīst, viņš vismaz neuzņemsies uz sevis vainu par šīs senās ceremonijas neievērošanu.

Bet kāpēc Irēna viņu ienīst? Pat tagad viņš vēl nespēja tam ticēt. Cik dīvaini būt ienīstam! Pārāk pārspīlētas jūtas. Tomēr viņš pats ienīda Boziniju, šo «Jūras laupītāju», kas dienām un naktīm te klaiņoja apkārt. Domās Soumss arvien redzēja Boziniju kaut kur slapstāmies vai klīstam. A, bet tagad tam droši vien plāni klājas! Jaunais arhitekts Barkits reiz redzējis to galīgi nošļukušu iznākam no kāda trešās šķiras restorāna.

Pa visām garajām stundām, kamēr Soumss gulēja vaļējām acīm, apsvērdams stāvokli, kas likās bezcerīgs, ja vien Irēna piepeši nekļūtu prātīgāka, viņš ne reizi neiedomājās pat šķiršanos no sievas …

Bet Forsaiti? Kāda loma tiem bija Soumsa pagaidām vēl atklātībai noslēptajā traģēdijā?

Taisnību sakot, nenozīmīga vai nekāda, jo visi Forsaiti bija jūrmalā.

Dzīvoja viesnīcās, ūdens dziedniecības iestādēs vai pansijās un katru dienu gāja peldēties; uzkrāja ozona rezerves, lai pietiktu visai ziemai.

Katrs ģimenes nozarojums savā izraudzītajā vīnadārzā audzēja un vāca vīnogas, spieda sulu, pildīja pudelēs ilgotā jūras gaisa vīnu …

Septembra beigās viņi sāka atgriezties pilsētā.

Ik dienas neliels omnibuss atveda kādu ģimeni, katru no citas puses — ziedošus un veselus, ar saulē iedegušām sejām. Nākamajā rītā ikviens atsāka savu darbu.

Pirmajā svētdienā pēc viņu atgriešanās Timotija viesistaba no otrajām brokastīm līdz pusdienu laikam bija ļaužu pilna.

Starp citiem interesantiem jaunumiem, kuru bija pārāk daudz, lai tos visus šeit varētu atstāstīt, misis Smola ieminējās, ka Soumss un Irēna visu vasaru palikuši pilsētā.

Citu svarīgu ziņu piegādāja kāda Forsaitu ģimenei nepiederīga persona.

Kādā pēcpusdienā septembra beigās misis Makendera, Vinifredas Dārtijas labākā draudzene, kopā ar Ogastesu Flipardu braukājot ar velosipēdu pa Ričmondas parku, bijā redzējusi Irēnu un Boziniju, kuri gājuši no paparžu audzes Šīngeifas virzienā.

Varbūt nabaga sievieti mocīja slāpes, jo viņa bija ilgi braukumi pa nelīdzenu, putekļainu ceļu, un visa Londona zina, ka sēdēt uz velosipēda un sarunāties ar jauno Flipardu ir grūts pārbaudījums pat visizturīgākajam organismam; vai varbūt viņā modās skaudība, redzot vēso paparžu audzi, no kuras iznāca «tie divi», vēso paparžu audzi kalna virsotnē, kur ozolu zari stiepjas pār galvu jumta vietā, kur baloži dūdo nebeidzamas kāzu dziesmas un rudens kaut ko čukst ausīs mīlētājiem, kas paslēpušies papardēs, bet garām nedzirdami slīd brieži. Paparžu audzi, kas sola neatgūstamu laimi, zelta mirkļus ilgajā debesu un zemes vienotībā. Paparžu audzi, briežu mājokli, kur vasaras vakara krēslā dīvaini koku celmi kā fauni dejo ap sudrabaini baltajiem bērziņiem — nimfām.

Šī dāma pazina visus Forsaitus un, tā kā bija viesojusies pie Džūnas, tūdaļ redzēja, ar ko viņai darīšana. Viņa pati, nabadzīte, bija nelaimīgi apprecējusies, taču viņai pietika prāta un izveicības, lai piespiestu savu vīru izdarīt visai nopietnu pārkāpumu un pati izietu cauri nepieciešamajam laulības šķiršanas procesam, neiemantodama sabiedrības nosodījumu.

Tāpēc viņa uzskatīja sevi par lietpratēju tamlīdzīgos jautājumos. Viņa dzīvoja kādā no tām lielajām ēkām, kur pašauros dzīvokļos mīt neticams daudzums Forsaitu, kuru galvenā izprieca vaļas brīžos ir citu cilvēku rīcības apspriešana.

Nabaga sievieti varbūt mocīja slāpes, bet garlaicība jau nu katrā ziņā, jo jaunais Flipards bija asprātīgs cilvēks. Ieraudzīt «tos divus» tik necerētā vietā bija patiešām kā spirdzinošs malks izslāpušam.

Laiks, tāpat kā visa Londona, ir labvēlīgs misis Makenderai.

Šī sīkā, bet visai ievērojamā sieviete ir uzmanības cienīga. Viņas visuredzošā acs un veiklā mēle kaut kādā noslēpumainā veidā veicināja Likteņa lemto notikumu norisi.

Izlikdamās par pieredzējušu sievieti, viņa tomēr pati izturējās ārkārtīgi piesardzīgi. Viņa bija darījusi varbūt vairāk nekā jebkura cita sabiedrības dāma, lai iznīcinātu bruņnieciskuma garu, kas vēl ķeras civilizācijas riteņos. Cik atjautīga šī sieviete, un visi viņu tik mīļi sauc par «mazo Makenderu»!

Viņa labi ģērbās un bija Sieviešu kluba locekle, taču pilnīgi sveša tam nervozajam, drūmajam šī kluba locekļu tipam, kas pastāvīgi domā par savām tiesībām. Viņa izmantoja savas tiesības neapzināti, it kā citādi nemaz nevarētu rīkoties, un ļoti labi zināja, kā panākt savu, neizraisot neko citu kā vienīgi apbrīnu ļaudīs no tās lielās šķiras, pie kuras pati piederēja, varbūt ne pēc savas dabas, bet pēc izcelšanās, audzināšanas un pēc īstā, slepenā kritērija — īpašuma instinkta.

Viņas tēvs bija Bedfordširas advokāts, māte — garīdznieka meita, un viņa bija saglabājusi sabiedrības sievietes prasības, pārliecību un jūtas pat cauri visai ciešanu pilnajai laulības dzīvei ar ļoti maiga rakstura gleznotāju, kurš ārkārtīgi mīlēja Dabu un pameta savu sievu kādas aktrises dēļ. Atguvusi brīvību, misis Makendera bez kādām pūlēm uzreiz nokļuva pašā forsaitisma biezoknī.

Arvien viņa bija labā omā un «dažādu jaunumu pilna» un visur tika laipni uzņemta. Neviens nebrīnījās un nesašuta, ja satika viņu pie Reinas vai Cermatā vienu vai lēdijas un divu džentlmeņu sabiedrībā. Valdīja uzskats, ka viņa ir visai prātīga un apdomīga sieviete, un visu Forsaitu sirdis vērās pretī tam brīnišķīgajam instinktam, kas deva viņai iespēju baudīt itin visu bez mazākā upura no savas puses. Pastāvēja uzskats, ka no tādām sievietēm kā misis Makendera vajadzētu gaidīt labākā sievietes tipa saglabāšanu un turpināšanu. Bērnu viņai nebija.

Ja bija kaut kas, ko viņa nevarēja ciest, tad tā bija sievišķība — tas, ko vīrieši sauca par «šarmu», un pret Soumsa sievu viņa vienmēr juta sevišķu nepatiku.

Bez šaubām, viņa noskārta, ka atjautībai un spējām vajadzētu atkāpties otrā vietā, ja vien šarmu pieņemtu par kritēriju. Un to netveramo pievilcību, ko viņai gribot negribot vajadzēja saskatīt Irēnā, viņa ienīda jo vairāk tāpēc, ka šis tā sauktais šarms reizēm jauca visus viņas apsvērumus.

Tomēr viņa apgalvoja, ka neredzot šajā sievietē nekā sevišķa — tai trūkstot «enerģijas», tā nekad nespēšot sevi aizstāvēt, ikviens to Varēšot izmantot. Viņa patiešām nesaprotot, ko vīrieši Irēnā apbrīnojot!

īstenībā viņa nebija ļauna, bet, iekārtojot savu dzīvi pēc nelaimīgās laulības iziršanas, bija pārliecinājusies, ka nepieciešami būt «dažādu jaunumu pilnai», un viņai pat prātā neienāca klusēt par «tiem diviem» parkā sastaptajiem.

Un gadījās, ka tai pašā vakarā viņa pusdienoja pie Timotija, kur dažreiz gāja «iepriecināt vecītes», kā pati izteicās. Tādos gadījumos vienmēr ielūdza vienus un tos pašus cilvēkus: Vinifredu Dārtiju ar vīru, Frensiju, tāpēc, ka tā piederēja pie mākslinieku aprindām, jo bija zināms, ka misis Makendera raksta modes apskatus «Dāmu valstībai»; un — lai meitenei būtu ar ko amizēties — abus Heimenu jaunekļus (ja vien tas bija iespējams), kuri gan parasti nerunāja ne vārda, taču valdīja uzskats, ka viņiem labi zināms viss, kas pēdējā laikā noticis labākajā sabiedrībā.A

Divdesmit piecas minūtes pēc septiņiem misis Makendera nodzēsa elektrisko gaismu savā mazajā priekšnamā un, tērpusies vakara apmetnī ar šinšilas apkakli, izgāja ārā koridorā, mirkli apstādamās, lai pārliecinātos, vai paņēmusi durvju atslēgu. Šie mazie, atsevišķie dzīvoklīši bija ļoti ērti. Protams, gaismas un gaisa maz, toties varēja noslēgt dzīvokli un aiziet, kad vien iepatikās. Nekādu rūpju ar kalpotājiem, nekas viņu nesaistīja, kā toreiz, kad Freds, šis nabaga sapņotājs, vienmēr bija mājās. Misis Makendera vairs nejuta naidu pret nabaga Fredu, tas bija tāds auša, taču atmiņas par aktrisi pat tagad vēl lika viņas lūpām savilkties rūgtā, zobgalīgā smaidā.

Cieši aizcirtusi durvis, viņa izgāja cauri koridoram ar drūmām okera krāsas sienām un bezgaldaudzām brūnām, numurētām durvīm. Lifts nāca lejā. Līdz ausīm ietinusies platajā apmetnī, ar rūpīgi sakārtotiem kastaņbrūnajiem matiem, viņa nekustīgi stāvēja, gaidīdama, kamēr tas apstāsies. Metāla durvis žvarkstēdamas atvērās, un viņa iegāja kabīnē. Tur jau bija trīs pasažieri: vīrietis ar tuklu, gludu, bērnišķīgu seju, ģērbies baltā viesību vestē, un divas vecas dāmas melnos tērpos, ar cimdiem rokās.

Misis Makendera uzsmaidīja šiem cilvēkiem. Viņa visus pazina, un šie trīs, kas iepriekš bija klusējuši, tūdaļ sāka runāt. Tā bija misis Makenderas panākumu atslēga. Viņa prata ierosināt sarunas.

Saruna turpinājās visu laiku, kamēr lifts nolaidās lejā no piektā stāva. Lifta zēns stāvēja, uzgriezis viņiem muguru, cinisko seju iebāzis durvju režģī.

Lejā viņi šķīrās — vīrietis baltajā vestē, sentimentāli atvadījies, devās uz biljarda istabu, vecās dāmas pusdienot, sacīdamas viena otrai: «Jauka sieviete!», «Kas par pļāpu!». Bet misis Makendera iesēdās ratos.

Kad misis Makendera pusdienoja Timotija namā, sarunas (kaut gan Timotijs pats nekad nebija piedabūjams piedalīties) risinājās vispārīgā, augstākai sabiedrībai piedienīgā tonī, kāds Forsaitiem raksturīgs svinīgākos gadījumos, un tāpēc viņa šeit baudīja jo lielāku cieņu.

Misis Smolai un krustmātei Hesterei tā likās uzjautrinoša pārmaiņa. «Kaut tikai,» viņas mēdza sacīt, «Timotijs gribētu ar viņu iepazīties!» Domāja, ka Timotijs no šīs iepazīšanās daudz iegūtu. Misis Makendera, piemēram, varēja pastāstīt jaunāko notikumu Montekarlo ar sera Čarlza Fista dēlu vai arī par to, kas esot īstā varone Tainmuta Edija modernajā romānā, par kuru visi rokas vien ieplētuši, un par to, kā parīzieši uzņemot pēdējo modes jaunumu — sieviešu sporta bikses. Viņa pat visos sīkumos zināja strīdīgo jautājumu par to, vai jaunā Niklasa vecākajam dēlam iestāties jūras kara flotes dienestā, kā vēlējās māte, vai kļūt par grāmatvedi, kas tēvam likās drošāk. Misis Makendera kategoriski iebilda pret floti. Ja cilvēkam nav ārkārtīgi izcilu spēju vai ārkārtīgi labu sakaru, to gluži nekaunīgā kārtā nobīdīs pie malas, un ko tad galu galā varēja cerēt, pat ja tiktu līdz admirāļa pakāpei? Nožēlojama alga! Grāmatvedim daudz lielākas izredzes, jāraugās tikai, lai tiktu solīdā firmā un nebūtu riska jau pašā sākumā.

Dažreiz viņa deva padomus biržas darījumos. Protams, misis Smola un krustmāte Hestere pēc tiem nekad nerīkojās. Viņām nebija naudas, ko ieguldīt, taču šādas sarunas radīja ilūziju, it kā viņām būtu cieša un satraucoša saskare ar dzīves īstenību. Tas bija vesels notikums. Viņas solījās aprunāties ar Timotiju. Bet nekad to nedarīja, jau iepriekš zinādamas, ka viņš uztrauksies. Tomēr slepus nedēļām ilgi pēc tam izskatīja laikrakstu, kas bija izpelnījies viņu cieņu ar savām patiešām modernajām nosliecēm, lai redzētu, kāds ir Bright's Rubies vai The Woolen Mackintosh Company akciju kurss. Reizēm viņas nemaz neatrada vajadzīgās sabiedrības nosaukumu un gaidīja, kamēr atnāks Džeimss, Rodžers vai pat Svizins, un aiz ziņkāres drebošās balsīs apjautājās, kas zināms par Bolivia Lime and Speltrate — avīzē par to nekā neesot. Un Rodžers tādos gadījumos atbildēja:

— Kāpēc jums tas vajadzīgs? Kaut kādi nevērtīgi papīri! Apdedzināsiet tikai pirkstus, ieguldīdamas naudu kaļķos un citās lietās, par kurām nekā nezināt! Kas jums to ieteica? — Un, noklausījies, kas krustmātēm stāstīts, viņš ievāca ziņas Sitijā un varbūt pat iegādājās šī uzņēmuma akcijas.

Pusdienu vidū, tieši tajā brīdī, kad Smizere pasniedza jēra cepeti, misis Makendera, pametusi jautru skatienu visapkārt, sacīja:

— O! Kā jūs domājat, ko es šodien redzēju Ričmondas parkā? To jūs nekad neuzminēsiet… Soumsa sievu un… misteru Boziniju. Viņi droši vien bija braukuši apskatīt māju.

Vinifreda Dārtija ieklepojās, bet neviens neteica ne vārda. Tieši tādu vēsti visi gluži neapzināti bija gaidījuši.

Misis Makenderas labā jāteic, ka viņa vasaru bija pavadījusi trīs draugu sabiedrībā Šveicē un pie Itālijas ezeriem un nekā nezināja par Soumsa strīdu ar arhitektu. Tāpēc viņa nevarēja paredzēt, cik lielu iespaidu atstās viņas vārdi.

Taisni izslējusies, mazliet piesarkusi, viņa pārlaida visiem pēc kārtas savu mazo, viltīgo acu skatienu, mēģinādama novērtēt efektu, ko panākusi ar savu jauno ziņu. Brāļi Heimeni, kas sēdēja pa labi un kreisi no viņas, mierīgi ēda jēra cepeti, noliekuši savas vājās, it kā izsalkušās sejas pār šķīvjiem.

Šie jaunekļi — Džailzs un Džesijs bija tik līdzīgi un tik grūti atšķirami, ka viņus sauca par dvīņiem Dromio[3] . viņi pastāvīgi klusēja un likās, it kā pilnīgi iegrimuši paši savā bezdarbībā. Domāja, ka viņi gatavojas kādam svarīgam pārbaudījumam. Viņi ilgi staigāja pa parku, kas atradās blakus viņu mājai, ar grāmatu rokās, nerunādami ne vārda, nemitīgi smēķēdami, un viņiem pa pēdām sekoja foksterjers. Katru rītu, turēdamies ap piecdesmit jardu atstatumā viens no otra, viņi aizjāja pa Kempdenhilu divos vājos kleperos, tikpat garkājainos kā viņi paši, un katru rītu, kādu stundu vēlāk, tāpat piecdesmit jardu viens no otra, vieglos rikšos laidās atpakaļ. Vienalga, kur viņi bija pusdienojuši, katru vakaru ap pusvienpadsmitiem viņus varēja redzēt pārliekušos pār balustrādi Alhambras koncertzālē.

Nekad un nekur viņi negāja atsevišķi. Tā viņi dzīvoja, acīm redzot pilnīgi apmierināti ar savu likteni.

Dvēseles dziļumos pamodušos džentlmenisku jūtu skubināti, viņi šajā mokošajā mirklī pievērsās misis Makenderai un gluži kā vienā balsī vaicāja:

— Vai jūs jau redzējāt? …

Misis Makenderu šis jautājums tā pārsteidza, ka viņa nolika dakšiņu; un Smizere, kam tieši tajā brīdī gadījās iet garām, daudz nedomādama, noņēma viņas šķīvi. Taču misis Makendera neapmulsa un tūdaļ pateica:

— Lūdzu, man vēl mazu gabaliņu šī garšīgā cepeša. Bet vēlāk, viesistabā, viņa apsēdās blakus misis Smolai, cieši apņēmusies visu noskaidrot. Un iesāka:

— Apburoša sieviete šī Soumsa sieva! Piemīlīgs raksturs! Soumss patiešām ir laimīgs cilvēks!

Ziņkāres urdīta, viņa nebija pietiekami novērtējusi to apstākli, ka Forsaitu dabā nav dalīties savās bēdās ar svešiem. Misis Smola saslējās visā savā iespaidīgajā augumā un, drebēdama pati sava cienīguma apziņā, sacīja:

— Mīļā, par to mēs nerunājam!

II nakts parkĀ

.

Kaut gan, sava nemaldīgā instinkta pamudināta, misis Smola bija pateikusi tieši to, kas viņas viešņu «vēl vairāk ieintriģēja», tomēr grūti iedomāties citu patiesāku atbildi.

Tādus jautājumus Forsaiti nevarēja apspriest pat savā starpā. Lietojot vārdu, ko Soumss bija izgudrojis, lai pats sev raksturotu radušos stāvokli, — tas bija īsts «apakšzemes» notikums.

Tomēr nepagāja ne nedēļa kopš misis Makenderas sastapšanās Ričmondas parkā, kad viņiem visiem, izņemot Timotiju, kam to rūpīgi slēpa, — Džeimsam, kas staigāja no Poultrijas uz Pārkleinu trakulīgajam Džordžam, kurš ik dienas devās no parastās vietas pie loga Heiversneikā uz «Sarkanā biķera» biljarda istabu — visiem bija zināms, ka «tie divi» jau «esot tik tālu».

Džordžs (viņš bija daudzu neparastu, modernās aprindās vēl arvien izplatītu izteicienu autors) skaidrāk par visiem pārējiem raksturoja vispārējo noskaņojumu, sacīdams savam brālim Jūstesam, ka «Jūras laupītājam» «esot ķēriens». Soumsam droši vien tas viss būšot «līdz kaklam».

Viegli iedomāties, kā jutās Soumss, bet ko varēja darīt? Varbūt viņam vajadzētu noteiktāk rīkoties, taču arī tāda rīcība būtu nožēlojama.

Viņi nekādā ziņā negribēja ieteikt Soumsam rīkot atklātu skandālu, bet citu izeju bija grūti iedomāties. Vienīgais, ko varēja darīt šajā sarežģītajā situācijā — nekā nesacīt Soumsam un pašiem par to nerunāt, ar vārdu sakot, nepievērst tam uzmanības.

Varbūt Irēnu varētu ietekmēt ar vēsu atturību, taču viņa tagad reti rādījās sabiedrībā un nebūtu visai ērti īpaši viņu uzmeklēt, lai parādītu šādu atturību. Dažreiz guļamistabas klusumā Džeimss uzticēja Emīlijai savas sāpes, ko viņam sagādāja dēla nelaime.

— Patiešām nesaprotu, ko darīt, — viņš mēdza sacīt, — man nav ne minūtes miera. Būs skandāls, un Soumsam par labu tas nenāks. Es viņam nekā neteikšu. Varbūt tur nav nekas nopietns. Kā tu domā? Stāsta, ka viņai esot īstas mākslinieces tieksmes. Ko? Ak, tu jau esi «īsta Džūlija»! Nezinu, patiešām nezinu. Iespējams pats ļaunākais. Tā notiek, kad nav bērnu. Es jau pašā sākumā zināju, ka tā būs. Viņi man nekad nav teikuši, ka negrib bērnus, — neviens man nekā nesaka.

Nometies ceļos pie gultas, vaļējām, it kā sastingušām, raižu pilnām acīm viņš spieda seju segā. Naktskrekls, izstieptais kakls un kūkumā saliektā mugura vērta viņu līdzīgu lielam, baltam putnam.

—       Mūsu tēvs debesīs… — viņš skaitīja, atkal un atkal no jauna iedomādamies par iespējamo skandālu.

—Tāpat kā vecais Džolions, arī Džeimss sirds dziļumos par šīs traģēdijas vaininieku uzskatīja pašu ģimeni. Kā šī kompānija — viņš domās sāka saukt par «kompāniju» Stenhoupgeitas Forsaitus, ieskaitot jauno Džolionu un tā meitu, — kā šī kompānija drīkstēja ievest ģimenē tādu cilvēku kā šis Bozinijs? (Viņš bija dzirdējis, ka Džordžs to saukā par «Jūras laupītāju», bet nesaprata, kāpēc. Šis jaunais cilvēks taču bija arhitekts.)

Džeimsam sāka likties, ka brālis Džolions, kuru viņš arvien bija uzlūkojis ar godbijību un paļāvies uz tā spriedumu, nav gluži tāds, kā viņš iedomājies.

Viņam trūka tās rakstura stingrības, kas piemita viņa vecākajam brālim, tāpēc viņš vairāk skuma nekā dusmojās. Viņa lielākais mierinājums bija aizbraukt pie Vinifredas un aizvest mazos Dārtijus uz Kensingtonas parku, un tur viņu bieži varēja redzēt staigājam ap Apaļo dīķi un rūpīgi uzmanām mazā Pablija Dārtija buru laivu, ko bija par vienu peniju nolīdzis braucienam, it kā pārliecināts, ka tā nesasniegs krastu, bet mazais Pablijs, kurš, Džeimsam par lielu prieku, itin nemaz nelīdzinājās savam tēvam, lēkāja viņam apkārt un mēģināja pierunāt viņu derēt vēl uz vienu peniju, ka laiva nogrims, pēc piedzīvojumiem zinādams, ka tas nekad nenotiek. Un Džeimss saderēja. Viņš vienmēr samaksāja — reizēm trīs un pat četrus penijus vienā dienā, jo mazajam Pablijam šī spēle nekad neapnika, — un maksādams vienmēr sacīja: «Nu, liec to savā krājkasītē! Tu jau drīz būsi bagāts vīrs!» Doma par mazdēla pieaugošo kapitālu sagādāja viņam patiesu prieku. Bet mazais Pablijs zināja kādu saldumu veikalu — izdevīgāku vietu, kur ieguldīt savu naudu.

Un tad viņi devās mājup cauri parkam. Džeimss gāja, domās nogrimis, uzrautiem pleciem un rūpju pilnu sejas izteiksmi, ar savu garo, kalsno stāvu it kā aizsargādams veselīgos mazuļus — Imodžinu un Pabliju, kuri par šādu aizstāvību nenieka nebēdāja.

Taču šis parks nebija iemīļots patvērums vienīgi Džeimsam. Forsaiti un klaidoņi, bērni un mīlas pāri šeit atpūtās un klejoja dienu pēc dienas, nakti pēc nakts, visi kā viens cerēdami rast atbrīvojumu no grūtā darba, no ielu smakas un kņadas.

Lapas dzeltēja lēni, saule un vasarīgi siltās naktis saudzēja to zaļumu.

Sestdien, piektajā oktobrī, debesis, kas visu dienu bija zilgmojušas skaidri zilas, pēc saulrieta kvēloja sārtas kā vīnogas. Mēness nespīdēja, un dzidra tumsa kā samta ģērbs apņēma kokus, kuru zari, jau zaudējuši daļu sava lapu kupluma, vakara krēslā, līdzīgi spalvu pušķiem, nekustīgi slējās rāmajā, siltajā gaisā. Visa Londona bija saplūdusi parkā, līdz pēdējai lāsei izbaudot vasaras kausu.

Pa visiem vārtiem gāja iekšā pāris pēc pāra un aizklīda pa celiņiem, pa saulē izdegušo zālāju un cits pēc cita klusi nozuda no apgaismotajām vietām lapotņu patvērumā, kur tos varēja redzēt vienīgi kā tumšus plankumus pret kāda koka stumbru vai krūmu ēnā, un aizmirsa visu pasauli, liegās tumsas aizsegā juzdami tikai paši sevi.

Citiem, kas staigāja pa celiņiem, šie pāri bija tikai daļa no kaisles piesātinātās krēslas, no kurienes varēja dzirdēt vienīgi neskaidrus čukstus, kas atgādināja nevienādus sirds pukstienus. Bet, kad šos čukstus izdzirdēja tie pāri, kas staigāja laternu gaismā, viņu balsis iedrebējās un apklusa, viņu rokas saskāvās, acis nemierīgi vērās tumsā. Piepeši, it kā neredzamu roku vadīti, arī viņi pārkāpa pāri zemajam režģa žogam un klusi kā ēnas aizslīdēja no gaismas loka.

Klusumā, ko no visām pusēm apņēma tāla, nepielūdzama pilsētas dunoņa, virmoja tūkstošiem nemierīgu cilvēku kaislību, cerību un mīlestību miriādi. Kaut gan to nosodīja dižā Forsaitu organizācija — Pilsētas padome, kas Mīlestību līdz ar Kanalizācijas problēmu uzskatīja par nopietnām briesmām sabiedrībai, tajā naktī šajā un simtiem citos parkos notika tas, bez kā tūkstošiem fabriku, baznīcu un veikalu, nodokļi un kanalizācija, kas atradās Forsaitu uzraudzībā, būtu kā artērijas bez asinīm, kā cilvēks bez sirds.

Pašaizmirstība, kaisle, mīla, slēpdamās zem kokiem no sava nežēlīgā ienaidnieka — «īpašuma instinkta» pilnvarotajiem, svinēja svētkus, un Soumsam, kurš pēc pusdienām Timotija namā Beisvoterroudā gāja mājup cauri parkam gar ūdens malu, pārdomādams gaidāmo prāvu, sirds gandrīz apstājās, kad viņš izdzirdēja klusus smieklus un skūpstus. Viņš nolēma tūdaļ otrā dienā rakstīt «The Times» redakcijai un pievērst tās uzmanību stāvoklim pilsētas parkos. Tomēr neizdarīja to, jo viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka viņa vārds parādīsies presē. Bet čuksti, kas bija dzirdami apkārtējā klusumā, un neskaidrie cilvēku stāvu silueti tumsā iedarbojās uz alku nomocīto Soumsu kā uzbudinošs medikaments. Viņš nogriezās no celiņa, kas stiepās gar dīķi, un ienira koku ēnā zem kastaņām ar zemu nolīkušiem, platlapainiem zariem un šajā tumsas aizsegā zagās no viena sola pie cita, raudzīdamies mīlas pāros, kas tur sēdēja apskāvušies un atrāvās, kad viņš tuvojās.

Viņš apstājās pakalnā pie Serpentīna dīķa, kur laternas gaismā kā tumšs siluets pret sudrabaino ūdeni nekustīgi sēdēja kāds pāris. Sieviete bija noliekusi galvu vīrietim pie krūtīm, viņi sēdēja klusēdami, nekautrēdamies, tik cieši viens pie otra, ka atgādināja no viena akmens izcirstu kaisles simbolu.

Kā dzelts Soumss iesteidzās dziļāk koku ēnā.

Kas zina, ko viņš domāja, ko meklēja šajā gājienā? Maizi, lai remdētu izsalkumu, gaismu, lai izklīdinātu tumsu? Kas zina, ko viņš cerēja atrast: cilvēka sirds izpratnes atslēgu .. sava paša traģēdijas atrisinājumu . .. jo varbūt viens no šiem svešajiem bezvārda pāriem, kas vīdēja tumsā, bija viņš un viņa.

Taču neiespējami, ka viņš tādēļ būtu nācis šurp — Soumsa Forsaita sieva lai sēdētu parkā gluži kā vienkārša skuķe! Tāda doma likās neaptverama. Un Soumss nedzirdamiem soļiem devās tālāk, no viena koka pie cita.

Reiz viņu izlamāja, reiz viņam sirds sarāvās, dzirdot čukstu: «Kaut vienmēr tā būtu!» Un viņš stāvēja, pacietīgi un neatlaidīgi gaidīdams, kamēr pāris ies projām. Bet viņam garām pagāja, piekļāvusies savam mīļajam, tikai nožēlojama sīka skuķe apvalkātā blūzītē, droši vien kāda pārdevēja.

Simtiem citu mīlētāju čukstēja to pašu vēlēšanos parka klusumā, simtiem citu mīlētāju kļāvās viens pie otra.

Bet Soumsu piepeši pārņēma riebums, viņš atgriezās uz celiņa un beidza savus meklējumus, kuru mērķi pats nezināja.

III  SATIKŠANĀS BOTĀNISKAJĀ DĀRZĀ

Jaunajam Džolionam, kura apstākļi nepavisam nebija tādi, kā Forsaitam pieklātos, bieži vien nācās grūti ietaupīt naudu, kas nepieciešama izbraukumiem ārpus pilsētas un dabas studijām, bez kurām neviens akvarelists neķeras pie otas.

Patiesībā viņš bieži bija spiests doties ar savu krāsu kasti uz Botānisko dārzu, un tur, sēžot uz soliņa araukārijas vai kaučuka koka ēnā, viņš pavadīja ilgas stundas pie saviem uzmetumiem.

Kāds mākslas kritiķis, nesen apskatījis viņa darbus, bija izteicies tā:

— Jūsu gleznas savā ziņā ir ļoti labas. Svaigas krāsas, sulīgi toņi. Dažās vērojama neapšaubāma dabas izjūta. Taču, redziet, tematika jums pārāk saraustīta, publika jūsu gleznām nepievērš uzmanības. Bet, ja jūs izvēlētos kādu noteiktu sižetu, piemēram, «Londona naktī» vai «Kristāla pils pavasarī», un uzgleznotu veselu sēriju, ikviens tūdaļ zinātu, ar ko viņam darīšana. Jūs varbūt nemaz nevarat iedomāties, cik tas svarīgi. Visi, kas ieguvuši sev vārdu mākslā, kā, piemēram, Kramstouns vai Blīders, panākuši to tikai tāpēc, ka izvairījušies no visa negaidītā, izvēlējušies vienu noteiktu tematiku un tai veltījuši visus savus darbus, lai publika uzreiz zinātu, kur kas meklējams. Un tas ir saprotams, jo neviens gleznu kolekcionārs negribēs, ka viņa viesiem jābada ar degunu gleznas, lai uzzinātu autoru, viņš grib, lai visi varētu acumirklī pateikt: «Lielisks «Forsaits»!» Un jums vēl jo svarīgāk rūpīgi izvēlēties sižetu, kas skatītājiem viegli uztverams, tāpēc, ka jūsu stilam nepiemīt sevišķi izteikta oriģinalitāte.

Jaunais Džolions, stāvēdams pie nelielā pianīno, kur uz izbalējuša damasta paklājiņa atradās vāze ar sakaltušām rožu lapiņām, vienīgo dārza devumu, klausījās ar tikko jaušamu smaidu.

Pievērsies savai sievai, kas ar dusmīgu skatienu raudzījās runātājā, viņš sacīja:

— Redzi nu, mīļā!

— Nē, — viņa atteica savā aprautajā balsī, kurā vēl arvien varēja sadzirdēt ārzemniecisku akcentu. — Tavs stils ir oriģināls.

Kritiķis palūkojās viņā, godbijīgi pasmaidīja un vairāk nekā neteica. Tāpat kā visi, arī viņš zināja šīs ģimenes dzīves stāstu.

Kritiķa vārdiem bija labi rezultāti. Tie runāja pretī visiem jaunā Džoliona uzskatiem, visam, ko viņš teorētiski atzina par labu savā mākslā, taču kāds dīvains, dziļi viņa būtnē paslēpts instinkts mudināja viņu pret paša gribu izmantot šo padomu savā labā.

Un tā kādā jaukā rītā jaunais Džolions atklāja, ka viņam radusies doma uzgleznot veselu sēriju Londonas skatu. Viņš pats nezināja, kā šī doma cēlusies, un tikai pēc gada, kad iecerētā sērija bija pabeigta un pārdota par visai pieklājīgu summu, viņš reiz, objektīvu pārdomu brīdī atcerējās mākslas kritiķi un konstatēja, ka šis viņa sasniegums ir vēl viens pierādījums viņa piederībai pie Forsaitiem.

Viņš nolēma sākt ar Botānisko dārzu, no kura viņam jau glabājās ļoti daudz studiju, un izvēlējās nelielo mākslīgo dīķīti, kas tagad bija piebiris ar rudenīgi sarkanām un dzeltenām lapām, kuras dārznieki gan labprāt būtu aizvākuši projām, taču netika tām klāt ar savām slotām. Visu dārzu viņi bija izslaucījuši tīru, katru rītu novākdami lapu lietu, ko Daba bija izlējusi dārzā. Viņi krāva lapas kaudzēs, un, kad tās lēni gruzdēja, gaisā cēlās sīvsaldi dūmi, kas īsti apliecina rudeni, tāpat kā dzeguzes zvani pavasari un liepziedu smarža vasaru. Kārtību mīlošās dārznieku dvēseles nespēja samierināties ar zeltainajiem, zaļajiem un rūsganajiem plankumiem zālē. Grantētajiem celiņiem vajadzēja būt nevainojami tīriem, kārtīgiem, rūpīgi koptiem, tie nedrīkstēja nekā zināt par dzīves īstenību, ne ari par lēno, skaisto iznīcību, kas met lejup vainagus, lai rotātu ar irstošu krāšņumu zemi, no kuras atkal celsies brāzmains pavasaris, kad būs apgriezies laika rats.

Tāpēc katra krītoša lapa bija iznīcībai nolemta jau kopš mirkļa, ka tā pēc atvadu sveiciena atrāvās no zariņa un lēni riņķodama, laidās lejup.

Taču pa mazo dīķīti lapas peldēja netraucētas un, saules apspīdētas, ar savām nokrāsām cildināja debesis.

Un tādas tās atrada jaunais Džolions.

Kādu rītu oktobra vidū atnācis dārzā, viņš, sev par lielu nepatiku, ieraudzīja, ka sols, kas atradās soļus divdesmit no viņa parastās vietas, ir aizņemts. Viņš nespēja paciest, ka citi skatās, kā viņš strādā.

Uz sola, nodūrusi galvu, sēdēja sieviete samta jaciņā. Tomēr starp viņiem atradās ziedošs lauru koks, un, paslēpies aiz tā, jaunais Džolions sāka kārtot molbertu.

Viņš rīkojās gausi, kā daždien mākslinieks, izmantodams katru ieganstu, lai vēl kaut mirkli atrautos no sasprindzinātā darba, un zagšus raudzījās nepazīstamajā dāmā.

Tāpat kā viņa tēvs, jaunais Džolions prata novērtēt skaistu seju. Šī seja bija patiešām pievilcīga!

Viņš redzēja apaļu zodu, ko apņēma krēmkrāsas apkaklītes kruzuļi, smalku seju ar lielām, tumšām acīm un maigu muti. Melna «fantāzijas» cepure sedza viņas matus. Viņa sēdēja, viegli atbalstījusies pret sola atzveltni un sakrustojusi kājas, zem svārku malas varēja redzēt lakādas kurpes purngalu. Šai sievietei piemita kaut kāds neizteicams daiļums, taču jaunā Džoliona uzmanību visvairāk saistīja sejas izteiksme, kas viņam atgādināja viņa sievas seju. Likās, ka šīs sejas īpašniece sastapusies ar kaut ko tādu, ko nespēj pārvarēt. Tas satrauca jauno Džolionu, modināja viņā simpātijas un bruņnieciskuma jūtas. Kas bija šī sieviete? Un ko viņa darīja šeit viena?

Divi jauni Rīdžentparka tipa vīrieši, reizē uzbāzīgi un kautrīgi, gāja garām pa ceļam uz tenisa laukumu, un jaunais Džolions ar nepatiku vēroja viņu slepenos, apbrīna pilnos skatienus. Kāds dārznieks, kas apstaigāja dārzu, apstājās un sāka rosīties ap pampu zāles puduri, kuram nekādas kopšanas pašlaik nevajadzēja — arī viņš meklēja kādu ieganstu, lai varētu uzmest skatienu svešajai sievietei. Kāds pavecs džentlmenis, pēc cepures spriežot, dārzkopības profesors, trīs reizes gāja garām, paslepšus ilgi lūkodamies sēdētājā, un viņa lūpas savilkās dīvainā izteiksmē.

Redzot šos vīriešus, jauno Džolionu pārņēma dusmas. Nepazīstamā neskatījās uz tiem, taču jaunais Džolions bija pārliecināts, ka ikviens vīrietis, kam gadītos iet garām, raudzītos viņā ar tieši tādiem pašiem skatieniem.

Viņai nebija tāda seja kā pavedējai, kas ar katru savu skatienu sola vīriešiem baudu; viņai nepiemita «dēmoniskais skaistums», ko tik augstu vērtēja pirmie šīs zemes Forsaiti; viņa nepiederēja arī pie tā tikpat burvīgā tipa, kas skatītāja apziņā saistās ar šokolādes kārbu; viņai trūka tās apgarotās kaisles vai kaislās apgarotības, kas raksturīga dzīvokļu iekārtojumam un modernajai dzejai; nelikās arī, ka viņa varētu noderēt dramaturgam par paraugu interesantam neirastēniskam personāžam, kas pēdējā cēlienā mirst pašnāvībā.

Ar saviem vaibstiem, krāsu, liego, pārliecinošo pasivitāti un jūtu skaidrību šīs sievietes seja Džolionam atgādināja Ticiāna «Debesu mīlestību», kuras reprodukcija karājās viņa ēdamistabā virs bufetes. Šķita, viņas pievilcība slēpās tieši šai liegajā pasivitātē, šai pakļāvībā spēcīgākam raksturam, ko pauda visa viņas būtne.

Ko viņa gaidīja šeit, dārza klusumā, kur šad tad no kokiem nokrita pa lapai un turpat gar solu pa rudens salnas skarto zāli cienīgi soļoja strazdi?

Viņas daiļā seja saspringa, un, gandrīz vai mīlētāja greizsirdībā palūkojies apkārt, jaunais Džolions ieraudzīja Boziniju nākam pāri zālājam.

Ziņkārīgi viņš vēroja sastapšanos, skatienus, ilgo rokasspiedienu. Viņi apsēdās cieši blakus, un viņu tuvība jautās cauri ārējai atturībai. Jaunais Džolions dzirdēja sarunas straujo plūdumu, bet vārdus saprast nevarēja.

Viņš pats to visu bija pārdzīvojis! Iepazinies ar ilgajām gaidīšanas stundām un skopajiem satikšanās mirkļiem, kas aizritēja, svešu acu vēroti, ar neziņas mokām, kas vajā mīlētāju, kuram baznīca nav devusi savu svētību.

Taču vajadzēja tikai uzmest skatienu viņu abu sejām un kļuva skaidrs, ka šeit nav parastā īslaicīgā mīlas dēka, ar ko aizraujas augstākas sabiedrības vīrieši un sievietes, ka tā nav pēkšņi uzliesmojusi iekāre, kas, radusi apmierinājumu, norimst sešu nedēļu laikā. Tās bija īstas jūtas! Tieši tāpat kādreiz bija noticis ar viņu pašu! Tādos gadījumos nekas nav neiespējams!

Bozinijs kaut ko lūdza, bet viņa sēdēja un raudzījās zālē — tik mierīga, tik maiga, tomēr nesatricināma savā pasivitātē.

Vai Bozinijs spēs aizraut šo trauslo, mierīgo būtni, kam pašai nekad nepietiktu drosmes izšķirīgai rīcībai, kas bija pilnīgi viņa varā un būtu ar mieru mirt viņa labad, tomēr laikam gan neuzdrīkstētos bēgt kopā ar viņu?

Jaunajam Džolionam likās, ka dzird viņas vārdus: «Bet tā būtu tava bojā eja, mīļais!» Jo viņš pats labi pazina mokošās bailes, kas slēpjas katras sievietes sirdī, — bailes, ka viņa varbūt ir mīļotajam vīrietim par nastu. Un viņš vairs neskatījās uz sēdētājiem, taču viņu straujā, klusinātā saruna skanēja viņam ausīs līdz ar saraustītu dziesmu, ko skandināja kāds putns, it kā pūlēdamies atcerēties pavasara melodiju: Prieks — nelaime? Kas būs? Kas būs?

Pamazām saruna mitējās. Iestājās ilgs klusums.

«Un kāda Soumsam tur daļa?» jaunais Džolions domāja. «Ļaudīm liekas, ka Irēnu moka viņas neuzticība vīram. Cik maz viņi pazīst sievietes! Viņa remdē izsalkumu — atriebjas! Un debesis lai viņai palīdz, jo arī Soumss atriebsies!»

Jaunais Džolions dzirdēja zīda drānu čaukstoņu un, palūkojies gar lauru koku, redzēja, ka viņi aiziet, slepus turēdami viens otra roku …

Jūlija beigās vecais Džolions bija aizvedis savu mazmeitu kalnos, un šajā izbraukumā (viņu pēdējā izbraukumā) Džūna gandrīz pilnīgi atguva veselību un labo garastāvokli. Viesnīcās, kur pulcējās angļu Forsaiti (vecais Džolions necieta «vāciešus», kā viņš dēvēja visus ārzemniekus), Džūnai parādīja lielu cieņu — viņa taču bija izskatīgā un acīm redzot bagātā vecā mistera Forsaita vienīgā mazmeita. Viņa nespēja ātri iedraudzēties, tas nebija viņas dabā, tomēr dažas draudzenes viņai radās, un sevišķi stipra draudzība viņu saistīja ar kādu jaunu francūzieti no Ronas ielejas — meiteni, kas bija neglābjami slima ar diloni.

Tūdaļ nolēmusi, ka viņas draudzene nedrīkst mirt, Džūna metās cīņā pret Nāvi un aizmirsa labu tiesu savas pašas raižu.

Vecais Džolions vēroja šo jauno draudzību ar atvieglojumu un reizē ar nepatiku. Tas bija vēl viens pierādījums, ka Džūnas dzīve paies starp «nelaimes putniem», un veco Džolionu tas uztrauca. Vai tiešām viņai nekad nebūs tādu draugu un tādu interešu dzīvē, kas nāks viņai pašai par labu?

«Noņemšanās ar ārzemnieku baru» — tā vecais Džolions sauca šo draudzību. Tomēr bieži vien nesa mājās vīnogas vai puķes un ar glaimīgu smaidu pasniedza tās Mam'zelle.

Septembra beigās, par spīti Džūnas pūlēm, mademoiselle Vigora šķirās no šīs pasaules mazajā St. Lukas viesnīciņā, kur viņi to bija ievietojuši, un Džūnai šī neveiksme tik stipri ķērās pie sirds, ka vecais Džolions aizveda viņu uz Parīzi. Tur, raugoties Milosas Venērā un Sv. Magdalēnas katedrālē, viņa nokratīja savu grūtsirdību, un, kad viņi ap oktobra vidu atgriezās Londonā, vecais Džolions bija pārliecināts, ka viņam izdevies mazmeitu izārstēt.

Taču viņi vēl nebija paspējuši iedzīvoties Stenhoupgeitas namā, kad vecais Džolions, sev par lielām izbailēm, pamanīja, ka Džūna atkal kļūst domīga un skumja. Viņa mēdza sēdēt, raudzīdamās ar stingu skatienu, zodu rokā atbalstījusi, kā mazs gariņš, drūma un apņēmīga, bet visapkārt nule ierīkoto elektrisko spuldžu gaismā mirdzēja lielā viesistaba — ar brokātu gandrīz līdz griestiem klātām sienām, pilna ar Beipla un Pulbreda mēbelēm. Milzīgs spogulis zeltītā ietvarā atainoja Drēzdenes porcelāna statujas, ko vecais Džolions bija iegādājies jau pirms kāzām un augsti vērtēja vēl tagad, kad valdīja samaitāta gaume. Tur jaunekļi, ģērbušies cieši pieguļošās golfa biksēs, bija nometušies pie kājām pilnīgām jaunām dāmām, kuras turēja klēpī jēriņus. Vecais Džolions bija cilvēks bez aizspriedumiem un vairāk par visiem pārējiem Forsaitiem sekoja laika garam, tomēr nespēja aizmirst, ka pircis šīs statujas pie Džobsona un samaksājis par tām bargu naudu. Viņš bieži sacīja Džūnai, mazliet nicīgi un it kā vīlies:

— Tev jau tās vienaldzīgas! Nav vis tie nieciņi, kas tev un taviem draugiem patīk, — man tās maksāja septiņdesmit mārciņu! — Vecais Džolions nebija tas vīrs, kas ļautu izkropļot savu gaumi, it īpaši tad, ja pārliecinoši argumenti apstiprināja, ka viņam ir laba gaume.

Atgriezusies Londonā, Džūna vispirms aizgāja pie Timotija. Viņa iegalvoja pati sev, ka viņas pienākums apciemot tēvoci un iepriecināt to ar stāstu par savu ceļojumu, taču īstenībā devās turp tāpēc, ka vienīgi tur varēja nejaušā sarunā vai ar kādu aplinku jautājumu uzzināt kaut ko par Boziniju.

Viņu uzņēma ļoti sirsnīgi. Un kā klājoties vectētiņam? Neesot viņas apciemojis kopš maija. Tēvocis Timotijs ļoti slikti jūtoties, viņam bijušas lielas nepatikšanas ar skursteņslauķi, tas lempis piegāzis ar sodrējiem pilnu kamīnu viņa guļamistabā. Tēvocis briesmīgi uztraucies.

Džūna ilgi sēdēja Timotija viesistabā, baidīdamās, tomēr kaisli vēlēdamās, kaut krustmātes sāktu runāt par Boziniju.

Taču, neizskaidrojamas piesardzības saistīta, misis Smola neteica ne vārda par Boziniju un arī Džūnai nekā par viņu nevaicāja. Izmisumā meitene beidzot jautāja, vai Soumss un Irēna esot pilsētā — viņa vēl nevienu neesot apciemojusi.

Atbildēja krustmāte Hestere. O jā, viņi esot pilsētā, nekur neesot bijuši. Laikam iznākušas kādas nepatikšanas ar māju. Džūna, bez šaubām, esot dzirdējusi par to! Bet labāk lai pajautājot krustmātei Džūlijai!

Džūna pavērās misis Smolā, kura sēdēja savā krēslā, taisni saslējusies, saliktām rokām, īgni saviebusies. Uz meitenes skatienu viņa atbildēja ar dīvainu klusēšanu un beidzot tikai apjautājās, vai Džūna kalnu viesnīcās valkājusi nakts zeķes, tur droši vien naktīs esot auksti.

Džūna atteica, ka neesot, viņa neciešot tādu tīstīšanos, un piecēlās, rīkodamās iet projām.

Misis Smolas nekļūdīgi izvēlētā atbilde — klusēšana viņai bija pavēstījusi daudz vairāk ļaunu ziņu nekā jebkuri vārdi.

Nepagāja ne pusstunda, kad Džūna jau bija izvilkusi visu patiesību no misis Beinzas Loundza skvērā: Soumss iesūdzējis Boziniju sakarā ar mājas iekšējo apdari.

Šī ziņa Džūnu neuztrauca, tieši otrādi — sagādāja neizprotamu mierinājumu, it kā šī cīņa dotu viņai jaunas cerības. Viņa uzzināja, ka prāva notikšot apmēram pēc mēneša un Bozinijam neesot tikpat kā nekādu izredžu.

— Es nezinu, ko viņš iesāks, — sacīja misis Beinza. — Viņam tas būs briesmīgs trieciens… naudas viņam nav… vispār ļoti grūti klājas. Un mēs viņam nekā nevaram palīdzēt. Esmu dzirdējusi, ka augļotāji neaizdodot naudu, ja neesot galvotāju, un viņam neviena nav — neviena paša.

Misis Beinza pēdējā laikā bija kļuvusi vēl pilnīgāka. Pašlaik viņa aizrautīgi gatavojās rudens sezonai, viņas rakstāmgalds bija vārda tiešā nozīmē piekrauts ar dažādu labdarības sarīkojumu pusdienu kartēm. Viņa nozīmīgi pavērās Džūnā ar savām apaļajām, pelēkajām acīm.

Vēl ilgi, ilgi lēdija Beinza (Beinzu iecēla bruņinieku kārtā pēc tam, kad viņš pabeidza būvēt Nacionālo mākslas muzeju, kas deva darbu ļoti lielam kalpotāju skaitam, bet visai maz prieka darbaļaužu šķirai, kurai tas bija domāts) atcerējās pēkšņo sārtumu, kas ielija meitenes svaigajā, nopietnajā sejiņā, it kā viņai būtu radusies kāda pārdroša cerība, un viņas pēkšņo maigo smaidu.

Atmiņas par šo pārmaiņu, tik strauju un aizkustinošu — it kā zieds būtu uzplaucis, acīm redzot, vai pēc garas ziemas atspīdējis pirmais saules stars — un atmiņas par Visu, kas notika vēlāk, bieži vien uzmācās lēdijai Beinzai gluži neizprotamā kārtā tieši tādā nepiemērotā brīdī, kad viņas prātus nodarbināja visai nopietnas domas.

Šis Džūnas apciemojums iekrita tai pašā dienā, kad jaunais Džolions pieredzēja sastapšanos Botāniskajā dārzā, un tai pašā dienā vecais Džolions devās uz Poultriju pie saviem advokātiem firmā «Forsaits, Basteds un Forsaits». Soumss bija izgājis, Basteds līdz ausīm ieracies papīros tajā nepieejamā telpā, kur viņš ar gudru ziņu bija novietots, lai pēc iespējas vairāk padarītu, bet Džeimss sēdēja pieņemamā istabā, košļādams nagus, un drūmi šķirstīja Forsaita un Bozinija prāvas materiālus.

Šis gudrais advokāts tikai izskatā pēc mazliet baidījās no «āķīgā punkta», tikai tik daudz, ka juta vienīgi patīkamu satraukumu, jo ar savu veselīgo saprātu viņš apzinājās, ka pats, ja būtu tiesnesis, nepievērstu tam visai daudz uzmanības. Bet viņš baidījās, ka Bozinijs būs maksāt nespējīgs un Soumsam galu galā vajadzēs segt pārsniegto summu un piedevām vēl tiesas izdevumus. Taču aiz gluži labi izskaidrojamām bailēm vienmēr bija kaut kādas neizprotamas bažas — neskaidras, juceklīgas, kā ļauns sapnis, tās slēpās kaut kur dziļumā, draudēja ar skandālu, un šī prāva bija to ārējā, redzamā izpausme.

Kad vecais Džolions iegāja, Džeimss pacēla galvu un norūca:

— Sveicināts, Džolion! Veselu mūžību neesmu tevi redzējis. Dzirdēju, tu esot bijis Šveicē. Bozinijs iekūlies lielās nepatikšanās. Es jau zināju, ka tā notiks! — Viņš sniedza Džolionam papīrus, ar nemierīgu, drūmu skatienu uzlūkodams vecāko brāli.

Vecais Džolions klusēdams lasīja, bet Džeimss pa tam raudzījās grīdā, košļādams nagus.

Beidzot vecais Džolions nometa papīrus uz galda, un tie ar mīkstu plīkšķi nokrita uz veselas kaudzes liecību «mirušā Bankoma lietā», kas bija viens no daudzajiem ienesīgās Fraiera un Forsaita prāvas nozarojumiem.

— Nesaprotu, kāpēc Soumsam jāceļ tāda brēka dažu simtu mārciņu dēļ, — viņš sacīja. — Es domāju, ka viņš ir bagāts cilvēks.

Džeimsa izstieptā virslūpa nikni noraustījās. Viņš necieta, ka viņa dēlu aizskāra šādā vārīgā vietā.

— Ne jau naudas dēļ… — viņš iesāka, bet aprāvās, sastapies ar brāļa atklāto, vērīgo un kritisko skatienu.

Iestājās klusums.

— Es atnācu sakarā ar savu testamentu, — beidzot ierunājās vecais Džolions, plūkādams ūsas.

Džeimsa ziņkāre pamodās acumirklī. Laikam gan nekas pasaulē nespēja viņu tā iekustināt kā testamenta kārtošana. Testaments ir pats svarīgākais darījums attiecībā uz īpašumu, galīgā kāda cilvēka mantas uzskaite, pēdējais vārds par to, cik viņš vērts. Džeimss pazvanīja.

—Atnesiet mistera Džoliona Forsaita testamentu, — viņš sacīja iztapīgajam, tumšmatainajam kantoristam.

—Tu gribi kaut ko grozīt? — Un Džeimsam pazibēja doma: «Diezin vai es esmu tikpat bagāts kā viņš?»

Vecais Džolions ielika testamentu krūšu kabatā, un Džeimss vīlies sakrustoja savas garās kājas.

—Es dzirdēju, ka tev nesen bijuši daži izdevīgi pirkumi, — viņš sacīja.

—Nezinu, no kurienes tev nāk tādas ziņas, — asi atteica vecais Džolions. — Kad notiks šīs prāvas izspriešana? Nākošajā mēnesī? Es nezinu, ko jūs esat nodomājuši. Tā ir jūsu pašu darīšana, tomēr, ja jūs uzklausītu manu padomu, es ieteiktu jums to nokārtot bez tiesas. Paliec sveiks! — Atturīgi paspiedis Džeimsam roku, vecais Džolions aizgāja.

Džeimss sēdēja, skatīdamies vienā punktā, ar savām zilganpelēkajām acīm it kā urbdamies kādā satraucošā iedomu tēlā, un atkal sāka grauzt nagus.

Vecais Džolions devās uz «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» kantori un apsēdās tukšajā apspriežu zālē, lai izlasītu savu testamentu. Viņš tik asi atbildēja «resnajam un gausajam» Hemingsam, kas, redzēdams priekšsēdētāju sēžam vienu, bija ienācis parādīt jaunā pārvaldnieka pirmo ziņojumu, ka sekretārs aizgāja ar nožēlas pilnu cieņu, un, licis pasaukt kantoristu, savukārt sadeva tam tādu sutu, ka nabaga jauneklis nezināja, kur acis likt.

Viņš («resnais un gausais») — velns parāvis! — nepieļaušot, ka tāds pienapuika šajā iestādē iedomāšoties sevi par pašu visuvareno. Viņš («resnais un gausais») esot šinī kantorī jau vairāk gadu, nekā tāds puišelis spējot saskaitīt, un, ja tas domājot, ka, pabeidzis savu darbu, varot sēdēt un nekā nedarīt, tad tas nepazīstot viņu — Hemingsu («resno un gauso»). Un turpināja vēl labu brīdi tādā pašā garā.

Otrā pusē ar zaļu vadmalu apsistajām durvīm vecais Džolions sēdēja pie garā sarkankoka apspriežu galda, uzspraudis uz deguna brilles masīvā bruņurupuča kaul3 ietvarā, un lasīdams ar zelta zīmuli vilka līdzi pa sava testamenta pantiem.

Tas bija ļoti vienkāršs, jo tur nebija dāvinājumu labdarīgiem mērķiem, nekādu sīku novēlējuma summu, kuras sadrupina īpašumu un sabojā lielisko efektu, ko rada īsais ziņojums rīta laikrakstos, ka miris kāds Forsaits, atstādams mantojumā simttūkstoš mārciņas.

Pavisam vienkāršs. Dēlam novēlēti divdesmit tūkstoši, bet «viss mans pārējais īpašums, gan kustams, gan nekustams, — ar noteikumu izmaksāt peļņu, rentes, gadskārtējās dividendes un procentus no tā — paliek augšā minētajai manai mazmeitai Džūnai Forsaitai vai viņas mantiniekiem pilnīgā mūža lietošanā un rīcībā, bez … utt., bet pēc viņas nāves minētie zemes gabali, ēkas, naudas summas, akcijas, noguldījumi, vērtspapīri un viss pārējais, kas minēts iepriekšējos pantos, — personai vai personām, vienai vai vairākām, pilnīgā viņu rīcībā tādā veidā, kā augšminētā Džūna Forsaita neatkarīgi no viņas ģimenes stāvokļa noteiks vai novēlēs savā testamentā, rakstiskā norādījumā vai norādījumos ar testamenta raksturu, vai citāda veida novēlējumā, kas likumā paredzētā kārtībā parakstīts un publicēts. Gadījumā, ja … utt. Ar noteikumu, ka …» Un tā tālāk — septiņas lapas lakoniskā un vienkāršā frazeoloģijā.

Testamentu bija sastādījis Džeimss savos ziedu laikos. Viņš bija paredzējis gandrīz vai visus iespējamos gadījumus.

Vecais Džolions ilgi sēdēja, lasīdams šo testamentu, beidzot paņēma papīra lapu un zīmuli un uzrakstīja pagaru uzmetumu. Tad, noglabājis testamentu kabatā, lika pasaukt ormani un aizbrauca uz Peremora un Heringa kantori Linkolzinna laukumā. Džeks Herings bija miris, bet firmā darbojas viņa brāļadēls, un vecais Džolions pusstundu pabija pie tā.

Viņš bija licis ormanim gaidīt un, iznācis no kantora, pateica adresi — Glicīniju avēnijā 3.

Viņš juta savādu rāmu gandarījumu, itin kā būtu guvis uzvaru pār Džeimsu un «īpašnieku». Tie vairs nebāzīs savu degunus viņa darīšanās, viņš nule bija anulējis to pilnvaras attiecībā uz savu testamentu. Viņš atņems tiem visu savu darījumu kārtošanu un nodos to jaunajam Heringam, uzticēs tam arī savu sabiedrību darījumus. Ja jau Soumss ir tik bagāts, tad nemaz nemanīs, ka ienākumi samazinājušies par kādu tūkstoti gadā.

Vecajam Džolionam zem kuplajām, sirmajām ūsām pavīdēja nežēlīgs smīns. Viņš apzinājās, ka viņa rīcība ir taisnīga, ar uzviju pelnīta atmaksa.

Lēni, bet noteikti — tā, kā norit iznīcības process vecā

kokā, — indes pilieni vainās, kas cirstas viņa laimei,

gribai, lepnumam, bija sagrauzuši viņa filozofijas stalto

ēku. Dzīve tikmēr lieca viņu uz vienu pusi, kamēr viņš,

tāpat kā visa ģimene, kuras galva viņš bija, zaudēja

līdzsvaru.

Tagad, pa ceļam uz dēla māju, izmaiņas viņa īpašuma novēlējumā, ko viņš nupat bija nokārtojis, radīja viņa iztēlē miglainu priekšstatu par sodu, kas uzlikts tai ģimenei un tai Sabiedrībai, par kuras pārstāvjiem viņš uzskatīja Džeimsu un tā dēlu. Viņš bija atdevis jaunajam Džolionam mantojuma tiesības un šī rīcība remdēja viņa slepenās alkas pēc atriebības — alkas atriebties Laikam, nožēlām, visam, kas traucēja viņa dzīves mierīgo plūdumu, visiem tiem nicinājumiem, kas piecpadsmit gadus bija vērsušies pret viņa vienīgo dēlu. Tikai tā viņš varēja vēlreiz parādīt savas gribas varenību, piespiest Džeimsu, Soumsu, visu ģimeni un visus neskaitāmos Forsaitus — milzīgo vilni, kas vēlās pret viņa stūrgalvības dambi, — reizi par visām reizēm atzīt, ka viņš ir noteicējs. Bija patīkami domāt, ka nu beidzot viņš padarīs savu dēlu bagātu, daudz bagātāku nekā Džeimsa dēls, šis «īpašnieks». Un bija patīkami palīdzēt Džo, jo vecais Džolions mīlēja savu dēlu.

Ne jaunā Džoliona, ne viņa sievas nebija mājās (jaunais Džolions vēl nebija atgriezies no Botāniskā dārza), bet mazā kalponīte sacīja, ka saimnieks, kuru katru acumirkli parnākšot.

— Viņš vienmēr nāk mājās padzert tēju, ser, un paspēlēties ar bērniem.

Vecais Džolions pateica, ka gaidīšot, un pacietīgi sēdēja trūcīgi iekārtotajā viesistabā, kur krēsli un dīvāni, no kuriem jau bija noņemti vasaras pārvalki, rādīja savu vecumu un nodilumu. Viņam gribējās pasaukt bērnus, redzēt tos, just mazos, lokanos augumiņus sev uz ceļiem, dzirdēt Džolija: «Hallo, vectētiņ!», noskatīties, kā zēns straujā skrējienā dodas pie viņa, un just uz vaiga Holijas mazās, maigās rociņas glāstu. Tomēr nesauca. Viņa apciemojuma iemeslam piemita zināms svinīgums, un viņš negribēja spēlēties, iekams nebija izdarījis, kas darāms. Viņu ielīksmoja doma, ka ar vienu spalvas vilcienu viņš piedos pieklājīgu izskatu šai mazajai mājai, kam tā pārāk jūtami trūka, ka viņš spēj piepildīt šīs istabas — vai citas istabas kādā lielākā namā — ar pašiem vērtīgākajiem mākslas darbiem, kādi vien atrodami pie Beipla un Pulbreda, ka viņš varēs sūtīt mazo Džoliju uz Harovu un Oksfordu (vecais Džolions bija zaudējis uzticību Itonai un Kembridžai, tāpēc, ka tur kādreiz mācījās viņa dēls); ka varēs dot mazajai Holijai vislabāko muzikālo izglītību — meitene bija ļoti spējīga.

Šīs nākotnes vīzijas, kas slīdēja viņam gar acīm, lika straujāk pukstēt sirdij, un viņš piecēlās un, nostājies pie loga, raudzījās ārā mazajā, ar mūra valni iežogotajā dārziņā, kur stāvēja bumbiere ar tieviem, kailiem zariem, pārāk agri nometusi savu lapu rotu, vērodams, kā lēnām sabiezē rudens pievakares krēsla. Baltazars ar ritenī sagrieztu asti virs lāsainās muguras staigāja pa dārza attālāko stūri, ošņādams puķes un šad tad paceldams kāju pret sienu.

Un vecais Džolions iegrima domās.

Kāds prieks vēl atlicis? Vienīgi dāvināšanas prieks. Patīkami ir dot, ja ir kāds, kas jūt pateicību par to, ko jūs tam dodat, — kāds no jūsu miesas un asinīm! Dāvināt svešiem, tādiem, kam uz to nav nekādu tiesību, nesagādā tik lielu apmierinājumu. Tāds dāvinājums būtu nodevība pret vecā Džoliona pārliecību un rīcību, pret visu viņa dzīvi, pasākumiem, darbu, viņa mērenību, pret to svarīgo patiesību, kas pildīja viņu ar lepnumu — ka viņš, tāpat kā desmitiem tūkstošu Forsaitu pirms viņa, desmitiem tūkstošu pašlaik un desmitiem tūkstošu vēl nākamībā, vienmēr pats veidojis savu dzīvi, pats pratis noturēt iegūto.

Un, kamēr viņš tā stāvēja un vēroja sodrējiem klātās lauru koku lapotnes, panīkušo zālāju un Baltazara skraidīšanu, sāpes, kas bija krājušās pa šiem piecpadsmit gadiem, kad viņam bija liegts prieks, kas viņam pienācās, piemaisīja savu rūgtumu tuvojošos mirkļu saldmei.

Beidzot pārnāca jaunais Džolions, apmierināts ar savu

darbu un spirgts pēc ilgām svaigā gaisā pavadītām

stundām. Uzzinājis, ka tēvs gaida viesistabā, viņš steigšus apjautājās, vai misis Forsaita mājās, un atviegloti

nopūtās, dzirdēdams, ka sieva izgājusi. Tad, rūpīgi pa

slēpis gleznošanas piederumus mazajā drēbju skapī,

iegāja viesistabā.

Ar viņam raksturīgo noteiktību vecais Džolions tūdaļ sāka runāt par savu lēmumu.

— Es esmu grozījis savu testamentu, Džo, — viņš sacīja. — Turpmāk tu varēsi dzīvot mazliet plašāk — tagad es tev došu tūkstoti gadā. Pēc manas nāves Džūna saņems piecdesmit tūkstošus, bet tu visu pārējo. Tavs suns saposta visu dārzu. Es tavā vietā neturētu suni!

Baltazars sēdēja zālāja vidū un knosīja savu asti.

Jaunais Džolions palūkojās uz to, bet redzēja suni it

kā caur miglu, jo viņa acis bija kļuvušas valgas.

— Tu dabūsi vairāk par simt tūkstošiem, manu zēn, — sacīja vecais Džolions. — Es nolēmu tev to pateikt, Esmu jau vecs, ilgi vairs nedzīvošu. Vairāk par to nerunāsim. Kā klājas tavai sievai? Pasveicini viņu no manis.

Jaunais Džolions uzlika roku tēvam uz pleca, un, tā kā ne viens, ne otrs nekā vairs neteica, šī epizode ar to arī beidzās.

Pavadījis tēvu līdz ratiem, jaunais Džolions atgriezās viesistabā un ilgi stāvēja tai pašā vietā, kur iepriekš, vecais Džolions, raudzīdamies ārā mazajā dārziņā. Viņš pūlējās aptvert, kāda visam notikušajam nozīme viņa dzīvē, un, būdams Forsaits, iztēlojās, ko viņam varētu sniegt gaidāmā labklājība. Trūkumā pavadītie gadi nebija iedragājuši viņa dabiskos instinktus. Viņš visai praktiski domāja par ceļojumiem, par sievas tērpiem, bērnu izglītību, par poniju Džolijam, par tūkstoš citām vajadzībām, taču līdz ar šīm domām atcerējās arī Boziniju un tā iemīļoto, un strazda aprauto dziesmu. Prieks — nelaime? Kas būs? Kas būs?

Tālā pagātne — sūrā, ciešanu un kaisles pilnā, brīnišķīgā pagātne, kuras kvēlā saldme ne par kādu naudu nebija nopērkama, ne ar kādiem spēkiem atgriežama, uzpeldēja jaunā Džoliona atmiņā.

Kad pārnāca sieva, viņš steidzās pretī un apskāva to, un ilgi stāvēja, nerunādams ne vārda, aizvērtām acīm, kļaudams to sev klāt, bet sieva vērās viņā ar izbrīna, pielūgsmes un šaubu pilnu skatienu.

IVKLAIŅOJUMS PA ELLI

Otrā rītā pēc kādas nakts, kad Soumss beidzot bija izmantojis savas tiesības un rīkojies, kā vīram nākas, viņš brokastoja viens.

Viņš brokastoja gāzes gaismā. Novembra migla kā milzu sega apņēma pilsētu, un pat skvēra kokus tik tikko varēja saredzēt pa ēdamistabas logu.

Soumss ēda mierīgi, taču brīžam viņu pārņēma sajūta, it kā kumoss spriestos rīklē. Vai viņš pareizi rīkojies, pagājušā naktī padodamies savām nepārvaramajām alkām un salauzdams jau pārāk ilgi paciesto šīs sievietes— savas likumīgās laulātās draudzenes pretestību?

Soumss nespēja aizmirst Irēnas seju, no kuras tas bija pūlējies atraut viņas rokas, gribēdams viņu nomierināt, viņas briesmīgās apspiestās raudas, kādas tas nekad agrāk nebija' dzirdējis, vēl arvien skanēja tam ausīs. Un Soumss nespējā atvairīt dīvaino, neciešamo nožēlu un kaunu, ko bija jutis, stāvēdams un lūkodamies sievā vienīgās sveces gaismā, iekams klusi izlavījās no guļamistabas.

Savādi, ka tagad viņš pats bija pārsteigts par savu rīcību.

Divas dienas pirms tam Vinifredas Dārtijas viesistabā viņš pie pusdienu galda bija sēdējis blakus misis Makenderai. Raudzīdamās viņā ar savām viltīgajām, zaļganajām acīm, tā bija viņam jautājusi:

— Laikam gan jūsu sieva un šis misters Bozinijs ir lieli draugi?

Neturēdams par vajadzīgu vaicāt, ko šie vārdi nozīmē, viņš bija iegrimis drūmās pārdomās.

Šie vārdi modināja viņā mežonīgu greizsirdību, kas ar šim instinktam raksturīgo neatlaidību pārvērtās vēl mežonīgākā iekārē.

Varbūt viņš nekad nebūtu tā rīkojies, ja misis Makenderas vārdi nebūtu viņu pamudinājuši. Viņa rīcību noteica šis pamudinājums un gadījums, ka sievas istabas durvis reiz nebija aizslēgtas un viņam izdevās pārsteigt to aizmigušu.

Miegs bija izklīdinājis viņa šaubas, bet līdz ar rītu tās uzbruka no jauna. Soumss mierināja sevi tikai ar vienu domu. Neviens to nezinās — Irēna taču nevarēs runāt par notikušo.

Un patiešām, kad Soumsa ikdienas darba rats, kam bija nepieciešama skaidru un praktisku domu eļļa, atkal sāka griezties un Soumss iegrima vēstuļu lasīšanā, šaubas, kas mocīja viņu kā lietuvēns, pamazām atvirzījās kaut kur attālākos prāta nostūros un zaudēja savu nozīmīgumu. Patiesībā taču nekas sevišķs nebija noticis. Tikai romānos sievietes par tādiem gadījumiem sacēla lielu brēku. Un, ja spriež tā, kā vīrieši ar veselīgiem uzskatiem, sabiedrības cilvēki, kas bieži saņem uzslavas tiesā laulību šķiršanas prāvās, tad Soumss bija tikai darījis visu iespējamo, lai saglabātu laulības svētumu, varbūt lai neļautu sievai aizmirst savu pienākumu, ja tā vēl arvien satikās ar Boziniju, lai… Nē, viņš nenožēloja savu rīcību.

Tagad, kad bija sperts pirmais solis uz samierināšanos, tālākais būs samērā … samērā …

Soumss piecēlās un piegāja pie loga. Viņa nervi tomēr bija satricināti. Sievas apspiestās raudas atkal skanēja viņam ausīs. Viņš nespēja no tām atbrīvoties.

Viņš uzvilka kažoku un izgāja ārā uz miglainās ielas. Tā kā viņam vajadzēja nokļūt Sitijā, viņš devās uz Slounskvēra piestātni un iesēdās apakšzemes vilcienā.

Sēdēdams pirmās klases kupejā kopā ar citiem vīriem, kas devās uz Sitiju, viņš vēl arvien nevarēja atvairīt atmiņas par apspiestajām raudām, tāpēc atšķīra «The Times» ar sulīgo čaukstoņu, kas apslāpē visas citas vājākas skaņas, un, paslēpies aiz laikraksta, mierīgi sāka pētīt jaunumus.

Viņš izlasīja, ka iepriekšējā dienā zvērināto tiesā iesniegtais izspriežamo lietu saraksts garāks nekā parasti. Izlasīja par trim slepkavībām, piecām nogalināšanām bez iepriekšēja nodoma, par vairākām ļaunprātīgām dedzināšanām un veselām vienpadsmit — pārsteidzoši liels skaits! — izvarošanām, ko līdz ar daudziem mazākiem pārkāpumiem paredzēts iztiesāt nākošajā sesijā, un ļāva skatienam slīdēt no viena raksta pie otra, visu laiku turēdams avīzi sejai priekšā.

Tomēr pat lāsot viņu neatstāja atmiņas par Irēnas asarām noplūdušo seju un elsām, kas lauzās no viņas ievainotās sirds.

Visu dienu Soumss bija ļoti aizņemts, parastajiem pienākumiem vēl pievienojās gājiens pie mākleriem Grina un Grininga, kuriem viņš uzdeva pārdot «Jaunās akmeņogļu sabiedrības» akcijas, jo šis uzņēmums, kā Soumss nojauta, neko skaidri vēl nezinādams, vairs nedarbojās visai rosīgi (vēlāk tas pamazām panīka un galu galā tika par smiekla naudu pārdots kādam amerikāņu sindikātam), un karalienes advokāta Voterbaka kantorī ilga apspriede, kurā piedalījās Boulters, advokāta palīgs Fiske un pats karalienes advokāts Voterbaks.

Bija nolemts, ka Forsaita un Bozinija prāvu izspriedīs nākošajā dienā tiesneša mistera Bentema vadībā.

Misters Bentems, kurš bija vairāk ievērojams ar savu veselīgo saprātu nekā ar juridiskām zināšanām, tika uzskatīts par pašu piemērotāko cilvēku šīs prāvas izspriešanai. Viņš bija «stingrs» tiesnesis.

Karalienes advokāts Voterbaks, kas gandrīz ar rupju nevērību izturējās pret Boulteru un Fiski, Soumsam veltīja sevišķu uzmanību, instinktīvi vai arī baumu ietekmē nojauzdams, ka tas ir bagāts cilvēks.

Viņš konsekventi turējās pie tām pašām domām, ko jau bija izteicis rakstiski, proti, ka prāvas iznākums būšot lielā mērā atkarīgs no tiesā nodotajām liecībām, un dažos trāpīgos vārdos ieteica Soumsam nebūt pārāk piesardzīgam savos izteicienos. «Mazliet asuma, mister Forsait,» viņš sacīja, «mazliet asuma,» — un, pašapzinīgi iesmējies, saknieba lūpas un pakasīja galvu, pabīdījis atpakaļ parūku — tieši kā solīds fermeris, par ko viņam patika uzdoties. Voterbaku uzskatīja gandrīz vai par nepārspējamu jautājumos, kas saistīti ar solījumu laušanu.

Mājup Soumss atkal brauca ar apakšzemes vilcienu.

Slounskvēra piestātnē migla likās vēl biezāka. Ļaudis gāja iekšā un nāca ārā, taustīdamies cauri nekustīgajai, blīvajai dūmakai. Sieviešu redzēja maz, tās spieda somiņas pie krūtīm un aizklāja mutes ar kabatas lakatiņiem. Laternu gaismā, kas nogrima miglā, nesasniegusi ielas bruģi, laiku pa laikam pavīdēja rati ar dīvainu braucēja siluetu un izmeta pasažierus, kuri steidzās kā trusīši uz savām alām.

Un šie neskaidrie stāvi, ietinušies katrs savā miglas plīvurītī, nepievērsa cits citam ne mazākās uzmanības. Lielajā aplokā katrs trusītis rūpējas tikai pats par sevi, it īpaši tie, kam dārgāki kažoki, tie miglainās dienās baidās braukt ratos, bet lien zem zemes.

Taču pie stacijas durvīm, netālu no Soumsa, kāds stāvēja un gaidīja.

Kāds dēkainis vai iemīlējies, par kuru ikviens Forsaits nodomāja: «Nabaga puisis! Liekas, ka tam plāni klājas!» Viņu mīkstās sirdis mazliet siltāk iepukstējās, redzot šo nabaga iemīlējušos nepacietīgi gaidām miglā, taču viņi steidzās garām, labi zinādami, ka laiku un naudu var tērēt tikai paši savu ciešanu remdēšanai.

Vienīgi kāds policists, staigādams uz priekšu un atpakaļ, sāka interesēties par šo gaidītāju, kura cepure ar nolaistām malām pa pusei aizsedza seju, šauru, iekritušu, no aukstuma piesarkušu seju, kurai šad tad pārslīdēja roka — it kā lai aizdzītu nepacietību vai stiprinātu apņemšanos, kas lika šim cilvēkam te gaidīt. Bet gaidošais mīlētājs (ja tas bija mīlētājs) bija pieradis pie policista pētījošā skatiena vai arī pārāk iegrimis savās nemiera pilnajās domās, jo nemaz nelikās to manām. Viņš jau iepazinis visu — ilgu gaidīšanu, satraukumu, miglu, aukstumu, viņu nebaida nekas, ja tikai mīļotā beidzot ierodas! Muļķa mīlētājs! Migla būs līdz pašam pavasarim, bez tam vēl sniegs un lietus, nekur nebūs patvēruma. Bailes māc, ja aicina mīļo atnākt, bailes māc, ja lūdz to palikt mājās!

«Tā viņam vajag! Lai iekārtojas labāk!»

Tā domā visi cienījamie Forsaiti. Taču, ja šie prātīgie pilsoņi ieklausītos, kā mīlētājam pukst sirds, kad tas gaida tur, miglā un aukstumā, viņi atkal sacītu: «Jā, nabaga puisis! Tam plāni klājies!»

Soumss iesēdas ratos, kas ar nolaistiem logiem lēni vilkās pa Slounstrītu, tad pa Bromtonroudu līdz mājām. Mājās viņš nokļuva piecos.

Sievas nebija. Pirms piecpadsmit minūtēm izgājusi. Izgājusi tik vēlu, šādā briesmīgā miglā! Ko tas nozīmēja?

Soumss apsēdās ēdamistabā pie kamīna, atstājis durvis vaļā, un, līdz sirds dziļumiem satraukts, mēģināja lasīt vakara laikrakstu. Te nelīdzēja grāmata — vienīgi avīze varēja remdēt viņa nemieru. Paši parastākie notikumi, par ko tā vēstīja, labvēlīgi ietekmēja viņu. «Aktrises pašnāvība» — «Valsts vīra smaga slimība» (mūžīgais slimnieks) — «Virsnieka laulības šķiršanas prāva!» — «Ugunsgrēks akmeņogļu raktuvēs» — Soumss visus šos rakstus izlasīja. Tie viņam mazliet līdzēja — tās bija kā zāles, ko parakstījis pats labākais no visiem ārstiem — mūsu dabiskās tieksmes.

Īsi pirms septiņiem viņš dzirdēja, ka Irēna pārnāk.

Pagājušā naktī notikušais jau sen bija zaudējis savu asumu, to apslāpēja uztraukums, ko izraisīja Irēnas dīvainā pastaiga šādā miglā. Bet tagad, kad Irēna atkal bija mājās, Soumsam no jauna uzmācās atmiņas par viņas sāpīgajām elsām un viņš ar bailēm domāja par sastapšanos ar sievu.

Irēna jau gāja augšā pa kāpnēm. Viņas garā, pelēkā kažoka augstā apkakle gandrīz paslēpa seju, kas bija aizsegta ar biezu plīvuru.

Viņa nepaskatījās uz Soumsu un neteica ne vārda. Pat spoks, pat gluži svešs cilvēks nebūtu varējis paiet garām tik klusi.

Bilsona ienāca uzklāt galdu un pateica, ka misis Forsaita nenākšot lejā. Viņa ēdīšot pusdienas savā istabā.

Soumss nepārģērbās. Laikam gan tā bija pirmā reize viņa mūžā, kad viņš sēdās pie pusdienu galda ar netīrām manšetēm, taču viņš to pat nemanīja, domās iegrimis pie savas vīna glāzes. Viņš aizsūtīja Bilsonu iekurt kamīnu istabā, kur atradās gleznas, un drīz vien arī pats devās uz turieni.

Aizdedzinājis gāzes lampu, viņš dziļi uzelpoja, it kā starp šiem dārgumiem, kas rindām karājās gar nelielās telpas sienām ar mugurpusēm pret viņu, beidzot būtu atradis dvēseles mieru. Viņš tūdaļ devās pie paša lielākā dārguma — neapšaubāma Ternera — un, nolicis to uz molberta, pagrieza pret gaismu. Pēc Ternera darbiem bija liels pieprasījums, taču Soumss nespēja šķirties no šīs gleznas. Viņš ilgi stāvēja, izstiepis augstajā apkaklītē iespīlēto kaklu un pievērsis bālo, gludi skūto seju gleznai, it kā novērtēdams to. Viņa acīs iezagās skumjas, varbūt viņam likās, ka glezna nav visai vērtīga. Viņš nocēla to no molberta un novietoja atpakaļ pie sienas. Iedams pāri istabai, viņš apstājās — šķita, ka dzirdamas elsas.

Nē — atkal tā pati iedoma, kas mocīja viņu no rīta. Un brītiņu vēlāk, aizlicis liesmojošajam kamīnam priekšā augstu režģi, viņš klusi nogāja lejā.

«Rīts gudrāks par vakaru!» Soumss nodomāja. Viņš ilgi nevarēja aizmigt. ..

Lai apgaismotu šīs miglainās pēcpusdienas notikumus, mums tagad jāpievēršas Džordžam Forsaitam.

Šis asprātīgākais no visiem Forsaitiem, kam turklāt vairāk nekā pārējiem piemita spēja iejusties cita cilvēka liktenī, bija pavadījis visu dienu tēva mājās Prinsesgārdenā, lasīdams romānu. Pēc nesenajiem finansiālajiem sarežģījumiem Rodžers viņam bija licis ar goda vārdu apsolīt, ka dzīvos mājās.

Ap pulksten pieciem viņš izgāja un Dienvidkensingtonas stacijā iesēdās vilcienā (todien visi brauca ar apakšzemes vilcienu). Viņš gribēja paēst pusdienas.un vakarā paspēlēt biljardu «Sarkanajā biķerī» — vienīgajā sava veida iestādē, kas nebija ne klubs, ne viesnīca, ne arī labs restorāns.

Viņš izkāpa Čeringkrosā, ar nolūku izvēlēdamies to parastās Sv. Džeimsa parka piestātnes vietā, lai nokļūtu Džerminstrītā pa labāk apgaismotām ielām.

Džordžam Forsaitam piedevām nosvērtai elegantai ārienei bija vērīgas acis, un viņš allaž turēja tās vaļā, lai nepalaistu garām kaut ko, kas varētu noderēt par zobgalības objektu, un šoreiz viņa uzmanību saistīja kāds cilvēks, kas izlēca no pirmās klases kupejas un grīļodamies devās uz izeju.

«Aha, putniņ!» Džordžs pie sevis noteica. «Paskat, tas taču «Jūras laupītājs»!» Un masivais stāvs sāka dzīt pēdas. Nekas nesagādāja Džordžam lielāku uzjautrinājumu kā piedzēries cilvēks. Bozinijs, cepuri ar nolaistām malām galvā, apstājās viņa priekšā, strauji apgriezās un metās atpakaļ pie vagona, no kura tikko bija izkāpis. Taču par vēlu. Kāds dzelzceļnieks satvēra viņu aiz mēteļa — vilciens jau kustējās.

Džordža ievingrinātais skatiens pamanīja vagona logā sievieti pelēkā kažokā. Tā bija Soumsa sieva, un Džordžs tūdaļ nojauta kaut ko interesantu.

Viņš vēl ciešāk sekoja Bozinijam — augšā pa kāpnēm, garām biļešu kontrolierim, uz ielas. Tomēr pa to laiku ar viņu bija notikusi pārvērtība: viņš vairs nejuta vienīgi ziņkāri un uzjautrinājumu, bet nožēloja šo nabaga cilvēku, kam sekoja. «Jūras laupītājs» nebija piedzēries, bet likās kāda spēcīga pārdzīvojuma varā. Viņš sarunājās pats ar sevi, taču Džordžam izdevās uztvert vienīgi vārdus: «Ak dievs!» Šķita, ka viņš neapzinās, ko dara un kurp iet, ar stingu skatienu vērās vienā punktā, apstājās kā neziņā, izturējās tā, it kā nebūtu pie pilna prāta, un Džordžs, kas sākumā bija meklējis tikai uzjautrinājumu un iemeslu zobgalībai, tagad juta, ka jāpalīdz nabaga puisim.

Viņš bija «pagalam — pagalam». Un Džordžs nevarēja iedomāties, ko gan Soumsa sieva viņam sacījusi, ko gan tā viņam apakšzemes vilciena vagonā stāstījusi. Pati arī neizskatījās visai labi! Džordžam kļuva žēl, ka viņai jābrauc dienai ar savām bēdām.

Viņš ne soli neatkāpās no Bozinija — garais, druknais stāvs, klusēdams un uzmanīgi izlocīdamies starp gājējiem, sekoja Bozinijam miglā. Tas vairs nebija joks! Džordžs izturējās apbrīnojami aukstasinīgi, par spīti zināmam satraukumam, jo reizē ar līdzjūtību viņā bija pamodies arī pēdu dzinēja instinkts.

Bozinijs gāja tieši pa ielu — pa biezu tumsu, kam nebija ne sākuma, ne gala un kur sešu soļu attālumā nekā nevarēja redzēt, kur visapkārt skanēja balsis un svilpieni un neļāva orientēties, pēkšņi iznira kādi rati un lēni aizripoja garām, šad tad parādījās gaisma kā blāva saliņa nebeidzamā tumsas jūrā.

Un Bozinijs strauji devās iekšā šinī bīstamajā nakts bezdibenī, bet Džordžs strauji sekoja viņam. Ja šis cilvēks sadomātu likt savu «pauri» zem omnibusa, viņš tam neļautu, ja vien varētu! Vajātais soļoja pāri ielai un atkal atpakaļ, netaustīdamies tumsā kā citi cilvēki, bet metās uz priekšu, it kā uzticīgais Džordžs viņam aiz muguras plīkšķinātu pātagu. Un Džordžu sāka dīvaini valdzināt šī dzīšanās pakaļ apmātajam cilvēkam.

Bet tad notikums ievirzījās tā, ka šis mirklis uz visiem laikiem iespiedās Džordža atmiņā. Miglas dēļ spiests uz brīdi apstāties, viņš izdzirdēja vārdus, kas pēkšņi apgaismoja visu notiekošo. Tagad bija skaidrs, ko Soumsa sieva vilcienā sacījusi Bozinijam. No saraustītās murmināšanas Džordžs noprata, ka Soumss, atstumtais un nemīlētais vīrs, izlietojis savas tiesības uz sievu kā savu īpašumu.

Džordžs iztēlē skatīja šo situāciju. Tā viņu aizkustināja, viņš nojauta, kādas sāpes, greizsirdības mokas un šausmas plosa Bozinija sirdi. Un nodomāja: «Jā, tas nu ir gan drusku par daudz! Nav nekāds brīnums, ka nabaga puisis pa pusei jucis!»

Beidzot Džordžs panāca savu medījumu pie vienas no Trafalgara skvēra lauvām — milzu sfinksas, kas, līdzīgi viņiem, šķita nomaldījusies šajā tumsas jūrā. Tur Bozinijs nekustīgs un kluss sēdēja uz sola, bet Džordžs savādā brālīgu jūtu uzplūdumā pacietīgi stāvēja aizmugurē. Viņam netrūka zināmas smalkjūtības, pieklājības sajūtas, kas viņam neļāva iejaukties šajā traģēdijā, un viņš gaidīja — kluss tāpat kā lauva uz sava paaugstinājuma, sacēlis kažoka apkakli līdz ausīm, paslēpdams tuklos, sārtos vaigus, paslēpdams visu, izņemot acis, kas vērās reizē zobgalīgi un līdzjūtīgi. Bet ļaudis nemitīgi plūda garām, pa ceļam no darba uz saviem klubiem — ļaudis, kuru miglas kokonos ievīstītie stāvi kā spoki iznira no tumsas un kā spoki atkal nozuda. Un pat līdzjūtība nespēja atturēt Džordžu no dzēlīga humora izpausmes, un viņam radās vēlēšanās paraustīt šos spokus aiz piedurknes un uzsaukt:

«Ei jūs! Tādu skatu bieži negadās redzēt! Te sēž nabaga zēns, kuram mīļākā tikko izstāstījusi jauku stāstu par savu vīru. Šurp, šurp! Redziet, viņš ir pagalam!» Iztēlē viņš redzēja, kā tie blenž uz nelaimīgo mīlētāju, un pasmīnēja, iedomādamies kādu cienījamu, nesen apprecējušos spoku, kurš savā jauna vīra stāvoklī spētu nojaust, kas notika ar Boziniju. Džordžs it kā redzēja, ka šis jaunais vīrs pleš muti arvien platāku un platāku un tā pamazām piepildās ar miglu. Džordžs nicināja vidusšķiru — it īpaši precētos šīs šķiras pārstāvjus, — ar to nicināšanu, kas raksturīga straujiem un bruņnieciskiem raksturiem šīs pašas šķiras piederīgo vidū.

Taču viņu jau sāka mākt garlaicība. Tādu gaidīšanu viņš nebija paredzējis.

«Galu galā,» viņš domāja, «nabadziņš to pārcietīs. Tādi notikumi šajā mazajā pilsētiņā negadās pirmo reizi!» Bet viņa medījums atkal sāka murmināt dusmu un naida pilnus vārdus. Un, kāda pēkšņa impulsa vadīts, Džordžs uzlika roku Bozinijam uz pleca.

Bozinijs strauji apgriezās.

— Kas jūs esat? Ko jums vajag?

Džordžs būtu viegli ticis galā ar šādu situāciju gāzes lampu gaismā, parastajā, ikdienišķajā pasaulē, ko viņš tik labi pazina, bet tagad miglā, kur viss likās tumšs un nereāls, kur viss bija zaudējis savu lietišķo vērtību, kas Forsaitu apziņā piemīt materiālajai pasaulei, viņu pārņēma dīvaina nedrošība un, pūlēdamies izturēt šī ārprātīgā skatienu, viņš domāja:

«Ja redzēšu kādu policistu, nodošu tam šo trako. Viņu nedrīkst atstāt savā vaļā!»

Taču Bozinijs, negaidīdams atbildi, atkal ienira miglā un Džordžs sekoja, turēdamies varbūt mazliet attālāk, tomēr vēl ciešāk apņēmies neizlaist Boziniju no acīm.

«Ilgi tā nevar turpināties,» viņš domāja. «Dieva brīnumi, ka viņš vēl nav sabraukts.» Džordžs vairs neprātoja par policistu, viņā atkal iedegās līdzjūtība un vēlēšanās palīdzēt.

Vēl dziļākā tumsā Bozinijs kā nesamanīgs drāzās uz priekšu, taču sekotājs ievēroja, ka viņa trakajam skrējienam ir kāds noteikts mērķis: viņš devās tieši uz rietumiem.

«Patiešām pie Soumsa!» nosprieda Džordžs. Šī doma viņam patika. Tas būtu īsti piemērots nobeigums šīm medībām. Džordžs nekad nebija ieredzējis savu brālēnu.

Garāmbraucoši rati aizķēra ar ilkss galu viņa plecu, un viņš atlēca sānis. Viņš negribēja iet bojā šī «Jūras laupītāja», ne arī kāda cita dēļ. Taču iedzimtā neatlaidība urdīja viņu iet tālāk cauri miglai, kas noslēpa visu, izņemot tā cilvēka siluetu, kuram viņš sekoja, un blāvu gaismas loku ap tuvāko laternu.

Tad piepeši instinktīvi, kā cilvēks, kas daudzreiz klaiņojis pa šīm vietām, Džordžs juta, ka iet pa Pikadiliju. Te viņš ar aizsietām acīm varēja atrast ceļu. Un, atbrīvojies no nepieciešamības pētīt apkārtni, viņš atkal sāka domāt par Bozinija nelaimi.

Pa garo sabiedrības cilvēka piedzīvojumu avēniju, it kā lauzdamās cauri apšaubāmu mīlas dēku virknei, pie viņa nāca jaunības atmiņas. Vēl arvien sāpīgās atmiņas ienesa Londonas miglas tvanā un tumsā siena smaržu, mēness gaismu, vasaras burvību — atmiņas par kādu nakti, kad viņš dziļā tumsā dzirdēja no sievietes lūpām atzīšanos, ka tā nepieder viņam vienīgajam. Un mirkli Džordžam likās, ka viņš neiet pa tumsas apņemto Pikadiliju, bet ar sāpēs lūstošu sirdi guļ augstu papeļu ēnā, iespiedis seju saldi smaržīgā, no rasas valgā zālē.

Viņam uznāca vēlēšanās apskaut Bozinija plecus un sacīt: «Saņemies, draugs! Laiks dziedē visas vainas. Iesim, noslīcināsim bēdas!»

Bet kāds viņam uzsauca, un viņš parāvās atpakaļ. Rati iznira no tumsas un tumsā atkal nozuda. Un pēkšņi Džordžs saprata, ka izlaidis no acīm Boziniju. Viņš paskrēja uz priekšu, tad atpakaļ, un juta, ka sirds sažņaudzas bailēs — mokošajās bailēs, kas mīt miglas tumšo spārnu vēdās. Sviedri izspiedās viņam uz pieres. Viņš stāvēja nekustēdamies, līdz pēdējam sasprindzinājis dzirdi…

— Un tad, — Džordžs tai pašā vakarā stāstīja Dārtijam, spēlējot biljardu «Sarkanajā biķerī», — viņš man pazuda.

Dārtijs bezrūpīgi grieza savas tumšās ūsas. Viņš tikko bija iedzinis tīklā vairākas bumbas, reizē iegūdams divdesmit trīs acis.

— Un kas bija viņa? — viņš jautāja.

Džordžs lēnām pievērsa skatienu «labāko aprindu cilvēka» tuklajai, dzeltenīgi bālajai sejai, un nepielūdzams smīns iegūlās ap viņa lūpām un noslīgušajiem acu plakstiņiem.

«Nē, nē, draudziņ,» viņš domāja. «Tev jau nu es to neteikšu.» Lai gan viņš bieži satikās ar Dārtiju, tomēr uzskatīja to par nelieti.

—Ak, nu, kaut kāda skaistulīte, — viņš atbildēja, krītodams kiju.

—Skaistulīte! — iesaucās Dārtijs un pateica vēl kādu piemērotāku vārdu. — Esmu pārliecināts, ka tā bija mūsu drauga Sou …

—Tā? — Džordžs īsi noteica. — Tādā gadījumā tu ļoti maldies!

Viņš aizsita garām. Viņš ar nodomu vairs nerunāja par šo tematu, līdz kamēr ap vienpadsmitiem, tā nospēlējies — kā viņš pats dzejiski izteicās, — «ka zaļš vien gar acīm griezās», viņš atvilka aizkarus un raudzījās ārā uz ielu. Tumšo miglas autu mazliet kliedēja vienīgi gaisma, kas krita no «Sarkanā biķera» logiem, un nekur neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

—Man neiziet no prāta nabaga «Jūras laupītājs», — viņš sacīja. — Varbūt tas vēl arvien klīst tur ārā, miglā. Ja nav jau līķis, — viņš piebilda dīvaini nomāktā balsī.

—Līķis! — noteica Dārtijs, pēkšņi atcerēdamies savu neveiksmi Ričmondas parkā. — Nekas viņam nenotiks. Varu derēt, ka viņš bija pilnā.

Džordža platā seja dusmās satumsa kā negaisa mākonis.

— Beidz! — viņš teica. — Es taču tev sacīju, ka viņš bija galīgi satriekts!

V PRĀVA

Tajā rītā, kad bija paredzēta viņa lietas izspriešana — otrā pēc saraksta, — Soumss atkal aizgāja no mājām, nesaticies ar Irēnu, un gandrīz priecājās par to, jo vēl nevarēja izšķirties, kā izturēties pret sievu.

Viņš bija uzaicināts ierasties tiesā pusvienpadsmitos, lai būtu klāt, ja pirmā prāva (sakarā ar solījuma laušanu) nenotiktu. Tā tomēr notika, un abas puses izrādīja tādu cīņas sparu, ka advokātam Voterbakam radās izdevība nostiprināt savu jau tā labo šādu prāvu speciālista reputāciju. Pretējo pusi aizstāvēja Rems, otrs solījumu laušanas gadījumu lietpratējs. Tā bija milžu kauja.

Spriedumu pasludināja tieši pirms pārtraukuma. Zvērinātie izgāja no zāles, un Soumss devās mazliet iekost. Bufetē viņš ieraudzīja Džeimsu — kā pelikānu, kas noklīdis tuksnesīgajā balkonā, — domās nogrimušu pie sviestmaizes un heresa glāzes. Tēvs un dēls, blakus stāvēdami, vēroja lielo tiesas zāli, kuras tukšumu tikai lāgu lāgiem uz īsu mirkli iztraucēja advokāti parūkās un mantijās, kaut kur steigdamies, kāda nejauši ienākusi veca dāma, novalkātā, izbalējušā mētelī ģērbies vīrs, kas it kā izbijies lūkojās augšup, un divi jauni cilvēki, nekautrīgāki par veco paaudzi, kuri sēdēja loga nišā un dedzīgi apspriedās. Viņu balsis cēlās augšup līdz ar kādu smaku, kas it kā atgādināja pamestas akas un kopā ar balkona smago gaisu radīja kaut ko līdzīgu laba siera izgarojumiem — smaržu, kas tik nešķirami saistās ar britu tiesu iestādēm.

Džeimss steigšus jautāja dēlam:

— Kad izspriedīs tavu lietu? Laikam tūlīt pēc pārtraukuma. Nav nekāds brīnums, ka šis Bozinijs nesarunā diezin ko. Man šķiet, ka nekas cits viņam arī neatliek. Viņš izputēs, ja zaudēs prāvu. — Džeimss nokoda krietnu kumosu sviestmaizes un iedzēra malku heresa. — Māte sacīja, lai jūs ar Irēnu šodien atbraucot pie mums pusdienās, — viņš piebilda.

Salts smaids pazibēja Soumsam uz lūpām. Viņš palūkojās uz tēvu. Ikvienam, kas redzēja šo vēso un paviršo skatienu, varēja piedot, ja viņš nespēja pareizi novērtēt tēva un dēla savstarpējo saprašanos. Džeimss vienā paņēmienā iztukšoja savu heresa glāzi.

— Cik man jāmaksā? — viņš vaicāja.

Atgriezies tiesas zālē, Soumss tūdaļ apsēdās savā vietā — priekšējā solā blakus savam aizstāvim. Visai piesardzīgi, lai neviens nemanītu, viņš paraudzījās, kur sēž tēvs.

Atlaidies pret atzveltni, abas rokas sažņaudzis ap lietussarga rokturi, Džeimss domīgs sēdēja advokātiem aiz muguras pašā sola galā, lai varētu iet projām, tiklīdz prāva būs beigusies. Viņš uzskatīja Bozinija izturēšanos par nepieļaujamu, vienalga, no kāda viedokļa to aplūkotu, tomēr negribēja sastapties ar arhitektu, nojauzdams, ka tāda situācija būtu visai nepatīkama.

Pēc laulību šķiršanas tiesas šī tiesa varbūt bija pats iemīļotākais taisnības iestādījums, kur bieži izsprieda sūdzības par neslavas celšanu, precību solījumu laušanu un citiem komerciālas dabas nodarījumiem. Prāvs pulciņš cilvēku, kuriem nebija nekāda tieša sakara ar tiesas procesu, ieņēma pēdējos solus, un balkonā bija redzamas dažas sieviešu cepures.

Divas sēdekļu rindas Džeimsam priekšā pamazām piepildīja advokāti parūkās un apsēdušies tūdaļ ņēmās kaut ko rakstīt, tērzēt un bakstīt zobus, taču šie ne visai ievērojamie taisnības kalpi nespēja ilgi saistīt uzmanību, tā drīz vien pievērsās karalienes advokātam Voterbakam, kurš ienāca, zīda mantijai šalcot, un viņa sarkanajai, gudrajai sejai, ko apņēma īsa, brūna vaigubārda. Slavenais karalienes advokāts likās — kā Džeimss tūdaļ atzina — tieši tas cilvēks, kas varēja uzdot lieciniekiem āķīgus jautājumus.

Ar visu savu plašo praksi Džeimsam nekad nebija gadījies redzēt Voterbaku, un, līdzīgi daudziem zemāku profesiju Forsaitiem, viņš ārkārtīgi apbrīnoja labu nopratinātāju. Garās, drūmās rievas viņa sejā mazliet izlīdzinājās, kad viņš ieraudzīja Voterbaku, un it īpaši pēc tam, kad pārliecinājās, ka vienīgi Soumsa aizstāvim ir zīda amata tērps.

Karalienes advokāts Voterbaks tikko paspēja apgriezties, lai patērzētu ar savu palīgu, kad ieradās pats tiesnesis Bentems — vājš, vistai līdzīgs vīrs, kūkumā sameties, gludi skūtu seju, ar sniegbaltu parūku. Līdz ar visiem pārējiem Voterbaks piecēlās un palika stāvam, kamēr tiesnesis apsēdās. Džeimss tikai mazliet pacēlās — viņš bija ērti iekārtojies un Bentemu sevišķi augstu nevērtēja, jo divreiz bija sēdējis tam gandrīz blakus pusdienās pie Bamlija Tomza. Bamlijs Tomzs bija sīks cilvēciņš, kaut ari diezgan veiksmīgs. Džeimss pats bija devis viņam pirmo uzdevumu viņa praksē. Bez tam Džeimss juta satraukumu, jo nule pamanīja, ka Bozinijs tiesā nav ieradies.

«Ko tad tas nozīmē?» viņš domāja.

Sākās lietas izspriešana. Voterbaks atbīdīja papīrus, kas atradās viņa priekšā uz galda, sakārtoja tērpu ap pleciem, palūkojās puslokā apkārt kā kriketa spēlētājs, kas gatavojas sitienam, un sāka savu runu.

Fakti, viņš sacīja, neesot apstrīdami un Viņa augstība tiekot lūgts vienīgi pievērst uzmanību korespondencei starp viņa klientu un atbildētāju, arhitektu, sakarā ar mājas iekšējo apdari. Viņš — Voterbaks tomēr atļaujoties aizrādīt, ka šīs korespondences nozīme esot pilnīgi skaidra. Īsi pastāstījis par māju Robinhilā, ko viņš aprakstīja kā īstu pili, un par summu, kas izlietota tās celšanai, viņš turpināja šādi:

— Mans klients misters Soumss Forsaits ir džentlmenis, bagāts cilvēks, kurš nekādā gadījumā nebūtu apstrīdējis pret viņu celtās likumīgas prasības, taču arhitekta rīcība sakarā ar šīs mājas būvi, par ko viņš — kā Jūsu augstībai zināms — jau izdevis divpadsmit… divpadsmit tūkstoši mārciņu, summu, kas ievērojami pārsniedz visus viņa aprēķinus — arhitekta rīcība bijusi tāda, ka viņš principa pēc — es uzsveru to — principa pēc un arī vispārības interesēs juties spiests nodot šo lietu tiesai. Atjaujiet aizrādīt Jūsu augstībai, ka apgalvojumi, ko savā aizstāvībā izvirza arhitekts, nepelni ne mazākās vērības. — Tad viņš nolasīja vēstules.

Viņa klients, «cilvēks ar ievērojamu stāvokli», esot gatavs ar zvērestu apliecināt, ka nav sankcionējis un nav pat domājis sankcionēt izdevumus, kas pārsniedz stingri noteikto summu — divpadsmit tūkstošus piecdesmit mārciņas. Lai ilgāk veltīgi neaizkavētu tiesu, viņš tūdaļ izsaukšot misteru Forsaitu.

Soumss izgāja priekšā. Viņš bija apbrīnojami mierīgs. Seja bāla, gludi skūta, manāmi augstprātīga, ar rieviņu starp uzacīm un sakniebtām lūpām; uzvalks nevainojami kārtīgs, viena roka glītā cimdā, otra kaila. Uz jautājumiem viņš atbildēja paklusā, bet skaidrā balsī. Viņa liecības bija raksturīgas ar savu īsumu.

Vai Forsaits lietojis izteicienu «rīcības brīvība»?

Nē.

— Nu padomājiet!

Viņš lietojis izteicienu «rīcības brīvība šajā korespondencē noteiktajās robežās».

— Vai viņš uzskatot, ka tas pietiekami skaidri pateikts?

Jā!

Ko tad tas nozīmējot?

Tieši to, kas teikts!

— Vai viņš varot apgalvot, ka šajā frāzē nav nekādu pretrunu?

Jā.

Vai viņš gadījumā neesot īrs?

Nē.

Vai viņš esot izglītots cilvēks?

Jā.

Un viņš paliekot pie saviem vārdiem?

Jā.

Kamēr norisinājās nopratināšana, kas atkal un atkal atgriezās pie «āķīgā punkta», Džeimss sēdēja, plaukstas aiz ausīm aizlicis, un nenovērsa acis no dēla.

Kā viņš lepojās ar savu dēlu! Viņš apzinājās, ka pats līdzīgos apstākļos nebūtu varējis apspiest kārdinājumu dot sīkākus paskaidrojumus, taču instinktīvi juta, ka šis lakonisms ir tieši tas, kas vajadzīgs. Tomēr atviegloti nopūtās, kad Soumss, nesteidzīgi apgriezies, ar nemainīgu sejas izteiksmi atkal apsēdās savā vietā.

Kad pienāca Bozinija aizstāvja kārta runāt, Džeimss kļuva divtik uzmanīgs un vairākkārt pārlaida skatienu tiesas zālei, vai neieraudzīs kaut kur Boziniju.

Jaunais Čenkerijs iesāka diezgan nedroši. Tas, ka Bozinija nebija ieradies, nostādīja viņu neērtā stāvoklī. Tāpēc viņš darīja visu iespējamo, lai izmantotu to sava aizstāvamā labā.

Viņš baidoties — tā viņš sacīja, — ka ar viņa klientu būšot notikusi kāda nelaime. Misteram Bozinijam noteikti vajadzējis ierasties un nodot liecību. Šorīt esot apjautājušies gan viņa kantorī, gan dzīvoklī (kaut arī Čenkerijs zināja, ka Bozinija kantoris un dzīvoklis ir viens un tas pats, viņš atzina par labāku to neteikt), bet neviens nezinot, kur viņš esot, un tā neesot laba zīme, jo misters Bozinijs katrā ziņā gribējis nodot liecību, tomēr viņam — Čenkerijam neesot doti nekādi norādījumi prasīt prāvas atlikšanu, tāpēc viņš uzskatot par savu pienākumu turpināt. Arguments, uz ko viņš balstoties un ko viņa klients, ja tas nelaimīgā kārtā nebūtu aizkavēts ierasties tiesā, apstiprinātu ar saviem paskaidrojumiem, esot tāds, ka izteicienu «rīcības brīvība» nevarot ierobežot, sašaurināt vai padarīt nenozīmīgu ar kaut kādiem tam pievienotiem formulējumiem. Viņam esot vēl arī cits arguments, proti: šī korespondence pierādot, ka misters Forsaits, par spīti visiem saviem apgalvojumiem, patiesībā nekad neesot domājis noraidīt kādu paša arhitekta vai pēc viņa norādījumiem izpildītu darbu. Apsūdzētais par tādu iespēju pat iedomājies neesot, pretējā gadījumā, kā to rādot viņa vēstules, viņš nekad nebūtu turpinājis darbu — ārkārtīgi smalku darbu, kas veikts ar sevišķu rūpību un prasmi un varot apmierināt izsmalcinātu jebkura lietpratēja, bagāta cilvēka gaumi. Šis arguments dziļi ietekmējis Čenkeriju, tāpēc viņš lietojot varbūt pārāk stiprus izteicienus, sacīdams, ka šī prāva esot netaisnīga, negaidīta un bez precedenta. Ja Viņa Augstībai būtu bijusi izdevība apskatīt šo lielisko māju — viņš, Čenkerijs, uzskatījis par savu pienākumu aizbraukt uz turieni — un redzēt, cik smalka un skaista tās apdare, ko veicis viņa klients, īsts savas godājamās profesijas mākslinieks, — viņš esot pārliecināts, ka Viņa Augstība ne mirkli neciestu šo — viņš negribot pārāk asi izteikties — šo nekaunīgo mēģinājumu izvairīties no likumīgas atbildības.

Runādams par Soumsa vēstulēm, Čenkerijs garām ejot aizrādīja uz Bualo prāvu pret The Blasted Cement Company, Limited.

— Spriedums šajā prāvā ir visai apšaubāms, — viņš sacīja. — Katrā ziņā tas runā tikpat daudz man par labu, cik manam kolēģim. — Tad viņš sīki izanalizēja «āķīgo punktu». Ar visu pienācīgo cieņu pret misteru Forsaitu viņš tomēr atļaujoties aizrādīt, ka šis mistera Forsaita izteiciens anulējot pats sevi. Tā kā viņa klients neesot bagāts, prāvas iznākums tam ļoti svarīgs. Bozinijs esot ļoti spējīgs arhitekts, un tagad zināmā mērā apdraudēta viņa profesionālā reputācija. Čenkerijs nobeidza savu runu ar varbūt pārāk personisku lūgumu, lai tiesnesis kā mākslas cienītājs aizstāvētu māksliniekus, ko reizēm — viņš sacīja «reizēm» — pārāk smagi spiežot kapitāla dzelzs roka.

— Kādā stāvoklī nonāks mākslinieku profesija, —

viņš teica, — ja bagāti cilvēki, kā šis misters Forsaits,

atteiksies pildīt savas saistības attiecībā uz līgumiem,

ko viņi noslēguši, un ja viņiem to atjaus? … Viņš tagad

izsaukšot savu klientu, varbūt tam izdevies pēdējā mirklī ierasties. Tiesas kalpotāji trīs reizes izsauca Filipa Beinza Bozinija vārdu, un šie saucieni ar savādu grūtsirdības pieskaņu atbalsojās tiesas zālē un balkonā.

Šī saukšana, uz kuru neviens neatbildēja, dīvaini ietekmēja Džeimsu: tas bija tikpat kā saukt ielās noklīdušu suni. Un vieglās trīsas, kas viņam pārskrēja, iedomājoties, ka cilvēks pazudis, traucēja viņa ērtības un drošības sajūtu — viņa omulību. Viņš pats nebūtu varējis pateikt — kāpēc, bet viņu māca nemiers.

Viņš paskatījās pulkstenī — bez ceturkšņa trīs! Vēl piecpadsmit minūtes, un viss būs beidzies. Kur gan varēja būt šis jaunais cilvēks?

Tikai tad, kad misters Bentems sāka lasīt spriedumu, Džeimsam izdevās pārvarēt savu satraukumu.

Uz priekšu noliecies, mācītais vīrs stāvēja aiz paaugstinājuma, kas viņu šķīra no vienkāršajiem mirstīgajiem. Gaisma no elektriskās spuldzes, kas mirdzēja viņam virs galvas, krita viņam sejā, un tā šķita oranža zem sniegbaltā parūkas vainaga. Viņa amata tērpa apmēri it kā palielinājās skatītāju acu priekšā, viņa stāvs kontrastā patumšajai tiesas zālei staroja kā majestātisks svētā tēls. Viņš noklepojās, iedzēra malku ūdens, nolauza rakstāmo spalvu pret galdu un, sakrustojis kaulainās rokas, sāka runāt.

Džeimss nekad nebija iedomājies, ka tiesnesis Bentems varētu likties tik liels. Tā bija likuma varenība, un pat cilvēkus, kas apveltīti ar daudz lielākām iztēles spējām nekā Džeimss, varēja attaisnot, ka tie nespēja cauri šī oreola mirdzai saredzēt gluži parastu Forsaitu, kas ikdienas dzīvē staigāja un runāja, saukdamies par seru Volteru Bentemu;

Viņš pasludināja spriedumu šādi:

— Šīs lietas faktiskā puse nerada nekādu šaubu. Šā gada piecpadsmitajā maijā atbildētājs rakstīja prasītājam, lūgdams atbrīvot viņu no pienākumiem, ko viņš uzņēmies sakarā ar prasītāja mājas iekšējo apdari, ja viņam netiek dota «rīcības brīvība». Septiņpadsmitajā maijā prasītājs nosūtījis šādu atbildi: «Dodot Jums saskaņā ar Jūsu lūgumu šo «rīcības brīvību», es gribu, lai Jums būtu skaidrs, ka mājas galīgā izmaksa ar visu iekšējo apdari, ieskaitot Jūsu atalgojumu (pēc mūsu norunas), nedrīkst pārsniegt divpadsmit tūkstoši mārciņu.» Uz šo vēstuli apsūdzētais atbildēja astoņpadsmitajā maijā: «Ja Jūs domājat, ka tik delikātā jautājumā kā mājas iekšējā apdare es varu saistīt sev rokas ar noteiktu summu, tad Jūs diemžēl maldāties.» Deviņpadsmitajā maijā prasītājs rakstīja šādu vēstuli: «Es negribēju sacīt, ka mūsu starpā rastos kāda nesaprašanās, ja Jūs manā vēstulē minēto summu pārsniegtu par desmit vai divdesmit, vai pat piecdesmit mārciņām. Jums ir «rīcības brīvība» šajā korespondencē noteiktajās robežās, un es ceru, ka Jūs atradīsiet iespēju pabeigt mājas iekšējo apdari.» Divdesmitajā maijā apsūdzētais īsi atbildēja: «Piekrītu.»

Pabeidzot apdari, atbildētājs pieļāva tādus izdevumus un parādu saistības, ka mājas galīgā izmaksa sasniedza divpadsmit tūkstoši četrsimt mārciņu, un prasītājs šo summu samaksāja. Prasītājs ir ierosinājis šo prāvu, lai piedzītu no atbildētāja trīssimt piecdesmit mārciņas, tas ir, summu, kas pārsniedz divpadsmit tūkstoši piecdesmit mārciņu, kuras pēc prasītāja apgalvojumiem noteiktas šinī korespondencē kā augstākā summa, ko atbildētājam atļauts izlietot.

Man jāizšķir jautājums, vai atbildētājam jāatmaksā prasītājam šī summa vai ne. Mans atzinums ir, ka jāatmaksā.

Prasītājs ir izteicies šādi: «Dodu jums rīcības brīvību mājas iekšējās apdares pabeigšanai ar noteikumu, ka mājas galīgā izmaksa nedrīkst būt lielāka par divpadsmit tūkstošiem mārciņu. Ja Jūs pārsniegsiet šo summu par piecdesmit mārciņām, es no jums atbildību par to neprasīšu, bet lielākiem izdevumiem jums manas piekrišanas nav, un es tos nesegšu.» Es neesmu pilnīgi pārliecināts, ka prasītājam, ja viņš patiešām būtu atteicies apmaksāt par padarīto darbu pēc savas uzticības personas noslēgtiem līgumiem, tas būtu izdevies, taču viņš to nav darījis. Viņš ir uzņēmies saistības un pēc tam iesniedzis prasību pret atbildētāju saskaņā ar vienošanos viņu starpā.

Es uzskatu, ka prasītājam ir tiesības piedzīt no atbildētāja minēto summu.

Ir mēģināts atbildētāja labā pierādīt, ka šajā korespondencē izdevumu summa nav ierobežota un nav bijis nodoma to ierobežot. Ja tas tā būtu, tad es nesaprotu, kāpēc prasītājs savās vēstulēs minējis summu — divpadsmit tūkstoši mārciņu un pēc tam vēl piecdesmit mārciņas. Pēc atbildētāja apgalvojumiem šim apstāklim tad nebūtu nekādas nozīmes. Man ir pilnīgi skaidrs, ka ar savu divdesmitā maija vēstuli atbildētājs ir devis savu piekrišanu visai skaidri formulētam priekšlikumam, kura noteikumiem viņam tagad jāpakļaujas.

Šo iemeslu dēļ tiesa nolemj apmierināt prasību, piedzenot no atbildētāja norādīto summu līdz ar tiesas izdevumiem.

Džeimss nopūtās un noliecies pacēla lietussargu, kas ar lielu troksni bija nokritis zemē pie vārdiem «savās vēstulēs minējis».

Izstaipījis sakrustotās kājas, viņš steidzīgi izgāja no tiesas zāles, negaidīdams dēlu, paņēma ormani (bija skaidra pēcpusdiena) un aizbrauca pie Timotija, kur sastapa Svizinu. Tam, misis Smolai un krustmātei Hesterei viņš pastāstīja par prāvas gaitu un, nepārtraukdams savu stāstu, apēda divas smalkmaizītes.

— Soumss izturējās lieliski, — Džeimss nobeidza. — Viņam ir galva īstā vietā. Džolionam tas nepatiks. Bozinijam tāds iznākums būs liktenīgs, viņš droši vien izputēs. — Tad ar nemierīgu skatienu ilgi vērās kamīna liesmās un pēc garas pauzes piebilda: — Bozinijs nebija ieradies — bet kāpēc?

Atskanēja soļi. Mazajā viesistabā parādījās plecīgs vīrs ar sārti brūnganu, ziedoši veselīgu seju. Viņa paceltās rokas rādītāja pirksts spilgti izdalījās uz melnās frakas fona. Viņš runāja it kā ar nepatiku.

— A, Džeims! — viņš sacīja. — Es nevaru … es nevaru te uzkavēties. — Un apgriezies izgāja no istabas.

Tas bija Timotijs. Džeimss piecēlās no krēsla.

— Nu, lūk! — viņš teica. — Lūk! Es jau zināju, ka te kaut kas nav kārt… — Viņš aprāvās un klusēdams blenza vienā punktā, it kā būtu ieraudzījis kādu ļaunu zīmi.

VI  SOUMSS IERODAS AR JAUNĀM ZIŅĀM

Iznācis no tiesas nama, Soumss tūdaļ negāja mājās. Uz Sitiju iet negribējās, un, juzdams vajadzību dalīties savā uzvarā, arī viņš devās — tikai kājām un ļoti lēni — uz Timotija namu Beisvoterroudā.

Viņa tēvs tikko bija aizgājis. Misis Smola un krustmāte Hestere, jau zinādamas visu notikušo, sirsnīgi apsveica Soumsu. Viņš droši vien būšot izsalcis pēc visām šīm nopratināšanām. Smizere apgrauzdēšot vēl dažas maizītes, viņa tēvs visas esot apēdis. Lai atlaižoties ar kājām uz dīvāna un izdzerot glāzīti plūmju liķiera. Tas lieliski atspirdzinot.

Svizins vēl bija turpat, aizkavējies ilgāk nekā parasti, juzdams, ka viņam nepieciešama izklaidēšanās. Izdzirdējis, ka Soumsam piedāvā liķieri, viņš nicīgi nosprauslojās. Kas gan noticis ar tiem jaunajiem? Viņam bija slimas aknas, un viņu uztrauca jau doma, ka citi varētu dzert plūmju liķieri.

Viņš tūdaļ pēc Soumsa ierašanās gāja projām, apjautādamies Soumsam:

— Kā klājas tavai sievai? Pasaki viņai, ja garlaicīgi, lai atnāk pie manis uz klusām un mierīgām pusdienām, es viņu pacienāšu ar tādu šampanieti, kādu katru dienu vis nedzer. — No saviem augstumiem blenzdams lejā uz Soumsu, viņš savilka dūrē resno, gaļīgo, dzeltenīgo roku, it kā gribēdams tajā sažņaugt visus šos sīkos ļautiņus, un, krūtis izgāzis, lēnām izlīgoja ārā.

Misis Smola un krustmāte Hestere palika sēžot, šausmās sastingušas. Kas par ākstu šis Svizins!

Viņām patiešām ļoti gribējās pajautāt Soumsam, kā Irēna uzņems prāvas iznākumu, taču viņas apzinājās, ka jautāt nedrīkst, varbūt Soumss tāpat pateiks kaut ko tādu, kas noskaidros šo jautājumu, pašlaik vissvarīgāko viņu dzīvē, šo jautājumu, kas neciešami mocīja viņas tieši tāpēc, ka nevarēja par to runāt. Pat Timotijam tagad viss bija izstāstīts, un šie jaunumi ārkārtīgi nelabvēlīgi iedarbojās uz viņa veselību. Un ko darīs Džūna? Arī tie bija satraucoši un bīstami minējumi.

Krustmātes nebija aizmirsušas vecā Džoliona apciemojumu, pēc kura viņš vairs Timotija namā nebija rādījies. Viņas nespēja aizmirst to sajūtu, kas toreiz radās visiem klātesošajiem — ka ģimene vairs nav tāda kā agrāk, ka ģimene sairst.

Taču Soumss viņām nenāca palīgā — sēdēja, kājas sakrustojis, un runāja par barbizoniešu skolu glezniecībā, ar ko viņš nesen iepazinies. Tiem vīriem esot nākotne, viņš sacīja. Viņš esot pārliecināts, ka ar viņa darbiem varēšot labi nopelnīt. Viņš jau noskatījis divas Koro gleznas, burvīgas lietiņas. Ja varētu dabūt tās par pieņemamu cenu, viņš tās nopirktu — pēc viņa domām, kādreiz par tām maksāšot lielu naudu.

Misis Smolai un krustmātei Hesterei neatlika nekas cits kā uzmanīgi klausīties, tomēr viņas nevarēja samierināties ar šādu izvairīšanos.

Tas esot interesanti, ļoti interesanti, un Soumss jau esot īsts lietpratējs, lai nu kurš, bet viņš noteikti zināšot, ko ar šīm gleznām iesākt. Bet kādi viņam tagad plāni, kad prāva beigusies viņam par labu? Vai viņš tūdaļ braukšot projām no Londonas un dzīvošot uz laukiem vai kā citādi rīkošoties?

Soumss atbildēja, ka nezinot, bet domājot, ka drīz pāriešot uz jauno māju. Viņš piecēlās un noskūpstīja krustmātes.

Tiklīdz krustmāte Džūlija saņēma šo atvadu simbolu, viņā notika pārvērtība, it kā viņu būtu sagrābusi neprātīga drosme; šķita, ka ikviena krunciņa viņas sejā pūlas izbēgt no kādas neredzamas, stindzinošas maskas.

Viņa piecēlās visā savā pagarajā augumā un sacīja;

—   Es jau ilgi par to domāju, mīļais Soums, un, ja neviens cits tev to nesaka, tad es…

—   Krustmāte Hestere pārtrauca viņu:

— Paturi prātā, Džūlij, ka tu to dari… — viņa aizelsās, — … uz savu atbildību!

Misis Smola turpināja, itin kā nebūtu dzirdējusi.

— Es domāju, tev to vajadzētu zināt, mīļais — misis Makendera redzējusi Irēnu pastaigājamies Ričmondas parkā ar misteru Boziniju.

Krustmāte Hestere, kas arī bija piecēlusies, atslīga savā krēslā un novērsās. Patiešām, Džūlija bija pārāk … nevajadzēja runāt par to viņas — krustmātes Hesteres klātbūtnē. Un, elpu aizturējusi, krustmāte Hestere gaidīja, ko Soumss atbildēs.

Soumss pietvīka, un, kā parasti, sārtums dega viņam pierē, starp acīm. Pacēlis roku, viņš it kā izvēlējās vienu pirkstu un uzmanīgi nokoda nagu, tad izgrūda caur zobiem:

— Misis Makendera ir lapsa!

Un, negaidīdams atbildes, izgāja no istabas. Iedams pie Timotija, Soumss bija nolēmis, kā rīkoties mājās. Viņš pieies pie Irēnas un sacīs:

— Prāvu izsprieda man par labu, un tas nu ir galā! Es negribu būt nežēlīgs pret Boziniju. Redzēsim, varbūt mēs kaut kā varēsim vienoties; es viņu nespiedīšu. Sāksim tagad jaunu dzīvi! Izīrēsim māju un brauksim projām no šīm miglām. Tūliņ pārcelsimies uz Robinhilu. Es… es nekad neesmu gribējis būt rupjš pret tevi. Dod roku … un … — Varbūt sieva neliegs viņam skūpstu un visu aizmirsīs!

Kad Soumss gāja projām no Timotija, viņa apņemšanās vairs nebija tik vienkārša. Aizdomas un greizsirdība, kas mēnešiem ilgi bija gruzdējusi viņā, spēji uzliesmoja. Viņš izbeigs to reizi par visām reizēm! Neļaus sievai viņa vārdu dubļos iemīt! Ja tā nevar vai negrib mīlēt vīru, kā sievai pienākas, tad lai nekrāpj viņu ar citu! Viņš tā arī pateiks. Piedraudēdams ar šķiršanos. Tad viņa zinās, kā jāuzvedas, šķirties viņa nekādā gadījumā negribēs. Bet… bet… ja nu viņa grib šķirties? Šī doma satrieca Soumsu. Tāda varbūtība viņam pat prātā nebija nākusi.

Ja nu Irēna grib šķirties! Ja atzīstas viņam? Ko viņš tad darītu? Vajadzētu ierosināt laulības šķiršanu!

Laulības šķiršana! Kļuvusi tik draudoša, šī vārda nozīme ķēra Soumsu kā zibens: tas būtu pretrunā ar visiem principiem, kas līdz šim vadījuši viņa dzīvi. Šis vārds, kas nepazina kompromisa, biedēja Soumsu. Viņš jutās kā kuģa kapteinis, kas pieiet pie borta un pats ar savām rokām met jūrā savas visvērtīgākās preces. Šāda sava īpašuma mešana pār bortu Soumsam likās drausmīga. Tas kaitētu arī viņa arodam. Vajadzētu pārdot māju Robinhilā, ar kuru viņam saistījās tik lieli izdevumi un tik lielas cerības — pie tam pārdot ar zaudējumu. Un Irēna! Arī tā viņam vairs nepiederētu, pat vārda pēc ne! Tā aizietu no viņa dzīves, un viņš… viņš nekad vairs to neredzētu!

Soumss izbrauca cauri veselam kvartālam, nevarēdams tikt pāri domai, ka nekad vairs neredzēs Irēnu.

Bet varbūt viņai nebija ko atzīties, droši vien nebija ko atzīties. Vai būtu prātīgi iet tik tālu? Vai būtu prātīgi nostādīt sevi tādā stāvoklī, ka varbūt vēlāk jāņem atpakaļ savi vārdi? Prāvas iznākums Boziniju izpostīs. Izpostīts cilvēks ir neprātīgs, bet ko viņš var darīt? Aizbraukt uz ārzemēm. Izputējuši cilvēki vienmēr brauc uz ārzemēm. Ko viņi — ja tādi «viņi» patiešām ir — iesāks bez naudas? Labāk tomēr nogaidīt, kas tālāk notiks. Vajadzības gadījumā viņš var likt Irēnu izsekot. Greizsirdības mokas (kā neciešamas zobu sāpes) atkal pārņēma Soumsu, un viņš gandrīz iekliedzās. Taču vajadzēja izšķirties tūliņ, pa ceļam uz mājām nolemt, kā rīkoties. Kad rati apstājās pie durvīm, Soumss nekā nebija izlēmis.

Viņš gāja iekšā bāls, no sviedriem mitrām rokām, baidīdamies sastapt un kaisli vēlēdamies sastapt Irēnu, nezinādams, ko sacīt un kā rīkoties.

Kalpone Bilsona bija priekšnamā un uz viņa jautājumu: «Kur misis Forsaita?» — pateica viņam, ka misis Forsaita aizgājusi no mājām ap pusdienlaiku, paņemdama līdzi čemodānu un somu.

Soumss strauji pagriezās pret kalponi, kas grasījās palīdzēt viņam novilkt kažoku.

— Kā? — viņš iesaucās. — Ko jūs sacījāt? — Pēkšņi attapies, ka nedrīkst rādīt savu uztraukumu, piebilda:

— Ko viņa lika pateikt? — un ar slepenām bailēm pamanīja apmulsumu kalpones skatienā.

— Misis Forsaita neko nelika pateikt, ser.

— Neko. Nu labi, paldies. Pusdienas es ēdīšu ārpus mājas.

Kalpone nogāja lejā, bet Soumss, vēl tāpat kažokā, bez kāda nolūka sāka pārcilāt vizītkartes, kas atradās porcelāna traukā uz kokgriezumiem rotātās ozola lādes.

Mr. Berems Kalčers ar sievu

Mrs. Sniola

Mrs. Beinza

Mr. Solomons Tornvortijs Lēdija Bellisa Mis Hermaiena Bellisa Mis Vinifreda Bellisa Mis Ella Bellisa

Kas tie par cilvēkiem, velns parāvis? Soumss it kā bija aizmirsis visu apkārtni. Vārdi «neko nelika pateikt … čemodāns, soma» spokojās viņa smadzenēs. Likās neticami, ka Irēna nav atstājusi nekādas ziņas, un, vēl arvien kažokā, viņš metās augšā pa kāpnēm, pa diviem pakāpieniem reize, kā jauns precēts vīrs, kas atgriezies mājas un steidzas pie savas sievas.

Irēnas istabā viss bija elegants, smalks un smaržīgs, viss nevainojama kartībā. Uz platās, ar mēļu zīda segu pārklātās gultas Irēnas pašas izšūts maisiņš nakts tērpam, rītkurpes zem gultas, galvgalī palags atsegts, it kā gaidot gulētāju.

Uz galda atradās sudraba darinātās sukas un pudelītes no nesesera — viņa paša dāvanas. Tur vajadzēja būt kādam pārpratumam. Kādu somu tad viņa paņēmusi līdzi? Soumss grasījās zvanīt Bilsonai, bet laikā atģidās, ka jāizliekas, it, ka zinātu, kur Irēna aizgājusi, ne par ko nav jābrīnās, bet pašam jānoskaidro, ko tas viss nozīmē.

Viņš aizslēdza durvis un pūlējās sakārtot savas domas, bet juta, ka galva griežas. Un pēkšņi asaras sakāpa viņam acīs.

Steigšus novilcis mēteli, viņš palūkojās spogulī. Seja bija ļoti bāla, ar pelēcīgu nokrāsu. Soumss ielēja ūdeni un drudžaini sāka mazgāties.

Irēnas sudrabā darinātās sukas viegli smaržoja pēc losjona, ar ko viņa kopa savus matus, un šī smarža no jauna iesvēla Soumsā nepanesamu greizsirdības uguni.

Uzrāvis kažoku, viņš metās lejā pa kāpnēm un ārā uz ielas.

Kaut cik savaldīties viņš tomēr vēl spēja un, iedams pa Slounstrītu, izdomāja, ko sacīs, ja Irēnas nebūs pie Bozinija. Bet ja būs? Viņš neko nespēja izlemt un nonāca pie nama, kur atradās Bozinija kantoris, nezinādams, kā rīkoties, ja atradīs tur Irēnu.

Darba laiks bija beidzies un ielas durvis slēgtas. Sieviete, kas viņu ielaida, nevarēja pateikt, vai misters Bozinijs mājās vai ne, neesot redzējusi viņu jau vairākas dienas. Tā vairs neuzkopjot viņa kantori, neviens to neuzkopjot, viņš…

Soumss pārtrauca sievieti, sacīdams, ka pats uziešot augšā un paskatīšoties. Viņš gāja pa kāpnēm, bāls un apņēmības pilns.

Augšējais stāvs nebija apgaismots, durvis slēgtas, un, kad viņš piezvanīja, neviens neatbildēja, nedzirdēja arī ne skaņas. Soumsam neatlika nekas cits kā iet lejā, un viņš gāja, drebēdams siltajā kažokā, ar sastingušu sirdi. Pasaucis ratus, viņš lika braukt uz Pārkleinu.

Pa ceļam viņš pūlējās atcerēties, kad pēdējo reizi devis Irēnai čeku. Viņai nevarēja būt vairāk par trim četrām mārciņām, taču bija vēl dārglietas, un Soumsam iedzēla asa sāpe, iedomājoties, cik Irēna par tām varētu dabūt. Pietiks, ar ko viņiem abiem aizbraukt uz ārzemēm, pietiks mēnešiem ilgi!

Viņš mēģināja aprēķināt. Rati apstājās, un viņš izkāpa, nepabeidzis aprēķinu.

Sulainis jautāja, vai misis Forsaita atbraukusi, viņus abus gaidot pusdienās.

Soumss atteica:

— Nē, misis Forsaita ir saaukstējusies. Sulainis izteica nožēlu.

Soumsam likās, ka sulainis viņu ziņkārīgi aplūko, un, atcerējies, ka nav pārģērbies, jautāja:

Vai ir kādi viesi, Vormson?

Tikai misters Dārtijs ar sievu, ser,

Atkal Soumsam likās, ka sulainis ziņkārīgi viņu uzlūko. Viņš vairs nespēja savaldīties.

— Ko jūs tā skatāties? — viņš jautāja. — Man kas noticis, vai?

Sulainis nosarka, pakāra kažoku, nomurmināja kaut ko līdzīgu: «Nekas, ser, patiešām nekas, ser,» — un klusītēm aizgāja.

Soumss kāpa augšā. Pagājis garām viesistabai, pat nepaskatīdamies uz to pusi, viņš devās tieši uz savu vecāku guļamistabu.

Džeimss stāvēja iesānis pret durvīm, bez žaketes, tikai vakara vestē, kas izcēla viņa garā, kalsnā stāva ieliektās līnijas. No kuplās, baltās vaigubārdas apakšas raudzījās balta kaklasaite. Galvu noliecis, koncentrētā uzmanībā savilcis pieri un uzmetis lūpas, viņš āķēja ciet sievas ņiebura augšējos āķus. Soumss apstājās, viņam trūka elpas — vai nu aiz pārāk straujā nāciena pa kāpnēm, vai aiz kāda cita iemesla. Viņu … viņu nekad … nekad nelūdza …

Viņš izdzirdēja tēva balsi — neskaidru, it kā tas runātu ar adatu zobos: — Kas tur ir? Kas nāk? Ko jums vajag? — Tad mātes balsi: — Nāciet, Felise, aizāķējiet! Misters Forsaits jau galā netiks.

Soumss pacēla roku pie kakla un it kā aizsmacis sacīja:

— Tas esmu es — Soumss!

Ar pateicību viņš ievēroja, cik priecīgi pārsteigta Emīlija iesaucās: — Ak tu, manu mīļo zēn! — Džeimss, izlaizdams no pirkstiem āķi, sacīja: — A, Soumss! Kāpēc tu te nāci? Vai tu nejūties labi?

Soumss atbildēja kā automāts: — Man nekas nekait! — Un, lūkodamies uz vecākiem, juta, ka nespēj runāt par notikušo.

Džeimss, kas arvien ātri uztraucās, iesāka:

— Tu neizskaties labi. Varbūt esi saaukstējies… droši vien aknas vainīgas. Māte iedos tev …

Bet Emīlija mierīgi pārtrauca viņu:

— Vai Irēna atbrauca tev līdzi? Soumss papurināja galvu.

— Nē, — viņš stostījās. — viņa… viņa ir aizgājusi no manis.

Emīlija atkāpās no spoguļa, kura priekšā stāvēja. Viņas garais, pilnīgais augums zaudēja savu cēlumu un likās visai cilvēcīgs, kad viņa skrēja pie Soumsa.

— Manu mīļo zēn! Manu mīļo zēn!

Viņa uzspieda skūpstu Soumsam uz pieres un glaudīja viņam roku.

Arī Džeimss bija pagriezies pret dēlu. Viņa seja šķita it kā vecāka kļuvusi.

— Aizgājusi no tevis? — viņš teica. — Kā tā — aizgājusi no tevis? Tu nekad neesi sacījis, ka viņa taisās tevi pamest.

Soumss īgni atbildēja:

— Kā es varēju zināt? Ko lai es tagad daru? Džeimss sāka staigāt šurpu turpu. Bez žaketes viņš

izskatījās dīvains, līdzīgs stārķim.

— Ko lai tu dari? — viņš nomurmināja. — Kā es varu zināt, ko lai tu dari? Kāda jēga man jautāt? Neviens man nekā nestāsta, bet vēlāk nāk un jautā man, ko darīt. Kā lai es to zinu? Re, kur tava māte, tur viņa stāv. Viņa nekā nesaka. Un es varu ieteikt tev tikai vienu: tev jāuzmeklē Irēna!

Soumss pasmaidīja. Viņa dīvainais, augstprātīgais smaids nekad nebija licies tik nožēlojams.

Es nezinu, kur viņa ir, — viņš sacīja.

Nezini, kur viņa ir? — brīnījās Džeimss. — Kā tad tu nezini, kur viņa ir? Kā tu domā — kur viņa ir? Viņa ir pie Bozinija, lūk, kur viņa ir. Es jau zināju, ka tā notiks.

Ilgajā klusuma brīdī, kas sekoja šiem vārdiem, Soumss juta, ka māte spiež viņa roku. Un viss, kas notika, pagāja viņam garām, it kā viņa domu un rīcības spēja būtu iesnaudusies.

Tēva seja, tumši piesarkusi, raustījās, it kā viņš taisītos raudāt, un vārdi lauzās viņam no lūpām kā dziļās dvēseles sāpēs:

— Būs skandāls, to es vienmēr esmu teicis. — Un, kad neviens nekā nesacīja, piebilda: — Te nu jūs esat, tu un tava māte!

Atskanēja Emīlijas mierīgā, gandrīz nicīgā balss.

— Apmierinies,Džeims! Soumss darīs visu, ko varēs. Un Džeimss, grīdā raudzīdamies, saraustīti noteica:

— Es tev nespēju palīdzēt, esmu jau vecs. Tikai nepārsteidzies, manu zēn.

Un atkal mātes balss:

— Soumss darīs visu, ko varēs, lai piespiestu Irēnu atgriezties. Nerunāsim par to. Gan viss nokārtosies.

Bet Džeimss:

— Es nu gan nezinu, kā tas var nokārtoties. Ja tikai viņa nav aizbraukusi ar Boziniju — dodu tev padomu: neklausies viņā, bet uzmeklē viņu un atved atpakaļ.

Atkal Soumss juta, ka māte par piekrišanas zīmi noglāsta viņa roku un, it kā svētu zvēresta formulu atkārtodams, norūca caur zobiem:

— Es to izdarīšu!

Visi trīs kopā viņi nogāja lejā viesistabā. Tur sēdēja visas trīs meitas un Dārtijs, trūka tikai Irēnas, tad ģimene būtu pilnā sastāvā.

Džeimss atlaidās savā atzveltnes krēslā, vēsi apsveicinājās ar Dārtiju, kuru viņš nicināja un arī baidījās no tā kā no cilvēka, kam nekad nav naudas, un neteica vairs ne vārda līdz pašām pusdienām. Arī Soumss klusēja, vienīgi Emīlija, mierīga, un drosmīga sieviete, tērzēja ar Vinifredu par nenozīmīgiem sīkumiem. Nekad viņas izturēšanās un saruna nebija bijusi tik nosvērta kā tajā vakarā.

Tā kā bija nolemts nerunāt par Irēnas bēgšanu, neviens no ģimenes locekļiem vairs neizteica savas domas, kā tālāk rīkoties. Spriežot pēc vispārējās nostājas pret visu notikušo, nebija šaubu, ka Džeimsa padomu: «Neklausies viņā, bet uzmeklē viņu un atved atpakaļ!» — uzskatīja par pareizu visi — varbūt ar dažiem izņēmumiem — ne tikai Pārkleinā, bet arī Niklasa, Rodžera un Timotija namā. Tādu padomu droši vien atzītu par labu visi Londonas Forsaiti, kuri neizteica savas domas vienīgi tāpēc, ka nekā par šo gadījumu nezināja.

Par spīti Emīlijas pūlēm, pusdienas, Vormsonam un sulainim apkalpojot, pagāja gandrīz pilnīgā klusumā. Dārtijs bija saīdzis un dzēra visu, kas vien gadījās pa rokai, māsas tikai retu reizi pateica cita citai pa vārdam. Džeimss reiz iejautājās, kur Džūna un ko viņa tagad darot. Neviens to nezināja pateikt. Džeimss atkal nogrima drūmās domās. Viņš atplauka tikai tad, kad Vinifreda stāstīja, kā mazais Pablijs iedevis ubagam viltotu peniju.

— A-ā! — viņš sacīja. — Gudrs zēns. Viņš tālu tiks, ja tā turpinās. Prātīgs zēns — to es saku! — Bet tas bija pārejošs možuma miiklis.

Ēdieni svinīgi sekoja cits citam elektrības gaismā, kas lija pār galdu, tomēr atstājot neapgaismotu galveno telpas rotājumu pie sienas, Ternera tā saukto «Jūras ainavu», kas attēloja vienīgi takelāžu un slīkstošus cilvēkus. Dzēra šampanieti, pēc tam pudeli Džeimsa aizvēsturiskā portvīna, bet visu pasniedza it kā skeleta ledainā roka.

Pulksten desmitos Soumss aizgāja. Atbildot uz jautājumiem par Irēnu, viņam divreiz nācās sacīt, ka sieva saslimusi. Viņš juta, ka ilgāk vairs nespēj savaldīties. Māte noskūpstīja viņu ar ilgu, mīļu skūpstu, un viņš paspieda tai roku, vaigiem karsti tvīkstot. Viņš izgāja ārā saltajā vējā, kas drūmi svilpoja ielās, bet augšā zilgmoja skaidras debesis un mirgoja zvaigznes. Soumss nemanīja ne zvaigžņu vēsa sveiciena, ne platānu lapu čaukstoņas zem kājām, ne naktsstaigules, kas steidzās garām, tīdamās apdriskātās kažokādās, ne arī ielu stūros stāvošo klaidoņu aukstumā sastingušās sejas. Ziema klāt! Bet Soumss, domās nogrimis, steidzās mājās. Viņa rokas drebēja, kad viņš ņēma ar pēdējo pastu pienākušās vēstules no zeltītās stiepļu kastītes, kur tās bija iemestas pa vēstuļu spraugu durvīs.

No Irēnas — nekā.

Soumss iegāja ēdamistabā. Gaiši liesmoja uguns, viņa krēsls piebīdīts pie kamīna, noliktas rīta kurpes, bet uz galdiņa dzērienu skapītis un kokgriezumiem rotāta cigāru kārba. Mirkli pastāvējis, aplūkodams visu ar stingu skatienu, viņš nodzēsa gaismu un uzgāja augšstāvā. Arī viņa ģērbistabā kurējās kamīns, bet Irēnas istaba bija tumša un auksta. Soumss iegāja tajā.

Viņš aizdedza visas sveces un ilgi staigāja uz priekšu un atpakaļ starp gultu un durvīm. Viņš nespēja aprast ar domu, ka Irēna patiešām atstājusi viņu, un, it kā cerēdams ieraudzīt kādu zīmīti, kādu iemeslu, kādu viņa neizprotamās ģimenes dzīves izskaidrojumu, sāka pārmeklēt visas nišas un visas atvilktnes.

Lūk, viņas tērpi. Soumsam arvien bija paticis, ka Irēna labi ģērbās, viņš to pat pieprasīja. Viņa bija paņēmusi tikai dažas kleitas, ne vairāk kā divas vai trīs. Atvilktnes, ko Soumss pārbaudīja citu pēc citas, stāvēja, kā bijušas, pilnas ar linu un zīda veļu.

Varbūt tā galu galā bija tikai kaprīze un Irēna aizbraukusi uz jūrmalu dažas dienas izklaidēties. Ja tikai tā būtu un viņa atgrieztos, viņš nekad vairs nerīkotos tā, kā tajā liktenīgajā naktī, nekad vairs tā neriskētu — kaut arī tas bija sievas pienākums. Kaut arī tā piederēja viņam — viņš nekad vairs neriskētu. Irēna droši vien neapjēdza, ko dara.

Soumss noliecās pie atvilktnes, kur Irēna glabāja savas dārglietas. Tā nebija aizslēgta, un viņš to izvilka. Rotaslietu lādītē bija atslēga. Tas pārsteidza Soumsu, taču viņš tūdaļ nodomāja, ka tā noteikti ir tukša. Viņš atvēra lādīti.

Tā nepavisam nebija tukša. Tur atradās visas viņa dāvanas, katra atsevišķā, ar zaļu samtu izklātā nodalījumā, pat viņas pulkstenis, un tajā pašā nodalījumā trijstūrī salocīta Irēnas rakstīta zīmīte, adresēta «Soumsam Forsaitam».

«Man šķiet, es neesmu paņēmusi nevienas no Tavām vai Tavējo dāvanām.» Un vairāk nekā.

Soumss lūkojās uz sprādzēm un aprocēm, kas mirdzēja briljantos un pērlēs, uz mazo, plāno zelta pulkstenīti ar lielu briljantu un safīriem, uz važiņām un gredzeniem, kas atradās katrs savā ligzdiņā, un asaras saskrēja viņam acīs un lija uz rotaslietām.

Nekas nespētu Soumsam skaidrāk parādīt Irēnas rīcības dziļāko nozīmi. Uz mirkli viņš varbūt saprata visu, ko varēja saprast, — saprata, ka Irēna ienīst viņu, ienīst jau gadiem ilgi, ka viņi vienmēr bijuši cilvēki, kas dzīvo katrs savā pasaulē, ka viņam nav un nekad nav bijis nekādu cerību, saprata pat to, ka Irēna cietusi, ka viņu vajadzētu žēlot.

Tajā mirklī viņš kļuva neuzticīgs Forsaitam savā būtnē — aizmirsa pats sevi, savas intereses, savu īpašumu, bija spējīgs gandrīz uz visu ko, pacēlās pašaizliedzības un nepraktiskuma cēlajos augstumos. Tādi mirkļi paiet ātri.

Un, it kā ar asarām aizskalojis savu acumirkļa vājumu, Soumss izslējās, aizslēdza lādīti un lēni, gandrīz drebēdams, aiznesa to uz savu istabu.

VII  DŽŪNAS UZVARA

Džūna gaidīja, kad «sitīs viņas stunda», pētīdama rīta un vakara laikrakstu garlaicīgās sludinājumu slejas ar tādu cītību, kas sākumā pilnīgi apmulsināja veco Džolionu; un, kad pienāca šī «stunda», viņa ielika tajā visu straujumu un neatlaidību, kas piemita viņas raksturam.

Viņas atmiņā uz visiem laikiem iespiedies tas rīts, kad viņa beidzot izlasīja laikrakstā «The Times» iztiesājamo prāvu sarakstā, ka Forsaita prāvu pret Boziniju izspriedīs trīspadsmitajā tiesu iecirknī tiesnesis Bentems.

Līdzīgi kāršu spēlmanim, kas liek galdā savu pēdējo naudas gabalu, viņa bija sagatavojusies šinī gājienā riskēt ar visu. Par sakāvi prātot nebija viņas dabā. Grūti pateikt, kā viņa zināja, ka Bozinijam nav izredžu vinnēt prāvu, varbūt tā bija mīlošas sievietes nojauta, taču savos plānos viņa ar drošu pārliecību balstījās uz šo pieņēmumu.

Pusdivpadsmitos viņa jau atradās Trīspadsmitā tiesu iecirkņa balkonā un palika tur, kamēr beidzās Forsaita prāva pret Boziniju. Tas, ka Bozinijs neieradās, viņu neuztrauca, viņa instinktīvi juta, ka Bozinijs neaizstāvēsies. Noklausījusies spriedumu, viņa steigšus devās lejā, paņēma ormani un aizbrauca uz Bozinija dzīvokli.

Neviena nemanīta, viņa iegāja pa vaļējām ielas durvīm, garām kantoriem trijos apakšējos stāvos. Grūtības sākās tikai augšā. Kad viņa piezvanīja, neviens nenāca atvērt durvis. Vajadzēja nolemt — iet lejā un palūgt, lai durvju sargs atslēdz Bozinija dzīvokli, vai arī pacietīgi gaidīt aiz durvīm un cerēt, ka neviens viņu neredzēs. Viņa izvēlējās pēdējo variantu.

Ceturtdaļstundas nostāvējusi savā saltajā postenī uz kāpņu laukumiņa, Džūna atcerējās, ka Bozinijs mēdza atstāt sava dzīvokļa atslēgu zem kāju slaukāmā pie durvīm. Viņa pameklēja un patiešām atrada to. Īsu brīdi šaubījusies, vai izlietot atslēgu, beidzot iegāja un atstāja durvis vaļā, lai ikviens nejaušs nācējs redzētu, ka viņa tur gājusi darīšanās.

Šī vairs nebija tā Džūna, kas, satraukumā drebēdama, bija nākusi šurp pirms pieciem mēnešiem, pa šo laiku ciešanas un pašsavaldība bija notrulinājusi viņas jūtas. Viņa tik ilgi un tik rūpīgi bija pārdomājusi šo nācienu, ka bailes jau bija zaudējušas savu spēku. Šoreiz viņai vajadzēja panākt savu, bet, ja neizdosies, tad neviens vairs nespēs viņai palīdzēt.

Kā zvēru māte, kas uzmana savus mazuļus, mazā, straujā meitene pat mirkli nestāvēja uz vietas, bet staigāja no vienas sienas līdz otrai, no loga līdz durvīm, pieskardamās gan tam, gan atkal citam priekšmetam. Visu klāja putekļi, telpa droši vien nebija nedēļām ilgi uzkopta, un Džūna, gatava pieķerties visam, kas varēja stiprināt viņas cerības, uzskatīja to par zīmi, ka Bozinijs bijis spiests taupības nolūkā atlaist kalpotāju.

Viņa ieskatījās guļamistabā — gulta bija neveikli, laikam vīrieša rokām sakārtota. Uzmanīgi klausīdamās, viņa iegāja un izpētīja skapi. Daži krekli un apkaklītes, nespodrinātu zābaku pāris — istabā nebija pat apģērbu.

Džūna klusām atgriezās dzīvojamā istabā un tikai tagad pamanīja, ka nozudušas visas sīkās lietiņas, kam Bozinija acīs bija kāda vērtība: sienas pulkstenis — piemiņa no mātes, tālskatis, kas parasti karājās virs dīvāna, divas ļoti vērtīgas gravīras, kas attēloja Herovu, kur mācījies viņa tēvs, un beidzot ne mazāk vērtīgā, viņas pašas dāvātā japāņu vāze. Viss bija projām. Un, kaut arī viņas cīņas spara pilnajā sirdī modās dusmas, iedomājoties, ka dzīve tik ļauni apgājusies ar Boziniju, šd lietiņu nozušana it kā pareģoja viņas plāna izdošanos.

Skatīdamās uz vietu, kur agrāk atradās japāņu vāze, viņa juta sev pievērstu skatienu un apgriezusies ieraudzīja vaļējās durvīs Irēnu.

Brīdi viņas abas stāvēja un klusēdamas lūkojās viena otrā, tad Džūna pagāja uz priekšu un sniedza roku. Irēna to nesatvēra.

Atraidīta Džūna paslēpa roku aiz muguras. Viņas acis satumsa dusmās; viņa gaidīja, kad Irēna sāks runāt, un, gaidīdama neizsakāmās dusmās, greizsirdībā, aizdomās un ziņkārē, ievēroja ikvienu vilcienu savas draudzenes sejā, apģērbā, stāvā.

Irēna bija ģērbusies savā garajā, pelēkajā kažokā. No ceļojuma cepurītes apakšas uz pieres spraucās zeltaino matu cirta. Mīkstajā, pūkainajā kažoka apkaklē viņas seja likās bērnišķīgi sīka.

Džūnai vaigi kvēloja, bet Irēnas seja bija bāla, ziloņkaula krāsā un sastingusi it kā no aukstuma. Vienā rokā viņa turēja vijolīšu pušķīti.

Irēna lūkojās uz Džūnu bez smaida, un meitene, par spīti dusmu uzliesmojumam, juta šajā lielo tumšo acu skatienā kaut ko no senākās burvības.

Viņa tomēr pirmā sāka runāt.

— Kāpēc tu nāci šurp? — Taču, juzdama, ka to paša var jautāt viņai, piebilda: — Šī briesmīgā prāva! Es atnācu pateikt viņam … viņš ir zaudējis.

Irēna neteica nekā, tikai acis nenolaizdama raudzījās Džūnā, un meitene iesaucās:

—Nestāvi tā, it kā tu būtu no akmens! Irēna iesmējās:

—Kā es vēlētos būt akmens! Bet Džūna novērsās.

— Klusē! — viņa iesaucās. — Nerunā! Es negribu dzirdēt! Es negribu dzirdēt, kāpēc tu esi atnākusi. Es negribu dzirdēt! — Un kā nemiera pilna parādība viņa sāka strauji staigāt šurpu turpu. Tad piepeši izgrūda:

— Es atnācu pirmā. Mēs abas šeit nevaram palikt! Smaids parādījās Irēnas sejā un tūdaļ nodzisa kā

liesmu atspīdums. Viņa nekustējās. Un tad Džūna nojauta šī stāva maigumā un nekustīgumā izmisuma pilnu apņēmību: kaut ko neatvairāmu, kaut ko bīstamu. Viņa norāva cepuri no galvas un, satvērusi ar abām rokām pieri, atglauda atpakaļ kuplos bronzas krāsas matus.

—Tev te nav vietas! — viņa izaicinoši iesaucās. Irēna atbildēja:

—Man nekur nav vietas …

—Ko tas nozimē?

—Es aizgāju no Soumsa. Tu vienmēr tā gribēji. Džūna aizspieda ar rokām ausis.

— Nē, nē! Es nekā negribu dzirdēt… nekā negribu zināt. Ar tevi nav iespējams cīnīties. Kāpēc tu tā stāvi? Kāpēc neej projām?

Irēnas lūpas kustējās, šķita, ka viņa saka: «Kur lai es eju?»

Džūna piegāja pie loga. Varēja redzēt pulksteni lejā uz ielas. Bija gandrīz četri. Kuru katru mirkli Bozinijs pārnāks! Viņa atskatījās pār plecu, viņas seja bija sašķobījusies dusmās.

Bet Irēna stāvēja turpat, cimdos tērptās rokas nemitīgi grozīja un burzīja mazo vijolīšu pušķīti.

Dusmu un vilšanās asaras ritēja Džūnai pār vaigiem.

— Kā tu varēji nākt šurp! — viņa sacīja. — Tu man esi liekuļojusi draudzību!

Atkal Irēna iesmējās. Džūna saprata, ka nepareizi rīkojusies, un sabruka.

— Kāpēc tu nāci? — viņa elsoja. — Tu izpostīji manu dzīvi un tagad gribi izpostīt viņa dzīvi.

Irēnas lūpas drebēja, viņas acis, uzlūkojot Džūnu, bija tik skumjas, ka meitene iekliedzās, vēl arvien elsodama:

— Nē, nē!

Bet Irēnas galva slīga lejup, arvien zemāk un zemāk. Viņa apgriezās un steigšus izgāja no istabas, aizsegusi lūpas ar vijolīšu pušķīti.

Džūna pieskrēja pie durvīm. Dzirdēja, ka soļi attālinās, un iesaucās:

— Nāc atpakaļ, Irēna! Nāc atpakaļ! Soļu troksnis noklusa .. .

Meitene apmulsusi un izmocīta stāvēja kāpņu galā. Kāpēc Irēna aizgāja, atstājot uzvaru viņai? Ko tas nozīmēja? Vai Irēna patiešām atteikusies no Bozinija? Bet varbūt viņa … Džūnu mocīja briesmīgā neziņa … Bozinijs nenāca …

Ap sešiem vakarā vecais Džolions atgriezās no Glicīniju avēnijas, kur viņš tagad gandrīz katru dienu pavadīja dažas stundās, un jautāja, vai mazmeita savā istabā. Uzzinājis, ka Džūna tikko pārnākusi, viņš aizsūtīja tai pakaļ — lai nonākot lejā parunāties.

Vecais Džolions bija nolēmis pateikt Džūnai, ka samierinājies ar viņas tēvu. Kas bijis, tas izbijis. Viņš negribot ilgāk dzīvot viens vai tikpat kā viens šai lielajā mājā. Izdošot to un noīrēšot citu, ārpus pilsētas, kur viņi visi varētu dzīvot kopā. Ja Džūnai tas nepatīkot, viņš došot tai zināmu summu, lai dzīvojot viena pati. Džūnai tas būšot vienalga, tā sen jau atsvešinājusies no viņa.

Bet, kad Džūna nonāca lejā, viņas seja bija iekritusi un skumja, skatiens saspringts, aizkustinošs. Viņa saritinājās savā parastajā vietā blakus viņam uz krēsla roku balsta, un tas, ko vecais Džolions viņai sacīja, stipri atšķīrās no tā skaidrā, iespaidīgā, aukstā formulējuma, ko viņš ar lielu rūpību bija izdomājis. Viņam sāpēja sirds, kā sāp sirds putnu mātei, kad tās mazulis aizlido no ligzdas un sadragā spārniņu. Viņš runāja stomīdamies, it kā atvainodamies, ka beidzot novirzījies no pareizā ceļa un, par spīti visiem veselīgajiem principiem, padevies savām dabiskajām tieksmēm.

Viņš it kā baidījās, ka, izteikdams tādā veidā savus nodomus, būs slikts paraugs savai mazmeitai, un, kad viņš nonāca pie paša svarīgākā — pie aizrādījuma, ka Džūna, ja viņai nepatīk šis plāns, varēs dzīvot viena pati, — viņš pateica to ārkārtīgi delikāti.

— Un, ja tu redzēsi, ka nevari ar viņiem saprasties, mīlulīt, — viņš sacīja, — tad es to nokārtošu. Tu varēsi dzīvot, kā pati vēlēsies. Sameklēsim Londonā mazu dzīvoklīti, tu iekārtosies tur, un es tevi bieži apciemošu. Bet bērni, — viņš piebilda, — ir jauki mazulīši.

Tad pēkšņi sarunas vidū, nopietni un atklāti paskaidrojot iemeslus, kāpēc viņš mainījis savu izturēšanos, vecajam Džolionam iezibējās acis.

— Tas tikai būs pārsteigums Timotija vājajiem nerviem. Lieku galvu ķīlā, ka šis jauneklis gan gribēs pateikt savas domas par to.

Džūna vēl nebija bildusi ne vārda. Uzmetusies uz krēsla roku balsta, meitene sēdēja augstāk par veco Džolionu, un viņš neredzēja tās seju. Bet tad, pēkšņi juzdams tās silto vaigu pieglaužamies pie savas sejas, viņš saprata, ka vismaz nav iemesla uztraukties par to, kā Džūna uzņem jauno ziņu. Viņš kļuva drošāks.

— Tu iemīļosi savu tēvu, — viņš sacīja. — Jauks cilvēks. Nekad nav bijis sevišķi enerģisks, bet saprasties ar viņu viegli. Viņš ir mākslinieks, gan jau tu pati redzēsi.

Un vecais Džolions atcerējās kādu duci akvareļu, kas, rūpīgi ieslēgti, glabājās viņa guļamistabā. Tagad, kad viņa dēlam radusies iespēja kļūt par bagātu vīru, šīs gleznas viņam vairs nelikās tik mazvērtīgas kā agrāk.

— Par tavu… tavu pamāti, — viņš sacīja, ar manāmu piepūli izrunādams šo vārdu, — es varu sacīt, ka tā ir izsmalcināta sieviete — varbūt mazliet klīrīga, bet ļoti mīl Džo. Un bērni, — viņš atkārtoja, un šie vārdi kā melodija skanēja cauri viņa svinīgajai sevis attaisnošanai, — ir patiešām jauki.

Džūna nezināja, ka šajos vārdos slēpās maiga mīlestība uz maziem bērniem, uz jaunām, nevarīgām būtnēm, mīlestība, kas reiz bija likusi vecajam Džolionam pamest savu dēlu viņas — sīciņas meitenītes dēļ, un tagad, laika ratam griežoties, atņēma viņai vectēvu.

Bet vecais Džolions sāka uztraukties par viņas klusēšanu un nepacietīgi jautāja:

— Nu, ko tad tu par to saki?

Džūna nometās uz grīdas pie viņa ceļiem un sāka runāt. Viņa domājot, ka tas būšot lieliski. Droši vien nekādas grūtības neradīšoties, un viņai esot gluži vienalga, ko ļaudis sacīšot.

Vecais Džolions sarāvās. Hm! Tātad ļaudis tomēr par to runās! Viņš bija iedomājies, ka pa tik daudziem gadiem viss būs aizmirsts. Nu, darīt tur neko nevar! Taču viņam nepatika mazmeitas nostāja — viņai vajadzētu rēķināties ar sabiedrības domām.

Tomēr viņš nekā neteica. Viņa jūtas bija pārāk juceklīgas, pārāk pretrunīgas, lai rastu tām izpausmi.

Jā, Džūna turpināja, viņai esot vienalga. Kas citiem par daļu? Viņa gribētu tikai vienu. Un, juzdams, ka Džūnas vaigs pieglaužas viņa celim, vecais Džolions tūdaļ saprata, ka šis «viens» nav nekāds sīkums. Tā kā viņš gribot pirkt māju uz laukiem, vai viņš nevarētu viņai par prieku nopirkt Soumsa lielisko māju Robinhilā? Tā esot gatava, ārkārtīgi skaista un neviens tajā nedzīvojot. Viņi visi tur būšot ļoti laimīgi.

Šis ierosinājums tūdaļ ieintriģēja veco Džolionu. Vai tad «īpašnieks» nedzīvošot savā jaunajā mājā? Pēdējā laikā viņš tikai tā sauca Soumsu.

Nē, sacīja Džūna, nedzīvošot, viņa zinot, ka nedzīvošot.

Kā viņa to zinot?

To viņa nevarot sacīt, bet viņa zinot. Gandrīz pilnīgi droši zinot. Tas neesot iespējams, apstākļi esot mainījušies. Viņai ausīs vēl skanēja Irēnas vārdi: «Es aizgāju no Soumsa! Kur lai es eju?»

Tomēr viņa nekā par to nesacīja.

Ja tikai vectētiņš nopirktu māju un samaksātu šo nejēdzīgo prasību, kas tik netaisni celta pret Filu! Tas būtu pats labākais visiem, un viss — viss tad nokārtotos!

Un Džūna uzspieda sirsnīgu skūpstu viņam uz pieres.

Bet vecais Džolions atraisījās no viņas glāsta, un viņa sejā parādījās kritiska izteiksme, kā parasti, kad viņš kārtoja kādu darījumu. Viņš jautāja: ko gan Džūna domājot? Kaut kas aiz visa tā slēpjoties — varbūt viņa sastapusies ar Boziniju?

Džūna atbildēja:

—Nē, bet es biju viņa dzīvoklī.

—Viņa dzīvoklī? Ar ko? Džūna mierīgi viņu uzlūkoja.

— Es aizgāju viena pati. Viņš ir zaudējis prāvu. Man vienalga, vai tas bija labi vai slikti. Es gribu viņam palīdzēt, un es to izdarīšu!

Vecais Džolions atkal jautāja:

— Vai tu viņu redzēji? — Viņa skatiens it kā urbās cauri meitenes acīm tieši viņas dvēselē.

Un Džūna atkal atbildēja:

— Nē, viņš nebija mājās. Es gaidīju, bet viņš nepārnāca.

Vecais Džolions atviegloti uzelpoja. Džūna bija piecēlusies un raudzījās viņā — tik trausla, sīciņa, jauna, bet apņēmīga un neatlaidīga. Un, kaut arī vecais Džolions bija uztraukts un sadusmots, viņš nespēja noraidīt Džūnas ciešo skatienu. Viņš pēkšņi juta, ka ir uzvarēts, ka groži izslīdējuši viņam no rokām, jutās vecs un noguris.

— Ak, — viņš beidzot sacīja, — tu reiz iekulsies nepatikšanās. Vienmēr tev vajag rīkoties pēc sava prāta.

Ļaudamies tieksmei pafilozofēt, viņš piebilda: — Tāda tu esi piedzimusi un tāda paliksi līdz nāves stundai!

Un vecais Džolions, kurš darījumos ar komersantiem, ar sabiedrību direktoriem, ar daždažādiem Forsaitiem un ar tiem, kas nepiederēja Forsaitu kategorijai, arvien bija pratis paturēt virsroku, skumji vērās savā nelokāmajā mazbērnā, jo juta tajā kādu īpašību, ko, pats neapzinādamies, apbrīnoja vairāk par visu pasaulē.

— Vai tu zini, ko Jaudis runā? — viņš rāmi jautāja. Džūna pietvīka.

—Jā … nē. Es zinu … un nezinu … man vienalga! — Un viņa piespēra kāju.

—Man šķiet, — sacīja vecais Džolions, nolaizdams acis, — ka tu no viņa neatteiktos pat no miruša.

Pēc ilgas klusēšanas viņš atkal iesāka:

— Bet par mājas pirkšanu … tu nezini, ko runā! Džūna apgalvoja, ka zinot. Zinot, ka viņš varot to

nopirkt, ja tikai gribot. Jāsamaksā tikai mājas vērtība

—Mājas vērtība! Tu nekā no tādām lietām nesaproti. Es neiešu pie Soumsa… es negribu ielaisties nekādās darīšanās ar šo jauno cilvēku.

—Tas nemaz nav vajadzīgs. Tu vari aiziet pie tēvoča Džeimsa. Ja tu nevari nopirkt māju, vai tu samaksāsi summu, ko viņam tiesa piesprieda? Es zinu, ka viņš ir briesmīgā stāvoklī, es pati redzēju. Tu vari atvilkt to no manas naudas!

Vecajam Džolionam iezibējās acis.

— Atvilkt no tavas naudas! Lieliski! Un, saki, lūdzama, — ko tu iesāksi bez naudas? Taču klusībā viņam jau bija iepatikusies doma — izraut šo māju Džeimsam un tā dēlam no rokām. Forsaitu Biržā viņš bija dzirdējis daudz runu par šo māju, daudz visai apšaubāmu uzslavu. Tā esot «pārāk mākslinieciski» veidota, bet vieta ļoti jauka. Atņemt «īpašniekam» to, pēc kā viņš reiz tik ļoti tiecies, — tā būtu lieliska uzvara pār. Džeimsu, drošs pierādījums, ka viņš darīs Džo par bagātu vīru, palīdzēs tam ieņemt pienācīgu stāvokli sabiedrībā un noturēties tajā. Taisnīga atmaksa reiz nāks pār visiem, kas uzlūkojuši viņa dēlu par nožēlojamu nabagu un izstumto. Viņš padomāšot, viņš padomāšot! Varbūt nekas neiznākšot , viņš nemaksāšot pārspīlētu summu, bet, ja būšot iespējams nopirkt, tad varbūt arī nopirkšot.

Pašos sirds dzijumos viņš juta, ka nespēs Džūnai atteikt.

Taču viņš sevi nenodeva. Viņš padomāšot — tā viņš sacīja Džūnai.

VIII BOZINIJA NĀVE

Vecais Džolions nemēdza steidzīgi kaut ko izlemt. Droši vien viņš ilgi nebūtu varējis izšķirties, vai pirkt māju Robinhilā, ja nebūtu nopratis pēc Džūnas sejas izteiksmes, ka Džūna neliksies mierā, kamēr tas nebūs nokārtots.

Otrā rītā pie brokastgalda viņa vaicāja vecajam Džolionam, cikos lai piebrauc karieti.

— Karieti? — vecais Džolions atjautāja, tēlodams vientiesību. — Kāpēc? Es nekur nebraukšu!

Džūna pasmaidīja:

—Tev jābrauc agri, citādi nesatiksi tēvoci Džeimsu, viņš aizbrauks uz Sitiju.

—Džeimsu? Kāpēc man jāsatiek tavs tēvocis Džeimss?

—Māja! — atteica Džūna tādā tonī, ka vecais Džolions vairs nemēģināja izlikties.

Es vēl neesmu izšķīries, — viņš sacīja.

— Tev jāizšķiras! Jāizšķiras! Ak, vectētiņ! Padomā par mani!

Vecais Džolions norūca:

— Padomāt par tevi… es vienmēr domāju par tevi, bet tu pati par sevi nedomā, tu nemaz nedomā, kā tas viss var beigties. Nu labi, lai desmitos piebrauc karieti!

Ceturksni pēc desmitiem viņš novietoja savu lietussargu Džeimsa priekšnamā Pārkleinā — no cepures un mēteļa viņš negribēja šķirties. Pateicis Vormsonam, ka vēloties sastapt namatēvu, un, negaidīdams, kamēr piesaka, viņš iegāja kabinetā un apsēdās.

Džeimss vēl ēdamistabā sarunājās ar Soumsu, kas bija pirms brokastīm iegriezies Pārkleinā. Izdzirdējis, kas atnācis, viņš nervozi nomurmināja:

— Diezin kas tad viņam vajadzīgs? Tad piecēlās.

— Tikai nepārsteidzies! — viņš sacīja Soumsam. — Vispirms vajadzētu uzzināt, kur viņa ir. To vajadzētu uzdot Steineram, tam ir visspējīgākie ļaudis. Ja tie viņu neatradīs, tad neviens neatradīs. — Tad pēkšņi, dīvaina maiguma pārņemts, viņš pie sevis nomurmināja: — Nabadzīte! Nesaprotu, ko viņa iedomājusies! — Un izgāja no istabas, skaļi šņaukdams degunu.

Ieraudzījis brāli, vecais Džolions nepiecēlās, bet pastiepa roku un apmainījās ar forsaitisku spiedienu. Džeimss apsēdās pie galda un atbalstīja galvu rokā.

— Nu, kā tev klājas? — viņš jautāja. — Pēdējā laikā tevi pavisam reti redz.

Vecais Džolions nepievērsa uzmanību šai piezīmei.

—Kā jūtas Emīlija? — viņš jautāja, un, atbildi negaidīdams, turpināja: — Es atnācu pie tevis sakarā ar Boziniju. Esmu dzirdējis, ka viņa būvētā jaunā māja esot kļuvusi par nastu.

—To es pirmo reizi dzirdu, — sacīja Džeimss. — Es zinu, ka Bozinijs zaudējis prāvu un tagad droši vien izputēs.

Vecais Džolions nekavējās izmantot izdevību.

— Laikam gan! — viņš piekrita. — Un, ja viņš izputēs, «īpašniekam» — tas ir, Soumsam, būs makā robs. Tad es domāju tā — ja viņš tur nedzīvos …

Redzēdams pārsteiguma un aizdomu izteiksmi Džeimsa acīs, viņš strauji turpināja:

— Es nekā negribu zināt. Droši vien Irēna tā izlēmusi — man tas nav svarīgi. Bet es pats meklēju sev lauku māju, ne pārāk tālu no Londonas, un, ja Soumsa māja būtu man piemērota, varbūt par pieņemamu cenu es to nopirktu.

Džeimss klausījās ar dīvainu šaubu, aizdomu un atvieglojunna sajūtu, kam pievienojās bailes, vai aiz šī piedāvājuma kaut kas neslēpjas, un vēl atlikušais mazumiņš no, viņa senākās paļaušanās uz vecākā brāļa godīgumu un veselīgo saprātu. Viņu uztrauca arī doma par to, vai vecais Džolions kaut ko dzirdējis un no kā. Un viņā sāka mosties cerība: ja jau Džūna galīgi izšķīrusies ar Boziniju, tad viņas vectēvs diezin vai gribēs jaunajam cilvēkam palīdzēt. Tomēr Džeimss nezināja, kā rīkoties. Negribēdams rādīt savu apmulsumu, ne arī kaut kādā veidā izpaust savas domas, viņš sacīja:

— Rumā, ka tu esot grozījis savu testamentu dēlam par labu.

Neviens viņam to nebija teicis, viņš tikai apvienoja divus faktus: pirmkārt, viņš bija redzējis veco Džolionu kopā ar dēlu un mazbērniem, un, otrkārt, vecā Džoliona testaments vairs neglabājās «Forsaita, Basteda un Forsaita» kantorī. Šāviens trāpīja mērķi.

—Kas tev to stāstīja? — jautāja vecais Džolions.

—Patiešām nezinu, — Džeimss izvairījās, — es nekad neatceros uzvārdus, bet es zinu, kāds man tā sacīja. Soumss ir izdevis lielu naudu par šo māju. Ja viņš pārdos, tad tikai par dārgu maksu.

—Nu, ja viņš domā, ka es maksāšu pārmērīgu cenu, tad viņš maldās, — teica vecais Džolions. — Es nevaru tā svaidīties ar naudu kā viņš. Lai pamēģina pārdot vairāksolīšanā, tad redzēs, cik dabūs. Kā es esmu dzirdējis, šī māja kuram katram vis neesot piemērota.

Džeimss, klusībā domādams tāpat, atbildēja:

—Tā ir īsta džentlmeņa māja. Soumss pašlaik ir šeit, varbūt tu gribi ar viņu parunāt.

—Nē, — vecais Džolions atteicās, — tik tālu es vēl neesmu, un laikam tur nekas arī neiznāks, tā man šķiet, spriežot pēc šāda iesākuma.

Džeimss satrūkās. Rīkodamies ar noteiktiem skaitļiem kādā komerciālā darījumā, viņš jutās drošs, jo tad viņa priekšā bija fakti, nevis cilvēki, bet iepriekšējās sarunas, līdzīgas tai, kas risinājās nupat, viņu uztrauca — viņš nekad nezināja, cik tālu iet.

—Es nekā par to nezinu, — viņš sacīja. — Soumss man nekā nestāsta. Man liekas, viņš labprāt pārdotu — jautājums ir tikai par cenu.

—Nu, protams! — teica vecais Džolions. — Nepiespied tikai viņu atdot to par velti! — Un sašutis uzlika galvā cepuri.

Durvis atvērās un ienāca Soumss.

— Policists atnācis, — viņš sacīja ar skābu smaidu, — grib satikt tēvoci Džolionu.

Vecais Džolions nikni pavērās viņā, un Džeimss jautāja:

— Policists? Man nav nekādu darīšanu ar policistu. Varbūt tev ir, — viņš piebilda, ar aizdomu pilnu skatienu uzlūkodams veco Džolionu. — Tev vajadzēs ar viņu parunāt.

Priekšnamā stāvēja policijas inspektors, viņa bāli zilās acis ar smagiem plakstiņiem flegmātiski slīdēja pār skaistajām, senlaicīgajām angļu mēbelēm, ko Džeimss bija sapircis daudzinātajā izpārdošanā pie Mavrodžano Portmena skvērā.

— Mans brālis jūs gaida, — sacīja Džeimss. Inspektors godbijīgi pielika pirkstus pie cepures un

iegāja kabinetā. Džeimss ar dīvainu sajūtu noskatījās viņam pakaļ.

— Pagaidīsim, tad redzēsim, kas viņam vajadzīgs, — Džeimss sacīja Soumsam. — Tavs tēvocis atnācis sakarā ar māju.

Viņi abi ar Soumsu iegāja atpakaļ ēdamistabā, taču nevarēja nomierināties.

—Kas viņam vajadzīgs? — Džeimss atkal nomurmināja.

—Kam? — atsaucās Soumss. — Inspektoram? Viņš bijis Stenhoupgeitā un no turienes atsūtīts šurp, vairāk es nekā nezinu. Tēvoča Džoliona «misionārs» droši vien kaut ko nočiepis.

Taču arī Soumss nejutās visai labi, kaut ārēji bija mierīgs.

Pēc minūtēm desmit ienāca vecais Džolions.

Viņš piegāja pie galda, apstājās un klusēdams plūkāja savas garās, sirmās ūsas. Džeimss blenza viņā, muti atplētis. Viņš nekad nebija redzējis savu brāli tādā izskatā.

Vecais Džolions pacēla roku un lēni sacīja:

— Bozinijs miglā sabraukts.

Tad, ar savām dziļajām acīm uzlūkodams no augšas brāli un brāļadēlu, piebilda:

—Runā … par … par … pašnāvību. Džeimsam izstieŗjās seja.

—      Pašnāvība! Kāpēc lai viņš tā būtu darījis? Vecais Džolions cieti atbildēja:

—Dievs vien to zina, ja tu un tavs dēls nezina! Bet Džeimss klusēja.

Visiem cilvēkiem, kas sasnieguši lielu vecumu, pat visiem Forsaitiem, dzīvē ir bijuši rūgti pārdzīvojumi. Garāmgājējs, kas redz viņus, paražu, bagātības un ērtību plīvuri ietinušos, nekad neiedomātos, ka viņu ceļā kādreiz kritušas melnas ēnas. Ikvienam cilvēkam, kas sasniedzis lielu vecumu, — pat seram Volteram Bentemam — doma par pašnāvību vismaz reizi ir iezagusies dvēseles priekšnamā, stāvējusi pie sliekšņa, gaidīdama, kad varēs iet iekšā, un vienīgi kāda nejaušība, neskaidras bailes vai izmisīga cerība aizkavējusi to pārkāpt šo slieksni. Forsaitiem ir grūti galīgi atteikties no īpašuma. Ak, cik grūti! Reti viņi spēj to izdarīt… varbūt nekad. Un tomēr — cik tuvu tam viņi dažkārt ir bijuši!

Pat Džeimss! Un tad, domu virpulī nomaldījies, viņš pēkšņi iesaucās:

— Kā tad! Es vakar lasīju avīzē: «Nelaimes gadījums miglā». Sabrauktā vārdu vēl nezināja.

Apmulsumā viņš pavērās vienā sejā, tad otrā, tomēr visu laiku instinktīvi centās neticēt baumām par pašnāvību. Viņš nedrīkstēja pieļaut šo domu, tā runāja pretī viņa interesēm, viņa dēla, ikviena Forsaita interesēm. Viņš cīnījās pret to. Un, tā kā viņš gluži neapzināti arvien noraidīja visu, ko nevarēja pieņemt bez riska, viņš pamazām pārvarēja savas bailes. Tas bija nelaimes gadījums! Tas varēja būt vienīgi nelaimes gadījums!

Vecais Džolions pārtrauca Džeimsa pārdomas.

— Nāve iestājusies acumirklī. Vakar viņš visu dienu atradies slimnīcā. Nebijis nekādu pieturas punktu, kas palīdzētu noskaidrot viņa personību. Es tagad braukšu uz turieni. Tev un tavam dēlam arī vajadzētu aizbraukt.

Kad neviens neiebilda, vecais Džolions devās ārā no istabas un Džeimss ar dēlu sekoja viņam.

Bija skaidra, rāma un saulaina diena, un no Stenhoupgeitas uz Pārkleinu vecais Džolions bija braucis vaļējā karietē. Atlaidies mīkstajā sēdeklī, viņš, cigāru smēķēdams, ar patiku manīja gan dzestro, spirdzinošo gaisu, gan ratu un gājēju drūzmu, neparasto, gandrīz parīzisko straujumu, kas valda Londonas ielās pirmajā jaukajā dienā pēc miglas vai lietus perioda. Viņš jutās ļoti laimīgs. Tā viņš mēnešiem ilgi nebija juties. Saruna ar Džūnu jau garām; drīz viņš būs kopā ar dēlu un — vēl svarīgāk — ar mazbērniem (tai pašā rītā viņam bija paredzēta sastapšanās ar jauno Džolionu «Hotch Potch» klubā, lai vēlreiz visu pārspriestu); viņu priecīgi satrauca gaidāmā saruna par mājas pirkšanu, gaidāmā uzvara pār Džeimsu un «īpašnieku».

Tagad karietes jumts bija nolaists, vecais Džolions vairs netīkoja vērot jautrību. Nebūtu arī labi, ja Forsaitus redzētu braucam kopā ar policijas inspektoru.

Karietē inspektors atkal sāka runāt par sabraukto:

— Migla tur nebijusi visai bieza. Omnibusa vadītājs apgalvo, ka džentlmenis būtu varējis izvairīties, bet viņš it kā tīši meties zem tā. Liekas, viņam bijušas naudas grūtības, viņa dzīvoklī mēs atradām vairākas ķīlu zīmes, viņa kredīts bankā ir pārsniegts, un šāsdienas laikrakstos ir ziņojums par viņa prāvu. — Inspektora saltās, zilās acis pārslīdēja citam pēc cita trim Forsaitiem, kas sēdēja karietē.

Vecais Džolions redzēja, ka brāļa seja pārvēršas, kļūst vēl drūmāka, satrauktāka. Patiešām, inspektora vārdi bija no jauna pamodinājuši Džeimsa šaubas un bailes.

Naudas grūtības … ķīlu zīmes … pārsniegts kredīts! Šie vārdi, kas visu mūzu rēgojās viņa apziņā kā tāls lietuvēns, it kā darīja baismīgi reālas aizdomas par pašnāvību, aizdomas, ko viņš nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut. Viņš meklēja dēla acis, bet Soumss ar savām lūša acīm sēdēja kluss un nekustīgs un neatbildēja uz viņa skatienu. Vecais Džolions vēroja viņus, juta, cik stiprs balsts viņi viens otram, un pēkšņi viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās, lai viņa paša dēls būtu viņam blakus, it kā gājiens pie mirušā būtu kauja, kurā viņam vienam jāstājas pretī tiem diviem. Un viņa prātus nodarbināja doma, kā panākt, lai Džūnas vārds netiktu iejaukts šajā notikumā. Džeimsam bija atbalsts — dēls! Kāpēc viņš nevarētu aizsūtīt pēc Džo?

Sadabūjis vizītkarti, viņš uzrakstīja:

«Atbrauc tūlīt. Aizsūtu tev karieti.»

Izkāpis no ratiem, viņš iedeva vizītkarti kučierim un lika braukt, cik ātri vien iespējams, uz «Hotch Potch» klubu un, ja tur būtu misters Džolions Forsaits, nodot tam karti un tūdaļ atvest to šurp. Ja tas vēl nebūtu ieradies, lai pagaidot.

Viņš gausi sekoja pārējiem augšā pa kāpnēm, atbalstīdamies uz lietussarga, un mirkli apstājās atvilkt elpu. Inspektors sacīja:

— Te ir morgs, ser. Bet jums nevajag steigties.

Tukšajā telpā ar baltām sienām, kur tikai vientulīgs saules stars slīdēja pa tīro grīdu gulēja ar palagu apsegts stāvs. Inspektora milzīgā, stingrā roka pavilka nost palaga malu. Akla seja vērās viņos, un apkārt šai aklajai, spīta pilnajai sejai stāvēja trīs Forsaiti un vērās lejup uz to. Ikvienā no viņiem slepens satraukums, bailes un žēlums cēlās un krita, kā ceļas un krīt dzīves bangas, no kurām šīs baltās sienas uz mūžu šķīra Boziniju. Un ikvienā no viņiem katra īpatnējais rakstura vilciens, tas īpašais dzinulis, kas nenovēršami dara cilvēku atšķirīgu no visiem citiem, izraisīja citādu domu gājienu. Tāls un reizē neizskaidrojami tuvs citiem katrs no viņiem stāvēja vienatnē ar nāvi, kluss, nolaistām acīm.

Inspektors klusu jautāja.

— Vai jūs pazīstat šo džentlmeni, ser?

Vecais Džolions pacēla galvu un pamāja. Viņš paraudzījās uz savu brāli, kas stāvēja iepretī, uz garo, kalsno stāvu, kas bija noliecies pie mirušā, uz tumši sārto seju un saspringtajām, pelēkajām acīm, un uz Soumsu, kas bāls un kluss stāvēja blakus tēvam. Un viss viņa naidīgums pret abiem šiem cilvēkiem kā dūmi izgaisa Nāves ilgā, baltā miera tuvumā. No kurienes nāk tā, kā ierodas tā — Nāve? Pēkšņa atraušanās no visa, kas agrāk bijis, akla došanās ceļā, kas ved — uz kurieni? Tumsa, kas izdzēš uguni! Smaga, nežēlīga iznīcība, neizbēgama visiem cilvēkiem, un jāsagaida tā ar skaidru, bezbailīgu skatienu! Kaut arī ļaudis ir tikai nenozīmīgi, sīki kukainīši! Un vecā Džoliona sejai pārslīdēja dīvaina izteiksme: Soumss, kaut ko pačukstējis inspektoram, klusi izgāja no kapličas.

Tad piepeši Džeimss pacēla acis. Satrauktais, aizdomu pilnais skatiens it kā pauda lūgumu, it kā sacīja: «Es zinu, ka nevaru ar tevi mēroties.» Un, sameklējis kabatas lakatiņu, viņš noslaucīja pieri, tad, vēlreiz skumji noliecies pār mirušo, arī viņš apgriezās un steidzīgi devās ārā.

Vecais Džolions stāvēja kluss kā nāve un nenovērsdamies raudzījās mirušajā. Kas zina, ko viņš domāja? Par sevi tajā laikā, kad viņa mati bija brūni kā šim jauneklim, kas miris gulēja viņa priekšā? Par sevi tajā laikā, kad viņa cīņa nule sākās, ilgum ilgā cīņa, ko viņš tā mīlēja, cīņa, kas šim jauneklim bija beigusies pašā tās sākumā? Par savu mazmeitu un tās zudušajām cerībām? Par šo otru sievieti? Par to, cik tas viss dīvaini un skumji? Par šī beigu cēliena neizdibināmo, rūgto ironiju? Taisnība! Lai ļaudis negaida taisnības, jo tie mūžam staigā tumsā!

Vai varbūt viņš filozofiski sprieda: labāk būt projām no visa! Aiziet, kā šis nabaga jauneklis aizgāja …

Kāds pieskārās viņa rokai.

Asaras sakāpa vecajam Džolionam acīs un plakstiņi kļuva valgi.

— Es te neko nevaru līdzēt, — viņš sacīja. — Labāk iešu projām. Atnāc pie manis, cik drīz vien vari, Džo! — Un, galvu noliecis, viņš aizgāja.

Pienāca jaunā Džoliona kārta nostāties pie mirušā, un viņam likās, ka redz tam apkārt visus Forsaitus, bez elpas, zemē notriektus. Sitiens bija nācis pārāk negaidīti.

Spēki, kas ir ikvienas traģēdijas cēlonis, nepārvarami spēki, kas laužas cauri visiem šķēršļiem līdz savam mērķim, bija sastapušies un uzliesmojuši pērkona spērienā, sadragājuši savu upuri un notriekuši pie zemes visus, kas stāvēja tam apkārt.

Tā vismaz jaunais Džolions iedomājās Forsaitus pie Bozinija līķa.

Viņš lūdza inspektoru pastāstīt, kas noticis, un pēdējais, kā jau cilvēks, kam katru dienu vis negadās tāda izdevība, no jauna ņēmās sīki aprakstīt visu, ko zināja.

— Te tomēr kaut kas slēpjas, ser, — viņš sacīja. — Es nedomāju, ka tā ir pašnāvība, ne arī vienkāršs nelaimes gadījums. Man drīzāk liekas, ka viņš ir bijis dziļa pārdzīvojuma varā un nav manījis, kas apkārt notiek. Varbūt jūs varat kaut ko paskaidrot par šīm mantiņām?

Viņš izvilka no kabatas mazu sainīti un nolika uz galda. Uzmanīgi attaisījis to, izņēma sieviešu mutautiņu, kurā bija iesprausta blāva venēciešu zelta spraude ar tukšu dārgakmens ligzdiņu. Jaunajam Džolionam nāsīs iesitās sakaltušu vijolīšu smarža.

— To mēs atradām viņa krūšu kabatā, — sacīja inspektors. — Monograma ir izgriezta.

Jaunais Džolions ar pūlēm atbildēja:

— Diemžēl, es jums nevarēšu palīdzēt! — Bet viņam atmiņā spilgti uzpeldēja seja, kas bija atplaukusi trauksmīgā priekā, ieraugot Boziniju. Par šo sievieti viņš domāja vairāk nekā par savu meitu, vairāk nekā par visiem citiem — par sievieti ar daiļu, rāmu seju un tumšām, maigām acīm, sievieti, kas gaidīja nelaiķi, gaidīja varbūt pat šajā brīdī, klusi un pacietīgi, saules apspīdēta.

Jaunais Džolions, skumju mākts, izgāja no slimnīcas un devās pie tēva, domādams par to, ka šis nāves gadījums saskaldīs Forsaitu ģimeni. Cirtiens bija paslīdējis garām visiem viņu liktiem šķēršļiem un ķēris tieši koku. Varbūt ārēji tas zaļos tāpat kā agrāk, dižodamies visas Londonas priekšā, taču stumbrs bija pagalam, to bija sadedzinājis tas pats zibens, kas notrieca Boziniju. Un šī koka vietu ieņems atvases — jauni īpašuma instinkta sargi.

Lieliskais Forsaitu mežs! — domāja jaunais Džolions. Mūsu zemes labākie lietas koki!

Runājot par nāves iemeslu, Forsaiti, bez šaubām, dedzīgi noraidīs aizdomas par pašnāvību — tas viņus kompromitētu. Viņi to uzskatīs par nelaimes gadījumu, likteņa sitienu. Savās sirdīs pat jutīs to kā augstākās varas iejaukšanos, atmaksu. Vai tad Bozinijs nebija apdraudējis divas viņu visdārgākās mantas — naudas maku un ģimenes pavardu? Un viņi runās par «bēdīgu nelaimes gadījumu ar Boziniju», bet varbūt nemaz nerunās — labāk klusēt.

Viņš pats omnibusa vadītāja stāstu sevišķi augstu nevērtēja. Neviens, kas tik neprātīgi mīl, neies nāvē aiz naudas trūkuma. Bozinijs arī nebija tas cilvēks, kas piešķirtu lielu nozīmi finansiālas dabas sarežģījumiem. Un tā arī jaunais Džolions atmeta versiju par pašnāvību. Nelaiķa seja skaidri nostājās vļņa acu priekšā. Aizgājis pašā savas vasaras plaukumā… Un doma, ka nelaimes gadījums aizrāvis Boziniju tieši tad, kad viņa kaisle spētu notriekt visus šķēršļus no sava ceļa, jaunajam Džolionam likās vēl jo rūgtāka.

Tad viņa iztēlē parādījās Soumsa māja — tāda, kāda tā bija tagad un būs arvien. Zibens uzliesmojums bija apspīdējis ar spožu, nesaudzīgu gaismu kailus kaulus un ņirdzīgus tukšumus starp tiem, miesas, kas apslēpa visu, vairs nebija …

Kad jaunais Džolions iegāja Stenhoupgeitas ēdamistabā, viņa tēvs sēdēja tur viens lielajā atzveltnes krēslā un likās bāls un izmocīts. Viņa acis, slīdot pār sienām, kur karājās klusās dabas un šedevrs «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā», it kā pārstaigāja visu viņa dzīvi ar tās cerībām, ieguvumiem, sasniegumiem.

— A, Džo! — viņš sacīja. — Tas esi tu? Es izstāstīju nabaga Džūnai. Bet tas nav viss. Vai tu iesi pie Soumsa?

Viņa droši vien visā vaino sevi, bet es nespēju paciest domu, ka viņa sēž tur, viena pati ieslēgta četrās sienās. — Viņš pacēla savu kalsno, dzīslaino roku un sažņaudza to dūrē.

IX IRĒNAS ATGRIEŠANAS

Atstājis Džeimsu un veco Džolionu slimnīcas morgā, Soumss bez mērķa klaiņoja pa ielām.

Bozinija traģiskā bojā eja bija visu izmainījusi. Tagad Soumsam vairs nebija tādas sajūtas, ka vismazākā vilcināšanās var kļūt liktenīga, un viņš arī neuzdrošinājās sacīt kādam par sievas bēgšanu, kamēr izmeklēšana būs beigusies.

Torīt viņš bija piecēlies agri, vēl pirms pastnieka ierašanās, pats izņēmis no kastītes ar pirmo pastu pienākušās vēstules un, kaut gan no Irēnas nekā nebija, pateicis Bilsonai, ka misis Forsaita esot jūrmalā. Varbūt viņš pats arī sestdien braukšot uz turieni un palikšot līdz pirmdienai. Tas deva viņam atelpu, deva laiku apgriezt visas malas, lai atrastu Irēnu.

Bet tagad, kad viņa nodomus bija izjaukusi Bozinija nāve — dīvainais nelaimes gadījums, par kuru domājot viņš jutās drīz tā, it kā nokaitēta dzelzs pieskartos sirdij, drīz atkal tā, it kā pēkšņi to atbrīvotu no milzīga smaguma, — viņš nezināja, kā pavadīt dienu, un klīda pa ielām, ielūkodamies katra pretimnācēja sejā, nebeidzama nemiera mocīts.

Un, klīstot pa ielām, viņš domāja par to cilvēku, kas jau bija beidzis savus klaiņojumus, savas gaitas un nekad vairs netuvosies viņa mājai.

Pēcpusdienā viņš jau redzēja sludinājumus, ka noskaidrota sabrauktā personība, un nopirka avīzes, lai uzzinātu, kas tur rakstīts. Viņš labprāt aizbāztu laikrakstu ļaudīm mutes, ja vien spētu. Un viņš devās uz Sitiju un ilgi apspriedās ar Boulteru.

Ap puspieciem, pa ceļam uz mājām viņš pie Džobsona veikala satika Džordžu Forsaitu, kas sniedza viņam vakara laikrakstu, sacīdams:

— Paskaties! Vai lasīji par nabaga «Jūras laupītāju»? Soumss kā sastindzis atbildēja:

— Jā.

Džordžs pavērās Soumsā. Tas viņam nekad nebija paticis. Tagad viņš tam uzvēla atbildību par Bozinija nāvi. Soumss bija pazudinājis Boziniju, pazudinājis to ar savu īpašnieka rīcību, kas lika Bozinijam kā bezprātā skriet tajā liktenīgajā vakarā.

«Nabadziņu bija tā satracinājusi greizsirdība un atriebības alkas,» Džordžs domāja, «ka viņš nemaz nemanīja omnibusu tajā pekles miglā.»

Soumss bija viņu pazudinājis! Šādu spriedumu varēja izlasīt Džordža acīs.

— Te raksta par pašnāvību, — viņš beidzot sacīja. — Bet neviens tam neticēs.

Soumss papurināja galvu.

— Nelaimes gadījums, — viņš nomurmināja. Sažņaudzis dūrē avīzi, Džordžs iebāza to kabatā. Šķirdamies viņš nevarēja atturēties, vēlreiz neiedzēlis:

— Hm! Mājās viss zeļ un zied? Vai mazi Soumsiņi vēl nav ieradušies?

Nobālis balts kā Džobsona veikala kāpnes un atņirdzis zobus, it kā grasīdamies kost, Soumss metās viņam garām un projām pa ielu.

Nonācis mājās un atslēdzis durvis uz mazo, apgaismoto priekšnamu, viņš pašu pirmo ieraudzīja uz lādes sievas lietussargu ar zeltīto uzgali. Nometis kažoku, viņš steidzās uz viesistabu.

Aizkari bija aizvilkti kā arvien vakaros, ciedru koka šķilas gaiši liesmoja kamīnā, un uguns gaismā viņš redzēja Irēnu sēžam viņas parastajā dīvāna stūrītī. Soumss klusi aizvēra durvis un gāja pie viņas. Viņa nepakustējās, šķita, pat nemanīja Soumsu.

— Tātad tu esi atgriezusies? — viņš sacīja. — Kāpēc tu sēdi tumsā?

Tad viņš ievēroja Irēnas seju, tik bālu un sastingušu, ka likās, it kā asinis būtu apstājušās ritēt pa dzīslām, ievēroja viņas acis, kas šķita milzīgas kā pūcei — lielas, brūnas, izbiedētas.

Pelēkā kažokā, ieritinājusies dīvāna spilvenos, viņa pati atgādināja sagūstītu pūci, mīkstu spalvu kamolu, kas piespiedies sprosta stiepļu režģim. Viņas stāvs, kā grūta darba salauzts, bija zaudējis savu staltumu un lokanību, it kā tam vairs nevajadzētu būt skaistam, lokanam un staltam.

— Tātad tu esi atgriezusies? — Soumss atkārtoja. Irēna nepacēla galvu, neteica ne vārda, uguns atspīdums rotājās ap viņas nekustīgo stāvu.

Piepeši viņa gribēja celties, bet Soumss viņu aizturēja, un tikai tad viņš saprata.

Irēna bija atgriezusies mājās kā nāvīgi ievainots dzīvnieks, nezinot, kur iet, neapzinoties, ko dara. Soumsam pietika viena skatiena uz viņas kažokā ietinušos stāvu.

Tai brīdī Soumss skaidri zināja, ka Bozinijs bijis viņas mīļākais, zināja, ka viņa lasījusi par Bozinija nāvi — varbūt, tāpat kā viņš, kaut kur vējainā ielu stūrī nopirkusi laikrakstu un izlasījusi.

Viņa bija labprātīgi atgriezusies sprostā, no kura reiz tā alka atbrīvoties. Un, apjaušot šīs rīcības briesmīgo nozīmi, Soumsam gribējās kliegt: «Ej projām no manas mājas, lai es vairs neredzu tavu nīstamo miesu, ko es mīlu! Ej projām, glāb savu nožēlojamo, bālo seju, tik nežēlīgu un tik maigu, kamēr es to neesmu sadragājis! Projām no manām acīm, lai es tevi nekad vairs neredzētu!»

Un viņam likās, ka par atbildi uz šiem neizteiktajiem vārdiem Irēna pieceļas un iet projām, it kā pūlēdamās pamosties no drausmīga sapņa, — pieceļas un iziet ārā, tumsā un aukstumā, nedomādama par viņu, pat nemanīdama viņa klātbūtni.

Tad viņš iesaucās, noliegdams to, ko nemaz nebija sacījis:

— Nē! Paliec! — Un novērsies apsēdās savā parastajā krēslā otrā pusē kamīnam.

Viņi sēdēja un klusēja. Un Soumss domāja:

— Kāpēc tas tā? Kāpēc man tā jācieš? Ko es esmu nodarījis? Tā nav mana vaina!

Atkal viņš palūkojās uz Irēnu. Tā sēdēja sarāvusies kā sašauts, mirstošs putns, kura krūtis smagi cilājas, elpai zūdot, kurš lēni pievērš šāvējam rāmu, stingstošu skatienu, atvadoties no visa, kas labs pasaulē, — no saules, no gaisa, no sava drauga.

Tā viņi klusēdami sēdēja pie uguns, katrs savā pusē kamīnam.

Un degošo ciedra šķilu smarža, kas Soumsam tā patika, krampjaini žņaudza viņam kaklu, līdz viņš vairs nespēja izturēt. Izgājis priekšnamā, viņš atgrūda vaļā durvis un kāri ieelpoja vēso āra gaisu, tad tāpat bez cepures un mēteļa devās uz skvēru.

Gar žogu trīdamies, pretī nāca badā pamiris kaķis, un Soumss nodomāja: «Ciešanas! Kad tās beigsies — manas ciešanas?»

Otrpus ielas kāds viņa paziņa, Raters, slaucīja kājas pie parādes durvīm ar tādu izskatu, it kā gribētu sacīt: «Es šeit esmu noteicējs.» Bet Soumss gāja tālāk.

No tālienes, pāri ielu troksnim skaidrajā gaisā skanēja baznīcas zvani, it kā iezvanot Kristus atnākšanu. Tie plūda no baznīcas, kur Soumss ar Irēnu bija laulājušies. Soumsam gribējās apreibināties, piedzerties tā, lai kļūtu vienaldzīgs pret visu vai iekvēlotos niknumā. Ja tikai viņš spētu pārvarēt pats sevi, izrauties no šī tīkla, ko viņš pirmo reizi mūžā juta ap sevi. Ja tikai viņš spētu paļauties iekšējai balsij, kas viņu urdīja: «Šķiries no viņas — padzen viņu! Viņa ir aizmirsusi tevi. Aizmirsti arī tu viņu!»

Ja tikai viņš spētu paļauties tieksmei: «Padari viņu par savu verdzeni — viņa ir tavā varā!»

Ja tikai viņš spētu paļauties pēkšņi pazibējušai iedomai: «Vai nav vienalga?» Uz mirkli aizmirst sevi, aizmirst, ka viņam nav vienalga, kas notiek, aizmirst, ka upuris neizbēgams, lai viņš darītu ko darīdams.

Ja tikai viņš spētu rīkoties, acumirkļa impulsa vadīts!

Viņš neko nespēja aizmirst, nespēja paļauties ne iekšējai balsij, ne pēkšņi pazibējušai iedomai, ne tieksmei. Notikušais bija pārāk nopietns. Soumss jutās it kā saistīts ar nesaraujamām važām.

Skvēra viņā galā avīžu zēni skaļi piedāvāja vakara laikrakstus, un šie saucieni sajaucās ar baznīcas zvaniem spocīgā, griezīgi nesaskanīgā jūklī.

Soumss aizspieda ausis. Kā zibens viņā uzliesmoja doma: varēja gadīties, ka viņš pats, nevis Bozinijs, miris gulētu kapličā un Irēna nesēdētu kā aizšauts putns ar dziestošām acīm, bet…

Kaut kas mīksts pieskārās viņa kājām, kaķis atkal trinās pie viņa. Un Soumsam no krūtīm izlauzās elsas, satricinot viņa augumu no galvas līdz kājām. Tad viss atkal noklusa, tikai mājas no tumsas it kā raudzījās Soumsā, un katrā no tām mita saimnieks un saimniece un risinājās slepens laimes vai bēdu stāsts.

Piepeši Soumss ieraudzīja, ka viņa mājas durvis vaļā un tajās kā tumšs siluets pret gaismas strēli, kas plūst no priekšnama, stāv kāds vīrietis ar muguru pret viņu. Soumsam sirds sažņaudzās, un viņš klusi piegāja tuvāk.

Viņš redzēja savu kažoku, uzmestu uz kokgriezumiem rotātā ozola krēsla, persiešu tepiķus, sudraba kausus, porcelāna šķīvjus pie sienām un nepazīstamo vīrieti, kas stāvēja durvīs.

Un viņš asi jautāja:

— Ko jūs vēlaties, ser?

Viesis apgriezās. Tas bija jaunais Džolions.

— Durvis bija vaļā, — viņš sacīja. — Vai es varētu uz mirkli sastapt jūsu sievu? Man viņai kaut kas jāpasaka.

Soumss iesānis uzmeta viņam savādu skatienu.

— Mana sieva nevienu nepieņems, — viņš stūrgalvīgi norūca.

Jaunais Džolions laipni aizrādīja:

— Es viņu aizkavētu pavisam īsu brītiņu.

Soumss aizspraucās viņam garām un aizsprostoja ieeju.

— Viņa nevienu nepieņems, — viņš atkārtoja Jaunais Džolions pēkšņi sāka raudzīties viņam garām priekšnamā, un Soumss apgriezās. Viesistabas durvīs stāvēja Irēna — neprātīgām, drudžainām acīm, pavērtām lūpām, izstieptām rokām. Kad viņa ieraudzīja abus vīriešus, gaisma viņas sejā nodzisa, rokas noslīga gar sāniem, viņa stāvēja kā akmens tēls.

Soumss spēji apgriezās un, sastapies ar jaunā Džoliona skatienu, izgrūda rēcienam līdzīgu skaņu. Viņa lūpās parādījās samocīts smaids.

— Šī ir mana māja, — viņš sacīja. — Savas darīšanas es pats nokārtošu. Es jau jums sacīju un saku vēlreiz — mēs nepieņemam.

Un aizcirta durvis jaunajam Džolionam deguna priekšā.

Interlūdija KĀDA FORSAITA ATVASARA Un pārāk īss ir dzīves ziedu laiks.

Šekspīrs.

VELTĪTS ANDRĒ ŠEVRIJONAM

I

Maija pēdējā dienā deviņdesmito gadu sākumā vecais Džolions Forsaits ap sešiem vakarā sēdēja zem ozola pie terases savas mājas priekšā Robinhilā. Šajā brīnišķīgajā dienā viņam gribējās palikt ārā, kamēr vien nesāks kost knišļi. Viņa kalsnā, melnīgsnējā, zilganiem vēnu izciļņiem pārstīgotā roka turēja cigāra galu slaidajos pirkstos ar smailiem, spodrinātiem nagiem — paradums audzēt garus nagus viņam bija saglabājies no karalienes Viktorijas laika sākuma, kad itin nekam nepieskarties pat ar pirkstu galiem uzskatīja par laba toņa pazīmi. Viņa izliekto pieri, kuplās, sirmās ūsas, plānos vaigus un garo, vājo zodu no rietošās saules sargāja veca, brūna panamas platmale. Kājas bija sakrustotas, visa viņa poza pauda rāmumu un eleganci — tādas īpašības parasti piemīt vecam vīram, kas ik rītus iesmaržo ar odekolonu savu zīda kabatas lakatiņu. Viņam pie kājām gulēja pinkains, brūni raibs suns, kas pūlējās izskatīties pēc špica, — tas bija Baltazars. Kādreizējais naidīgums viņa un vecā Džoliona attiecībās, gadiem ritot, bija izvērties par sirsnīgu pieķeršanos. Turpat blakus krēslam atradās šūpoles un tajās viena no Holijas lellēm — Muļķa Alise — uz priekšu sakņupusi un ar sērīgo degunu ieurbusies savos melnajos bruncīšos. Viņa tik un tā bija nežēlastībā kritusi — kāda tad nozīme tam, kā viņa sēž. Aiz ozola zālājs sliecās lejup pa nogāzi līdz paparžu audzei un tālāk pārgāja laukos, kas aizstiepās līdz dīķim, līdz birztalai, un tur atklājās skats — «skaists, brīnišķīgs» skats, ko Svizins Forsaits vēroja, sēdēdams zem šī paša koka, pirms pieciem gadiem, atbraucis kopā ar Irēnu aplūkot māju. Vecais Džolions bija dzirdējis par šo sava brāļa varoņdarbu — šo braucienu Forsaitu Biržā bieži pieminēja. Svizins! Bet pagājušā gada novembrī šis brašais vīrs bija nomiris, tikai septiņdesmit deviņus gadus vecs, no jauna pamodinādams šaubas par Forsaitu nemirstību, kuras pirmo reizi bija izraisījusi krustmātes Annas nāve. Miris! Un palikuši tikai Džolions, Džeimss, Rodžers, Niklass, Timotijs, Džūlija, Hestere un Sjūzena. Un vecais Džolions nodomāja: «Astoņdesmit pieci! Bet es to nemaz nejūtu — vienīgi tad, kad uznāk sāpes.»

Vecais Džolions nogrima pagātnes atmiņās. Vecuma viņš vairs nejuta kopš tā laika, kad pirms trim gadiem nopirka sava brāļadēla Soumsa nelaimīgo māju un pārnāca dzīvot šeit, Robinhilā. Šķita, it kā viņš kļūtu jaunāks ar katru pavasari, dzīvodams uz laukiem kopā ar savu dēlu un mazbērniem: Džūnu un mazajiem no otrās laulības — Džoliju un Holiju; dzīvodams šeit, tālu no Londonas trokšņa un Forsaitu Biržas tenkām, atbrīvojies no savām valdes sēdēm, brīnišķīgā atmosfērā, kur nebija nekādu pienākumu, tikai atpūta un izklaidēšanās. Arī garlaikoties nevajadzēja, pietika darba, rūpējoties par mājas iekārtošanu un divdesmit akru zemes apkopšanu un izdabājot Holijas un Džolija iegribām. Viss nemiers un vainas, kas bija sakrājušās viņa sirdī, kamēr risinājās ilgais un traģiskais notikums ar Džūnu, Soumsu, Soumsa sievu Irēnu un nabaga Boziniju, pamazām zaudēja savu asumu. Pat Džūna bija beidzot nokratījusi savu melanholiju — par to liecināja ceļojums pa Spāniju, kur viņa devās kopā ar tēvu un pamāti. Neparasts miers valdīja Robinhilā pēc viņu aizbraukšanas. Bija neizsakāmi labi, taču kaut kā trūka — tāpēc, ka šeit nebija dēla. Džo viņam tagad bija pastāvīgs mierinājums un iepriecinājums — mīļš zēns. Bet sievietes — pat vislabākās — tomēr mazliet krīt uz nerviem, protams, ja par tām sevišķi nejūsmo.

Tālumā kūkoja dzeguze, meža balodis dūdoja tuvējā gobā lauka malā, un cik kupli pēc pļaujas sazēlušas margrietiņas un gundegas! Arī vējš iegriezies no dienvidrietumiem — patīkams, spirgts vējš! Vecais Džolions atbīdīja cepuri pakausī un ļāva saulei apspīdēt vaigus un zodu. Diezin kāpēc, bet todien viņam gribējās sabiedrības, gribējās palūkoties skaistā sejā. Pastāv uzskats, ka veciem cilvēkiem nekā vairs nevajag. Bet vecais Džolions savā neforsaitiskajā filozofijā, kas allaž mājoja viņa dvēselē, domāja: «Cilvēkam nekad nav diezgan! Pat ar vienu kāju kapā tam droši vien būs vēl kāda vēlēšanās!» Šeit, tālu no pienākumiem un rūpēm, viņa mazbērni, puķes, koki un putni viņa nelielajā īpašumā, bet par visu vairāk saule, mēness un zvaigznes, kas spīdēja pār to, dienu un nakti sacīja viņam: «Sēzam, atveries!» Un sezams atvērās — cik plaši, to viņš varbūt pats nezināja. Viņā arvien bija modinājis spēcīgas izjūtas tas, ko iesākuši saukt par «Dabu», — neviltotas, gandrīz vai godbijīgas izjūtas, lai gan viņš nebija atmetis paradumu saukt saulrietu par saulrietu un ainavu par ainavu, kaut arī tie viņu dziļi aizkustināja. Taču tagad Daba izraisīja viņā smeldzi — tik spēcīgi viņš to pārdzīvoja. Šajās mierīgajās, skaidrajās dienās, kas kļuva arvien garākas, ar Holiju pie rokas un Baltazaru pa priekšu (tas vienmēr cītīgi kaut ko meklēja un nekad neko neatrada) viņš mēdza staigāt, vērodams, kā plaukst rozes, kā ienākas augļi uz špalerām gar sienām, kā saule zeltī ozola lapas un jaunās atvases birzī, vērodams ūdensrožu lapas atveramies un mirdzam un sudrabainos kviešus vienīgajā labības laukā; klausīdamies, kā dzied strazdi un cīruļi un oldernietes gremo, rāmi vēdinādamas kuplās astes. Un vienmēr šajās jaukajās dienās viņš juta smeldzi aiz mīlas pret visu to, varbūt kaut kur dziļi iekšienē nojauzdams, ka viņam nav lemts vairs ilgi par to priecāties. Doma, ka reiz, varbūt pēc desmit, varbūt jau pēc pieciem gadiem vai vēl agrāk, visa šī pasaule viņam tiks atņemta, iekams būs izsīkusi viņa spēja to mīlēt, viņam likās kā netaisnība, kā draudošs mākonis pie viņa laimes apvāršņa. Ja arī būtu kaut kas pēc nāves, tad nebūs tā, ko viņš vēlējās: ne Robinhilas, ne puķu, ne putnu, ne skaistu seju — pat tagad viņš pārāk maz tās redz! Ar gadiem viņa nepatika pret liekulību bija pieaugusi; principialitāte, ko viņš tā cienīja sešdesmitajos gados — tāpat kā aiz tīrās spēka un laika pārpilnības cienīja vaigu bārdu, — sen bija nozudusi, atstājot viņā godbijību tikai pret trim parādībām — skaistumu, godīgumu un īpašuma instinktu, un vislielāko nozīmi viņš piešķīra skaistumam. Viņš arvien bija interesējies par visu ko un vēl tagad labprāt lasīja «The Times», taču varēja jebkurā brīdī to nolikt pie malas, ja izdzirdēja strazdu dziedam. Godīgums, īpašums — tie tomēr apnicīgi, bet strazdi un saulrieti viņam nekad neapnika, tikai viesa viņā nemiera pilnu apziņu, ka viņš pārāk maz spēj tos baudīt. Vērojot pievakares rāmo mirdzumu un sīkos, zeltaini dzeltenos un baltos ziedus zālājā, viņš domāja: Laiks tagad ir kā Orfeja muzika, ko nesen dzirdēju Koventgārdenā. Brīnišķīga opera, nevar jau salīdzināt ar Meierbēru, pat ne ar Mocartu, bet savā ziņā vēl jaukāka. Tai piemīt kaut kas klasisks, no zelta laikmeta, vienkāršība un sirsnīgums, un Ravoli «gandrīz tikpat labs kā veco laiku dziedoņi». Tā bija augstākā uzslava no vecā Džoliona puses. Orfeja ilgas pēc skaistuma, kas viņam zuda, pēc mīļotās, ko aprija pazeme, tāpat kā dzīvē zūd viss skaistais un mīļotais — ilgas, kas skanēja un trīsēja zeltainajā mūzikā, tovakar vibrēja arī pasaules pārejošajā skaistumā. Vecā Džoliona kāja, ieauta zābakā ar korķa zoli, neviļus pieskārās Baltazaram — suns uztrūkās un sāka knosīties: kaut gan visi domāja, ka viņam blusu nav, nekas nespēja viņu par to pārliecināt. Beidzis paberzēja izknosīto vietu pret sava saimnieka stilbu un atkal nogūlās, uzlicis purnu uz nemīlīgā zābaka. Bet vecā Džoliona atmiņā piepeši uzpeldēja kāda seja, ko viņš bija redzējis šajā izrādē pirms trim nedējām, — Irēna, viņa dārgā brāļadēla Soumsa — «īpašnieka» sieva. Lai gan viņš Irēnu nebija redzējis kopš viesībām viņa vecajā mājā Stenhoupgeitā, kad svinēja viņa mazmeitas Džūnas nelaimīgo saderināšanos ar Boziniju, viņš tūdaļ to pazina, jo vienmēr bija par to jūsmojis — par šo jauko būtni. Kad gāja bojā Bozinijs, par kura mīļāko viņa bija kļuvusi, izpelnīdamās tik asu nosodījumu, viņa tūdaļ atstāja Soumsu. Dievs vien zina, ko viņa kopš tā laika darīja. Viņas seja, ko vecais Džolions redzēja profilā iepriekšējā rindā, bija patiešām vienīgais atgādinājums pa šiem trim gadiem, ka viņa vēl dzīva. Neviens viņu nepieminēja. Tikai Džo bija reiz vecajam Džolionam kaut ko pastāstījis — kaut ko tādu, kas viņu galīgi samulsināja. Džo uzzinājis no Džordža Forsaita, kurš redzējis Boziniju miglā tajā dienā, kad viņu sabrauca, kaut ko tādu, kas izskaidroja jaunā cilvēka izmisumu — par Soumsa izturēšanos pret sievu, nejēdzīgu rīcību. Arī Džo bija redzējis Irēnu tajā pēcpusdienā, kad jau bija zināms par nelaimes gadījumu, redzējis to īsu mirkli, un tas, ko viņš stāstīja, uz visiem laikiem bija palicis vecā Džoliona atmiņā — Džo bija nosaucis Irēnu par «neprātīgi izmisušu». Bet otrā dienā Džūna bija aizgājusi tur, apspiedusi savas jūtas un aizgājusi, un kalpone raudādama stāstījusi, ka kundze naktī izgājusi no mājas un pazudusi. Traģisks notikums! Viens bija skaidrs — Soumsam vairs nebija izdevies viņu atgūt. Soumss tagad dzīvoja Braitonā un braukāja uz Londonu un atpakaļ — to viņš pelnījis, šis «īpašnieks». Ja vecajam Džolionam kāds cilvēks nepatika tā kā šis brāļadēls, tad viņš nespēja šīs jūtas nomākt. Viņš vēl atcerējās, ar kādu atvieglojumu noklausījās ziņu par Irēnas nozušanu. Briesmīgi bija iedomāties viņu ieslodzītu tajā mājā, kurā viņa bija atgriezusies — toreiz, kad Džo viņu redzēja, — atgriezusies uz brīdi, kā ievainots dzīvnieks savā alā, pēc tam kad bija uz ielas izlasījusi laikrakstā ziņu par «Arhitekta traģisko nāvi». Tovakar operā viņu bija sevišķi saistījusi Irēnas seja — skaistāka nekā tā, kas glabājās viņa atmiņā, taču līdzīga maskai, zem kuras kaut kas risinās. Vēl jauna sieviete — varbūt divdesmit astoņi gadi. Droši vien viņai tagad jau cits mīļais. Pie šīs netīkamās domas vecā Džoliona nemierīgais zābaks sakustējās un tam līdzi Baltazara galva. Gudrais dzīvnieks piecēlās un palūkojās sava saimnieka sejā. «Pastaigāties?» suns it kā jautāja, un vecais Džolions atbildēja: — Iesim, vecais draugs!

Lēnām, kā parasti, viņi pārgāja pāri gundegām un margrietiņām nosētajam laukam un iebrida papardēs. Šī vieta, kur pagaidām gandrīz nekas neauga, ar gudru ziņu bija atstāta zemāka par laukumu ap māju, lai kopā ar tālāko lauku veidotu it kā terases, kas tik svarīgi dārzkopībā. Baltazaram patika šis akmeņainais zemes stūrītis, kur dažreiz izdevās sameklēt kādu kurmi.

Vecais Džolions arvien tīšuprāt gāja pa šo vietu, kas gan nebija skaista, bet kam kādreiz tādai vajadzēja būt, un bieži domāja: «Jāatsauc Vors, lai apskatās, viņš ir prātīgāks par Bīču.» Jo stādiem, tāpat kā mājām un cilvēku kaitēm, nepieciešama visrūpīgākā gādība. Tur dzīvoja arī gliemeži, un, ja vecais Džolions gāja kopā ar mazbērniem, viņš mēdza parādīt tiem kādu un pastāstīt par zēnu, kurš jautājis: «Vai plūmēm ir kājas, māmiņ?» — «Nav, dēliņ.» — «Nu tad es būšu ņēmis un apēdis gliemezi.» Un, kad bērni lēkāja un spieda viņa roku, iedomādamies, kā gliemezis iet uz leju pa mazā zēna rīklīti, viņa acis šķelmīgi piemiedzas. Izgājis no paparžu audzes, viņš atvēra vārtiņus, aiz kuriem sākās pirmais lauks — plašs, parkam līdzīgs laukums, kurā, atdalīts ar ķieģeļu žogu, bija ierīkots sakņu dārzs. Vecais Džolions negāja uz turieni, sakņu dārzs nebija piemērota vieta viņa pašreizējam noskaņojumam, bet devās lejup pa nogāzi uz dīķa pusi. Baltazars, kuram tur bija zināmas dažas ūdensžurkas, cilpoja pa priekšu, nesteigdamies, kā jau vecs suns, kas pieradis pie ikdienas pastaigas pa vieniem un tiem pašiem ceļiem. Nonācis pie dīķa malas, vecais Džolions apstājās, ieraudzījis, ka izplaukusi vēl viena ūdensroze. Rīt vajadzēs parādīt to Holijai, kad mazajai mīlulei būs pārgājušas graizes, kas izcēlās no brokastīs apēsta tomāta, — viņai bija ārkārtīgi jutīgs vēderiņš. Tagad, kad Džolijs bija skolā, pirmo gadu, vecais Džolions gandrīz visu dienu pavadīja kopā ar Holiju un bez mazās ļoti garlaikojās. Viņš juta arī sāpes, kas pēdējā laikā uznāca bieži, — vieglu smeldzi kreisajos sānos. Vecais Džolions paraudzījās atpakaļ kalnā. Patiešām, nabaga Bozinijs uzcēlis neparasti skaistu māju. Viņš būtu tālu ticis, ja dzīvotu. Bet kur viņš tagad? Varbūt vēl klīst šeit, šinī vietā, kur veica savu pēdējo darbu, kur risinājās viņa traģiskais mīlas stāsts. Vai varbūt Filipa Bozinija gars saplūdis ar visumu? Kas to zina? … Tas suns nu gan sabrien kājas. Un vecais Džolions sāka iet uz birztalu. Tur bija milzums brīnišķīgu zilo zvaniņu, un viņš zināja vietu, kur daži vēl ziedēja — kā mazi debesu gabaliņi, iekrituši starp kokiem, paslēpušies no saules. Viņš pagāja garām govju un vistu kūtīm un pa šauru taciņu caur biezu jaunaudzi devās uz vietu, kur auga zilie zvaniņi. Baltazars, kas atkal bija aizsteidzies viņam priekšā, klusi ierūcās. Vecais Džolions piegrūda tam ar zābaku, bet suns nekustējās no vietas, apstājies uz šaurās taciņas, kur tam nevarēja paiet garām, un spalva tam lēnām slējās stāvus uz pinkainā kumbra. Vai nu no suņa rūkšanas un saboztās spalvas, vai arī no dīvainās sajūtas, kas parasti pārņem cilvēku mežā, vecajam Džolionam it kā skudras pārtecēja pār muguru. Tad taciņa nogriezās, un tur uz veca, apsūnojuša koka stumbra sēdēja kāda sieviete. Viņas seja nebija redzama, un vecais Džolions tikko paspēja nodomāt: «Ienākusi svešā daļā… vajadzēs pateikt, lai pieliek uzrakstu,» — kad viņa atskatījās. Augstās debesis! Tā pati seja, ko viņš bija redzējis operā … tā pati sieviete, par ko viņš nule bija domājis. Acumirkļa apmulsumā viņš to redzēja neskaidri, kā parādību. Cik dīvaini! Varbūt šo iespaidu radīja saules stari, kas slīpi krita uz viņas mēļi pelēkās kleitas. Tad viņa piecēlās un stāvēja smaidīdama, viegli noliekusi galvu uz vieniem sāniem. Vecais Džolions domāja: «Cik viņa skaista!» Viņa klusēja, un arī vecais Džolions neteica ne vārda. Viņš saprata šīs klusēšanas iemeslu un augstu to novērtēja. Viņu, bez šaubām, šeit bija atvedušas kādas atmiņas, un viņa nemēģināja rast savam nācienam banālu izskaidrojumu.

— Nelaidiet suni sev tuvumā, — vecais Džolions sacīja, — viņam ir slapjas kājas. Nāc šurp, Baltazar!

Bet suns piegāja pie viešņas, un viņa pastiepa roku un noglaudīja tam galvu. Vecais Džolions spēji piebilda:

— Es jūs redzēju pirms dažām dienam operā. Jūs mani nepamanījāt.

— Pamanīju gan.

Vecajam Džolionam šie vārdi likās glaimojoši, it kā viņa būtu piemetinājusi: «Vai jūs domājat, ka jūs var arī neievērot!»

— Manējie visi ir Spānijā, — viņš īsi noteica. — Esmu viens pats. Toreiz biju aizbraucis noskatīties izrādi. Ravoli ir labs. Vai esat redzējusi mūsu kūtis?

Šajā neparastajā situācijā, kas bija pilna noslēpumainības un dziļa saviļņojuma, vecais Džolions instinktīvi virzījās uz šo sava īpašuma stūrīti, un viešņa gāja tam blakus. Viņai bija viegli līgana gaita, kāda mēdz būt skaistām francūzietēm, arī viņas kleitas pelēkā krāsa bija franču gaumē. Vecais Džolions pamanīja dažus sudraba pavedienus viņas dzintarkrāsas matos. Dīvains savienojums — tādi mati, tumšas acis un sejas siltais bālums. Negaidīts, iesānis uzmests samtaini brūno acu skatiens apmulsināja veco Džolionu. Šķita, ka tas nāk no dziļuma, no tāluma, gandrīz vai no citas pasaules vai vismaz no cilvēka, kas tikai daļēji mīt šinī pasaulē. Un viņš gluži automātiski vaicāja:

—                   Kur jūs tagad dzīvojat?

—                   Man ir mazs dzīvoklītis Čelsijā.

Viņš negribēja zināt, ko viņa dara, nekā negribēja zināt, taču viņam izrāvās neatlaidīgais jautājums:

— Viena pati?

Viņa pamāja ar galvu. Vecais Džolions atviegloti uzelpoja. Un viņam ienāca prātā, ka viņai piederētu šī birztala, ja liktenis nebūtu citādi lēmis, un viņa rādītu šīs kūtis viņam, viesim.

— Visas oldernietes, — viņš nomurmināja, — tām ir ļoti labs piens. Šī ir sevišķi skaista. Tpru-tpru, Mirte!

Rūsganā govs ar tādām pašām maigām, brūnām acīm kā Irēnai stāvēja nekustēdamās, tā ilgi nebija slaukta. Govs iesānis lūkojās uz viņiem ar spožām, siltām, zobgalīgām acīm, un no pelēkā purna tieva siekalu stīdziņa stiepās lejā uz salmiem. Vēsajā, krēslainajā kūtī oda pēc siena, vaniļas un amonjaka. Un vecais Džolions sacīja:

— Ienāciet pie manis, paēdīsim pusdienas! Mājās varēsiet aizbraukt ar manu karieti.

Viņš noprata, ka Irēna cīnās ar sevi, bez šaubām, viņā modās atmiņas. Taču viņš ļoti vēlējās būt kopā ar Irēnu. Daiļa seja, burvīgs augums, skaistums! Visu pēcpusdienu viņš bija pavadījis vienatnē. Laikam viņa acīs bija skumjas, jo Irēna atbildēja:

—                   Paldies, tēvoci Džolion! Labprāt. Viņš sacīja, rokas berzēdams:

—                   Lieliski! Tad iesim!

Un ar Baltazaru pa priekšu viņi devās augšup pa nogāzi. Saule bija noslīdējusi gandrīz vienā līmenī ar viņu sejām, un vecais Džolions redzēja ne vien sudraba pavedienus, bet arī sīkas krunciņas, pietiekami dziļas, lai piešķirtu viņas skaistumam sevišķu smalkumu — tādas sejas ir cilvēkiem, kas savu dzīvi nedala ar citiem. «Es viņu vedīšu pa terasi,» viņš domāja, «viņa nav parasts viesis.»

—                     Ko jūs visu dienu varat sadarīt? — viņš jautāja.

—                     Es dodu mūzikas stundas. Man ir arī citi pienākumi.

—                     Darbs! — teica vecais Džolions, paņēmis no šūpolēm lelli un pieglauzdams tās melnos svārciņus. — Nav nekā labāka par to, vai ne? Es tagad nekā nedaru. Kļūstu vecs. Kas tie ir par pienākumiem?

—                     Mēģinu palīdzēt sievietēm, kas nokļuvušas nelaimē.

Vecais Džolions lāgā nesaprata.

—                     Nelaimē? — viņš atkārtoja, tad satrūcies atģidās, ka viņa domājusi tieši to ko viņš pats būtu domājis, lietodams šo izteicienu. Pabalstīt Londonas paklīdušās sievietes! Cik dīvaina, briesmīga nodarbošanās! Taču ziņkāre pārvarēja viņa parasto atturību, un viņš jautāja:

—                     Kā? Ko tad jūs viņu labā darāt?

—                     Neko sevišķu. Man nav daudz naudas. Es varu palīdzēt vienīgi ar labu vārdu un dažreiz ar ēdienu.

Vecā Džoliona roka neviļus meklēja naudas maku. Viņš steigšus piebilda:

—                     Kā tad jūs viņas sameklējat?

—                     Eju uz slimnīcu.

—                     Uz slimnīcu! Fū!

—                     Vissāpīgākais man liekas tas, ka viņās visās kādreiz bijis kaut kas skaists.

Vecais Džolions sakārtoja lelli.

— Skaists! — viņš iesaucās! — Ha! Jā, tas ir bēdīgi! — Un viņš iegāja mājā. Pa stiklotajām durvīm, paceldams nolaistās portjeras, kas sargāja no saules, viņš ieveda Irēnu istabā, kur mēdza lasīt «The Times» un lauksaimniecības žurnālus ar milzīgiem lopbarības biešu attēliem, kas labi noderēja Holijas otiņai.

— Pusdienas būs pēc pusstundas. Jūs droši vien vēlaties nomazgāt rokas. Es aizvedīšu jūs uz Džūnas istabu.

Viņš redzēja, ka Irēna ar saspringtu skatienu raugās apkārt. Cik daudz šeit pārmaiņu, kopš viņa pēdējo reizi bija te kopā ar savu vīru vai mīļāko, vai varbūt ar abiem — to vecais Džolions nezināja, nevarēja zināt. Tas viss bija tumsā tīts, un viņš vēlējās, lai tā arī paliktu. Bet cik daudz pārmaiņu! Vestibilā viņš sacīja:

— Ziniet, mans dēls Džo ir gleznotājs. Viņam ir ļoti laba gaume. Tā, protams, nav mana gaume, bet es viņam ceļā neesmu stājies.

Irēna stāvēja nekustēdamās, tikai viņas acis slīdēja pa vestibilu, kas ar kopēju lielu jumta logu tagad bija apvienots ar viesistabu. Vecajam Džolionam radās dīvaina sajūta. Vai viņa pūlējās izburt kādu no šīs krēslainās, pērļu pelēkos un sudrabainos toņos ieturētās telpas? Viņš būtu izvēlējies zeltu, tas ir spilgtāks un spēcīgāks. Bet dēlam bija franču gaume, un tā šī telpa iznākusi tāda krēslaina un it kā atgādināja cigarešu dūmus, kas pastāvīgi tinās ap Džo, un tikai šur tur šo vienmuļību atdzīvināja kāds zils vai tumši sārts plankums. Viņš sapņoja par kaut ko pavisam citu! Iedomās viņš bija sakāris šinī telpā savas klusās dabas zeltītos ietvaros — šedevrus, ko bija iegādājies tajos laikos, kad gleznas vērtēja pēc to lieluma. Bet kur tās tagad? Pārdotas par pusvelti! Jo tas neizprotamais spēks, kas lika viņam, vienīgajam no visiem Forsaitiem, iet laikam līdzi, bija brīdinājis viņu, lai nepūlas tās saglabāt. Tomēr viņam kabinetā vēl arvien bija «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā».

Viņš kopā ar Irēnu devās augšup pa kāpnēm, lēni, jo sāpes sānos nerimās.

— Te ir vannas istabas, — viņš sacīja, — un citas labierīcības. Es liku tās izklāt ar flīzēm. Tālāk ir bērnistabas. Bet šeit — Džo un viņa sievas istabas. Tās visas savā starpā savienotas. Jūs. droši vien atceraties.

Irēna pamāja ar galvu. Viņi gāja tālāk pa gaiteni un nonāca lielā istabā ar vairākiem logiem, kur atradās šaura gulta.

Šī ir manējā, — vecais Džolions sacīja. Pie sienām bija bērnu fotogrāfijas un akvareļu uzmetumi, un viņš vilcinādamies piemetināja:

Tie ir Džo darbi. Skats no šejienes lielisks. Skaidrā laikā var redzēt Epsomas hipodroma galveno tribīni.

Saule jau bija noslīgusi zemu, aiz mājas, un pāri «brīnišķīgajam skatam» klājās gaiša dūmaka, iztvaikojumi, kas radušies pa garo, laimīgo dienu. Varēja redzēt dažas mājas, bet lauki un koki viegli vīdēja pret tālo, tumsā grimstošo apvārsni.

— Apkārtne mainās, — vecais Džolions aprauti noteica, — tomēr tā paliks, kad mūsu vairs nebūs. Paskatieties uz strazdiem! Kā tie rītos svilpo! Es esmu priecīgs, ka izrāvos no Londonas.

Irēnas seja bija pie pašas loga rūts, un veco Džolionu pārsteidza tās drūmā izteiksme. «Kaut varētu darīt viņu laimīgu!» viņš domāja. «Skaista seja, tikai skumja!» Un, paņēmis trauku ar karstu ūdeni, viņš izgāja gaitenī.

— Te ir Džūnas istaba, — viņš sacīja, atvēris durvis un nolicis krūzi. — Man šķiet, jūs atradīsiet šeit visu, kas vajadzīgs.

Un, aizvēris durvis, devās atpakaļ uz savu istabu. Sukādams matus ar lielo melnkoka suku un slapinādams ar odekolonu pieri, viņš domāja. Irēna bija ieradusies tik dīvaini — kā noslēpumaina, pat romantiska vīzija, it kā tas nezināmais, kas piepilda šādas vēlēšanās, būtu piepildījis viņa alkas pēc sabiedrības, pēc skaistuma. Un spoguļa priekšā viņš saslējās visā savā vēl staltajā augumā, pārlaida suku kuplajām, sirmajām ūsām, aprasināja pieri ar odekolonu un pazvanīja.

— Es aizmirsu pateikt, ka man pusdienās būs viesis. Lai virēja pagatavo kaut ko garšīgu, un pasakiet Bīkonam, lai pusvienpadsmitos piebrauc divjūgu, vajadzēs aizvest viņu atpakaļ uz pilsētu. Vai mis Holija guļ?

Kalpone nezināja, laikam neguļot. Un vecais Džolions uz pirkstgaliem aizlavījās līdz bērnistabai un atvēra durvis, kuru viras viņš pastāvīgi turēja ieeļļotas, lai vakaros varētu nemanīts ieiet un iznākt.

Holija tomēr bija aizmigusi un gulēja kā maza Madonna — viena no tām, ko seno laiku mākslinieki, kad bija uzgleznojuši, nespēja atšķirt no Venēras. Garās, tumšas skropstas noslīgušas pār vaigiem, sejā netraucēts miers — acīm redzot viņai nekas vairs nekaitēja. Un vecais Džolions stāvēja krēslainajā istabā ar pielūgsmes pilnu sirdi. Tik burvīga, nopietna un mīļa šī mazā sejiņa! Vairāk nekā citiem viņam bija dota laimīgā spēja atdzimt savos bērnos. Tie nozīmēja viņa nākamo dzīvi — vienīgi tādu nākamo dzīvi laikam atzina viņa pagāniskais veselais saprāts. Mazajai viss vēl priekšā, un viņa asinis, daļa viņa asiņu rit tās sīkajās dzīsliņās. Viņa mazais draugs, ko viņš gribēja darīt tik laimīgu, cik vien būs viņa spēkos, lai meitene nepazītu neko citu, vienīgi mīlestību. Veco Džolionu pārņēma saviļņojums, un viņš izgāja no istabas, pūlēdamies klusināt lakādas zābaku troksni. Gaitenī viņam ienāca prātā dīvaina doma. Cik savādi, ka bērni izaug par tādām sievietēm kā tās, kam palīdz Irēna, kā viņa pati stāstīja! Sievietes, kas reiz bijušas tādas pašas mazas drostaliņas kā šī, kas pašlaik guļ bērnistabā! «Jāiedod viņai čeks,» viņš prātoja, «nepatīk par tām domāt!» Nekad viņam nebija patikusi doma par šīm nabaga izstumtajām, pārāk dziļi tā aizvainoja viņa patiešām krietno dvēseli, kas slēpās aiz pakļaušanās īpašuma instinktam, pārāk sāpīgi aizvainoja viņa spēcīgākās jūtas — skaistuma mīlestību, kas pat vēl tagad lika viņa sirdij straujāk pukstēt, kad viņš domāja par vakaru skaistas sievietes sabiedrībā. Un viņš devās lejā un pa abpusīgi veramām durvīm uz telpām, kas atradās pagalma pusē. Tur, vīna pagrabā, glabājās vīns, ne lētāks par divām mārciņām pudelē, Steinberg Cabinet , labākais no visiem Reinas vīniem, kas kādreiz nobaudīti, vīns ar nevainojamu aromātu, salds kā persiks — īsts nektārs! Viņš izņēma vienu pudeli, uzmanīgi kā bērnu, un aplūkoja to, pacēlis pret gaismu. Ar putekļu kārtu klāta, šī maigi krāsainā, slaidkaklainā pudele sagādāja viņam patiesu iepriecinājumu. Trīs gados pēc pārcelšanās uz šejieni no pilsētas tas būs pietiekami nostāvējies — nu tam vajadzētu būt lieliskam! Trīsdesmit pieci gadi pagājuši, kopš viņš to nopircis — paldies dievam, viņš nebija zaudējis savu izsmalcināto garšu un ar pilnām tiesībām varēja dzert šādu vīnu. Irēna pratīs to novērtēt — ne mazākās skābuma pazīmes. Viņš noslaucīja pudeli, pats ar savām rokām atkorķēja, noliecās, ieelpoja vīna smaržu, tad devās atpakaļ uz viesistabu.

Irēna stāvēja pie klavierēm, viņa bija noņēmusi cepuri un mežģiņu šalli, tā, ka varēja redzēt zeltainos matus un bālo kaklu. Pelēkā kleitā, pret palisandra koka

klavierēm — tā vecajam Džolionam likās kā skaista glezna.

Viņš sniedza Irēnai roku, un viņi svinīgi iegāja ēdamistabā. Telpā, kas bija iekārtota ar tādu aprēķinu, lai divdesmit četri cilvēki ērti varētu pusdienot, tagad atradās tikai neliels, apaļš galds. Lielais ēdamgalds nomāca veco Džolionu viņa tagadējā vientulībā, viņš bija licis to iznest, kamēr atgriezīsies dēls. Tur divu patiešām labu Rafaeļa Madonnu kopiju sabiedrībā viņš parasti pusdienoja viens. Šajā vakara laikā tā bija vienīgā skumīgā stunda pa visu dienu. Viņš nekad nebija ēdis daudz — kā resnais Svizins vai Silvaness Heitorps, vai Antonijs Tornvortijs, šie agrāko laiku draugi, un pusdienot vienam, kad viņā noraudzījās tikai Madonnas, viņam likās visai bēdīgi, un viņš steidzās paēst, lai ātrāk tiktu pie vairāk apgarota baudījuma — kafijas un cigāra. Taču šovakar bija citādi! Pāri mazajam galdiņam viņš mirdzošām acīm vērās Irēnā un stāstīja par Itāliju un Šveici, par saviem ceļojumiem un citiem piedzīvojumiem, par kuriem viņš vairs nevarēja stāstīt dēlam un mazmeitai, jo tie jau visu zināja. Viņš priecājās par šo jauno klausītāju. Viņš nebija no tiem vecajiem vīriem, kas maļ un maļ vienas un tās pašas atmiņas. Pats ātri nogurdams sarunās ar nesmalkjūtīgiem cilvēkiem, viņš instinktīvi vairījās nogurdināt citus, un iedzimtā tieksme pēc skaistuma darīja viņu īpaši uzmanīgu pret sievietēm. Viņš labprāt būtu ievilcis Irēnu sarunā, taču, kaut arī tā atbildēja, smaidīja un, kā likās, ar patiku klausījās, ko viņš stāsta, viņš visu laiku juta noslēpumaino noslēgtību, kas bija daļa no viņas pievilcības. Vecais Džolions necieta sievietes, kas koķetēja ar acīm un pleciem un pļāpāja bez mitas, un arī nepiekāpīgās sievietes, kas savas domas uzskatīja par likumu un vienmēr zināja vairāk nekā visi citi. Tikai viena īpašība sievietēs viņu saistīja — pievilcība, un, jo rāmāka tā bija, jo vairāk tā viņu valdzināja. Un Irēnai piemita šī pievilcība, netverama kā pēcpusdienas saule pār Itālijas kalniem un ielejām, kas viņam kādreiz tā patika. Un apziņa, ka Irēna ir viena, it kā noslēgusies no pasaules, darīja to viņam vēl tuvāku, viņā modās dīvaina vēlēšanās būt tās sabiedrībā. Kad vīrietim pienācis vecums un nav vairs itin nekādu izredžu uzvarēt, viņam patīk justies drošībā no jauniem sāncenšiem, jo viņš tomēr vēl arvien vēlas būt pirmais savas valdzinātājas sirdī. Vecais Džolions dzēra Reinas vīnu, raudzījās uz Irēnas lūpām un jutās gandrīz kā jaunībā. Bet arī Baltazars raudzījās uz Irēnas lūpām un sirds dziļumos ienīda brīžus, kad aprāvās viņu saruna un pacēlās zaļganās glāzes, pilnas ar zeltainu šķidrumu, kas tam bija pretīgs.

Sāka krēslot, kad viņi iegāja atpakaļ viesistabā. Neizlaizdams no lūpām cigāru, vecais Džolions sacīja:

— Spēlējiet, lūdzu, Šopēnu!

Pēc cigāriem, ko viņi smēķē, un pēc komponistiem, kas viņiem patīk, var iepazīt cilvēku dvēseles. Vecais Džolions necieta stiprus cigārus un Vāgnera muziku. Viņam patika Bēthovens un Mocarts, Hendels un Gluks, Šūmans un aiz kaut kādiem neizdibināmiem iemesliem — Meierbēra operas, taču pēdējos gados viņu bija savaldzinājis Šopēns, tāpat kā glezniecībā viņš bija padevies Botičelli pievilcībai. Paļaudamies šai jaunajai gaumei, viņš apzinājās, ka tā neatbilst Zelta laikmeta standartam. Tā vairs nebija Miltona, Bairona un Tenisona, Rafaela un Ticiāna, Mocarta un Bēthovena poēzija. Tā bija it kā aizplīvurota, viņu poēzija nevienam nedūrās acīs, bet slepus iezagās sirdī un atkausēja to. Nebūdams pārliecināts, vai tas labi, vecais Džolions arī daudz nedomāja, ja tikai varēja klausīties pirmā mūziku vai skatīties otrā gleznas.

Irēna apsēdās pie klavierēm zem elektriskās lampas ar pērļu pelēku abažūru, bet vecais Džolions atlaidās atzveltnes krēslā, tā, lai varētu viņu redzēt, sakrustoja kājas un lēnām sūca cigāru. Viņa brītiņu sēdēja, rokas uz taustiņiem uzlikusi, acīm redzot nevarēdama izšķirties, ko spēlēt. Tad viņa iesāka, un vecajā Džolionā pamodās skumju caurstrāvots, ne ar ko pasaulē nesalīdzināms prieks. Viņš pamazām iegrima it kā transā, tikai reizēm, pa ilgiem starplaikiem sakustējās viņa roka, izņemot cigāru no mutes un atkal atliekot atpakaļ. Tur bija Irēna, izdzertais reinvīns un tabakas aromāts, bet bija tur arī pasaule, kur saules gaisma mainījās ar mēnesnīcu, tur bija dīķi, kuros bradāja stārķi un kuriem pāri liecās zilgani koki, tur kvēloja rozes, sarkanas kā vīns, un stiepās lavandas lauki, kur ganījās pienbaltas govis, tur sieviete, parādībai līdzīga, ar tumšām acīm un baltu kaklu smaidīja, stiepdama pretī rokas, bet no gaisa, kas atgādināja mūziku, krita zvaigzne un aizķērās govij aiz raga. Vecais Džolions atvēra acis. Skaista mūzika, viņa labi spēlēja — brīnum liegs piesitiens! Un viņš atkal aizdarīja acis. Viņš jutās dīvaini skumjš un laimīgs, kā cilvēks, kas stāv zem medaini smaržīgu ziedu pilnas liepas. Nedzīvot vairs savu dzīvi, tikai stāvēt tur, sildīties sievietes acu smaidā un ieelpot ziedu smaržu! Viņš parāva roku — Baltazars bija piecēlies un nolaizījis to.

— Skaisti! — viņš sacīja. — Spēlējiet vēl… vēl Šopēnu!

Irēna atkal sāka spēlēt. Tagad veco Džolionu pārsteidza līdzība starp viņu un Šopēna muziku. Tas pats līganums, ko viņš bija ievērojis Irēnas gaitā, bija arī viņas spēlē un viņas izraudzītajā «Noktirnē», viņas acu liegajā tumšumā, gaismā, kas krita viņas matos, un mirdzumā, ko izstaroja zeltainais mēness. Viņa bija pavedinoša — jā! Taču ne viņai, ne šai mūzikai nepiemita nekas no Dalilas. Gara, zilgana dūmu spirāle pacēlās no vecā Džoliona cigāra un izklīda. «Tā mēs pazūdam!» viņš domāja. «Nav vairs skaistuma! Nekā?»

Irēna atkal mitējās spēlēt.

— Vai nevēlaties paklausīties Gluku? Viņš mēdza komponēt saules apspīdētā dārzā, ar Reinas vīna pudeli blakus.

— Jā, jā! Spēlējiet «Orfeju».

Un atkal ap veco Džolionu pletās zeltainu un sudrabainu puķu lauki, balti stāvi līgojās saules mirdzā, koši putni laidelējās šurpu turpu. Visur bija vasara. Viņa dvēselē uzbangoja salda smeldze un nožēla. No cigāra nokrita pelni, un, ņemdams mutautu, lai tos nopurinātu, viņš ieelpoja jauktu tabakas un odekolona smaržu. «Ak!» viņš nodomāja. «Tā ir tikai atvasara!» Un viņš sacīja:

—    Jūs neesat spēlējusi Che faro[4] .

Irēna neatbildēja, nepakustējās. Vecais Džolions nojauta kaut ko — it kā savādu apmulsumu. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Irēna pieceļas un novēršas, un viņu pār ņēma žēlums. Cik neapdomīgi! Taču viņa, tāpat kā Orfejs, meklēja savu zaudēto šajā atmiņu telpā! Satraukts līdz sirds dziļumiem, vecais Džolions piecēlās. Irēna bija aizgājusi pie lielā loga viesistabas otrā galā. Viņš nedroši sekoja. Viņa bija piespiedusi rokas pie krūtīm, varēja redzēt tikai gluži baltu nobālušu vaigu. Un dziļā saviļņojumā viņš sacīja:

— Nevajag tā, mīļā!

Šie vārdi viņam izrāvās pavisam neviļus, tā viņš mēdza mierināt Holiju, kad tai kaut kas kaitēja, taču Irēnā tie izraisīja sāpes. Viņa aizsedza ar rokām seju un sāka raudāt.

Vecais Džolions stāvēja, vērdamies viņā ar dziļi iegrimušajām veca vīra acīm. Irēna tā kaunējās sava jūtu izplūduma, kas bija tik neparasts viņas savaldībai un mieram, ka likās — viņa nekad nebija citu klātbūtnē ļāvusi vaļu izmisumam.

— Nevajag… nevajag! — vecais Džolions čukstēja un, bijīgi pastiepis roku, pieskārās Irēnai. Viņa apgriezās un piespieda rokās paslēpto seju viņam pie krūtīm. Vecais Džolions stāvēja nekustēdamies, turēdams kalsno roku viņai uz pleca. Lai viņa izraudas — tad viņai būs vieglāk! Bet Baltazars nesaprašanā apsēdās un raudzījās viņos.

Logs vēl bija vaļā, aizkari nebija aizvilkti, un dziestošā dienas gaisma no ārienes sajaucās ar iekšējo apgaismojumu. Smaržoja nule pļauta zāle. No ilgajā mūžā krājušās pieredzes zinādams, kas vajadzīgs, vecais Džolions neteica ne vārda. Pat bēdas ar laiku izraudas. Vienīgi Laiks var remdēt skumjas, Laiks, kas zina, kā mainās visi noskaņojumi, norimst jūtu saviļņojumi, Laiks — lielais mierinātājs. Viņam ienāca prātā vārdi: «Kā briedis brēc pēc veldzējošiem strautiem» — taču tie viņam neko nenozīmēja. Tad uzvēdīja vijolīšu smarža, un viņš zināja, ka Irēna slauka acis. Viņš pastiepa uz priekšu zodu, piespieda ūsas viņai pie pieres un juta, ka viņa visa dreb — kā koks, kas purina nost lietus lāses. Irēna pievilka viņa roku pie lūpām, it kā sacīdama: «Nu viss ir pāri! Piedodiet man!»

Šis skūpsts diezin kāpēc viesa viņā klusu prieku. Viņš aizveda Irēnu atpakaļ pie klavierēm. Bet Baltazars sekoja viņiem un nolika pusdienās apēstās karbonādes kaulu viņiem pie kājām.

Vēlēdamies izklīdināt atmiņas par šo jūtu uzliesmojumu, viņš nevarēja iedomāt nekā labāka par porcelānu un, lēnām apstaigādams kopā ar Irēnu skapjus citu pēc cita, ņēma ārā Drēzdenes, Laustoftas un Čelsijas porcelāna darinājumus un grozīja tos savās kalsnajās, dzīslainajās rokās, kuru āda ar retiem vasaras raibumiem liecināja par lielu vecumu.

— To es nopirku pie Džobsona, — viņš stāstīja, — samaksāju trīsdesmit mārciņas. Ļoti vecs. Tas suns gan visur izmētā savus kaulus. Šo veco kausu es dabūju ūtrupē, kad izputēja izlaidīgais marķīzs. Bet jūs jau to neatceraties. Redziet, tas ir jauks Čelsijas porcelāns. Nu, kā jūs domājat, kas tas ir? — Un viņš priecājās, juzdams, ka Irēna ir apveltīta ar labu gaumi un patiešām ar interesi aplūko šos viņa dārgumus. Galu galā nekas taču tā nenomierina nervus kā porcelāna priekšmets, par kura marku var izcelties domstarpības.

Kad beidzot atskanēja ratu rīboņa, vecais Džolions sacīja:

— Jums atkal jāatbrauc. Atbrauciet uz brokastīm, tad es jums tos parādīšu dienas gaismā un redzēsiet manu mazo — viņa ir maza, mīļa drostaliņa. Suns, kā liekas, jums ir pieķēries.

Baltazars, juzdams, ka Irēna taisās iet projām, glaudās viņai pie kājām. Ārā ejot, vecais Džolions teica:

—   Viņš jūs aizvedīs uz mājām stundā un piecpadsmit minūtēs. Ņemiet to, izlietojiet savu protežē labā. — Un viņš iespieda Irēnai rokā čeku par piecdesmit mārciņām. Redzēja, kā iemirdzas viņas acis, dzirdēja kluso: «Ak tēvoci Džolion!» — un viņā uzbangoja prieka vilnis. Tas nozīmēja, ka dažiem nabaga radījumiem būs palīdzēts, un tas nozīmēja, ka viņa atkal atnāks. Viņš pasniedzās pa karietes lodziņu un vēlreiz paspieda Irēnas roku. Kariete aizripoja. Viņš stāvēja, raudzīdamies mēnesī un koku ēnās, un domāja: «Burvīga nakts! Viņa…»

II

Divas lietainas dienas — un sākās rāma, saulaina vasara.

Vecais Džolions gāja pastaigāties un sarunājās ar Holiju. Sākumā viņš jutās it kā lielāks un jaunu spēku pilns, tad kļuva nemierīgs. Gandrīz katru pēcpusdienu viņi devās uz birztalu un aizgāja līdz izgāztajam kokam. «Nē, viņas nav!» viņš nodomāja. «Protams, nav!» Un viņš jutās mazliet mazāks un, mājās ejot, smagiem soļiem kāpa kalnup, piespiedis roku pie kreisajiem sāniem. Reizumis viņam pazibēja doma: «Vai viņa bija šeit — vai es tikai sapņoju?» Un viņš ilgi vērās tālē, bet Baltazars vērās viņā. Protams, viņa vairs nenāks! Vēstules no Spānijas viņš atplēsa ar daudz mazāku interesi. Viņi rakstīja, ka atgriezīšoties tikai jūlijā. Vecais Džolions juta — cik dīvaini! — ka viņš to viegli piecietis. Ik reizes pie pusdienu galda viņš piemiegtām acīm paraudzījās uz to vietu, kur Irēna todien sēdēja. Viņas tur nebija, un viņa skatiens atkal atslāba.

Septītajā pēcpusdienā viņš nolēma: «Jāaizbrauc uz pilsētu un jānopērk zābaki.» Viņš lika Bīkonam sagatavot karieti un aizbrauca. Pa ceļam no Patnijas uz Haidparku viņš nodomāja: «Es varētu aizbraukt uz Celsiju un apciemot viņu.» Un uzsauca:

— Aizvediet mani tur, kur jūs tovakar vedāt dāmu, kas bija pie manis.

Kučieris pievērsa viņam savu plato, sarkano seju, un biezās lūpas jautāja:

— Dāmu pelēkā, ser?

— Jā, dāmu pelēkā. — Kādas citas dāmas tad vēl bija? Stulbenis!

Kariete apstājās pie mazas trīsstāvu īres mājas, nomaļus, pie upes. Ar ievingrinātu aci vecais Džolions tūdaļ redzēja, ka dzīvokļi tur lēti. «Jādomā, ap sešdesmit mārciņu gadā,» viņš prātoja un, iekšā iegājis, sāka pētīt iedzīvotāju sarakstu. Uzvārda «Forsaits» tur nebija, bet pretī uzrakstam «Otrais stāvs, dzīvoklis c» vārdi: «Misis Irēna Herona». A! Viņa pieņēmusi savu meitas vārdu! Vecajam Džolionam tas diezin kāpēc patika. Viņš lēnām kāpa augšup, sānos mazliet smeldza. Brīdi pastāvēja nepiezvanījis, kamēr pārgāja smaguma un satraukuma sajūta. Viņas nebūs mājās! Un tad vēl zābaki! Kas par iedomu! Kam viņam tādā vecumā vairs zābaki? Viņš nespēja novalkāt tos, kas jau bija.

Vai misis Herona mājās?

Jā, ser.

Pieteiciet Džolionu Forsaitu.

Jā, ser, lūdzu, nāciet šeit!

Vecais Džolions sekoja ļoti jaunajai kalponei — tai nevarēja būt vairāk par sešpadsmit — ļoti mazā viesistabā, kur aizkari bija nolaisti, lai pasargātu no saules. Tur atradās neliels pianīno un vairāk gandrīz nekas, ja nepiemin vieglu smaržu un labu gaumi. Vecais Džolions ar cepuri rokā stāvēja istabas vidū un domāja: «Laikam gan viņai grūti klājas!» Virs kamīna karājās spogulis, un viņš ieraudzīja tajā savu attēlu. Vecs vīrs! Viņš izdzirdēja drēbju čaukstoņu un apgriezās. Irēna bija tik tuvu, ka vecā Džoliona ūsas gandrīz pieskārās viņas pierei, tieši tajā vietā, kur sākās sudraba pavedieni viņas matos.

— Es braucu uz pilsētu, — viņš sacīja. — Ienāca prātā iegriezties pie jums un apjautāties, kā jūs tovakar nokļuvāt mājās.

Un, redzēdams viņas smaidu, pēkšņi juta atvieglojumu. Varbūt Irēna patiešām priecājas par viņa apciemojumu.

— Vai nevēlaties pavizināties pa Haidparku? Uzlieciet cepuri un brauksim!

Taču, kad. Irēna aizgāja uzlikt cepuri, viņš sadrūma. Haidparks! Džeimss un Emīlija! Niklasa sieva vai kāds cits no viņa dārgajiem radiniekiem droši vien būs tur, skatīsies, mutes atplētuši. Un vēlāk staigās un trīs mēles gar viņu un Irēnu. Labāk ne! Viņš negribēja atjaunot Forsaitu Biržā pagātnes atmiņas. Viņš noņēma sirmu matu no savu cieši aizpogāto vizītsvārku atloka un pārvilka ar roku pār vaigiem, ūsām un stūrgalvīgo zodu. Zem vaigu kauliem varēja just dziļus dobumus. Pēdējā laikā viņš maz ēda — vajadzēs paprasīt tam šarlatānam, kas ārstē Holiju, lai izraksta viņam kaut ko spēcinošu. Irēna atnāca, un, jau karietē sēžot, viņš sacīja:

— Varbūt labāk pasēdēsim Kensingtonas parkā?

Un piebilda, piemiedzis aci: — Tur neviens mūs neredzēs, — it kā Irēna būtu uzminējusi viņa slepenās domas.

Izkāpuši no karietes, viņi iegāja šajā izvēlētajā teritorijā un devās uz dīķa pusi.

— Jūs, kā redzu, esat pieņēmusi atpakaļ savu agrāko uzvārdu, — vecais Džolions sacīja. — Es to nenožēloju.

Irēna pieķērās viņam pie rokas.

Vai Džūna man ir piedevusi, tēvoci Džolion? Viņš rāmi atbildēja:

Jā, jā, protams, kāpēc ne?

Un jūs?

— Es? Es jums piedevu, tiklīdz uzzināju visu patiesību. — Un varbūt viņš arī bija piedevis. Viņa dabā bija vienmēr nostāties skaistuma pusē.

Irēna dziļi uzelpoja.

— Es nekad neesmu nožēlojusi — es to nespēju. Vai jūs kādreiz esat ļoti dziļi mīlējis, tēvoci Džolion?

Dzirdot šo savādo jautājumu, vecais Džolions apmulsis raudzījās tālē. Vai viņš bija dziļi mīlējis? Laikam gan ne, vismaz viņš nevarēja atcerēties. Taču viņš negribēja to sacīt šai jaunajai sievietei, kuras roka turējās pie viņa rokas, kura it kā dzīvoja atmiņās par traģisko mīlestību. Un viņš domāja: «Ja es tevi būtu saticis, kad biju jauns, es… es laikam gan būtu zaudējis galvu.» Viņu pārņēma vēlēšanās izlīdzēties ar vispārējām frāzēm.

Mīlestība ir dīvaina, — viņš teica, — bieži vien liktenīga. Grieķiem — vai ne? — mīlestība bija dieviete, un laikam viņiem bija taisnība, bet viņi taču dzīvoja Zelta laikmetā.

Fils viņus dievināja.

Fils! Šis vārds viņu nepatīkami satrauca, jo, spēdams saskatīt visus blakus apstākļus, viņš piepeši aptvēra, kāpēc Irēna piecieš viņa sabiedrību. Viņa gribēja runāt par savu mīļoto! Nu lai, ja tas viņai dara prieku! Un viņš sacīja:

Tā! Viņā laikam bija kaut kas no tēlnieka.

Jā. Viņam patika līdzsvars un simetrija. Viņam patika grieķi tāpēc, ka tie ar visu dvēseli nodevās mākslai.

Līdzsvars! Cik vecais Džolions atcerējās, tam jauneklim pilnīgi trūka līdzsvara. Par simetriju runājot… augums viņam, bez šaubām, bija labs, bet savādās acis un izspiestie vaigu kauli… Simetrija?

— Arī jūs piederat pie Zelta laikmeta, tēvoci Džolion.

Vecais Džolions uzlūkoja Irēnu. Vai tā par viņu zobojās? Nē, viņas acis bija maigas kā samts. Varbūt glaimo viņam? Bet kāpēc tas būtu vajadzīgs? No tāda veca vīra kā viņš taču neko nevarēja gaidīt.

— Fils tā domāja. Viņš arvien sacīja: «Bet es taču nevaru teikt viņam, ka jūsmoju par viņu.»

A! Atkal tas pats. Viņas mirušais mīļotais, viņas vēlēšanās runāt par to! Un vecais Džolions paspieda Irēnas roku, gan aiz dusmām par šīm atmiņām, gan aiz pateicības, it kā apzinādamies, ka šīs atmiņas viņus saista.

— Bozinijs bija ļoti spējīgs jauneklis, — viņš teica. — Karsti. Es vairs nepanesu karstuma. Apsēdīsimies.

Viņi apsēdās krēslos zem kastaņas, kuras platās lapas pasargāja viņus no pēcpusdienas rāmā mirdzuma. Patīkami sēdēt un raudzīties Irēnā, un just, ka tai patīk būt kopā ar viņu. Un vēlēšanās, ja iespējams, padziļināt šo patiku mudināja viņu turpināt:

Droši vien jūs pazināt viņu tādu, kādu es viņu nekad neredzēju. Jums taču viņš parādīja sevi no vislabākās puses. Viņa uzskati par mākslu man likās mazliet… neparasti. — Viņš gandrīz pateica «jaunmodīgi».

Jā, bet viņš arvien sacīja, ka jums esot daiļuma izjūta.

Vecais Džolions nodomāja: «Tā jau nu viņš sacīja!» Taču, pametis ar aci, atteica:

— Jā, tas tiesa, citādi es te ar jums nesēdētu. Cik viņa valdzinoša, kad smaida tā, ar acīm!

— Pēc viņa domām, jūsu sirds esot viena no tām, kas nekad nenoveco. Fils labi pazina cilvēkus.

Vecais Džolions neticēja šiem glaimiem, ko izraisīja pagātne, vēlēšanās runāt par mirušo mīļoto — nepavisam arī ne; tomēr kāri klausījās tos, jo Irēna iepriecināja viņa acis un sirdi, kas — patiešām! — nebija novecojusi. Vai tāpēc, ka viņš pretēji Irēnai un viņas mirušajam mīļotajam nekad nebija neprātīgi mīlējis, nekad nebija zaudējis līdzsvaru un simetrijas apziņu? Toties tagad, astoņdesmit piecu gadu vecumā, viņš vēl spēja jūsmot par skaistumu. Un viņš domāja: «Kaut es būtu gleznotājs vai tēlnieks! Bet es esmu vecs vīrs. Dzelzs jākaļ, kamēr karsta.»

Kāds pāris rokrokā aizgāja pa zālāju garām viņu kastaņas ēnai. Saule nežēlīgi apspīdēja bālās, nogurušās, nekoptās sejas.

— Cilvēks ir neglīts radījums, — vecais Džolions piepeši ieteicās. — Es brīnos, kā mīla tam tiek pāri.

Mīla pārvar visu!

Jaunie tā domā, — klusi sacīja vecais Džolions.

— Mīla nepazīst ne vecuma, ne robežu, ne nāves. Irēnas bālā seja kvēloja, krūtis strauji cilājās, acis mirdzēja lielas, tumšas un maigas — viņa izskatījās kā atdzimusi Venēra. Taču tūdaļ sekoja reakcija, un vecais Džolions, aci piemiedzis, noteica:

— Protams, ja tā pazītu robežas, tad mūsu nebūtu pasaulē. Tai patiešām daudz kas jāpacieš.

Tad, noņēmis cilindru, pārvilka tam ar piedurkni. Šī lielā, smagā cepure karsēja viņam pieri. Pēdējā laikā viņam bieži asinis sakāpa galvā — asinis vairs neriņķoja normāli.

Irēna vēl arvien sēdēja, tālumā vērdamās, tad piepeši klusu sacīja:

— Cik savādi, ka es vēl dzīvoju!

Džo vārdi «neprātīgi izmisusi» uzpeldēja vecajam Džolionam atmiņā.

Jā, — viņš sacīja, — mans dēls jūs toreiz redzējis … tajā dienā.

Vai tas bija jūsu dēls? Es dzirdēju kādu balsi priekšnamā, pirmajā mirklī domāju, ka tas ir… Fils.

Vecais Džolions redzēja, ka Irēnai dreb lūpas. Viņa aizsedza tās ar roku, tad atkal to atņēma un mierīgi turpināja:

— Tajā naktī es aizgāju pie upes. Kāda sieviete mani saķēra aiz drēbēm. Viņa pastāstīja man par savu dzīvi. Zinot, kā citi cieš, kļūst kauns.

— Viena no tām?

Irēna pamāja ar galvu, un vecajā Džolionā modās pretīgums, tāds pretīgums, ko jūt cilvēks, kas nekad nav cīnījies ar izmisumu. Gandrīz pret savu gribu viņš sacīja:

— Pastāstiet man, lūdzu!

— Man bija vienalga — dzīvot vai mirt. Kad cilvēks ir tādā stāvoklī, Liktenis sāk to saudzēt. Viņa rūpējās par mani trīs dienas — neatstāja mani ne uz mirkli. Man nebija naudas. Tāpēc es tagad daru viņu labā, ko vien varu.

Bet vecais Džolions domāja: «Nebija naudas!» Vai varēja būt vēl briesmīgāks liktenis? Viss cits saistījās ar to.

— Kaut jūs būtu atnākusi pie manis, — viņš sacīja. — Kāpēc jūs nenācāt?

Irēna neatbildēja.

— Droši vien tāpēc, ka esmu Forsaits. Vai varbūt Džūnas dēļ? Kā jums tagad klājas?

Viņa acis neviļus pārslīdēja Irēnas stāvam. Varbūt pat tagad viņa ir,.. Taču viņa nebija vāja — nemaz ne!

— Man ir piecdesmit mārciņas gadā, pilnīgi pietiek. Šī atbilde veco Džolionu nepārliecināja, viņš nespēja ticēt. Un šis Soumss! Taču taisnīguma apziņa viņam neļāva to nosodīt. Nē, viņa noteikti būtu drīzāk nomirusi nekā pieņēmusi vēl kaut peniju no tā. Kaut arī viņa likās maiga, viņā droši vien slēpās spēks — spēks un uzticība. Kā gan šis Bozinijs varēja tā skriet nāvē un pamest viņu postā?

— Bet tagad jums jānāk pie manis, ja vien jums, kas vajadzīgs, — viņš teica, — citādi es sadusmošos. — Viņš uzlika cepuri un piecēlās. — Iesim, padzersim tēju. Es liku tam sliņķim stundu atpūtināt zirgus un tad braukt pie jums. Tagad paņemsim ormani, es vairs nevaru staigāt tik daudz kā agrāk.

Bija tik labi aiziet līdz parka Kensingtonas galam, dzirdot Irēnas balsi, redzot viņas acis, jūtot viņas daiļā auguma liego skaistumu. Bija tik labi dzert tēju Haistrītā pie Rafela. No turienes vecais Džolions iznāca ar lielu šokolādes kārbu aukliņā uz mazā pirkstiņa. Labi bija braukt atpakaļ uz Celsiju, sūcot cigāru. Irēna bija apsolījusi svētdien atbraukt un atkal spēlēt viņam, un domās viņš jau plūca neļķes un agrās rozes, ko viņai iedot līdzi uz. pilsētu. Bija prieks sagādāt viņai prieku, ja tikai tāds vecs vīrs varēja sagādāt prieku. Kariete jau gaidīja, kad viņi atbrauca. Kā tad citādi! Bet, kad to gaidīja, šis zellis vienmēr nokavējās! Vecais Džolions uz mirkli iegāja pie Irēnas atvadīties. Mazajā, tumšajā priekšnamā pretīgi oda pēc pačulijas eļļas, un sienmalē uz sola — vienīgās mēbeles — sēdēja kāda sieviete. Viņš dzirdēja Irēnu klusi sakām: «Lūdzu, pagaidiet mirklīti!» Mazajā viesistabā, kad durvis aiz viņiem aizvērās, viņš nopietni jautāja:

Viena no jūsu protežē?

Jā. Tagad, pateicoties jums, es varu kaut ko darīt viņas labā.

Vecais Džolions stāvēja, ar stingu skatienu vērdamies diezin kur un glaudīdams zodu, kura spēcīgums savā laikā tik daudzus bija atbaidījis. Viņu sāpināja un biedēja doma, ka Irēnai ir tik ciešs kontakts ar šo no sabiedrības izstumto. Ko viņa varēja darīt šo sieviešu labā? Nekā. Vienīgi varbūt kaitēt savai reputācijai un iedzīvoties nepatikšanās. Un viņš sacīja:

Esiet uzmanīga, mīļā! Ļaudis mēdz visam piešķirt visļaunāko nozīmi.

To es zinu.

Veco Džolionu mulsināja Irēnas mierīgais smaids. — Tātad svētdien, — viņš sacīja. — Uz redzēšanos! Irēna pagrieza vaigu, lai saņemtu viņa skūpstu.

Uz redzēšanos, — viņš atkārtoja. — Saudzējiet sevi! — Un devās ārā, pūlēdamies neredzēt stāvu uz sola. Mājup viņš brauca pa Hemersmitu, jo gribēja iegriezties kādā zināmā veikalā un likt, lai nogādā Irēnai divus dučus labākā burgundieša. Viņai droši vien dažreiz nepieciešams atspirdzināties! Tikai Ričmondas parkā viņš atcerējās, ka braucis uz pilsētu pasūtīt zābakus, un brīnījās, kā viņam varējusi rasties tāda muļķīga iedoma.

III

Nekad pagātnes vīzijas, kas parasti drūzmējas ap veciem vīriem, nebija tik saudzīgi izturējušās pret veco Džolionu kā šajās septiņdesmit stundās, kās šķīra viņu no svētdienas. Viņam smaidīja tikai nezināmā burvības apņemtā nākotnes vīzija. Vecais Džolions tagad nejuta nemiera un negāja uz birztalu pie izgāztā koka, jo viņa bija apsolījusies atbraukt brokastīs. Azaids arvien saistās ar kaut kādu apbrīnojamu noteiktības sajūtu, kas spēj izklīdināt veselu gūzmu šaubu mākoņu, jo pusdienās vai vakariņās ielūgtu cilvēku var aizkavēt tikai sevišķi nopietni iemesli. Viņš bieži spēlēja ar Holiju kriketu, padeva viņai bumbas, bet viņa sita, lai brīvdienās savukārt varētu piespēlēt Džolijam. Jo viņā nebija nekā forsaitiska, turpretī Džolijs — īsts Forsaits, un Forsaiti vienmēr sit, kamēr neaiziet atpūtā un nesasniedz astoņdesmit piecu gadu vecumu. Baltazars, kas arvien bija klāt, metās virsū bumbai, kad vien paspēja, un zēnam, kas atsita bumbu, seja drīz vien pietvīka kā mēness vasaras naktī. Un tāpēc, ka gaidīšanas laiks arvien saīsinājās, katra diena likās garāka un laimīgāka nekā iepriekšējā. Piektdienas vakarā viņš iedzēra zāles pret aknu sāpēm, sānos stipri smeldza, un, kaut arī nesāpēja tajos sānos, kur atrodas aknas, šīs zāles tomēr bija nepārspējams ārstniecības līdzeklis. Ja kāds viņam sacītu, ka viņš atradis sev dzīvē jaunu satraukuma avotu un ka satraukums viņam kaitīgs, viņš tam atbildētu ar savu dziļi iegrimušo tēraudpelēko acu mierīgo, gandrīz vai izaicinošo skatienu, kaš it kā runāja: «Es pats zinu labāk.» Tāds viņš arvien bija un tāds arī palika.

Svētdienas rītā, kad Holija ar savu audzinātāju aizgāja uz baznīcu, viņš devās uz zemeņu dobēm. Tur Baltazara pavadībā viņš rūpīgi pārmeklēja cerus un sadabūja vismaz divi duči pilnīgi nogatavojušos ogu. Locīšanās viņam bija kaitīga, sāka reibt galva, un piere pietvīka gluži sarkana. Novietojis ogas šķīvī uz ēdamgalda, viņš nomazgāja rokas un saslapināja ar odekolonu pieri. Pie spoguļa stāvot, viņam pēkšņi likās, ka viņš kļuvis vājāks. Kāds «diegs» viņš bija jaunībā! Patīkami būt slaidam — viņš nevarēja ciest resnus cilvēkus. Tomēr viņa vaigi varbūt bija pārāk iekrituši! Irēnai vajadzēja atbraukt ar vilcienu pusvienos un nākt pa ceļu garām Geidža fermai birztalas viņā galā. Paraudzījies Džūnas istabā, vai tur nolikts karsts ūdens, vecais Džolions devās viņai pretī, nesteigdamies, jo sirds viņam pukstēja ātri un nevienmērīgi. Gaisā vīdēja saldas smaržas, dziedāja cīruļi, un varēja redzēt Epsomas galveno tribīni. Brīnišķīga diena! Laikam gan tieši tādā dienā pirms sešiem gadiem Soumss atveda šurp Boziniju apskatīt gruntsgabalu, pirms sāka būvēt. Vietu, kur celt māju, bija izvēlējies Bozinijs — kā Džūna atkal un atkal tika viņam stāstījusi. Pēdējā laikā viņš bieži domāja par šo jauno vīrieti, it kā tā gars patiešām klaiņotu šajā pēdējā darba laukā, cerībā ieraudzīt Irēnu. Bozinijs — vienīgais, kam piederējusi viņas sirds, kam viņa bija aizrautībā atdevusi sevi visu. Viņa vecumā, protams, bija grūti visu to iedomāties, taču viņā modās dīvaina, neapjaušama smeldze — it kā klusa, kāda cita cilvēka greizsirdība un vēl citas, cēlākas jūtas — žēlums, ka šī mīla tik ātri zudusi. Daži īsi mēneši — un visam beigas! Jā, jā! Birztalas malā viņš palūkojās pulkstenī — tikai ceturksnis pāri divpadsmitiem, divdesmit piecas minūtes vēl jāgaida. Un tad, nogriezies taciņas līkumā, viņš ieraudzīja Irēnu tieši tajā pašā vietā, kur pirmo reizi — uz izgāztā koka, un saprata, ka viņa atbraukusi ar iepriekšējo vilcienu, lai pasēdētu šeit vientulībā stundas divas, ne mazāk. Divas stundas viņas sabiedrībā — zaudētas! Kas tās par atmiņām, kas dara šo izgāzto koku viņai tik dārgu? Vecā Džoliona domas izpaudās viņa sejā, jo Irēna tūdaļ sacīja:

Piedodiet man, tēvoci Džolion! Šajā vietā es pirmo reizi kaut ko uzzināju.

Jā, jā. Nāciet šurp, kad vien vēlaties. Jūs izskatāties mazliet nogurusi, laikam pārāk nopūlaties ar stundām.

Veco Džolionu uztrauca tas, ka Irēna deva stundas. Mācīt veselu baru skuķu, kas ar saviem resnajiem pirkstiem bungo gammas!

Kur jūs mācāt? — viņš jautāja.

Par laimi, lielāko tiesu ebreju ģimenēs.

Vecais Džolions apmulsa — visiem Forsaitiem ebreji liekas dīvaini un šaubīgi.

Viņi mīl mūziku, un viņi ir ļoti sirsnīgi.

Nu, lai tikai viņi tādi nebūtu, pie velna!

Viņš paņēma Irēnu zem rokas — ejot kalnup, viņam vienmēr sāpēja sānos — un sacīja:

— Vai jūs kādreiz esat redzējusi kaut ko skaistāku par šīm gundegām? Saplaukušas vienā naktī.

Viņas acis šķita slīdam pāri laukam, līdzīgi bitēm, kas meklē ziedus un medu.

Es gribēju, lai jūs tās apskatāt — neļāvu pagaidām tur ganīt govis. — Tad, atcerēdamies, ka Irēna nākusi šurp, vēlēdamās parunāt par Boziniju, viņš parādīja uz tornīti ar pulksteni, kas pacēlās virs kūtīm:

Viņš droši vien nebūtu ļāvis man to celt — cik es atceros, viņam nebija laika izjūtas.

Taču Irēna, cieši turēdamās pie viņa rokas, runāja vienīgi par puķēm, un viņš zināja, ka tas darīts ar nolūku — lai viņš nejustu, ka Irēnu šurp atvedušas atmiņas par savu mirušo mīļoto.

— Skaistākais zieds, ko es jums varu parādīt, — viņš sacīja it kā pacilāti, — ir mana mazā. Viņa tūdaļ pārnāks no baznīcas. Viņā ir kaut kas tāds, kas man mazliet atgādina jūs. — Viņam nemaz nelikās savādi, ka viņš savu domu izteica tā un nevis: «Jums piemīt kaut kas tāds, kas man mazliet atgādina viņu.» — A! Tur jau viņa nāk!

Holija skrēja pie viņiem no vecā ozola puses, pa priekšu savai vecīgajai audzinātājai francūzietei, kas jau divdesmit divus gadus — kopš Štrasburgas aplenkuma — cieta no gremošanas traucējumiem. Soļus desmit atstatu meitene apstājās un glaudīja Baltazaru, izlikdamās, ka tieši tāpēc atskrējusi. Vecais Džolions, kurš viņu labi saprata, sacīja:

— Nu, manu mīlulīt, te ir apsolītā dāma pelēkā.

Holija piecēlās un paskatījās. Vecais Džolions piemiegtām acīm vēroja viņas abas: Irēna smaidīja, Holijas sejā sākumā bija nopietna ziņkāre, to nomainīja kautrs smaids un beidzot vēl kāda dziļāka izteiksme. Viņai bija daiļuma izjūta, šim bērnam — viņa prata novērtēt! Jauki bija noskatīties, kā viņas abas saskūpstījās.

— Misis Herona, mam'zelle Bosa. Nu, mam'zelle , vai bija labs sprediķis?

Tagad, kad viņam vairs nebija atlicis ilgi dzīvot, pamazām zuda arī interese par baznīcu un viņa uzmanību vēl saistīja vienīgi tā dievkalpojuma daļa, kas attiecās uz šo pasauli. Mam'zelle Bosa, kas bija kalpojusi ļoti labās ģimenēs, pastiepa zirnekļa taustekļiem līdzīgu roku melnā glazē cimdā, un skumīgās acis viņas kalsnajā, dzeltenīgajā sejā it kā jautāja: «Vai jūs esat labi audzdzdzināta?» Kad Holija vai Džolijs darīja kaut ko tādu, kas viņai nepatika, un tas gadījās diezgan bieži, viņa sacīja tiem: «Mazie Teilori nekad tā nedarīja — tie bija tik labi audzdzdzināti bērni.» Džolijs ienīda mazos Teilorus, Holija briesmīgi brīnījās, kāpēc viņa nespēj būt līdzīga tiem. «Sīka, neizprotama dvēselīte,» vecais Džolions domāja, «šī mam'zelle Bosa.»

Brokastis izdevās lieliskas. No šampinjoniem, ko viņš pats bija izvēlējies siltumnīcā, no paša lasītajām zemenēm un vēl vienas pudeles Steinberg Cabinet vecais Džolions jutās it kā apgarots, kaut arī bija pārliecināts, ka otrā dienā viņam būs ekzēmas lēkme. Pēc brokastīm viņi sēdēja zem ozola un dzēra turku kafiju. Vecais Džolions nemaz nenoskuma, kad mademoiselle Bosa šķīrās no viņiem, lai uzrakstītu, kā parasti svētdienās, vēstuli savai māsai, kas reiz gandrīz bija izpostījusi savu nākotni, norīdama kniepadatu. Šo gadījumu mademoiselle ik dienas atgādināja bērniem par brīdinājumu, lai tie ēd lēnām un kārtīgi sakož kumosu. Lejā piekalnē uz zemē paklātas ratu segas Holija un Baltazars ķircināja un apmīļoja viens otru, bet vecais Džolions ozola ēnā, sakrustojis kājas un ar baudu smēķēdams cigāru, raudzījās Irēnā, kas sēdēja šūpolēs. Trauslais, pelēkais stāvs viegli līgojas, pāri tam dejo reti saules zaķīši, lūpas pavērtas, acis tumšas un maigas zem mazliet nolaistiem plakstiņiem… Irēna šķita apmierināta. Protams, šis apciemojums nāca viņai par labu! Vecuma patmīlība vēl nebija pilnīgi pārņēmusi veco Džolionu, viņš vēl spēja priecāties, ja citi bija iepriecināti, apzinājās, ka tas, ko viņš vēlas, lai arī tas ir daudz, tomēr nav pats svarīgākais.

— Šeit ir mierīgi, — viņš sacīja. — Nebrauciet šurp, ja jums te garlaicīgi. Tomēr ir patīkami jūs redzēt. Vienīgi manas mazās mīlules seja mani var iepriecināt un jūsējā.

Irēnas smaids liecināja, ka šāda atzinība viņai nav vienaldzīga, un tas nomierināja veco Džolionu.

Tie nav tukši vārdi, — viņš turpināja. — Es nekad neesmu sievietei teicis, ka viņa man patīk, ja tā nav. Taisnību sakot, es nezinu, kad esmu sacījis kādai sievietei, ka viņa man patīk, izņemot savai sievai jaunības dienās. Bet sievas jau ir jocīgas. — Viņš apklusa, tad pēkšņi atkal atsāka:

Viņa arvien gribēja, lai es to atkārtoju biežāk, nekā es to jutu. Ko lai dara. — Viņa seja pauda it kā apmulsumu, un, baidīdamies, vai nav pateicis kaut ko nepatīkamu, viņš steidzīgi turpināja:

Kad mana mazā precēsies, es ceru, ka viņa atradīs sev tādu cilvēku, kas saprot sievietes jūtas. Es to vairs nepiedzīvošu, bet tagad laulības dzīvē pārāk daudz dažādu sarežģījumu. Es negribētu, ka viņai tādi gadītos. — Un, juzdams, ka sarunājis vēl vairāk aplamību, piebilda: — Tas suns nu gan var kasīties!

Iestājās klusums. Ko viņa domāja, šī daiļā būtne, kuras dzīve bija sapostīta, kurai zudusi mīla, bet kura tomēr radīta mīlai? Varbūt kādreiz, kad viņa vairs nebūs, tā atradīs sev citu dzīves draugu — kārtīgāku nekā šis jauneklis, kas dabūja galu zem riteņiem. Ak! Bet viņas vīrs?

— Vai Soumss jūs nekad neapgrūtina? — vecais Džolions jautāja.

Irēna papurināja galvu. Viņas seja pēkšņi kļuva noslēgta. Kaut arī viņa likās tik maiga, viņā jautās kaut kas nelokāms. Un it kā gaismas stars pazibēja vecā Džoliona apziņā, atklājot dzimumu antipātijas nežēlīgumu šim agrā Viktorijas laikmeta cilvēkam, kuram sveša jaunā kultūra un kurš nekad nebija padomājis par tik vienkāršiem jautājumiem.

— Tas ir labi, — viņš sacīja. — Šodien var redzēt galveno tribīni. Vai neiesim pastaigāties?

Viņš izvadāja Irēnu pa puķu un augļu dārzu, kur pret augsto ārējo žogu saulē brieda persiki, pa kūtīm, pa siltumnīcām, kur auga vīnogas un šampinjoni, parožu audzētavu, lapeni, gar sparģeļu dobēm, ieveda pat sakņu dārzā parādīt zirnīšus, ko Holijai patika lobīt ar pirkstiņu no pākstīm un tad uzlasīt no mazās plaukstiņas. Daudz jauku vietu viņš tai parādīja, bet Holija ar Baltazaru skrēja pa priekšu un šad tad pienāca klāt, lai arī viņiem veltītu uzmanību. Tā bija viena no laimīgākajām pēcpusdienām viņa mūžā, tomēr viņš nogura un jutās priecīgs, kad atkal sēdēja viesistabā un Irēna viņam ielēja tēju. Holijai bija atnākusi draudzene — meitenīte ar gaišiem īsi kā zēnam apgrieztiem matiem. Abas draiskuļoja kaut kur tālāk — te zem kāpnēm, te uz kāpnēm, te augšējā gaitenī. Vecais Džolions gribēja paklausīties Šopēnu. Irēna spēlēja etīdes, mazurkas, valšus, un abi bērni klusītēm pienāca un apstājās pie klavierēm, noliekuši galviņas, vienu tumšu, otru zeltainu, un klausījās. Vecais Džolions vēroja viņus.

— Nu, padejojiet jūs abas!

Meitenes iesāka kautrīgi, jaucot ritmu. Šūpodamās un griezdamās, nopietnas, ne sevišķi veiklas, viņas valša skaņās atkal un atkal slīdēja garām vecā Džoliona krēslam. Vecais Džolions noraudzījās viņās un Irēnā, kas spēlēdama smaidīja, pagriezusies pret mazajām dejotājām, un domāja: «Kaut ko jaukāku es sen neesmu redzējis.» Atskanēja kāda balss:

—   Hollee! Mais enfin — qu'estce que tu fais la — danser, le dimanche! Viens, donc![5]

Bet bērni devās pie vecā Džoliona, zinādami, ka viņš tos paglābs, un lūkojās viņa sejā, kas nenoliedzami sacīja: «Iekritām.»

— Jo labāka diena, jo labāks darbs, mam'zelle ! Tā ir mana vaina. Teciet, mazulīši, padzeriet tēju!

Un, kad bērni bija aizgājuši, līdz ar Baltazaru, kas neizlaida nevienu ēdienreizi, viņš šķelmīgi pavērās Irēnā un sacīja:

Te nu bija! Vai viņas nav mīļas! Vai starp jūsu skolniekiem ir arī bērni?

Jā, trīs. Divi no tiem ir ļoti jauki.

Skaisti?

Brīnišķīgi!

Vecais Džolions nopūtās. Viņam neizsakāmi patika mazi bērni.

— Mana mazā, — viņš sacīja, — ļoti mīl mūziku, dienās būs mūziķe. Vai jūs nevarētu pateikt man savas domas par viņas spēli?

— Protams.

Varbūt jūs būtu ar mieru… — Viņš norija vārdus «mācīt viņu». Doma, ka Irēna dod stundas, viņu kaitināja, taču tādā gadījumā viņš to redzētu bieži un noteikti. Irēna atgāja no klavierēm un nostājās pie viņa krēsla.

Es to gribētu, ļoti gribētu; bet… man jādomā par Džūnu. Kad viņi atgriezīsies?

Vecais Džolions sadrūma.

Ne agrāk par nākamā mēneša vidu. Kāda tam nozīme?

Jūs apgalvojāt, ka Džūna man piedevusi, tomēr aizmirst viņa nespēj, tēvoci Džolion.

Aizmirst! Jāaizmirst, ja viņš tā vēlas.

Bet it kā par atbildi Irēna papurināja galvu.

— Jūs taču zināt, ka viņa to nevar. Aizmirst nav iespējams.

Vienmēr šī nelaimīgā pagātne! Un vecais Džolions sacīja, mazliet īgni, bet noteikti:

— Nu labi, gan jau redzēsim.

Viņš vēl stundu vai ilgāk runāja ar Irēnu par bērniem un simtiem citu sīkumu, kamēr piebrauca kariete, lai aizvestu viešņu atpakaļ uz pilsētu. Un, kad viņa bija projām, viņš atkal atgriezās savā krēslā un sēdēja tur, glaudīdams zodu un vaigus un domās vēlreiz pārdzīvodams pavadīto dienu.

Tovakar, pēc pusdienām, viņš devās savā kabinetā un paņēma papīra lapu. Brīdi pasēdēja, tad, nekā neuzrakstījis, piecēlās un nostājās pie šedevra «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā». Viņš nedomāja par šo gleznu, bet par savu dzīvi. Viņš gribēja novēlēt Irēnai kaut ko savā testamentā. Nekas cits nebūtu tik spēcīgi satraucis viņa domu un atmiņu rāmos dziļumus. Viņš gribēja novēlēt tai daļu savas bagātības, daļu savu centienu, panākumu, spēju un darba — daļu no visa, kas radījis šo bagātību, novēlēt tai arī daļu no visa, ko viņš dzīvē nebija ieguvis, prātīgi un neatlaidīgi sekojot savam mērķim! Ak! Ko tad viņš nav ieguvis? «Holandiešu zvejnieku laivas» nedeva atbildes. Vecais Džolions piegāja pie balkona durvīm un, atvilcis portjeras, atvēra tās. Bija sacēlies vējš, un kāda pērnā ozola lapa, paglābusies no dārznieku slotām, viegli čabēdama vēlās pa krēslainās terases akmens grīdu. Tā bija vienīgā skaņa, visapkārt valdīja klusums un smaržoja nesen laistītie heliotropi. Garām aizlidoja sikspārnis. Kāds putns pēdējo reizi iečivinājās. Un debesīs, tieši virs ozola, iemirdzējās pirmā zvaigzne. Fausts operā apmainīja savu dvēseli pret dažiem gadiem jaunības. Slimīga iedoma! Tāds darījums nebija iespējams, tieši tur slēpās traģēdija. Nekāda vara pasaulē nespēja darīt cilvēku atkal jaunu. Atlika vienīgi no tālienes jūsmot par skaistumu, cik ilgi iespējams, un novēlēt tam kaut ko testamentā. Bet cik? Un, it kā nevarēdams izšķirties, raugoties ārā, vasaras nakts liegajā plašumā, vecais Džolions apgriezās un piegāja pie kamīna. Tur stāvēja viņa iemīļotās bronzas statujas — Kleopatra ar odzi pie krūtīm, Sokrāts, kurts, kas spēlējas ar kucēnu, spēcīgs vīrs, kas savalda zirgus. «Tiem ir ilgs mūžs!» viņš nodomāja ar sāpēm sirdī. Tie dzīvos vēl tūkstoš gadus!

«Cik?» Katrā ziņā pietiekami daudz, lai viņa pāragri nenovecotu, lai pēc iespējas ilgāk pasargātu viņas seju no krunkām un viņas mirdzošos matus no sirmuma. Varbūt viņš vēl dzīvos gadus piecus. Tad viņai būs krietni pāri trīsdesmitiem. «Cik?» Irēnai nav ne piliena viņa asiņu! Uzticība dzīves plūdumam, kam viņš bija veltījis četrdesmit gadus, pat vairāk, kopš tā laika, kad apprecējās un nodibināja neizprotamo iestādījumu — ģimeni, pačukstēja viņam šo brīdinājumu: ne piliena viņa asiņu, nekādu tiesību! Tā bija tātad neprātīga iedoma. Aplamība, izdabāšana veca vīra untumam, rīcība, kas iespējama tikai aiz vecuma ģeķības. Viņa īstā nākotne piederēja tiem, kuros ritēja viņa asinis, kuros viņš dzīvos pēc nāves. Vecais Džolions novērsās no bronzas tēliem un stāvēja, lūkodamies vecajā ādas atzveltnē, kurā sēdēdams bija izsmēķējis neskaitāmus cigārus. Un piepeši viņam likās, ka tur sēž Irēna — pelēkā ģērbā, smaržīga, maiga, pievilcīga — un raugās viņā ar savām tumšajām acīm. Ak! Irēnai taču viņš pilnīgi vienaldzīgs, tā domā vienīgi par savu zudušo mīļoto. Tomēr tā bija šeit un, vai nu pati gribēja, vai ne, iepriecināja viņu ar savu daiļumu un pievilcību. Nedrīkstēja taču vecs vīrs uzspiest viņai savu sabiedrību, nedrīkstēja aicināt šurp, lūgt, lai spēlē un ļauj noraudzīties viņā — bez atlīdzības! Šajā pasaulē par iepriecinājumu jāsamaksā. «Cik?» Galu galā naudas viņam daudz, dēls un trīs mazbērni nemaz nejutīs šīs nelielās summas iztrūkumu. Viņš pats visu bija nopelnījis, gandrīz vai ikvienu peniju, viņš varēja to izlietot, kā gribēja, varēja atļauties sev šo niecīgo prieku. Viņš aizgāja atpakaļ pie rakstāmgalda. «Es tā izdarīšu,» viņš nolēma. «Lai viņi domā, ko grib. Es tā izdarīšu!» Un apsēdās.

«Cik?» Desmit tūkstošus, divdesmit tūkstošus — cik? Kaut varētu par savu naudu nopirkt vienu gadu, vienu mēnesi jaunības. Un, izbijies no šīs domas, viņš steigšus uzrakstīja:

Godājamais Hering!

Pievienojiet manam testamentam šādu papildinājumu: «Novēlu savai radiniecei Irēnai Forsaitai, pirmslaulības uzvārdā Herona, kā viņa tagad saucas, piecpadsmit tūkstošus mārciņu, brīvus no nodokļa, ar ko apliek mantojumu.»

Ar patiesu cieņu Jūsu Džolions Forsaits,

Aizzīmogojis aploksni un uzlīmējis marku, viņš atkal piegāja pie durvīm un dziļi uzelpoja. Bija tumšs, bet nu jau mirdzēja neskaitāmas zvaigznes.

IV

Viņš pamodās pustrijos, laikā, kad nemierpilnām domām nāk līdzi neizsakāmas bailes — to viņš zināja no daudziem līdzīgiem gadījumiem. No piedzīvojumiem viņš arī zināja, ka, pamostoties otrreiz parastā laikā — pulksten astoņos, — atklājas, cik veltīgas bijušas šīs bailes. Tajā naktī doma, kas viesa viņā dziļu satraukumu, bija šāda: ja viņš saslimst — kas viņa vecumā nav neiespējams, — tad neredzēs Irēnu. No tā bija tikai viens solis līdz atziņai, ka viņiem būs jāšķiras, kad dēls un Džūna atgriezīsies no Spānijas. Kā viņš varēja attaisnot vēlēšanos būt kopā ar sievieti, kas atvīlusi — agrā rītā nerunā sevišķi izmeklētos vārdos — Džūnai līgavaini? Šis līgavainis ir miris. Taču Džūna ir stūrgalvīga. Sirsnīga, bet cieta kā koks un — gluži pareizi — nav no tām, kas aizmirst. Nākošā mēneša vidū viņi būs mājās. Tikai piecas nedēļas viņš vēl varēs baudīt šo laimi, kas viņam lemta pašā mūža vakarā. Tumsā viņš neiedomājami skaidri saprata savas jūtas. Jūsmošana par skaistumu — alkas redzēt to, kas iepriecināja viņa acis… Neprāts — viņa vecumā! Un tomēr — kāds cits iemesls viņam būtu prasīt, lai Džūna pārciestu šo sāpīgo atgādinājumu, un ko darīt, lai viņa dēls un vedekla neuzskatītu viņa rīcību par dīvainu? Atliks vienīgi slepeni aizbraukt uz Londonu, bet tas viņu nogurdinātu. Un visniecīgākā slimība atņemtu viņam pat šo iespēju. Viņš gulēja vaļējām acīm, gatavodamies cīņai pret šādu varbūtību un saukdams sevi par vecu muļķi, bet viņa sirds brīžam skaļi sita, brīžam likās pilnīgi apstājamies. Viņš redzēja pa aizkaru spraugām, ka aust gaisma, dzirdēja, ka sāk čivināt un vīterot putni un mauj govis, tad atkal iemiga un atmodās noguris, bet skaidru galvu. Piecas nedēļas viņš vēl varēja dzīvot bez rūpēm, viņa vecumā tas ir vesela mūžība! Taču nakts satraukums nebija pagājis bez sekām, tas bija cilvēkam, kas arvien gāja savu ceļu, mazliet iekairinājis gribu. Viņš sastapsies ar Irēnu, cik bieži vēlēsies! Kāpēc neaizbraukt uz pilsētu un pašam nenokārtot šo mantojuma lietu pie sava advokāta, nevis sūtīt vēstuli? Varbūt Irēnai patiktu aiziet uz operu! Tikai jābrauc ar vilcienu, jo viņš negribēja, ka tuklais Bīkons ņirdz viņam aiz muguras. Kalpotāji ir tik muļķīgi, un droši vien tie zināja, kas noticis starp Irēnu un Boziniju, — kalpotāji visu zina un, ko nezina, to piedomā klāt. Tajā rītā viņš uzrakstīja Irēnai vēstuli:

Mīļā Irēna!

Rīt man jābūt pilsētā. Ja jūs gribētu aiziet uz operu, paēdīsim vispirms kopā pusdienas …

Bet kur? Desmitiem gadu viņš nebija pusdienojis Londonā nekur citur kā savā klubā vai kādā privātā mājā. A! Jaunmodīgais restorāns pie Koventgārdenas ..

Paziņojiet man rīt no rīta uz Pjemontas viesnīcu, vai varu gaidīt Jūs tur pulksten septiņos.

Ar sirsnīgiem sveicieniem

Jūsu Džolions Forsaits.

Irēna domās, ka viņš tikai gribējis sagādāt tai mazliet prieka. Viņam nepatiktu, ja tā nojaustu viņa neatvairāmo tieksmi to sastapt. Tādā vecumā cilvēkam neklājas līst vai no ādas ārā, lai redzētu skaistumu, īpaši vēl sievietē.

Šis brauciens, kaut arī tas bija īss, līdz ar advokāta apmeklējumu viņu nogurdināja. Bija arī karsts, un, pārģērbies pusdienām, viņš atlaidās savā guļamistabā uz dīvāna mazliet atpūsties. Laikam viņš bija zaudējis samaņu, jo pamodies jutās ļoti savādi, ar pūlēm piecēlās un pazvanīja. Kā! Jau pāri septiņiem! Bet viņš! Un Irēna droši vien jau gaida. Taču no jauna uznāca reibonis, un viņam vajadzēja atkal nolikties uz dīvāna. Viņš dzirdēja apkalpotājas balsi:

— Vai jūs zvanījāt, ser?

— Jā, nāciet šurp! — Viņš redzēja to neskaidri, acīm priekšā bija it kā migla. — Es nejūtos labi, atnesiet man ožamo sāli.

— Jā, ser. — Viņas balsī skanēja bailes. Vecais Džolions mēģināja piecelties.

— Neaizej iet vēl. Pasakiet manai radiniecei — dāmai, kas gaida vestibilā, — dāmai pelēkā… pasakiet, ka misters Forsaits nejūtas labi — no karstuma. Viņš lūdz atvainot. Ja viņš tūdaļ nenoies lejā, lai viņa pusdieno viena.

Kad apkalpotāja aizgāja, viņš gurdi nodomāja: «Kāpēc es sacīju — dāma pelēkā? Viņa var būt citādā apģērbā. Ožamā sāls!» Šoreiz viņš nezaudēja samaņu, tomēr neatcerējās, kā Irēna gadījusies pie viņa, tur ožamo sāli viņam pie deguna un kārto spilvenu zem galvas. Viņš dzirdēja uztrauktu balsi: «Mīļo tēvoci Džolion, kas noticis?» Kā pusmiegā juta uz rokas viņas lūpu maigo pieskārienu, tad dziļi ieelpoja ožamo sāli, piepeši apjauta, cik tā stipra, un nošķaudījās.

— Ha! — viņš teica. — Tas nekas! Kā jūs šeit gadījāties? Ejiet lejā pusdienās, biļetes ir uz tualetes galda. Pēc minūtes es būšu uz kājām.

Viņš juta Irēnas vēso roku uz savas pieres, ieelpoja vijolīšu smaržu, un viņā cīnījās prieks ar apņemšanos tikt uz kājām.

— Kā! Jūs tiešām esat pelēkā! — viņš iesaucās. — Palīdziet man piecelties. — Un, piecēlies kājās, saņēma visus spēkus.

— Kā es tā varēju zaudēt samaņu!

Un lēni, lēni piegāja pie spoguļa. Kā līķis! Irēna viņam aiz muguras klusi ierunājās.

— Nenāciet lejā, tēvoc, jums jāatpūšas.

— Nieki! Glāze vīna, un viss būs atkal kārtībā. Es nevaru pieļaut, ka jūs netiekat uz operu.

Taču gājiens pa koridoru bija ļoti grūts. Kas viņiem par tepiķiem šinīs jaunmodīgajās viesnīcās, tik biezi, ka jāklūp vai uz katra soļa! Liftā viņš ievēroja Irēnas noraizējušos skatienu un sacīja, pūlēdamies šķelmīgi pasmaidīt:

— Esmu gan es jauks namatēvs!

Kad lifts apstājās, viņam vajadzēja cieši turēties pie sēdekļa, lai tas neaizslīdētu. Tomēr, iebaudījis zupu un glāzi vīna, viņš jutās daudz labāk un sāka priecāties par savu vārgumu, kas darīja Irēnu tik gādīgu pret viņu.

Man patiktu, ja jūs būtu mana meita, — viņš pēkšņi sacīja; un, vērodams Irēnas smaidošās acis, turpināja:

Jūsu gados nevajag dzīvot tikai pagātnei, paspēsiet to, kad būsiet manā vecumā. Skaista kleita… man patīk šis piegriezums.

— Es pati to šuvu.

A! Sieviete, kas prot pašūt sev skaistu kleitu, nav zaudējusi dzīves prieku.

— Kaliet dzelzi, kamēr karsta, — viņš sacīja. — Un izdzeriet šo glāzi. Es gribu redzēt sārtumu jūsu vaigos. Nevajag izpostīt savu dzīvi, tas nav labi. Šovakar jauna Margarita, cerēsim, ka nebūs resna. Un Mefistofels — es nevaru iedomāties neko briesmīgāku par resnīti velna lomā.

Galu galā viņi tomēr neaizgāja uz operu, jo, pieceļoties no pusdienu galda, vecajam Džolionam atkal uznāca reibonis un Irēna uzstāja, lai viņš atpūšas un agri iet gulēt. Samaksājis ormanim par braucienu uz Celsiju un atvadījies no Irēnas pie viesnīcas durvīm, viņš apsēdās uz brīdi papriecāties atmiņās par viņas vārdiem: «Jūs esat tik labs pret mani, tēvoci Džolion.» Vai gan varēja būt citādi? Viņš labprāt būtu palicis pilsētā vēl vienu dienu un aizvedis Irēnu uz Zooloģisko dārzu, bet divas dienas pēc kārtas kopā ar viņu Irēna nogarlaikotos līdz nāvei. Nē, jāgaida līdz nākošajai svētdienai, tad viņa bija apsolījusi atbraukt. Viņi norunās par Holijas klavierstundām, kaut arī tikai uz mēnesi. Tas tomēr būs kaut kas. Mam'zelle Bosai nepatiks, taču tai vajadzēs samierināties. Un, piespiedis pie krūtīm savu veco saliekamo cilindru, viņš devās uz liftu.

Otrā rītā viņš brauca uz Vaterlo staciju, cīnīdamies ar vēlēšanos pateikt: «Aizvediet mani uz Čelsiju.» Tomēr viņa mēra sajūta bija pārāk spēcīga. Turklāt viņš jūtās gurdens un baidījās, ka neatkārtojas vakarējā lēkme, un vēl ārpus mājas. Arī Holija gaidīja viņu un to, ko viņš tai veda savā čemodānā. Nevarēja gan sacīt, ka mazā būtu savtīga — viņas sirsniņa bija pārpilna mīlestības. Tad ar rūgtu veca vīra cinismu viņš kādu mirkli domāja, vai tā nav savtīga mīlestība, kas liek Irēnai paciest viņa sabiedrību. Nē, arī viņa nav tāda. Drīzāk gan viņa neprot gādāt par savu labumu, viņai, nabadzītei, nav itin nekāda īpašuma instinkta. Bez tam viņš vēl nemaz nebija ieminējies par papildinājumu savā testamentā un nedomāja to darīt — gan pienāks laiks arī tam.

Divvietīgajā karietē, kas sagaidīja viņu stacijā, Holija valdīja Baltazaru, un viņu savstarpējie mīlestības apliecinājumi iepriecināja veco Džolionu, braucot mājup. Visu šo jauko, karsto dienu un gandrīz visu nākošo dienu viņš jutās apmierināts un mierīgs, atpūtās paēnā, kamēr vasaras saule lēja zeltainu mirdzu pār zālājiem un puķēm. Bet ceturtdienas vakarā, vientulībā sēdēdams pie pusdienu galda, viņš sāka skaitīt stundas. Sešdesmit piecas — tad viņš atkal ies uz birztalu Irēnai pretī un atgriezīsies mājās pāri laukiem viņai blakus. Viņš bija taisījies aprunāties ar ārstu par savu ģīboni, taču tas katrā ziņā ieteiktu izturēties mierīgi, izvairīties uztraukumu un tā tālāk, bet viņš negribēja saistīt sev rokas, negribēja, ka viņam stāsta par nespēku — ja arī tāds būtu, viņš nedrīkstēja par to ne dzirdēt savos gados, tagad, kad viņam radušās jaunas intereses dzīvē. Un viņš ar nodomu neminēja nekā par to savā vēstulē dēlam. Tas tikai pasteidzinātu viņu atgriešanos mājās. Vai viņš klusēja, negribēdams sabojāt viņu prieku, vai rūpēdamies pats par savu, par to viņš pat nedomāja.

Tovakar viņš tikko bija savā kabinetā izsmēķējis cigāru un laidās snaudā, kad pēkšņi izdzirdēja drēbju švīkstoņu un juta vijolīšu smaržu. Atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka Irēna pelēkā apģērbā stāv pie kamīna, izstiepusi rokas. Un dīvaini — kaut arī šīs rokas likās tukšas, tās bija viegli saliektas, it kā būtu apvijušās kādam ap kaklu, viņas galva atpakaļ atliekta, lūpas pavērtas, acis ciet. Viņa tūdaļ nozuda, un vecais Džolions redzēja tikai kamīna plauktu un bronzas statujas. Taču šī plaukta un bronzas tēlu nebija, kad Irēna tur stāvēja, tikai kamīns un siena. Satriekts un norūpējies viņš piecēlās. «Jāiedzer zāles,» viņš domāja. «Es laikam esmu slims.» Sirds viņam pukstēja pārāk strauji, krūtīs it kā žņaudza, un, piegājis pie loga, viņš atvēra to, lai ieelpotu svaigu gaisu. Kaut kur tālumā rēja suns, droši vien Geidža fermā, aiz birztalas. Brīnišķīga, rāma nakts, tikai ļoti tumša. «Es biju iesnaudies,» viņš prātoja, «un vairāk nekā! Tomēr es varu zvērēt, ka man acis bija vaļā!» It kā par atbildi atskanēja kaut kas nopūtai līdzīgs.

— Kas tas? — vecais Džolions iesaucās. — Kas tur ir?

Piespiedis roku pie sāniem, lai nomierinātu straujos sirds pukstus, viņš izgāja ārā uz terases. Kaut kas mīksts pazibēja tumsā. «Ššš!» Tas bija liels, pelēks kaķis. «Bozinijs bija līdzīgs pelēkam kaķim!» viņš domāja. «Tas bija viņš tur istabā, ko Irēna… ko Irēna. .. Irēna tomēr vēl pieder viņam!» Vecais Džolions aizgāja līdz terases malai un raudzījās lejā, tumsā. Tik tikko varēja samanīt margrietiņas kā vieglu sarmojumu nepļautajā zālājā. Šodien te, rīt jau pagalam! Tad no mākoņiem iznira mēness, tas redzēja visus, jaunos un vecos, dzīvos un mirušos, un tam viss bija vienalga. Drīz pienāks viņa kārta. Par vienu vienīgu dienu jaunības viņš atdotu visu, kas vēl atlicis. Viņš atkal pagriezās pret māju. Varēja redzēt bērnu guļamistabas logus augšējā stāvā. Mazā mīlule droši vien aizmigusi. «Kaut tikai tas suns viņu neuzmodinātu!» viņš nodomāja. «Kas ir tas, kas liek mums mīlēt un liek mums mirt? Jāiet gulēt.»

Un pāri terases akmens plātnēm, kas pelēcīgi vizēja mēness gaismā, viņš iegāja atpakaļ istabā.

V

Kā gan citādi vecs vīrs lai vadītu savas dienas, ja ne pārdomās par labi nodzīvotu dzīvi? Šādām pārdomām nav satraucošas tveices, tikai bāla ziemas saule. Čaula spēj izturēt atmiņu motora vieglos pulsus. Tagadnei viņš nedrīkst uzticēties, no nākotnes viņam jāvairās. Paslēpies biezā ēnā, lai vēro saules gaismu, kas rotājas pie viņa kājām. Ja spīd vasaras saule, lai viņš nenotur to par atvasaras sauli un neiet ārā! Tā varbūt viņš novecos lēni, viegli, nemanot, līdz beidzot nepacietīgā Daba sagrābs viņa balseni un viņš izlaidīs pēdējo elpas vilcienu kādā agrā rītā, kad pasaule vēl nebūs modusies, un uz viņa kapa akmens būs uzraksts: «Mūža vakarā». Jā! Ja Forsaits, kā nākas, ievēro savus principus, tas var dzīvot vēl ilgi pēc savas nāves.

Vecais Džolions visu to zināja, bet viņam piemita kaut kas tāds, kas sniedzās pāri forsaitisma ietvariem. Jo ir teikts, ka Forsaits nedrīkst mīlēt skaistumu vairāk par saprātu, ne arī savu vēlēšanos vairāk par savu veselību. Un šajās dienās viņā pulsēja kaut kas, ar katru sitienu graudams arvien plānāku kļūstošo čaulu. Viņš zināja to, bet zināja arī, ka nespēj apturēt šo pulsēšanu, un nedarītu to, ja spētu. Tomēr, ja kāds viņam sacītu, ka viņš dzīvo no sava kapitāla, viņš iznīcinātu to ar skatienu. Nē, nē, no kapitāla dzīvot nevajag, tas nav labi! Pagātnes lozungiem vienmēr ir lielāks spēks nekā tagadnes īstenībai. Un viņš, vienmēr uzskatīdams, ka dzīvot no kapitāla ir nāves grēks, nebūtu varējis paciest, ka tādu rupju frāzi attiecina uz viņu pašu. Prieks ir veselīgs, skaistumu patīkami redzēt, no jauna dzīvot jauno jaunībā — un ko tad citu viņš galu galā darīja?

Kārtīgi, kā paradis visu mūžu, viņš tagad iedalīja savu laiku. Otrdienās devās ar vilcienu uz pilsētu. Irēna atbrauca un pusdienoja kopā ar viņu, un pēc tam viņi gāja uz operu. Ceturtdienās viņš brauca uz pilsētu karietē un, novietojis kaut kur resno kučieri un zirgus, satikās ar Irēnu Kensingtonas parkā un, šķīries no viņas, atkal sēdās karietē un ieradās mājās tieši laikā uz pusdienām. It kā, starp citu, viņš pateica, ka šajās divās dienās viņam darīšanas Londonā. Trešdienās un sestdienās Irēna atbrauca mācīt Holijai klavieru spēli. Jo lielāku prieku viņam sagādāja Irēnas sabiedrība, jo atturīgāks un piesardzīgāks viņš kļuva, ikdienišķs, draudzīgs tēvocis un vairāk nekas. Vairāk nekā viņš patiesībā arī nejuta, jo galu galā jāievēro taču viņa vecums. Un tomēr, ja Irēna aizkavējās, viņš aiz uztraukuma nezināja, ko darīt, un, ja vispār neieradās, kā tas gadījās divas reizes, viņa acis kļuva skumjas kā vecam sunim un viņš nevarēja iemigt.

Tā pagāja mēnesis — mēnesis vasaras dabā un vecā Džoliona sirdī, ar vasaras tveici un vasaras gurdumu. Kas būtu ticējis pirms dažām nedēļām, ka viņš gandrīz vai ar bailēm domās par sava dēļa un mazmeitas atgriešanos! Šajās nedēļās, šajā brīnum jaukajā laikā, kopā ar sievieti, kura nekā neprasīja un vienmēr palika mazliet neizprotama, saglabādama valdzinājumu, kas piemīt noslēpumainībai, — viņš izbaudīja brīvību un likās it kā atguvis to neatkarību, ko vīrietis zaudē, nodibinot ģimeni. Tas bija kā vīna malks cilvēkam, kas dzēris vienīgi ūdeni tik ilgi, ka gandrīz aizmirsis, kā vīns skurbina un liek straujāk ritēt asinīm. Puķes ziedēja krāšņāk, smaržām, mūzikai un saules gaismai piemita it kā dzīvības elpa — tās vairs nebija vienīgi pagājušo prieku atmiņas. Tagad viņa dzīvei bija radies jauns mērķis, kas viesa viņā nerimstošas gaidas. Viņš dzīvoja šinīs gaidās, ne vairs pārdomās par pagātni. Tā ir ievērojama pārmaiņa tādā vecumā. Prieks par labu ēdienu, ko viņš, pēc dabas nebūdams gardēdis, nekad nebija augstu vērtējis, tagad bija pilnīgi zaudējis savu nozīmi. Viņš ēda maz, neskatīdamies, ko ēd, un ar katru dienu novājēja un likās arvien vairāk noguris. Viņš atkal bija «tievs kā diegs», un augstā piere ar iekritušajiem deniņiem darīja kalsno augumu it kā vēl cienīgāku. Viņš labi zināja, ka vajadzētu aprunāties ar ārstu, bet brīvība bija pārāk dārga. Viņš nespēja ziedot brīvību, lai domātu par biežo elpas trūkumu un sāpēm sānos. Atgriezties tajā dzīvē, ko viņš bija dzīvojis agrāk, iekams nāca šis jaunais valdzinājums, dzīvē starp lauksaimniecības žurnāliem ar dabiska lieluma lopbarības biešu attēliem — nē! Viņš sāka smēķēt vairāk nekā agrāk. Divi cigāri dienā — tā bija vienmēr bijusi viņa norma. Tagad viņš izsmēķēja trīs, dažreiz četrus — kā ikviens vīrietis, kurā mājo radošs gars. Taču ļoti bieži viņš domāja: «Es nedrīkstu smēķēt un dzert kafiju. Es nedrīkstu braukāt uz pilsētu.» Tomēr neatmeta neko. Nebija neviena, kas. viņam varētu aizrādīt, tā bija neatsverama izdevība. Kalpotāji varbūt brīnījās, bet, protams, klusēja. Mam'zelle Bosa bija pārāk norūpējusies pati par savu gremošanas orgānu darbību un pārāk «labi audzdzdzināta», lai atļautos tādu familiaritāti. Holija vēl neprata novērtēt, kā izskatās tas, kas bija viņas rotaļlieta un elks. Irēnai pašai vajadzēja lūgt viņu, lai viņš vairāk ēd, lai atpūšas karstajos dienvidos, lai dzer zāles un tā tālāk. Bet Irēna nesacīja viņam, ka pati ir par iemeslu viņa novājēšanai — neviens neredz postu, ko pats nodara. Vīrietim astoņdesmit piecu gadu vecumā nav kaislību, bet Skaistums, kas izraisa kaislības, iedarbojas tāpat kā agrāk, kamēr nāve slēdz acis, kas alkst raudzīties Viņā.

Jūlija otrās nedēļas pirmajā dienā viņš saņēma vēstuli no Parīzes, kurā dēls rakstīja, ka viņi būšot mājās piektdien. Tas bija vienmēr bijis neizbēgams kā Liktenis, taču aizkustinošā neapdomībā, kas dota veciem cilvēkiem, lai tie varētu izturēt līdz galam, viņš nekad tam nebija ticējis. Tagad viņš ticēja, un kaut ko vajadzēja darīt. Viņš vairs nespēja iedomāties savu dzīvi bez šī jaunā valdzinājuma, bet neiedomājamais reizēm tomēr eksistē, par to Forsaiti paši nemitīgi pārliecinās rūgtos piedzīvojumos. Viņš sēdēja savā vecajā ādas krēslā, locīdams vēstuli un čāpstinādams lūpās neaizdedzināto cigāru. Vēl parīt, un tad no braucieniem uz pilsētu otrdienās vajadzēs atteikties. Varbūt varēs aizbraukt reizi nedēļā ar zirgiem, aizbildinoties, ka jāapspriežas ar savu pilnvaroto. Taču pat tas būs atkarīgs no viņa veselības, jo tagad tie sāks viņu uzmanīt. Stundas! Stundām jāturpinās! Irēnai vajadzēs apspiest savus sirdsapziņas pārmetumus, un Džūna lai papūlas neizrādīt savas jūtas. Reiz viņa tā bija darījusi — tai dienā, kad uzzināja par Bozinija nāvi. Ko viņa toreiz varēja, to varēs arī tagad. Četri gadi pagājuši kopš šī aizvainojuma — nebūtu kristīgi tik ilgi glabāt atmiņā vecas pārestības. Džūnai bija stipra griba, viņam tomēr stiprāka, jo viņa dienas gāja uz beigām. Irēna ir maiga un noteikti darīs to viņa labā, pārvarēs savu nepatiku, lai tikai viņu nesāpinātu! Stundām jāturpinās, tad viss būs atkal labi. Un, aizsmēķēdams beidzot cigāru, viņš sāka prātot, kā pateikt visu savējiem un kā izskaidrot šo dīvaino draudzību, kā aizplīvurot kailo patiesību — ka viņš neizturēs, ja viņam laupīs iespēju skatīt skaistumu. A! Holija! Holija mīl Irēnu, Holijai patīk klavieru stundas. Holija glābs viņu — mazā mīlule! Šī laimīgā doma viņu pilnīgi nomierināja, un viņš brīnījās, kāpēc tik briesmīgi uztraucies. Uztraukties nedrīkstēja, pēc tam viņu pārņēma savāds vājums un sajūta, it kā tikai daļa no viņa atrastos viņa ķermenī.

Tai vakarā pēc pusdienām viņam atkal uznāca reibonis, kaut arī samaņu viņš nezaudēja. Viņš negribēja zvanīt, jo zināja, ka tad būs liela kņada un rītdienas brauciens uz pilsētu pievērsīs vairāk uzmanības. Kad cilvēks kļūst vecs, visa pasaule kā sazvērējusies ierobežo viņa brīvību, un kāpēc? — vienīgi tāpēc, lai uzturētu viņu ilgāk pie dzīvības. Viņš to negribēja — par tādu maksu. Tikai Baltazars redzēja, kā viņš viens pats pārvarēja savu vājumu, norūpējies vēroja, ka saimnieks pieiet pie bufetes un nedod vis biskvītu, bet pats izdzer glāzi konjaka. Kad vecais Džolions beidzot juta, ka varēs tikt galā ar kāpnēm, viņš devās augšā gulēt. Un, kaut arī otrā rītā gurdenums vēl nebija pārgājis, doma par vakaru pacilāja un spēcināja viņu. Bija tik patīkami pacienāt Irēnu ar labām pusdienām — viņam bija aizdomas, ka mājās viņa kārtīgi nepaēda, — un operā

Vērot, kā viņas acis iedegas un mirdz, kā viņas lūpas neviļus savelkas smaidā. Irēnai dzīvē prieka maz, un šī būs pēdējā reize, kad viņš tai varēs sagādāt iepriecinājumu. Bet, čemodānu kārtojot, viņš pēkšņi atģidās, ka vēlas, kaut nebūtu jāpārcieš nogurdinošā pārģērbšanās pusdienām un nebūtu jāpaziņo Irēnai nepatīkamā vēsts par Džūnas atgriešanos.

Tovakar operā bija «Karmena», un vecais Džolions izvēlējās šai sarunai pēdējo starpbrīdi, instinktīvi atlikdams to līdz pēdējam brīdim. Savādi, bet Irēna šo ziņu uzņēma pavisam mierīgi. Patiesību sakot, viņš nepaspēja aptvert, kā viņa to uzņēmusi, jo atkal atskanēja īpatnējā mūzika un vajadzēja apklust. Viņas sejai bija priekšā maska, maska, aiz kuras daudz kas norisinājās, ko viņš nevarēja redzēt. Viņai vajadzīgs laiks, lai pārdomātu, bez šaubām! Viņš tagad neko nejautās, jo rīt pēcpusdienā viņa atbrauks uz klavieru stundu un tad jau būs apradusi ar šo domu. No operas braucot, vecais Džolions runāja tikai par Karmenu. Viņš esot redzējis labākas, agrākos laikos, tomēr šī arī neesot peļamā. Kad viņš atvadoties satvēra Irēnas roku, Irēna strauji paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņa pieri.

—Ardievu, mīļo tēvoci Džolion, jūs bijāt tik labs pret māni!

—Līdz rītam, — viņš sacīja. — Ar labu nakti. Saldu dusu!

Irēna klusi atsaucās:

— Saldu dusu!

Un, kad rati jau sāka kustēties, vecais Džolions pa lodziņu redzēja, ka Irēna pagriezusies atpakaļ un raugās uz viņu, pastiepusi roku, kas likās it kā sastingusi atvadu sveicienā.

Viņš lēnām devās uz savu istabu. Katrreiz viņam ierādīja citu, un viņš nevarēja pierast pie šīm «tieši kā no skatloga ņemtajām» guļamistabām ar jaunām mēbelēm un pelēkzaļiem, sārtām rozēm rotātiem tepiķiem. Miegs nenāca, un ausīs visu laiku skanēja sasodītā Habanēra. Ne visai labās franču valodas zināšanas neļāva viņam saprast vārdus, bet saturu viņš zināja, ja vispār bija kāds saturs šai neprātīgajai un neizprotamajai čigānu dziesmiņai. Jā, dzīvē tomēr bija kaut kāds spēks, kas sajauca visus plānus, kas lika vīriešiem un sievietēm dejot pēc savas stabules. Un vecais Džolions gulēja, ar savām dziļi iegrimušajām acīm raudzīdamies tumsā, kur valdīja neizprotamais. Cilvēks domā, ka pats vada savu dzīvi, bet tā izslīd viņam no rokām, sagrābj viņu aiz skausta, mētā drīz šurp, drīz turp un tad .atņem viņam dzīvību! Šis neizprotamais spēks droši vien arī ar zvaigznēm tāpat rīkojas, sagrūž tās kopā un atkal izšķir, nekad nebeidz dzīt savus jokus. Pieci miljoni cilvēku šajā lielajā, muļķīgajā pilsētā un visi šī Spēkā.— Dzīves varā, kā saujiņa žāvētu zirnīšu, kas lēkā pa galdu, kad pa to uzsit ar dūri. Nu lai! Viņš vairs ilgi nelēkās, ilgā, dziļā miegā viņam būs labi.

Cik karsti šeit pilsētā, cik trokšņaini! Viņa piere kaisa. Irēna to bija noskūpstījusi tieši tajā vietā, kur arvien krājās viņa satrauktās domas, tieši tajā vietā — it kā viņa to būtu zinājusi un vēlējusies ar savu skūpstu aizdzīt šo nemieru. Bet gluži pretēji — viņas lūpu pieskāriens izraisīja skumjas un apmulsumu. Nekad viņa nebija runājusi tādā tonī, nekad nebija tā mājusi ar it kā sastingušu roku un tā skatījusies atpakaļ, braucot projām. Vecais Džolions izkāpa no gultas un atvilka aizkarus. Logs atradās upes pusē. Bija tveicīgi, taču garām plūstošā ūdens rāmais, mūžīgais plašums viņu nomierināja. «Pats galvenais,» viņš domāja, «ir nekļūt, apnicīgam. Domāšu par savu mazo mīluli un iemigšu.» Taču pagāja ilgs laiks, kamēr karsto, trokšņaino Londonas nakti nomainīja īsais vasaras rīta miers. Un vecais Džolions tikai uz brīdi iesnaudās.

Otrā dienā mājās pārbraucis, viņš devās dārzā un kopā ar Holiju, kura ļoti saudzīgi apgājās ar puķēm, saplūca lielu pušķi neļķu. Viņš pateica meitenei, ka tās domātas «dāmai pelēkā» — šo vārdu viņi abi vēl arvien lietoja. Viņš ielika tās vāzē savā kabinetā, kur gribēja runāt ar Irēnu, tiklīdz tā ieradīsies, par Džūnu un turpmākām stundām. Ziedu smarža un krāsa palīdzēs. Pēc brokastīm viņš atgūlās, jo jutās ļoti noguris un Irēnai vajadzēja atbraukt no stacijas tikai četros. Bet, kad tuvojās noliktā stunda, viņš kļuva nemierīgs un iegāja klasē, no kurienes varēja redzēt ceļu. Štoras bija nolaistas, un Holija un mademoiselle bosa, patvērušās tur no jūlija dienvidus tveices, nodarbojās ar saviem zīdtārpiņiem. Vecajam Džolionam bija pretīgi šie akurātie radījumi, kas ar savām galvām un krāsu viņam likās līdzīgi ziloņiem, kas "izgrauza" tik milzīgi daudz caurumu skaistās, zaļās lapās un, pēc viņa domām, šausmīgi smirdēja. Viņš apsēdās uz dīvāna vienkāršā kokvilnas pārvalkā, pie loga, lai varētu redzēt ceļu un ieelpot kaut cik svaiga gaisa, un Baltazars, kam karstās dienās patika kokvilnas drāna, uzlēca uz dīvāna viņam blakus. Nelielais pianīno bija pārklāts ar mēļu, gandrīz līdz pelēcīgumam izbalējušu drānu, un uz tā stāvēja vāze ar pirmajām lavandām, kuru smarža piepildīja visu istabu. Kaut arī tur bija vēss vai varbūt tieši tāpēc, ka bija vēss, dzīves straujais ritms spēcīgi iedarbojās uz viņa novājinātajām jūtām. Ikviens saules stars, kas iespīdēja caur spraugām, kaitināja viņu ar savu spožumu, suns neciešami oda, lavandas smarža nomāca, zīdtārpiņi, izslējuši savas pelēkzaļās muguras, likās briesmīgi dzīvi, un pār tiem noliekusies Holijas tumšā galviņa mirdzēja ar brīnišķīgu zīdainu vizmu. Apbrīnojama, nežēlīgi spēcīga ir dzīve, kad cilvēks ir vecs un vārgs. Tā it kā ķircina ar savu daudzveidību, ar savu pulsējošo enerģiju. Vecais Džolions nekad līdz šīm pēdējām nedēļām nebija pazinis tādu dīvainu sajūtu — it kā pusi no viņa būtnes strauji nestu dzīves straume, bet otra puse palikusi krastā un vēro bezpalīdzīgo traukšanos uz priekšu. Tikai tajos brīžos, kad Irēna bija pie viņa, šī sava «es» sadalīšanās zuda.

Holija pagrieza galvu, rādīja pianīno ar savu mazo, brūno dūrīti, jo «labi audzdzdzināti» bērni nerāda ar pirkstu, un šķelmīgi sacīja:

— Paskaties uz «dāmu pelēkā», vectētiņ! Vai viņa šodien nav skaista! .

Vecajam Džolionam sirds sāka dauzīties, un istaba uz mirkli aizmiglo jās, tad atkal noskaidrojās, un viņš jautāja, pamezdams ar aci:

—Kas tad viņu tā uzposa?

—  Mam'zelle .

—Holij! Nerunā muļķības!

Ak, šī klīrīgā francūziete! Vēl viņa nebija samierinājusies ar to, ka viņai atņemtas mūzikas stundas. Tas neko nelīdzēs. Mazā mīlule ir viņu vienīgais draugs. Un tās ir viņas stundas. Viņš nepadosies, neparko nepadosies. Viņš glaudīja silto spalvu uz Baltazara galvas un izdzirdēja Holijas balsi:

— Kad māmiņa pārbrauks, nekādu pārmaiņu nebūs, vai ne? Tu jau zini, viņai nepatīk sveši cilvēki.

Meitenes vārdi it kā apdvesa veco Džolionu ar ledainu pretestības atmosfēru, parādīja, kas draud viņa nule atrastajai brīvībai. A! Vajadzēs atzīt sevi par vecu vīru un ļauties citu rūpēm un gādībai, vai arī cīnīties par šo jauno, neatsveramo draudzību. Taču cīņa viņu nogurdina līdz nāvei. Tomēr viņa kalsnā, nogurusī seja savilkās tik cietā apņēmības vaibstā, ka likās kā no akmens izcirsta. Tā ir viņa māja, un tā ir viņa paša darīšana, viņš nepiekāpsies! Viņš palūkojās pulkstenī, vecā un nodilušā kā viņš pats. Tas piederēja viņam jau piecdesmit gadus. Jau pāri četriem! Garām ejot noskūpstījis Holijai pakausi, viņš nogāja lejā priekšnamā. Viņš gribēja sastapt Irēnu, iekams viņa sāka stundu. Izdzirdējis riteņu troksni, viņš izsteidzās ārā un tūdaļ redzēja, ka rati tukši.

— Vilciens pienāca, ser, bet dāma nav atbraukusi. Vecais Džolions uzmeta resnītim niknu skatienu, it kā ar acīm atvairīdams tā ziņkārību un neļaudams tam pamanīt rūgto vilšanos, ko viņš juta.

— Labi, — viņš noteica un iegāja atpakaļ mājā. Viņš devās uz savu kabinetu un apsēdās, drebēdams kā apšu lapa. Ko tas nozīmēja? Varbūt Irēna nokavējusi vilcienu? Taču viņš labi zināja, ka tā nav. «Ardievu, mīļo tēvoci Džolion.» Kāpēc «ardievu» un nevis «ar labu nakti»? Un roka it kā sastingusi atvadu sveicienā. Un skūpsts. Ko tas nozīmēja? Spējš satraukums un dusmas pārņēma veco Džolionu. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa turku paklāju — no loga līdz sienai un atpakaļ. Irēna viņu pametīs! Viņš to skaidri zināja, bet nespēja sevi aizstāvēt. Vecs vīrs vēlas jūsmot par skaistumu! Smieklīgi! Vecums slēdza viņa muti, paralizēja viņa cīņas sparu. Viņam nebija tiesību uz kaut ko siltu, dzīvu, nebija tiesību ne uz ko, izņemot atmiņas un skumjas. Viņš nevarēja Irēnu lūgties, pat vecam vīram ir savs lepnums. Nespēja aizstāvēties! Veselu stundu, nejuzdams noguruma, viņš staigāja šurpu turpu, garām vāzei ar paša plūktajām neļķēm, kas kaitināja viņu ar savu smaržu. Cilvēkam, kas vienmēr rīkojies pēc sava prāta, no visiem grūtumiem visgrūtāk paciešama ir gribas spēka sakāve. Daba bija notvērusi viņu savā tīklā, un viņš kā nelaimīga zivs peldēja un metās pret tīkla acīm, gan šur, gan tur, neatrada nevienas vietas, kur varētu izlīst vai saraut tīklu.

Piecos viņam atnesa tēju un vēstuli. Uz mirkli viņā uzbangoja cerība. Viņš atgrieza aploksni ar galda nazi un lasīja:

Mīļais, labais tēvoci Džolion, man grūti rakstīt Jums kaut ko tādu, kas varbūt Jūs apbēdinās, bet es nevarēju saņemties un vakar Jums to pasacīt. Es jūtu, ka nevarēšu vairs braukt pie Jums un mācīt Holiju tagad, kad atgriežas Džūna. Ir notikumi, kas aizskar pārāk dziļi, lai tos spētu aizmirst. Ļoti jauki bija redzēt Jūs un Holiju. Varbūt mēs kādreiz satiksimies, kad Jūs būsiet pilsētā, kaut gan es esmu pārliecināta, ka Jums tas ir kaitīgi. Es redzu, ka Jūs pārpūlaties. Man šķiet, Jums vajadzētu pavisam mierīgi atpūsties pa šo karsto laiku, un tagad, kad atgriezīsies Jūsu dēls un Džūna, Jūs varēsiet būt laimīgs. Tūkstoškārt pateicos Jums, ka bijāt tik labs pret mani.

Ar sirsnīgu sveicienu

Jūsu Irēna.

Te nu bija! Viņam kaitē prieks un viss, kas viņam visvairāk patīk, kaitē mēģinājums atvairīt sajūtu, ka visam neizbēgami pienāk gals, ka tuvojas nāve ar saviem zaglīgajiem, viegli šalcošajiem soļiem. Viņam kaitē! Pat Irēna nespēja saprast, ka tā no jauna saista viņu ar dzīvi, ka tā iemieso sevī skaistumu, kas viņam zūd.

Tēja atdzisa, cigārs palika neaizsmēķēts. Viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ, un viņā cīnījās lepnums un dzīves alkas. Neciešami tikt tā pamazām izspiestam no dzīves, bez iespējas pašam ko iebilst, dzīvot tālāk, kad paša griba atrodas citu rokās un tie nomāc ar savu gādību un mīlestību. Neciešami! Jāpamēģina, kas notiks, ja Irēnai pateiks patiesību — ka viņam svarīgāk to redzēt nekā paildzināt savas dienas. Viņš apsēdās pie vecā rakstāmgalda un paņēma spalvaskātu. Taču rakstīt nespēja. Cik pretīgi, ka tā jālūdzas, jālūdzas, lai Irēna iepriecina viņa acis ar savu skaistumu. Tas bija tikpat kā atzīties vecuma plānprātībā. Viņš to nevarēja. Un uzrakstīja pavisam ko citu:

Es cerēju, ka atmiņas par seniem aizvainojumiem nestāsies ceļā tam, kas sagādā prieku un labumu man un manai mazajai Holijai. Taču veci vīri iemācās atteikties no savām iegribam, viņiem tas jādara, pat no iegribas dzīvot jāatsakās agrāk vai vēlāk. Un varbūt jo agrāk, jo labāk.

Jūsu Džolions Forsaits.

«Skarbi,» viņš nodomāja, bet citādi es nevaru. Esmu noguris.» Viņš aizzīmogoja aploksni un iemeta pastkastītē, lai tā tiktu nosūtīta ar vakara pastu, un, dzirdēdams, ka tā nokrīt, domāja: «Tā aiziet viss, uz ko es cerēju!»

Tai vakarā, gandrīz nepieskāries ēdienam un nometis cigāru līdz pusei izsmēķētu, jo no tā viņam uznāca nespēks, viņš lēni, lēni uzkāpa augšā un klusītēm iegāja bērnu guļamistabā. Viņš apsēdās pie loga. Dega naktslampiņa, un viņš tikko varēja redzēt Holijas seju un zem vaiga palikto rociņu. Maijvabole dūca papīros, kas bija sabāzti kamīnā, un kāds zirgs stallī nemierīgi mīņājās. Gulēt kā bērnam! Viņš pašķīra žalūzijas un lūkojās ārā. Lēca mēness, sarkans kā asinis. Viņš nekad nebija redzējis tik sarkana mēness. Arī meži un lauki tur ārā slīga miegā vasaras dienas pēdējā atblāzmā. Un skaistums klīda kā parādība. «Es esmu nodzīvojis ilgu mūžu,» vecais Džolions domāja, «esmu izbaudījis pašu labāko no visa. Cik es nepateicīgs! Esmu savā laikā redzējis daudz skaistuma. Nabaga Bozinijs sacījis, ka man esot skaistuma izjūta. Šovakar mēnesī redzams cilvēks!» Garām aizlidoja naktstauriņš, tad vēl viens un vēl. «Dāmas pelēkā!» Vecais Džolions aizvēra acis. Viņu pārņēma sajūta, ka viņš nekad vairs tās neatvērs, viņš ļāva šai sajūtai pastiprināties, ļāva sev atslābt, tad nodrebēdams ar piepūli pacēla plakstiņus. Ar viņu kaut kas notika, nevarēja būt šaubu, kaut kas nelāgs. Galu galā tomēr vajadzēs izsaukt ārstu. Tagad viss vienalga! Birztalā droši vien mēnesnīca. Tur ir ēnas un tikai šīs ēnas vēl nomodā. Ne putnu, ne zvēru, ne ziedu, ne kukaiņu, tikai ēnas kustas. «Dāmas pelēkā!» Tās kāpj pāri izgāztajam kokam, sačukstas. Irēna un Bozinijs? Savāda iedoma! Arī vardes un visa sīkā radība sačukstas! Cik skaļi tikšķ pulkstenis! Viss bija dīvains, baismīgs — tur ārā, sarkanā mēness gaismā; un arī istabā, kur mierīgi dega naktslampiņa un tikšķēja pulkstenis, un aukles rītakleita karājās uz starpsieniņas, gara, kā sievietes stāvs. «Dāma pelēkā!» Un viņam uzmācās visai dīvaina doma: Vai viņa vispār eksistē? Vai viņa kādreiz bijusi šeit? Vai varbūt viņa ir tikai tā skaistuma atstarojums, ko viņš tā mīlēja un kas viņam drīz būs jāatstāj? Mēļi pelēks māņu tēls ar tumšām acīm un dzintara krāsas matu vainagu, māņu tēls, kas parādās rītausmā un mēnesnīcā tai laikā, kad zied zilie zvaniņi? Kas ir viņa, kāda ir viņa, vai viņa vispār ir? Vecais Džolions piecēlās un brītiņu stāvēja, turēdamies pie palodzes, lai atgūtu īstenības apziņu, tad uz pirkstgaliem virzījās uz durvju pusi. Apstājās pie gultas gala, un Holija, varbūt juzdama viņa ciešo skatienu, sakustējās, nopūtās un saritinājās ciešāk, it kā aizstāvēdamās. Vecais Džolions virzījās tālāk un izgāja ārā tukšajā gaitenī. Nonācis savā istabā, tūdaļ noģērbās un naktskreklā nostājās pie spoguļa. Kā putnubiedēklis — iekrituši deniņi, tievas kājas! Acis negribēja atzīt viņa paša attēlu, bet sejā parādījās lepnuma izteiksme. Visa pasaule sazvērējusies viņu satriekt, pat viņa attēls spogulī, tomēr viņš vēl turējās! Viņš apgūlās un ilgi gulēja vaļējām acīm, pūlēdamies samierināties, jo pārāk labi zināja, ka raizes un īgnums viņam kaitē.

Otrā rītā viņš pamodās tik neatpūties un nespēcīgs, ka aizsūtīja pēc ārsta. Izklausījis viņu, ārsts savilka garu garo seju, aizliedza viņam celties no gultas un smēķēt. Tas nesagādāja nekādu grūtību. Celties nebija vajadzības, un tabaka vienmēr zaudēja garšu, kad viņš jutās nevesels. Viņš apātiski pavadīja rīta cēlienu — aiz nolaistiem aizkariem, šķirstīdams atkal un atkal no jauna «The Times», gandrīz nelasīdams, un Baltazars gulēja pie viņa gultas. Reizē ar brokastīm viņam atnesa telegramu: «Jūsu vēstuli saņēmu braucu šodien būšu pie Jums puspiecos Irēna.»

Atbrauks! Tomēr! Tātad viņa eksistē — un viņš nav pamests. Atbrauks! Karstums izstrāvoja pa visu viņa augumu, vaigi un piere kaisa. Viņš izdzēra buljonu, atbīdīja galdiņu un gulēja pavisam mierīgi, kamēr aiznesa traukus un atstāja viņu vienu, tikai viņa acis laiku pa laikam iezibējās. Atbrauks! Viņa sirds strauji sita un tad, šķita, pilnīgi apstājās. Trijos viņš piecēlās un nesteigdamies klusi apģērbās. Holija un mam'zelle droši vien bija klasē, kalpotāji paēduši pusdienas un gulēja. Viņš uzmanīgi atvēra durvis un nogāja lejā. Priekšnamā vientulīgs snauda Baltazars, un kopā ar to vecais Džolions iegāja savā kabinetā un no turienes ārā, pēcpusdienas tveicē. Viņš gribēja noiet lejā, lai sastaptu Irēnu birztalā, taču tūdaļ juta, ka šādā karstumā tas nebūs iespējams. Tāpēc apsēdās zem ozola, pie šūpolēm, un Baltazars, arī juzdams karstumu, nogūlās zemē viņam blakus. Viņš sēdēja un smaidīja. Kādi gaiši, līksmi mirkļi! Kā kukainīši sīc un baloži dūdo! Skaistākā vasaras diena viņa mūžā! Brīnišķīgi! Un viņš bija laimīgs — laimīgs kā bērns. Irēna atbrauks, tā nav viņu pametusi! Viņam dzīvē ir viss, ko viņš vēlas, kaut tikai mazliet vieglāk būtu elpot un nespiestu — te, šinī vietā! Viņš redzēs Irēnu, kad tā iznāks no papardēm, tuvosies viegli līganā gaitā, — mēļi pelēks stāvs margrietiņām, pienenēm un magonēm nosētā laukā. Viņš nekustēsies, bet Irēna pienāks klāt un sacīs: «Mīļo tēvoci Džolion, piedodiet!» Un apsēdīsies šūpolēs, un viņš varēs pastāstīt, ka bijis mazliet savārdzis, bet tagad atkal gluži vesels. Un suns laizīs viņai roku. Suns zina, ka viņa saimniekam patīk Irēna, tas ir labs suns.

Zem koka bija bieza ēna, saule neaizsniedza viņu, tikai darīja visu apkārtni gaišu, lai viņš varētu redzēt Epsomas galveno tribīni tālumā, ļoti tālu, un govis, kas ganījās āboliņa laukā, ar astēm atgaiņādamas mušas.

Uzvēdīja liepziedu un lavandas smarža. A! Tāpēc visapkārt san bites. Tās ir satrauktas, rosīgas, tāpat kā viņa sirds ir satraukta un pukst strauji. Arī miegainas, miegainas un apreibušas no medus un laimes, tāpat kā viņa sirds ir apreibusi un miegaina. Vasara… vasara … it kā sanēja bites, lielas bites un mazas, un arī mušas!

Pulkstenis virs kūtīm noskandēja ceturto stundu. Pēc pusstundas Irēna būs šeit. Vajadzētu īsu brītiņu nosnausties, pēdējā laikā viņš tik maz gulējis. Tad možs varēs sagaidīt Irēnu, jaunību un skaistumu, kas nāks pie viņa pāri saules apspīdētajam laukumam, — dāmu pelēkā! Un, atlaidies pret krēsla atzveltni, viņš aizvēra acis. Dzelkšņa pūciņa atlidoja līdz ar vieglo vēja pūsmu un nometās uz viņa ūsām, kas bija vēl baltākas par balto pūciņu. Vecais Džolions nekā nemanīja, bet viņa elpa skāra pūciņu, sakustināja to. Saules stars izlauzās cauri lapotnei un novietojās uz viņa zābaka. Atlaidās kamene un rāpoja pa viņa salmu cepuri. Un brīnuma salda snauda apņēma smadzenes zem šīs cepures, galva noslīga uz priekšu un nokrita uz krūtīm. Vasara… vasara!… Sanēja visapkārt.

Pulkstenis noskandēja ceturksni pāri četriem. Baltazars izstaipījās un paskatījās uz savu saimnieku. Dzelkšņa pūciņa vairs nekustējās. Suns uzlika purnu uz saules apspīdētās kājas. Tā palika mierīga. Suns spēji atrāva purnu no zābaka, piecēlās, ielēca vecajam Džolionam klēpī, iesmilkstējās, tad nolēca zemē, notupās un lūkojās, galvu pacēlis. Un piepeši sāka gari, stiepti gaudot.

Bet dzelkšņa pūciņa bija rāma kā nāve, kā viņa vecā saimnieka seja. Vasara … vasara … vasara!

Klusi soļi zālē!

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-2 CILPĀ

«FORSAITU TEIKA-2 CILPĀ»: LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA ; 1961

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-2 CILPĀ

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA 1961

RĪGĀ

Divas dzimtas, abas vienlīdz dižas

Cīņā iededzina senu dienu naids.

*Romeo un Džuljetta»

VELTĪTS DŽESIJAI UN DŽOZEFAM KONRADIEM

FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-2

CILPĀ

PIRMĀ NODAĻA

I TIMOTIJA NAMĀ

Privātīpašnieciskais instinkts nekad nav mierā. Pat Forsaitu dzimtā, kas ticēja tā mūžīgai nemainībai, tas pakļāvās evolūcijas likumiem uzplaukuma un naida brīžos, salā un svelmē; to ietekmē vide, gluži tāpat kā augsne — kartupeļa kvalitāti.

Vēsturnieks, pievērsdamies savā laikā Anglijas astoņdesmitajiem un deviņdesmitajiem gadiem, attēlos samērā straujo pāreju no pašapmierinātā, ierobežotā provinciālisma uz daudz pašapmierinātāko, kaut arī mazāk ierobežoto imperiālismu, citiem vārdiem, — evolucionizējošas nācijas «privātīpašniecisko instinktu». Šis process it kā likumsakarīgi norisa arī Forsaitos. Tie evolucionizējās ne vien ārēji, bet arī būtiski.

Kad 1895. gadā Sjūzena Heimena, Forsaitu precētā māsa, sekoja savam vīram mūžībā smieklīgi jauna — tikai 74 gadus veca — un tika krematizēta, šis notikums dīvainā kārtā visai maz saviļņoja sešu pārējo, vēl dzīvo veco Forsaitu prātus. Šai vienaldzībai bija trīs cēloņi.

Pirmais: vecā Džoliona Forsaita gandrīz vai slepenā apbedīšana 1892. gadā Robinhilā — tas ir, tā pirmā Forsaitu dzimtas locekļa apbedīšana, kurš bija kļuvis neuzticīgs vecajām dzimts kapenēm Haigeitā. Šīs bēres, kas notika vienu gadu pēc Svizina caurcaurēm pienācīgās izvadīšanas, izraisīja dzīvas pārrunas Londonā, Beisvoterroudā, Forsaitu Biržā — Timotija namā, kur vēl joprojām radās un izplatījās ģimenes tenkas. Toreiz uzskati svārstījās starp krustmātes Džūlijas skaļajām vaimanām un Frensijas skaidri un gaiši izteikto apgalvojumu, ka «tā tik ir braša ideja — reiz izbeigt šo pārblīvētību Haigeitā». Tēvocis Džolions mūža pēdējos gados, taisnību sakot, — pēc savādā un bēdīgā romāna starp viņa mazmeitas Džūnas līgavaini Boziniju un brāļa dēla Soumsa sievu Irēnu — bija kļuvis diezgan neizprotams Forsaitu dzimtai, kurai viņa paraža — iet savus ceļus — šķita mazliet untumaina. Spriežot pēc Džoliona Forsaita filozofiskajiem uzskatiem, protams, arvien varēja sagaidīt, ka viņš novērsīsies no īsta forsaitisma ceļa, un tāpēc dzimta savā ziņā bija sagatavota, ka tēvoci Džolionu guldīs kādā neparastā zemes stūrī. Šis notikums tomēr bija pārlieku dīvains; un, kad vēl piedevām viņa testamenta saturs nokļuva Forsaitu Biržas valodās, dzimtu pārņēma tirpas.

Džolions Forsaits no sava īpašuma (145 304 mārciņām sterliņu, atskaitot 32 mārciņu 7 šiliņu 4 pensu lielu parādu) 15 000 mārciņu sterliņu tiešām bija novēlējis — nu kam gan jūs domājat, mīļā? Irēnai! — viņa brāļa dēla Soumsa aizbēgušajai sievai; Irēnai, sievietei, kura gandrīz iegrūda negodā visu dzimtu un kuru ar tēvoci — klausieties un brīnieties! — nesaistīja nekāda asinsradniecība. Protams, ne jau skaidrā naudā, viņa no šīs summas mūža rentei saņem tikai — tikai procentus! Tomēr fakts paliek fakts, un vecā Džoliona pretendēšanai uz «īsta» Forsaita slavu reizi par visām reizēm pienāca gals. Un tas bija pirmais cēlonis, kāpēc Sjūzenas Heimenas apbedīšana Voukingā* prātus saviļņoja tik maz.

Otrs cēlonis vispār bija svarīgāks un iespaidīgāks. Sjūzenai bez nama Kempdenhilā* piederēja vēl lauku mājas (kuras viņai vīrs nomirstot atstāja) — mazliet viņpus Hentes * grāfistes robežām, kur Heimenu zēni, kā visi domāja, izauga par tādiem labiem šāvējiem un jātniekiem, kas, protams, bija patīkami pašiem un iepriecinoši citiem. Ka Sjūzenai piederēja kaut kas īsti lauciniecisks, tas savā ziņā arī šķita attaisnojam viņas mirstīgo atlieku pārvēršanu pelnos, — kaut gan neviens nespēja iedomāties, kā viņai varēja ienākt prātā krematizēšana!

Parastie aicinājumi bērēs tomēr tika izsūtīti, un Soumss ar jauno Niklasu piedalījās izvadīšanā. Testamentu visumā atzina par gluži apmierinošu, jo Sjūzenai bija piederējusi tikai mūža rente; tāpēc visu vienlīdzīgās da]ās mantoja bērni.

Trešais cēlonis, kāpēc Sjūzenas izvadīšana prātus satrauca tik maz, bija visiespaidīgākais no visiem. To drosmīgi pāris vārdos izteica Jūfimija, šī bālā, tievā:

— Manuprāt, cilvēkam pašam tiesības noteikt par savu ķermeni, kaut arī viņš būtu miris.

Šāda piezīme no vecās skolas liberāļa un ārkārtīgā tirāna Niklasa meitas mutes bija satraucoša un zibens uzliesmojumam līdzīgi parādīja, cik daudz ūdens aiztecējis kopš krustmātes Annas nāves 1888. gadā, tas ir, tieši kopš tā brīža, kad par Soumsa privātīpašnieka tiesībām uz sievas ķermeni sāka rasties zināmas šaubas, kuras vēlāk k]uva par iemeslu lielajai nelaimei.

Jūfimija, protams, runāja kā bērns, un viņai nebija nekādas pieredzes; būdama tagad jau krietni pāri trīsdesmit gadiem, viņa vēl joprojām saucās Forsaite. Taču — kaut arī ņēma vērā šo vainu mīkstinošo apstākli — viņas piezīme tomēr nepārprotami liecināja par brīvības jēdziena paplašināšanos, par decentralizāciju un privātīpašnieka apzinās smaguma punkta pārvietošanos no citiem uz paša personu. Kad Niklass no krustmātes Hesteres dzirdēja savas meitas piezīmi, viņš sašutumā izsaucās:

— Ak šīs sievas un meitas, mūsdienās viņu brīvībai vairs nav robežu! Es jau to zināju, ka Džeksona lieta novedīs tik tālu — pievilks šo «Habeas Corpus»!

Līdz pat šim brīdim Niklass nespēja samierināties ar šo likumu par precēto sieviešu īpašuma tiesībām*, kurš viņam būtu izvērties par īstu traucēkli, ja viņš, par laimi, nebūtu apprecējies pirms tā pieņemšanas. Taču, taisnību sakot, nekādi nebija noliedzama jauno Forsaitu sacelšanās pret piederēšanu citiem; šī, tā sakot, koloniālā tieksme piederēt pašam sev, paradoksālā imperiālisma vēstnese, kļuva aizvien spēcīgāka.

Tagad viņi visi bija precējušies, izņemot Džordžu, kura interese piederēja zirgu skriešanās sacīkstēm un «Iseeum» klubam; Frensiju, kas turpināja muzikālo izglītību Celsijā* kādā studijā Kingsroudā un joprojām «pielūdzēju» pavadībā apmeklēja deju vakarus; Jūfimiju, kura dzīvoja mājās, gauzdamās par Niklasu; un vēl abus dvīņu brāļus — Džailzu un Džesiju Heimenus.

Trešās paaudzes pēcnācēju nebija visai daudz: jaunajam Džolionam bija trīs, Vinifredai Dārtijai — četri; jaunajam Niklasam jau seši; jaunajam Rodžeram — viens; Marianai Tvītimenai viens; Sentdžonam Heimenam — divi. Bet no sešpadsmit laulību nodibinājušajiem Forsaitiem, bērnus neradījuši, mūžu nodzīvoja pārējie: Džeimsa pēcnācēji — Soumss, Reičela un Sisilija; Rodžera — Jūstess un Tomass; Niklasa — Ernests, Arčibalds un Florensa; Heimenu — Augusts un Anabele Spendere.

Tātad no desmit vecās paaudzes Forsaitiem bija piedzimis divdesmit viens jaunais Forsaits, bet divdesmit vienam jaunam Forsaitam šim brīžam bija tikai septiņpadsmit pēcteču, un likās maz ticams, ka šis skaitlis varētu palielināties vairāk nekā par kādu sīkumu. Kas interesējas par statistiku, būs pamanījis, ka dzimstība bija mainījusies proporcionāli procentiem, ko ienes kapitāls.

Vectētiņš «Dižais Dosets» Forsaits deviņpadsmitā gadsimta sākumā no sava kapitāla guva desmit procentus, tāpēc viņam bija desmit bērnu. Šie desmit, atskaitot četrus neprecējušos un Džūliju, kuras vīrs Septimuss Smols, protams, nomira gandrīz tūlīt pēc kāzām, bija pelnījuši caurmērā četrus līdz piecus procentus un attiecīgi arī vairojušies. Divdesmit vienam pēctecim, kuru viņi bija radījuši, ienākumi līdzinājās vairs tikai trim procentiem no konsolām, kuras viņu tēvi tiem bija atstājuši galvenokārt dāvinājumu veidā, lai apietu mantojumu nodokļus, un sešiem no viņiem, kas bija radījuši bērnus, kopā bija septiņpadsmit pēcnācēju vai, precīzi rēķinot, divi un piecas sestdaļas mantinieka uz ģimeni.

Mērenajam ražīgumam bija arī citi iemesli. Neuzticēšanās pelņas iespējām, — kas gluži dabiska, kad iztika garantēta, kopā ar apziņu, ka tēvi vēl netaisās mirt, — lika šiem Forsaitiem būt piesardzīgiem. Ja cilvēkam ir bērni, bet ienākumi nelieli, tad gaumei un ērtību līmenim neizbēgami jāslīd uz leju; kā pietiek diviem, tā vairs nepietiek četriem un tā tālāk, — tāpēc: labāk nogaidīt un paskatīties, ko tēvs atstās. Turklāt bija arī jauki atpūtas brīžus pavadīt netraucēti. Saskaņā ar augošajām tā saucamajām fin de siиcle [1] tendencēm bija patīkamāk privātīpašnieka intereses veltīt paša personai nekā būt par bērnu vecākiem. Tad atbildība bija mazāka un cilvēks varēja iegādāties automašīnu. Jūstesam tāda jau tiešām piederēja, taču tā viņu šausmīgi kratīja un bija pat izlauzusi viņam vienu acuzobu; tāpēc prātīgāk nogaidīt, līdz auto kļūs par drošākiem satiksmes līdzekļiem. Bet pagaidām: bērnu pietiek! Pat jaunais Niklass attapās un pēdējo triju gadu laikā saviem sešiem bērniem nevienu vairs nepievienoja.

Neraugoties uz Forsaitu ģimenes kopīgo sairšanu, vai drīzāk, izklīšanu, plaisa tomēr vēl nebija tik dziļa, lai liegtu viņiem pulcēties 1899. gadā, kad nomira Rodžers Forsaits.

Vasara bija bijusi brīnišķīga, un, kad visi pēc ārzemēs un jūrmalā pavadītajām atpūtas dienām atgriezās Londonā, Rodžers, kā jau dažkārt oriģināls visās izdadarībās, savās mājās Prinsesgārdenā pēkšņi izlaida garu. Timotija namā skumji sačukstējās, ka nabaga Rodžers arvien bijis ekstravagants ēšanas ziņā, — jo, kas gan cits, piemēra pēc, ja ne viņš, cienīja Vāczemes jēra gaļu vairāk par visām citām?

Lai būtu kā būdams, viņa bēres Haigeitā noritēja nevainojami, un, atgriežoties no tām, Soumss Forsaits gandrīz pavisam mehāniski iegāja pie tēvoča Timotija Beisvoterroudā. Abām «vecītēm» — krustmātei Džūlijai un krustmātei Hesterei gribēsies kaut ko uzzināt par bērēm. Soumsa tēvam — astoņdesmit astoņus gadus vecajam Džeimsam vairs nebija pa spēkam nogurdinošās bēru ceremonijas; arī Timotijs, protams, nebija turp gājis; līdz ar to Niklass bija vienīgais brālis, kas piedalījās izvadīšanā. Pavadītāju pulks tomēr bija kupls; un krustmātes Džūlija un Hestere būs iepriecinātas, to dzirdot. Laipnā uzmanība, protams, nebija brīva no neatvairāmām savtīguma tieksmēm — iemantot no tā, ko dara, labumu arī sev, — tā ir galvenā īpašība, kas raksturo Forsaitus un, protams, arī jebkuras tautas saprātīgākos elementus. Sekodams paražai ģimenes jautājumos iegriezties Timotija namā Beisvoterroudā, Soumss gāja tikai sava tēva pēdās, kurš vismaz vienreiz nedēļā mēdza apciemot māsas, kas dzīvoja pie Timotija, un kurš no šī pienākuma atteicās vienīgi astoņdesmit sešu gadu vecumā, kad apsīka spēki un viņš bez Emīlijas nekur vairs nevarēja iziet. Bet iet kopā ar Emīliju nebija nekādas nozīmes: kurš tad var tā īsti ar kādu aprunāties sievas klātbūtnē? Tāpat kā senās dienās Džeimss, tā tagad Soumss atrada laiku apmeklēt tēvoča namu gandrīz katru svētdienu, lai pasēdētu mazajā viesistabā, kuras iekārtojumu viņš ar savu nemaldīgo gaumi ziemas svētku laikos bija krietni pārveidojis, papildinot to ar porcelāna izstrādājumiem — gan ne gluži atbilstoši viņa personīgajai izsmalcinātajai prasībai — un vismaz divām diezgan apšaubāmām barbizoniešu* gleznām. Soumss pats, kas tik lieliski bija nopelnījis ar barbizoniešu gleznām, pirms dažiem gadiem pievērsās Marīsa*, Izraelza* un Moves* darbiem, cerēdams nopelnīt vēl vairāk. Savā krastmalas mājā netālu no Meiplderhemas Soumsam bija lieliski iekārtota un apgaismota gleznu galerija, kurā tikai retais Londonas mākslas priekšmetu tirgotājs jutās svešinieks. Tā noderēja arī par svētdienas pēcpusdienas naglu vīkenda viesībās, kuras viņam šad tad izrīkoja māsas — Vinifreda vai Reičela. Jo, kaut arī Soumss, gleznas rādot, bija mazrunīgs, viņa mierīgie, nosvērtie spriedumi parasti ietekmēja apmeklētājus, kuri zināja, ka viņa reputācija nedibinās tikai uz estētisku aizraušanos, bet uz spējām paredzēt tirgus cenu nākotnē. Aizgājis pie Timotija, Soumss gandrīz arvien varēja pastāstīt, kā pārtrumpojis kādu mākslas priekšmetu tirgotāju, un viņam ļoti patika, kad krustmātes, lepnumā dūdodamas, apsveica viņa uzvaru.

Bet šo pēcpusdienu viņš jutās pavisam citādi noskaņots, atnācis šurpu pēc Rodžera bērēm, tērpies glītās, tumšās drēbēs — ne gluži melnās, jo tēvocis tomēr galu galā bija tikai tēvocis; un sirds dziļumos Soumss ienīda pārlieku jūtu izpausmi. Atlaidies ar inkrustācijām greznotajā krēslā un, degunu pacēlis, raudzīdamies debeszilajā, zeltītiem rāmjiem noklātajā sienā, viņš izturējās uzkrītoši klusu. Vai nu tāpēc, ka bija piedalījies bērēs, vai cita iemesla dēļ, taču šo pēcpusdienu viņa raksturīgie Forsaitu vaibsti izcēlās visizdevīgāk: seja — iegareni ovāla, ar spēcīgi veidotu zodu, kurš liktos nesamērīgs, ja tam noņemtu miesu, — vārdu sakot, tā bija iespaidīga seja un nebūt ne neglīta. Spilgtāk nekā jebkad Soumss izjuta, ka Timotijs neglābjami ir «vecs ērms» un abas krustmātes nožēlojamas Viktorijas laikmeta dvēselītes. Vienīgais temats, par kuru Soumsam gribējās runāt — par paša nešķirtā vīra stāvokli, — nebija apspriežams. Taču tieši tas nodarbināja viņa prātu, izslēgdams visu citu.

Kopš šī gada pavasara Soumss juta sevī briestam jaunas jūtas, kuras mudināja viņu darīt kaut ko tādu, kas, kā viņš pats apzinājās, četrdesmit piecus gadus vecajam Forsaitam būtu tīrais neprāts. Viņš pēdējā laikā apzinājās arvien skaidrāk un skaidrāk, ka iegūst stāvokli. Soumsa turība, ievērojama jau toreiz, kad viņš nolēma Robinhilā celt māju, kuras dēļ beidzot izputēja viņa laulības dzīve ar Irēnu, vientulīgi pavadīto divpadsmit gadu laikā bija pieaugusi pārsteidzoši strauji. Šodien viņa vērtība sniedzās krietni pāri simt tūkstošiem mārciņu, bet viņam nebija neviena, kam bagātību atstāt, — nebija īsta mērķa, kura dēļ būtu vērts turpināt to, kas viņam bija kā reliģija. Pat ja viņš arī vairs nepūlētos, nauda pelnītu naudu, un Soumss apzinājās, ka viņam būs turpat savi simt piecdesmit tūkstoši mārciņu, pirms vēl pagūs atjēgties. Soumsā arvien bija stipri attīstītas ģimenes cilvēka īpašības, ilgas pēc pēcnācējiem; nepiepildītas un nomāktas tās bija dziļi paslēpušās, bet tagad, viņa «spēka gados», tās atkal atmodās. Nesen konkretizējušās un kādas meitenes neatvairāmas pievilcības dēļ atradušas noteiktu tēlu, šīs jūtas bija izvērtušās par īstu apmātību.

Sī meitene bija francūziete, kas, domājams, nedz pazaudēs galvu, nedz samierināsies ar nelikumīgu kopdzīvi. Vēl vairāk, šāda doma derdzās arī Soumsam pašam. Ilgajos piespiedu celibāta gados viņš izbaudīja dzimuma dzīves zemisko pusi, slepeni un vienmēr ar riebumu, jo bija izvēlīgs un viņam piemita iedzimta likumības un kārtības apziņa. Soumss nevēlējās slepenu un slēpjamu mīlas sakaru. Pēc laulībām angļu sūtniecībā Parīzē un pāris mēnešu ceļojuma viņš varētu Aneti pārvest, gluži atraisītu no pagātnes, kura, taisnību sakot, nebija nekāda pārlieku cēlā, jo meitene strādāja tikai par rēķinvedi mātes restorānā Soho * kvartālā. Aneti ar francisko gaumi un pašapziņu viņš varētu atvest atpakaļ kā kaut ko gluži jaunu un elegantu, lai tā valdītu viņa «Paspārnē» Meiplderhemas tuvumā.

Krustmāšu viesistabā Soumss tikai pa ausu galam ieklausījās parastajos jautājumos: kā klājas mīļajam tētim? Tagad tas, kad laiks tik dzestrs, ārpus mājām protams neiet? Vai Soumsam nepiemirsīsies tētim pateikt, ka Hesterei pret sānu sāpēm labāk par visu palīdzot aslapes novārījums; karsta komprese ik pa trim stundām, pēc tam aptinot sānus ar sarkanu flaneli. Un vai Soumss nenogaršotu kaut mazliet krustmāšu labākā plūmju ievārījuma? Tas šogad padevies tāds gards un tik lieliski iedarbojas. Ak! — un attiecībā uz Dārtijiem … vai Soumss jau dzirdējis, kāds posts mīļajai Vinifredai ar Montegjū? Timotijs domājot, ka Vinifredu nudien vajadzētu aizstāvēt. Runājot, bet Soumsam visu nevajagot uzskatīt katrā ziņā par patiesību, ka Montegjū atdāvinājis kādai nešķīstai dejotājai dažas no Vinifredas dārglietām. Tas ir ļoti slikts paraugs mīļajam Vālam, turklāt tieši tagad, kad zēnam jādodas uz koledžu. Ak, Soumss nekā nav dzirdējis? Tad gan viņam jāapciemo māsa un tūdaļ pašam viss jānoskaidro! Un vai viņš domājot, ka «šie būri» tiešām pretošoties? Timotijs šī jautājuma dēļ sēžot kā uz adatām. Konsolēm bija tik augsta cena, un viņš tajās ieguldīja tik daudz naudas. Vai Soumss domājot, ka to vērtība kara gadījumā pazemināsies? Soumss pamāja ar galvu. Bet karš ātri beigšoties! Citādi tas Timotijam nāktu par ļaunu. Un Soumsa mīļajam tētim tas, protams, tādā vecumā loti ķertos pie sirds. Par laimi, Rodžeram šīs raizes pagājušas secen. Un krustmāte Džūlija ar mazu kabatas lakatiņu noslaucīja lielu asaru, kas ripoja lejā pa pastāvīgi sapīkušās un tagad gluži novītušās sejas kreiso vaigu. Viņa atcerējās mīļo Rodžeru un tā oriģinalitāti un to, kā tas viņai dažkārt iedūris ar adatu, kad abi vēl bija bērni.

Krustmāte Hestere ar savu prasmi izvairīties no nepatīkamā šai brīdī iejaucās: vai Soumss domājot, ka misters Čemberlens* tūliņ tikšot par premjerministru? Tas gan visu nokārtotu vienā rāvienā. Viņa ļoti priecātos, ja veco Krīgeru* aizsūtītu trimdā uz Svētās Helēnas salu. Vēl itin labi atceroties ziņu par Napoleona nāvi un kādu atvieglojumu tā sagādājusi Soumsa vectēvam. Protams, toreiz viņas abas ar Džūliju daudz nekā neesot sapratušas, — jo tajās dienās, mīļais, mēs vēl valkājām garas, mežģiņotas biksītes!

Soumss paņēma tasīti tējas, ko krustmāte viņam pasniedza, ātri izdzēra, piekozdams klāt trīs mandeļu cepumiņus, ar kuriem Timotija nams bija slavens. Vieglais, apvaldītais, augstprātīgais smaids Soumsa sejā mazliet padziļinājās. Nudien, viņa dzimtas locekļi bija un palika neglābjami provinciāļi, lai arī tiem piederētu no Londonas cik piederēdams. Šajās trauksmainajās dienās viņu provinciālisms dūrās acīs vairāk nekā jebkad. Kā gan citādi vecais Niklass vēl joprojām būtu «brīvtirgonis» un šī aizvēsturiskā liberālisma mitekļa — «Remove» kluba biedrs, — kaut gan, jāsaka, pašreiz tā biedri bija stipri konservatīvi, citādi taču arī viņš pats nebūtu tajā iestājies; un Timotijs, kā runā, vēl joprojām guļot ar naktsmici galvā.

Šai brīdī krustmāte Džūlija atkal ierunājās. Soumss izskatoties tik labi, gandrīz vai tikpat jauns kā toreiz, kad krustmāte Anna nomira un visi sapulcējās — mīļais Džolions, mīļais Svizins un mīļais Rodžers. Viņa apklusa un noslaucīja asaru, kas tagad ritēja lejā pār labo vaigu. Vai Soumss … vai Soumss tagad neesot kaut ko dzirdējis par Irēnu? Krustmāte Hestere skaidri redzami paraustīja plecus. Tiešām, Džūlijai katrā ziņā kaut kas jāpasaka! Smaids Soumsa sejā izdzisa, viņš nolika tasīti. Te nu bija viņa temats, taču, kaut arī nez kā gribētu, viņš nespēja to tālāk risināt.

Krustmāte Džūlija ļoti steidzīgi turpināja:

— Stāsta, Džolions viņai sākumā novēlējis šos piecpadsmit tūkstošus pavisam, bet tad, protams, redzēja, ka tas nebūtu pareizi, un atstāja tikai mūža renti.

Vai Soumss par to dzirdējis? Soumss pamāja ar galvu.

— Tavs brālēns Džolions tagad atraitnis. Viņš ir Irēnas pilnvarotais mantojuma lietā, tu, protams, zini?

Soumss purināja galvu. Viņš to gan zināja, bet negribēja izrādīt interesi. Kopš Bozinija nāves dienas viņš ar jauno Džolionu vairs nebija ticies.

— Tagad viņam jau jābūt pusmūža gados, — krustmāte Džūlija domīgi turpināja. — Protams, viņš taču piedzima, kad tavs mīļais tēvocis vēl dzīvoja Mauntstrītā, labu laiku pirms pārvākšanās uz Stenhoupgeitu četrdesmit septītā gada decembrī, tieši pirms Komūnas *. Tātad vecāks par piecdesmit gadiem! Iedomājies! Tik skaists bērniņš, un mēs visi tā lepojamies ar viņu; Džolions bija pirmais no jums visiem, — krustmāte Džūlija nopūtās, un viena sprodziņa, kas nebija saritināta gluži no viņas pašas matiem, atraisījusies sašūpojās tā, ka krustmāte Hestere pat mazliet noskurinājās.

Soumss piecēlās, viņš sevi atklāja kaut ko dīvainu. Vecā viņa godam un pašcieņai cirstā brūce vēl nebija sadzijusi. Viņš bija nācis šurp, domādams, ka spēs par to runāt, jā, viņš pat gribēja runāt par savu sarežģīto stāvokli, un — lūk! Viņš atmeta šo nodomu, tiklīdz jautājumam pieskārās krustmāte Džūlija, kas bija slavena ar savu iejaukšanos nevietā.

— Ak Soumss taču neies jau prom?

Soumss smīnēja mazliet atriebīgi un atbildēja:

— Tomēr. Dzīvojiet veselas! Pasveiciniet tēvoci Timotiju.

Un, vēsi noskūpstījis katru vecīti uz pieres, kuras grumbas, šķita, tiecās pieglausties viņa lūpām, kā ilgodamās tikt aizskūpstītas prom, Soumss atstāja krustmātes, kas viņu pavadīja ar starojošu skatienu, — ak labais Soums, cik mīļi, ka atnāca šodien, kad viņas jutās ne visai!…

Ar nomāktu sirdi Soumss devās lejup pa kāpnēm, kur arvien loti patīkami smaržoja pēc kampara, portvīna un mājām, kur caurvēji aizliegti. Nabaga vecās dvēseles, — viņš negribēja būt nelaipns! Izgājis uz ielas, Soumss vecītes tūdaļ aizmirsa, un viņa prātu atkal valdzināja Anetes tēls un domas par sasodītajiem pinekļiem, kas viņu saistīja. Kāpēc viņš toreiz nenokārtoja šo jautājumu un nepanāca šķiršanos, kad nelietis Bozinijs tika sabraukts un kad laulību pārkāpuma pierādījumu bija atliku likām! Viņš pagriezās un devās uz Grīnstrītu Meifērā * pie savas māsas Vinifredas Dārtijas.

II «LABĀKO APRINDU CILVĒKS» NOIET NO SKATUVES

Ka «labāko aprindu cilvēks», kas bija tik ļoti atkarīgs no laimes nepastāvības kā Montegjū Dārtijs, vēl joprojām dzīvoja namā, kurā ienāca vismaz pirms divdesmit gadiem, tas pelnītu daudz lielāku ievērību, ja īri, nodevas, nodokļus un remontus nesamaksātu viņa sievastēvs. Ar šo vienkāršo, kaut arī komerciālas dabas viltībiņu Džeimss Forsaits bija nodrošinājis savai meitai un mazbērniem zināmu stabilu eksistenci. Ka tādam pārgalvīgam zirgu sporta cienītājam kā Dārtijs bija drošs jumts virs galvas, tam galu galā bija gluži nenovērtējama nozīme. Līdz pat pēdējo dienu notikumiem Dārtijs visu šo gadu bija uzvedies gandrīz pārdabiski solīdi, kas izskaidrojams ar to, ka viņš bija ieguvis pusīpašnieka tiesības uz ķēvīti, kas piederēja Džordžam Forsaitam, kurš — par lielām šausmām Rodžeram, kas tagad atdusējās kapā, — bija neglābjami aizrāvies ar zirgu sportu. «Podziņa», kuras vecāki bija «Moceklis» un «Liesma», bet tās tēvs savukārt — «Kareklis», bija trīs gadus veca, bēra ķēvīte, kura dažādu iemeslu dēļ līdz šim vēl nebija parādījusi savu īsto klasi.

Dārtijā līdz ar pusīpašnieka tiesībām uz šo daudzsološo dzīvnieku bija pamodies viss viņa dabā apslēptais ideālisms, kas, kā jebkurā cilvēkā, mita arī viņā un mēnešiem ilgi turēja viņu stingros grožos. Kad cilvēkam ir kaut kas labs, kura dēļ vērts dzīvot, tad jābrīnās, cik prātīgs viņš klust. Un tas, kas piederēja Dārtijam, arī tiešām bija kaut kas labs: trīs pret vienu, — rudenī ķēvīte uzvarēs sacīkstēs. Atklātībā šīs izredzes gan tika novērtētas kā divdesmit pieci pret vienu. Ar šīm izredzēm salīdzinot, senlaicīgā debesu valstība bija tīrais nieks, un Dārtijs tagad lika visas savas cerības uz «Liesmas» meitu. No «Karekļa» mazmeitas bija atkarīgs arī kaut kas vēl daudz svarīgāks nekā tikai derību rezultāts! Kritiskajā četrdesmit piecu gadu vecumā, kas Forsaitiem bija smags pārbaudījuma laiks — un smags pat Dārtijiem, lai gan visumā tiem šie gadi mazāk atšķīrās no citiem dzīves posmiem, — Montegjū Dārtijs savu viegli sajūsmināmo sirdi bija dāvinājis kādai dejotājai. Tā nebija tikai vienkārša aizraušanās; taču bez naudas — un turklāt krietni lielas — šai mīlai, šķita, vajadzēja palikt tikpat gaisīgai kā dejotājas bruncīšiem. Bet Dārtijam naudas nebija nekad, viņš nožēlojamā kārtā iztika no līdzekļiem, ko izlūdzās vai aizņēmās no Vinifredas — sievietes ar raksturu, kura uzturēja Dārtiju tāpēc, ka viņš bija viņas bērnu tēvs, un jūsmas dēj, kas Vinifredā bija saglabājusies par Dārtija tagad jau dziestošo Vordorstrīta laiku skaistumu, kas jaunības dienās Vinifredu bija valdzinājis. Sieva, — gluži tāpat kā kurš katrs cits, kas viņam kaut ko aizdeva, — un zaudējumi kāršu un totalizatora spēlēs (apbrīnojami, kā daži cilvēki no zaudējumiem prot gūt labumu) bija viņa vienīgie eksistences līdzekli, jo Džeimss tagad bija par vecu, lai pie tā varētu griezties pēc palīdzības, bet Soumss — ciets kā krams. Nebūs pārspīlēti apgalvot, ka Dārtijs mēnešiem ilgi pārtika no cerībām. Viņš nekad nemīlēja naudu pašas naudas dēļ un nekad nebija cienījis Forsaitus ar viņiem raksturīgo taupību, kaut arī centās gūt sev no viņiem, cik iespējams, vairāk labuma. Montegjū Dārtijs naudā mīlēja to, ko par to varēja pirkt — personisku baudu.

— Īstam sporta entuziastam nauda nav galvenais, — viņš mēdza teikt, aizņemoties divdesmit piecas mārciņas, kur nebija vērts mēģināt prasīt piecus simtus. Montegjū Dārtijs bija savā ziņā burvīgs. Viņš bija, kā Džordžs Forsaits mēdza izteikties, «zieds».

Sacīkšu rīts septembra mēneša pēdējā dienā uzausa skaidrs un spožs, un Dārtijs, iepriekšējā vakarā iebraucis Nūmārketā *, uzģērba elegantas, rūtainas bikses un aizstaigāja līdz pakalnam, lai noskatītos, kā viņa pusķēvīte noskries finālā. Ja tā uzvarēs, viņam kabatā būs kādi trīs tūkstoši — diezgan nožēlojama kompensācija par pacietību un atturību cerību pilnajās nedēļās, kurās ķēvīte tika gatavota sacīkstēm. Taču lielākas derības viņš nevarēja riskēt. Varbūt vajadzētu pazemināt uz astoņi pret vienu, kas ķēvītes spējām atbilda visā pilnībā? Dārtiju nodarbināja tikai šī vienīgā doma, kamēr gaisā vīteroja cīruļi, ar zālīti apaugušās kāpas saldi smaržoja un jaukā ķēvīte, galvu mētādama un kā atlass laistīdamās, skrēja garām. Ja arī viņš galu galā zaudētu, viņš gan nebūtu tas, kas maksātu, bet pazemināt derību likmi nozīmētu nosist laimestu līdz pusotram tūkstotim — ar ko diez vai pietiktu, lai varētu nopirkt dejotāju pavisam. Taču vairāk par visu citu Montegjū uzbudināja viņa paša — Dārtiju cilts sensāciju kārās asinis.

— Tā tik ir skrējēja. Viegli uzvarēs. Tas man izdevās, — viņš teica, pievērsdamies Džordžam.

Džordžs, kas derības likmi bija pazeminājis un vēlreiz pazeminājis, pārliecināts, ka laimēs, vienalga, kāds arī būtu rezultāts, no sava varenā auguma augstumiem uzsmaidīja Dārtijam, teikdams: «Ak tu trakuli!» — jo pēc dēkām pārpilna mācību laika, ko viņš bija pārvarējis ar mūžīgi neapmierinātā Rodžera naudas palīdzību, viņa dzīslās ritošās Forsaitu asinis viņam kā īpašniekam tagad sāka lieti noderēt.

Cilvēka mūžā mēdz būt tādi vilšanās mirkļi, kurus attēlot smalkjūtīgs stāstītājs atturēsies. Pietiek sacīt, ka lieliskais pasākums izjuka. «Podziņa» skrējienā neizcēlās. Dārtijs derības zaudēja.

Kas gan viss nebija noticis laikā starp šo notikumu un dienu, kad Soumss bija devies uz Grīnstrītu!

Ja cilvēks ar tādu dabu kā Montegjū Dārtijs mēnešiem ilgi dzīvojis atturīgi reliģisku motīvu dēļ un atalgojums izpaliek, tas nevis nolād dievu un mirst, bet nolād dievu un dzīvo — savai ģimenei par postu.

Vinifreda — drosmīga sieviete, kaut arī mazliet par elegantu, — kas Dārtija niķus bija pacietuši tieši divdesmit vienu gadu, nekad nopietni nebūtu ticējusi, ka viņš varētu pastrādāt to, ko tagad pastrādāja. Vinifreda, tāpat kā vairums sievu, domāja, ka iepazinusi visļaunāko, bet nebija iepazinusi savu vīru vēl viņa četrdesmit piektajā dzīvības gadā, kad viņš, tāpat kā citi vīri, sajuta: tagad vai nekad.

Kad Vinifreda otrajā oktobrī ielūkojās savā dārglietu kastītē, viņa ar šausmām konstatēja, ka pazudis viņas gods un lepnums — pazudušas pērles, kuras Montegjū viņai dāvinājis 1885. gadā, kad piedzima Benedikts, un par kurām, atvairot skandālu, Džeimss bija spiests samaksāt 1887. gadā. Viņa tūdaļ runāja ar vīru. Tas vienīgi noplātīja rokas, gan atradīsies! Tikai tad, kad viņa stingri noteica: «Labi, Montij, tad es pati aiziešu uz Skotlendjardu,» — viņš bija ar mieru ņemt šī gadījuma kārtošanu savās rokās.

Bet, ak, vai! Stingro un noteikto apņemšanos, kas radikālai rīcībai nepieciešama, izjauca dzeršana. Dārtijs tovakar pārnāca mājās, nerēķinādamies ne ar vienu pasaulē un bez vismazākās kripatiņas skaidra prāta. Vinifreda parastos apstākļos būtu vienkārši aizslēgusi savas durvis un likusi viņam izgulēt skurbumu, taču mokošā neziņa par pērļu likteni mudināja to sagaidīt vīru pārnākam. Izrāvis no kabatas mazu revolveri un turēdamies pie ēdamgalda, Dārtijs nekavējoties pateica sievai, ka viņam gluži vienalga, vai tā dzīvo vai ne, ja tikai cieš klusu, bet viņam pašam dzīve apnikusi. Vinifreda, turēdamās galda otrā pusē, atbildēja:

— Neķēmojies, Montij! Vai tu Skotlendjardā biji?

Pielicis revolvera stobru sev pie krūtīm, Dārtijs vairākas reizes nospieda gaili. Ierocis nebija pielādēts. Ar lāstu nometis to zemē, viņš nomurmināja:

— Bērnu dēļ, — un atkrita krēslā.

Vinifreda, pacēlusi revolveri, deva vīram nodzerties sodas ūdeni. Dzēriens iedarbojās ar maģisku spēku. Dzīve, lūk, darījusi viņam pāri, sieva viņu nekad neesot sapratusi. Ja viņam neesot tiesības paņemt pērles, kuras viņš pats tai dāvinājis, kam tad? Pērles dabūjusi spriganā spāniete. Ja Vinifredai pret to kādi iebildumi, tad viņš … to… nožņaugs. Kas tur pavisam? (Varbūt šādos apstākļos arī radusies šī populārā frāze, — pat visklasiskāko izteicienu izcelsme taču tumsā tīta!)

Vinifreda, kas stingrā audzināšanas skolā bija mācījusies savaldību, paskatījās uz vīru un teica:

— Spriganā spāniete! Vai tu domā meiču, kuru redzējām baletā «Pandemonijā»? Tad tu esi zaglis un bezgodis.

Tas nu bija par daudz Dārtija jau tā pārlieku aptumšotajai apziņai. Pietrūcies no krēsla, viņš sagrāba sievas roku un, atcerējies zēnu dienu varoņdarbus, lauzīja to. Vinifreda pacieta sāpes ar asarām acīs, bet neizdvesa ne skaņas. Pagaidījusi, kamēr grābiens kādu mirklīti atslāba, viņa atbrīvoja roku un, novietojusies tā, ka galds palika starp abiem, teica:

— Tu esi pēdīgais nelietis, Montij. — (Neapšaubāmi, lietodama šo izteicienu pirmo reizi, — angļu valoda veidojusies apstākļu ietekmēta.) Atstājusi Dārtiju ar putām uz tumšajām ūsām vienu pašu, viņa devās augšstāvā un, aizslēgusi savas istabas durvis un paturējusi roku siltā peldē, visu nakti gulēja nomodā, domādama par savām pērlēm, kas tagad rotāja citas sievietes kaklu, un atalgojumu, kādu virs par to, domājams, saņēmis.

«Labāko aprindu cilvēks» pamodās, apzinādamies, ka pasaulei viņš zudis, un neskaidri atcerēdamies, ka nosaukts par «pēdīgo nelieti». Atzveltnī, kurā bija pārgulējis, viņš rīta mijkrēslī nosēdēja vēl kādu pusstundu — varbūt tā bija visnelaimīgākā pusstunda, ko jebkad mūžā pavadījis, jo pat tādam Dārtijam «beigas» nozīmē kaut ko traģisku. Viņš zināja, ka nu tās viņam pienākušas. Nekad vairs viņš nepārgulēs savā ēdamistabā un nepamodīsies ar gaismiņu, kas spraucas caur šiem aizkariem, kurus Vinifreda pirkusi par Džeimsa naudu pie Nikensa un Džarveja. Nekad vairs neēdīs piparotas nierītes pie šī rožkoka galda pēc krietna miega un karstas vannas. Viņš izņēma no svārkiem kabatas portfeli. Četrsimt mārciņas piecu un desmit mārciņu naudas zīmēs — atlikums no tā, ko bija saņēmis par savu «Podziņas» pusi, ko viņš vakar vakarā pret skaidru naudu tūdaļ pārdevis Džordžam Forsaitam, kurš, sacīkstēs laimējis, pret dzīvnieku neizjūta tādu pēkšņu nepatiku kā Dārtijs. Parīt baleta trupa dosies uz Buenosairesu un viņš arī. Pilna pretvērtība par pērlēm vēl nebija saņemta; nekur tālu viņš nebija ticis.

Dārtijs uzlavījās augšstāvā. Neuzdrošinādamies ne vannā iet, ne noskūties (turklāt ūdens laikam auksts), viņš pārģērbās un klusītēm salika ceļa somā visu, ko varēja. Grūti bija pamest tik daudz spodru apavu, taču kaut ko cilvēkam vajadzēja upurēt. Tad Dārtijs izgāja gaitenī, nesot katrā rokā pa ceļa somai. Māja grima dziļā klusumā — māja, kurā viņš bija radījis savus četrus bērnus. Dīvains bija mirklis pie istabas, kur gulēja sieva, kuru viņš kādreiz bija pielūdzis, varbūt pat mīlējis, un kura viņu tagad nosaukusi par «pēdīgo nelieti». Viņš stiprināja sevi ar šo izteicienu un uz pirkstu galiem devās tālāk, taču nākošajām durvīm paiet garām bija grūtāk. Tā bija telpa, kurā gulēja viņa meitas. Moda bija pansijā, bet Imodžina tepat, un Dārtija acīs iezagās miklums. No visiem četriem bērniem viņam visvairāk līdzinājās Imodžina ar tumšajiem matiem un mirdzošajām, brūnajām acīm. Pašlaik uzplaukst, daiļa meitene! Dārtijs nolika uz grīdas abas ceļa somas. Šī gandrīz vai oficiālā atteikšanās no tēva priekiem sagādāja viņam sāpes. Rīta saule apspīdēja seju, kurā atainojās patiess saviļņojums. Tās nebija viltus nožēlas, kas viņu satrauca, bet īstas tēva jūtas un skumjais «nekad vairs». Dārtijs apslapēja lūpas, un galīgā neziņa īsu mirkli paralizēja viņa rūtainajās biksēs ietērptās kājas. Sāpīgi… sāpīgi, kad cilvēkam šādi jāatstāj savas mājas!

— Sasodīts! — viņš murmināja. — Es nekad nedomāju, ka nonāks tik tālu.

Trokšņi augšstāvā brīdināja viņu, ka kalpones sāk celties. Paķēris abas somas, Dārtijs uz pirkstu galiem kāpa lejā. Vaigi viņam bija mikli, un, to apzinoties, viņš izjuta gandarījumu, it kā tas apliecinātu nestā upura diženumu. Apakšstāva telpās Dārtijs mazliet pakavējās, lai pievāktu visus cigārus, kas viņam vēl bija, dažus dokumentus, saliekamo cilindru, sudraba cigarešu etviju un Rafa ceļvedi. Tad, pagatavojis sev bagātīgi ar viskiju sajauktu sodas ūdeni un aizsmēķējis cigareti, viņš kā vilcinādamies apstājās pie abu meiteņu sudraba rāmītī ietvertās fotogrāfijas. Tā piederēja Vinifredai. «Nekas,» Dārtijs prātoja, «Vinifreda tās var likt vēlreiz nofotografēt, es nevaru!» Viņš iebāza attēlu ceļa somā. Tad, uzlicis cepuri un uzģērbis mēteli, paņēma līdzi vēl divus mēteļus, savu labāko Malakas spieķi un lietussargu un atvēra parādes durvis. Klusu tās aiz sevis aizverot, viņš izgāja, apkrāvies kā nekad visā mūžā, un aizsoļoja līdz ielas stūrim, lai tur pagaidītu kādu agrīnu garām braucošu važoni…

Tā Montegjū savā četrdesmit piektajā dzīvības gadā aizgāja no nama, ko bija saucis par savu …

Kad Vinifreda nonāca lejā un konstatēja, ka vīra nav mājās, viņa vispirms izjuta tikai trulas dusmas par to, ka tas šādi izvairījies no pārmetumiem, kurus viņa ilgajās nomoda stundās rūpīgi bija sagatavojusi. Droši vien būs aizbraucis kopā ar to sievieti uz Ņūmārketu vai Braitonu. Riebīgi! Saprazdama, ka viņai attiecībā pret Imodžinu un mājas kalpotājiem vajag ievērot vispilnīgāko klusēšanu, un zinādama, ka tēva nervi neizturētu šādu atklājumu, viņa nespēja pārvarēt sevi neaizgājusi pēcpusdienā uz Timotija namu un kā lielu noslēpumu neuzticējusi krustmātēm Džūlijai un Hesterei gadījumu ar pērlēm. Tikai nākamajā rītā viņa pamanīja fotogrāfijas pazušanu. Ko tas nozīmēja? Vīra atstāto mantu rūpīga pārbaude mudināja Vinifredu domāt, ka tas aizgājis uz visiem laikiem. Nākusi pie šādas pārliecības, viņa palika stāvam vīra ģērbistabā, kur visas atvilktnes bija vaļā, un mēģināja izprast, ko pati izjūt.

Viegli viņai nekādā ziņā nebija! Kaut arī Dārtijs bija «pēdīgais nelietis», viņš tomēr bija viņas īpašums, un — neko darīt! — viņa varēja justies tikai nabagāka kļuvusi. Būt par atraitni nepilnu četrdesmit divu gadu vecumā un tomēr nebūt atraitnei; ar četriem bērniem; kļūt par ļaužu ziņkārības un nožēlas tematu! Aizbēdzis kaut kādas palaidnīgas spānietes apkampienos! Atmiņas, jūtas, kuras Vinifreda bija domājusi sen mirušas, viņā atkal atdzīvojās, sāpīgas, drūmas un neatlaidīgas. Mehāniski viņa aizvēra atvilktni pēc atvilktnes, aizgāja pie savas gultas, apgūlās tajā un paslēpa seju spilvenos. Viņa neraudāja. Kāda nozīme asarām? Kad viņa atstāja gultu, lai ietu lejā uz lenču, tad juta, ka mierinājumu gūtu tikai tad, ja dabūtu mājās Valu. Tas — viņas vecākais dēls, kam nākamo mēnesi par Džeimsa naudu vajadzēja uzsākt studijas Oksfordā, pašreiz atradās Litlhemptonā un, kā viņš pats sava tēva valodā izteiktos, «tur trenera vadībā guva pēdējo slīpējumu šķēršļu pārvarēšanā «Mazo grupā»*. Vinifreda lika nosūtīt dēlam telegramu.

—   Man jāparūpējas par Vala drēbēm, — viņa teica Imodžinai. — Nevaru ļaut viņam doties uz Oksfordu, kā pagadās. Tur zēni šīm lietām pievērš lielu uzmanību.

—   Valam taču mantas atliku likām! — Imodžina atbildēja.

—   Zinu, bet tās tomēr vēl jāpārskata. Cerams, ka viņš atbrauks.

—   Būs klāt kā bulta, māt. Toties pārbaudījumos viņam laikam izies greizi.

—   Tur es nekā nevaru līdzēt, — Vinifreda teica. — Man viņu vajag.

Uzmetusi mātes sejai nevainīgi vērīgu skatienu, Imodžina klusēja. Protams, tēvs! Pulksten sešos «kā bulta» bija klāt Vals.

Iztēlojieties nebēdņa un Forsaita krustojumu, tad jūsu priekšā būs Pablijs Valerijs Dārtijs. Kāds gan citāds varētu izaugt jaunietis, kas nokristīts šādi. Kad viņš piedzima, Vinifreda, juzdamās septītajās debesīs un dzīdamās pēc oriģinalitātes, nolēma, ka viņas bērniem jādabū tādi vārdi, kādu citiem nav. (Laime vēl — to viņa tagad saprata, — ka nebija devusi Imodžinai vārdu «Tizbe».) Bet, ja Vaļu nokristīja šādi, par to jāpateicas Džordžam Forsaitam, kas mūždien bija jokupēteris. Gadījās, ka apmēram nedēļu pēc dēla un mantinieka piedzimšanas Dārtijs, pusdienojot kopā ar Džordžu, ieminējies par šo Vinifredas vēlēšanos.

—   Nu tad sauc dēlu par Kato*, — Džordžs teica. — Tas būs sasodīti pikanti! — Džordžs nupat bija laimējis desmitnieku uz tādā vārdā nosaukta zirga.

—   Kato! — Dārtijs atbildēja, — abi divi bija mazliet «iesiluši», kā mēdza teikt jau toreiz. — Tas taču nav nekāds kristīgs vārds.

—   Klausieties! — Džordžs uzsauca viesmīlim. — Atnesiet man no bibliotekas Lielo britu konversācijas vārdnīcu, burtu «K».

Viesmīlis atnesa prasīto.

— Re, kur ir! — Džordžs teica, ar cigāru rādīdams. Kato Pablijs Valerijs, Virgila un Lidijas * dēls. Tieši, ko tev vajag. Pablijs Valerijs ir pietiekami kristīgs vārds.

Mājās pārnācis, Dārtijs to izstāstīja Vinifredai. Viņa bija sajūsmā. Vārds tik «šiks». Tā mazulis dabūja vārdu Pablijs Valerijs, kaut gan vēlāk palēnām noskaidrojās, ka viņi izvēlējušies nedižā Kato vārdu. Bet 1890. gadā, kad mazajam Pablijam bija gandrīz desmit gadi, vārds «šiks» izgāja no modes un ļaudis kļuva prātīgāki; Vinifredu sāka mākt šaubas. Mazais Pablijs tās apstiprināja, kad pirmā skolas semestra laikā kādu dienu, pārnācis mājās, sūdzējās, ka viņam apnicis dzīvot — skolā puikas viņu saukājot par «Pabiju». Vinifreda, būdama ļoti noteiktas dabas sieviete, tūlīt mainīja zēnam skolu un vārdu, saucot dēlu vārdā «Vals», Pabliju atmetot pat iniciāļos.

Deviņpadsmit gadu vecumā Vals bija lokans puisis mūsainu seju, paplatu muti, gaišām acīm, garām, tumšām skropstām, diezgan patīkamu smaidu, ar ievērojami plašām zināšanām jautājumos, kas viņam nebūtu jāzina, un bez jebkādas jēgas tajos, ko derētu zināt. Maz tādu zēnu, kam izslēgšana no skolas draudēja tik ļoti kā viņam — šim pievilcīgajam nebēdnim! Noskūpstījis māti un iekniebis Imodžinai, viņš uzskrēja augšā, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz, un, pusdienām pārģērbies, nāca lejā, joņojot pāri četriem. Viņš ļoti nožēlojot, bet «treneris», kurš arī atbraucis, uzaicinājis viņu uz pusdienām klubā «Oksforda-Kembridža»; nebūtu labi, ja viņš neierastos, — vecītis jutīšoties aizvainots. Neiepriecināta, taču lepna Vinifreda ļāva dēlam iet. Viņai gan gribējās to paturēt mājās, taču bija arī ļoti jauki apzināties, ka skolotājs puisi tik ļoti ieredz. Pamirkšķinot Imodžinai, Vals teica:

— Starp citu, māt, vai nevarēšu iekost divas tārtiņa olas, kad pārnākšu? — pavāre tādas dabūja. Tās traki jauki noderētu noslēgumam. Ak! Saki, — vai tev ir drusku nauda? Man no vecā snoba vajadzēja aizņemties piecnieku.

Vinifreda, uzmetusi dēlam mīļu, šķelmīgu skatienu, atbildēja:

—  Tu, mīļais, ar naudu rīkojies vieglprātīgi. Bet nekādā ziņā tev tā nav jāatdod šovakar; tu esi viņa viesis. — Cik gan glīts un slaids Vals izskatās baltajā vestē, un cik garas un tumšas ir viņa skropstas!

—  Ak, māt, bet mēs varbūt aizejam uz teātri. Un, manuprāt, par biļetēm vajadzētu maksāt man. Viņam ar naudu vienmēr ir tā pagrūtāk.

Vinifreda sameklēja piecu mārciņu naudas zīmi, piebilzdama:

— Varbūt arī labāk, ja tu viņam atdodi; taču tad tev nav jāmaksā par biļetēm.

Vals iebāza kabatā piecnieku.

— Ja atdošu, tad nevarēšu, viņš teica. — Uz redzēšanos, māt!

Viņš izgāja pa durvīm, cepuri braši uz vienas auss pašķiebis, «ošņādams» Pikadilijas * gaisu kā jauns, brīvē palaists medību šunelis. Vareni! Pēc nīkšanas sapelējušajā, gausajā, senlaicīgajā ligzdā!

Ar «skolotāju» Vals, protams, nesatikās pie oksfordiešiem — kembridžiešiem,. bet Āža klubā. «Skolotājs» bija izskatīgs jauneklis, vienu gadu vecāks par viņu, ar jaukām, brūnām acīm un gludiem, tumšiem matiem, mazu muti, ovālu seju, gausām kustībām, nevainojami ģērbies, pavēss, viens no tiem jaunekļiem, kuri bez piepūles morāliski ietekmē savus biedrus. Viņam bija pagājusi garām izslēgšana no skolas vienu gadu, pirms Vals skolu beidza, puisis pavadījis šo gadu Oksfordā, un Vals saskatīja ap tā galvu gandrīz vai oreolu. Jaunekļa uzvārds bija Krums, un naudu iztērēt nemācēja neviens ātrāk par viņu. Tā vien šķita, ka tas bija viņa vienīgais dzīves mērķis — apžilbināt Valu, kura dabā mītošais Forsaits reizumis gan stāvēja savrup, brīnīdamies, kur tad īsteni slēpās pretvērtība iztērētajai naudai.

Pusdienas abi ēda klusu, izturēti, ar gaumi. Iztukšojuši tieši divas pudeles vīna, viņi, cigārus smēķēdami, atstāja klubu un ieņēma vietas «Liberty» teātra partera pirmajās rindās. Dzirdot kuplejas un redzot skaistas kājiņas, Valu nomāca nemitīgas bailes, ka viņš nekad netiks līdzi Kruma nevērīgajam švītīgumam. Viņam bija radies ideāls, un, kad tas radies, tad cilvēks vairs nejūtas gluži omulīgi. Viņa mute noteikti bija pārāk liela, vestei trūka eleganta piegriezuma, biksēm — trešu, un lavandas krāsas cimdu virspusē nebija tievo, melno, gareniski nošūto svītru. Piedevām, viņš par daudz smējās — Krums nekad nesmējās, tas tikai smaidīja, mazliet uzraucot tumšās, taisnās uzacis, kas virs mazliet nolaistajiem plakstiņiem izveidoja jumtiņus. Nē! Viņš nekad netiks līdzi Krumam.

Taču, lai būtu kā būdams, izrāde bija traki laba un Sintija Darka tieši braša. Cēlienu starpbrīžos Krums iepazīstināja Valu visos sīkumos ar Sintijas privāto dzīvi, un Valu šausmīgi mocīja apziņa, ka Krums, ja vien vēlējās, varēja ieiet arī aizkulisēs. Viņam gribēt gribējās teikt: «Klausies, paņem mani līdzi!» — bet viņš to neuzdrošinājās savu defektu dēļ; un tāpēc pēdējo cēlienu laikā jutās gaužām nožēlojami. Iznākot laukā, Krums teica:

—  Līdz lokālu slēgšanai vēl pusstunda, aizejam uz «Pandemoniju»!

—  Viņi paņēma važoni, lai simt jardu veiktu braukšus, un biļetes par septiņiem šiliņiem un sešiem pensiem, tāpēc, ka gribēja tur būt, un iegāja promenādē. Tieši šajos sīkumos, šajā pilnīgajā nevērībā pret naudu izpaudās Kruma valdzinošais smalkums.Šī vakara pēdējā baleta izrāde tuvojās beigām, un kustības brīvība promenādē uz brīdi bija traucēta. Pie barjeras drūzmējās vīrieši un sievietes trijās rindās. Dejas virpulis un žilbinoši apgaismotā skatuve, skatītāju zāles pustumsa, tabakas dūmu un dāmu smaržu piesātinātais gaiss, viss promenādēm piemītošais vilinošais juceklis atpestīja Valu no iedomātā ideāltēla. Apbrīnas pilnām acīm viņš ielūkojās kādas jaunas sievietes sejā, redzēja, ka tā nav jauna, un skatienu aši novērsa. Tik vien kā Sintijas Darkas ēnai Jaunās sievietes roka neviļus pieskārās viņa rokai, pagaisa muskusa un rezēdas smarža. Vals pameta skatienu pa acu kaktiņiem. Varbūt viņa tomēr ir jauna. Viņas kurpīte uzmina Valam uz kājas; sieviete atvainojās. Viņš atbildēja:

—   Nekas. Traki jauks balets, vai ne?

—   Ak, man tas apnicis, jums ne?

Vals smaidīja savu plato, valdzinošo smaidu. Vairāk viņš neuzdrošinājās, nebūdams īsti pārliecināts. Viņā mītošais Forsaits prasīja lielāku noteiktību.

Bet uz skatuves kaleidoskopam līdzīgi virpuļoja balets, te sniega balts, te oranži iesārts, te smaragda zaļš un violets un gluži pēkšņi likās sastingstam nekustīgā, vizuļojošā piramīdā. Uzšalca aplausu vētra, un balets bija beidzies! Skatuvi aizklāja sarkanbrūni aizkari. Vīriešu un sieviešu pusloks ap barjeru sakustējās, jaunās sievietes roka piespiedās Vala elkonim. Gabaliņu nostāk sacēlās kņada ap kādu vīrieti ar neļķi pogcaurumā. Vals vēlreiz slepus uzmeta skatienu jaunajai sievietei, kas raudzījās turp. Trīs vīrieši nedrošiem soļiem devās laukā, saķērušies roku rokā. Vidējam bija melnas ūsas, pie krūtīm piesprausta sārta neļķe, mugurā balta veste, ejot viņš nedaudz streipuļoja. Mierīgā, rāmā balsī Krums noteica:

— Paskaties uz to pļēguru, tas taču piedzēries!

Vals pagriezās, lai paskatītos. «Pļēgurs» bija atbrīvojis vienu roku un rādīja tieši uz viņiem. Tikpat rāmā balsī kā arvien Krums izmeta:

— Viņš, liekas, tevi pazīst! Un pļēgurs ierunājās.

— Re! — viņš sauca. — Paskat, zēni, tas nebēdnis tur ir mans dēls!

Vals redzēja, ka runātājs bija viņa tēvs! Cauri sārtajam paklājam viņš būtu varējis vai zemē ielīst. Ne tāpēc, ka viņi šajā vietā satikās, pat ne tāpēc, ka tēvs bija «pietempies», bet Kruma izteiciena dēļ — «pļēgurs», ko Vals šajā brīdī, kā dievišķas atklāsmes pārņemts, juta atbilstam īstenībai. Jā, tēvs izskatījās kā pļēgurs ar savu melnīgsnējo, glīto ārieni, ar sārto neļķi pogcaurumā, bramanīgo, pašpārliecināto gaitu. Un, neteicis ne vārda, Vals pieliecoties paslēpās aiz jaunās sievietes un tad izmetās no promenādes. Dzirdēja aiz sevis saucienu «Val» un skrēja zemē pa biezu grīdsegu noklātajām kāpnēm, garām «ārā sviedējiem», laukā uz ielas.

Izjust kaunu tēva dēļ laikam ir vissmagākais, ko jauns cilvēks var piedzīvot. Projām steidzoties, Valam šķita, ka viņa karjera beigusies, pirms tā vēl sākusies. Kā viņš tagad varēja doties uz Oksfordu un uzturēties tur visu šo puišu, šo Kruma lielisko draugu vidū, kuri uzzinās, ka tēvs ir «pļēgurs»? Un pēkšņi Vals Krumu ienīda. Kas gan, velns parāvis, bija šis Krurns, ka uzdrīkstējās tā izrunāties? Ja šai brīdī Krums būtu atradies viņam līdzās, Vals to noteikti būtu nogrūdis no ietves. Viņa tēvs — viņa miesīgais tēvs! Vals rīklē juta kāpjam žņaudzošu kamolu, un viņš iegrūda rokas dziļi mēteļa kabatās. Draņķa Krums! Valam iešāvās prātā traka doma — skriet atpakaļ, sameklēt tēvu, paņemt aiz rokas un kopā ar to pastaigāties Kruma acu priekšā, taču viņš šo nodomu tūdaļ atmeta un turpināja ceļu pa Pikadiliju. Kāda jauna sieviete nostājās viņam priekšā.

— Ko tu, draudziņ, tā bozies?

Vals satrūkās, pametās sāņus un pēkšņi nomierinājās. Ja Krums atļausies teikt kaut vārdu, nudien, viņš tam krietni sados pa galvu, un tad tas reizi par visām reizēm mitēsies. Apmierināts ar šo domu, Vals nogāja vēl kādus simt jardus vai vairāk, tad miers atkal bija pagalam. Tik vienkārši tas nemaz nebija! Vals atcerējās, ka skolā nekad vairs nevarēja justies brīvs tas, ko kādreiz apciemoja vecāki, kuri neatbilda zināmām prasībām. Šis arī bija viens no tādiem gadījumiem, ko nekas nevarēja izdzēst. Kāpēc māte apprecējās ar tēvu, ja tas ir «pļēgurs»? Bija taču ārkārtīgi netaisni — aplam negodīgi pret cilvēku — izraudzīt viņam par tēvu «pļēguru». Tomēr pats ļaunākais bija tas, ka tagad, kad Krums bija izmetis šo vārdu, Vals saprata, ko neapzināti jau sen nojauta, ka tēvs nav īsti «kārtīgs cilvēks». Un tas, lūk, bija pats nejēdzīgākais, kas viņam jebkad bija gadījies, — nejēdzīgākais, kas vispār kādam cilvēkam var gadīties! Tik nomāktā garastāvoklī kā nekad Vals nonāca Grīnstrītā un, atslēdzis ārdurvis ar kādreiz nočieptu atslēgu, iegāja mājā. Ēdamistabā viņu aicināja tārtiņu olas, maizes šķēlītes ar sviestu, lāsīte viskija karafītes dibenā — tieši tik, cik Vinifreda uzskatīja par pietiekamu, lai viņš justos kā īsts vīrs. Valam derdzās uz visu to pat paskatīties, un viņš devās augšā.

Vinifreda dzirdēja viņu aizstaigājam uz savu istabu un nodomāja: «Mīļais puika pārnācis. Paldies dievam! Ja viņš atsitīsies tēvā, nezinu, ko tad iesākšu! Taču tā nebūs — viņš ir pēc manis. Mīļais Vals!»

III SOUMSS GATAVOJAS SPERT SOĻUS …

Kad Soumss ienāca māsas nelielajā Luija Piecpadsmitā stilā iekārtotajā viesistabā ar mazo balkoniņu, ko vasarā vienmēr rotāja stīgojošas ģerānijas, bet tagad podos augošas ugunslilijas, viņu pārsteidza cilvēka ikdienas nemainīgums. Te viss izskatījās gluži tāpat kā pirms divdesmit viena gada, kad viņš ar vizīti ieradās pirmo reizi pie jaunlaulātajiem Dārtijiem. Šīs mēbeles viņš bija izvēlējies pats un turklāt tik izturētā gaumē, ka neviens turpmākais pirkums nekad nebija spējis izmainīt istabas noskaņu. Jā, viņš Vinifredas dzīvei bija licis labus pamatus, un māsai tas arī bija vajadzīgs. Bet par Vinifredu pašu tiešām varēja teikt tikai visu to labāko, ja tā vēl pēc visiem ar Dārtiju kopā nodzīvotajiem gadiem spējusi saglabāt šos labos pamatus. Soumss jau pašā sākumā bija atklājis Dārtija īsto dabu zem tēlotā lietišķuma un patīkamās ārienes, kas apžilbināja Vinifredu, māti un pat Džeimsu tik ļoti, ka tas, izdarīdams liktenigu kļūdu, ļāva šim puisim, kurš neienesa ģimenē itin nekā, apprecēt viņa meitu.

Vinifreda, kuru Soumss ievēroja tikai pēc istabas iekārtas, sēdēja pie Andrē Bula stilā darinātā rakstāmgalda*, turēdama rokā vēstuli. Viņa piecēlās un nāca brālim pretim. Liela auguma, tāpat kā viņš, spēcīgiem vaigu kauliem, labi ģērbusies; taču kaut kas māsas sejā Soumsu satrauca. Viņa saburzīja rokā vēstuli, taču tad šķita nodomu mainām un sniedza to brālim. Viņš bija ne tikvien viņas brālis, bet arī pilnvarotais lietvedis.

Soumss izlasīja uz «Iseeum» kluba papīra rakstītus vārdus:

Tev vairs neizdosies mani apvainot paša mājās. Rīt atstāju Angliju. Izspēlēts! Man apnikuši tavi mūžīgie apvainojumi. Tu pati esi vainīga. Neviens vīrietis ar pašcieņu to nespēj izturēt. Es tev nekad neko neprasīšu. Dzīvo vesela! Paņēmu meiteņu fotogrāfijas. Mīļš sveiciens viņām! Man vienalga, ko tava ģimene saka. Tas ir viņas nopelns. Es sāku jaunu dzīvi.

M. D.

Šajā pēc krietnām pusdienām uzrakstītajā zīmītē bija vēl neizžuvis traips. Soumss palūkojās Vinifreda — skaidrs, traipa cēlonis asaras, un viņš apspieda vārdus: «Laimīgu ceļa vēju!» Tad viņam ienāca prātā, ka līdz ar šo vēstuli māsa nokļuvusi tādā pašā nešķirta Forsaita stāvoklī, no kura viņš tik sirsnīgi vēlējās atbrīvoties.

Vinifreda novērsusies ilgi ostīja mazu flakoniņu ar zelta uzgalīti. Soumsa sirdī iesmeldzās trula līdzjūtība un nenosakāms aizvainojums. Viņš bija atnācis pie māsas parunāt par sevi, atrast līdzcietību, taču tagad viņa bija tādā pašā stāvoklī, ilgodamās, protams, par to runāt un gūt līdzcietību no brāla. Tā bija arvien! Acīm redzot nevienam nekad neienāk prātā, ka arī viņam ir savas rūpes un intereses. Soumss vēstuli salocīja ar traipu uz iekšu un jautāja:

Ko tas viss nozīmē?

Vinifreda mierīgi izstāstīja notikumu ar pērlēm.

— Vai tu domā, ka Dārtijs patiešām aizbraucis, Soums? Tu redzi, kādā stāvoklī viņš bija, šo vēstuli rakstīdams.

Soumss, kas, kaut ko vēlēdamies, arvien mēdza pielabināties liktenim, izliekoties, ka nemaz negaida vēlējumu piepildāmies, atbildēja:

— Nedomāju. Varu uzzināt viņa klubā.

—   Ja tur būtu Džordžs, — Vinifreda sacīja, — tas to varēs pateikt.

—   Džordžs? — iejautājās Soumss. — Es viņu redzēju viņa tēva bērēs.

— Nu, tad viņš tur noteikti būs.

Soumss, kura veselīgais saprāts māsas loģiskajam spriedumam piekrita, īgni izmeta:

— Labi, aiziešu. Vai tu Pārkleinā kaut ko teici?

— Es to pastāstīju Emīlijai, — atbildēja Vinifreda, kura vēl joprojām turējās pie «šikās» paražas saukt māti vārdā. — Tēvam būtu uznākusi lēkme.

Tiešām, visu nepatīkamo no Džeimsa slēpa. Vēlreiz pārlaidis skatienu istabas iekārtai, kā gribēdams novērtēt māsas patieso stāvokli, Soumss devās uz Pikadiliju. Metās krēsla — gaisā jau samanīja oktobra miglas saltumu. Soumss gāja ātriem soļiem, noslēgtu, koncentrētu seju. Nodomāto vajadzēja nokārtot ātri, jo viņš gribēja vakariņot Soho kvartālā,

No «Iseeum» kluba šveicara uzzinājis, ka šodien misters Dārtijs tur neesot redzēts, Soumss pakalpīgajam garam uzmeta īsu skatienu un nolēma tikai apjautāties, vai klubā atrodas misters Džordžs Forsaits. Tas tur bija. Soumss, kurš arvien diezgan greizi raudzījās uz brālēnu Džordžu, kam patika pazoboties uz Soumsa rēķina, sekoja kluba bojam, mazliet nomierinājies, iedomādamies, ka Džordžs tikko zaudējis tēvu. Tagad tas droši vien mantos turpat trīsdesmit tūkstoši mārciņu, nerēķinot nemaz kapitālu, kas tam piederēja kā Rodžera dāvinājums, no kura mantošanas nodoklis nav maksājams. Soumss atrada Džordžu sēžam nišā un pāri pusiztukšotajam smalkmaizīšu šķīvim raugāmies pa logu.

Džordža lielais, smagnējais, melnās drēbēs tērptais augums izskatījās gandrīz draudošs, kaut arī tam vēl joprojām piemita zirgu skriešanas sacīkšu speciālista pārspīlētais brašums. Ar tikko manāmu smīnu gaļīgajā sejā viņš izsaucās:

— Hallo, Soums! Vai nevēlies maizīti?

— Nē, pateicos, — murmināja Soumss, notraukdams puteklīti no cilindra, un, vēlēdamies pateikt kaut ko piemērotu un līdzjūtīgu, piebilda:

— Kā jūtas tava māte?

— Pateicos, — atbildēja Džordžs, — nekas. Neesmu tevi redzējis veselu mūžību. Zirgu skriešanās sacīkstēs tevi nekad neredz. Kā sviežas pa Sitiju?

Soumss, nojauzdams tuvojamies asprātību, no tās izvairījās, atbildēdams:

—    Es tev gribēju apjautāties par Dārtiju. Dzirdēju, ka tas …

—    Aizlaidies lapās, aizzēģelējis uz Buenosairesu ar daiļo Lolu. Vinifredai un mazajiem Dārtijiem tā ir laime. Gatavais diedelnieks!

Soumss pamāja ar galvu. Tiklīdz jautājums skāra Dārtiju, šie no laika gala naidīgie brālēni tūdaļ jutās kā tuvi radi..

— Tagad tēvocis Džeimss mierīgi gulēs, — turpināja Džordžs — Dārtijs arī no tevis, domājams, izmangojis krietnu žūksnīti.

Soumss smaidīja.

— Jā! Tu viņu atšifrēji, — Džordžs izmeta draudzīgi.

— Viņš ir īsts vējagrābslis. Vaļu vajadzēs mazliet pieskatīt. Vinifredas man aizvien bija žēl. Viņa ir drosmīga sieviete.

Atkal Soumss pamāja.

— Man jāsteidzas atpakaļ pie viņas, — tas teica,

— viņa gribēja to zināt pavisam noteikti. Tad būt iespējams spert attiecīgos soļus. Pārskatīšanās, liekas, nevar būt?

—    Viss ir gluži okei, — atbildēja Džordžs, — tieši viņš bija tas, kas izdomāja daudzos dīvainos izteicienus, par kuru vaininiekiem uzskatīja citus. — Vakarvakarā Dārtijs bija pilns kā mārks, bet šorīt patiešām aizbrauca. Ar kuģi «Tuskarora», — un, izvilcis no kabatas kartīti, Džordžs izsmējīgi lasīja:

«Misteram Montegjū Dārtijam, Buenosairesā. Pēc pieprasījuma.» Es tavā vietā ar šiem soļiem gan pasteigtos. Viņš man vakar apnika līdz nejēdzībai.

—    Jā, — atbildēja Soumss, — bet ne arvien tas tik viegli izdarāms. — Tad, uztvēris Džordža skatienā, ka viņš atgādinājis tam savu personīgo gadījumu, piecēlās un sniedza roku. Arī Džordžs piecēlās.

—    Pasveicini Vinifŗedu. Ja gribi zināt manas domas: lai pieteic skrējienu tūlīt*.

Vēl no durvju sliekšņa Soumss pameta ieslīpu skatienu uz Džordžu. Tas jau atkal bija apsēdies un raudzījās lejup; melnajās drēbēs Džordžs izskatījās liels un vientuļš. Soumss to nekad netika redzējis tik drūmu. «Acīm redzot tomēr apbēdināts,» viņš nodomāja. «Droši vien katram no viņiem, saskaitot visu mantību, iznāks turpat savi piecdesmit tūkstoši mārciņu. Viņiem gan visiem kapitālu derētu noturēt vienkopus. Kara gadījumā kustamo īpašumu vērtība kritīsies. Tēvocis Rodžers tomēr sprieda tālredzīgi.» Un arvien vairāk satumstošajā ielā Soumsa acu priekšā uzausa Anetes tēls, viņas brūnie mati, zilās, tumšu skropstu apēnotās acis, svaigās lūpas un Londonas miglai par spīti ziedošie rožainie vaigi, lieliski veidotais francūzietes augums. «Spert soļus!» Soumss nodomāja.

Atgriežoties no Vinifredas, viņš namdurvīs sastapās ar Valu, un abi iegāja kopā. Soumsam pēkšņi iešāvās prātā ideja. Brālēns Džolions taču bija Irēnas aizbildnis, pirmais solis tātad būtu aizbraukt pie tā uz Robinhilu. Uz Robinhilu! Cik dīvainas … ļoti dīvainas jūtas Soumsā atmodināja šis vārds! Robinhila .. māja, ko Bozinijs bija cēlis viņam un Irēnai… māja, kurā viņi nekad nebija dzīvojuši… šī liktenīgā māja! Un tagad tur dzīvoja Džolions! Hm! Un pēkšņi Soumss nodomāja: «Runā, ka Džoliona dēls studējot Oksfordā! Kāpēc nepaņemt līdzi uz turieni Valu un neiepazīstināt zēnus! Tas būtu iegansts! Turklāt mazāk uzkrītoši… daudz mazāk uzkrītoši!» Tāpēc, kāpdams augšā, viņš sacīja Valam:

— Tev Oksfordā ir brālēns; tu ar viņu nekad neesi ticies. Rīt, uz viņa mājām braucot, es tevi paņemšu līdzi un jūs abus iepazīstināšu. Tas tev noderēs.

Tā kā Vals šo ideju uztvēra ar visai mērenu sajūsmu, Soumss par braucienu galīgi norunāja, sacīdams:

— Pēc lenča atbraukšu tev pakaļ. Tas ir uz laukiem … necik tālu, tev patiks.

Uz dzīvojamās istabas sliekšņa stāvēdams, Soumss tikai ar pūlēm sev atgādināja, ka soļi, kuri viņam sperami, šobrīd skar Vinifredu, nevis viņu pašu.

Vinifreda vēl joprojām sēdēja pie Būla stila rakstāmgalda.

— Tā nudien ir patiesība, — Soumss teica. — Dārtijs devies uz Buenosairesu, aizbraucis šorīt… tagad visprātīgākais — likt viņu novērot, tiklīdz viņš izkāpj krastā. Es tūdaļ telegrafēšu. Citādi mums var rasties daudz izdevumu. Jo ātrāk šādos gadījumos rīkojas, jo labāk. Es arvien nožēloju, ka es ne… — Soumss aprāvās un slepeni palūkojās uz gluži kluso Vinifredu. — Starp citu, — viņš turpināja, — vai tu vari pierādīt brutalitāti?

Vinifreda drūmā balsī atjautāja:

—   Nezinu. Kas ir brutalitāte?

—   Nu, vai Dārtijs tevi sita vai darīja kaut ko citu tamlīdzīgu?

Vinifreda noskurinājās, un viņas zods izslējās.

—   Viņš lauzīja man roku. Bet varbūt pietiek, ka mani apdraudēja ar pistoli, vai, ka viņš bija pārāk piedzēries, lai pats noģērbtos, vai. .. Nē . .. nevaru šeit iejaukt bērnus.

—   Nē, — teica Soumss. — Nē. Redzēsim! Protams, ar likumu legalizēta šķirta dzīve — to panākt varam! Bet šķirta dzīve … Hm!

—   Ko tas nozīmē? — Vinifreda nomākta jautāja.

—   Ka viņš nedrīkst pieskarties tev, nedz arī tu viņam, ka jūs abi esat precējušies un tomēr neprecējušies. — Un Soumss atkal sevī rūca: «Tas taču patiesībā nebija nekas cits kā viņa paša sasodītais stāvoklis, — legalizēts! Nē, šādā stāvoklī viņš neļaus māsai nokļūt.»

—   Jāpanāk laulības šķiršana, — viņš apņēmīgi teica, — ja nevar pierādīt brutalitāti, atliek ļaunprātīga ģimenes pamešana. Tagad iespējams attiecīgos divus gadus saīsināt. Mēs tiesā iesniegsim prasību panākt kopdzīves atjaunošanu. Ja Dārtijs nepaklausa, mēs pēc sešiem mēnešiem varam iesniegt prasību laulību šķirt. Tu, protams, negribi, lai viņš atgriežas. Bet tiesa to nezina.

Tomēr vēl joprojām draud briesmas, ka viņš atgriežas. Es labāk mēģinātu ar «brutalitāti». Vinifreda purināja galvu.

— Tas ir tik zemiski.

— Nu, — murmināja Soumss, — varbūt briesmas nav tik lielas, kamēr viņš atrodas mīlas valgos un viņam ir nauda. Tikai nesaki nevienam nekā un nemaksā viņa parādus.

Vinifreda nopūtās. Par spīti visam, ko viņa bija pārcietusi, šis zaudējums smagi gūlās viņai uz sirds. Un doma, ka nav vairs jāmaksā vīra parādi, skaidrāk nekā jebkas cits lika viņai apjēgt notikušo. Dzīve šķita kļuvusi nabagāka. Bez vīra, bez pērlēm, bez ierastās apziņas, ka viņa nezaudē drosmi mājas dzīvē valdošajā virpulī, viņai nu vajadzēja raudzīties pasaulei acīs. Viņa nudien jutās aplaupīta.

Un dzedrajā skūpstā, ko Soumss uzspieda māsas pierei, bija vairāk sirsnības nekā parasti.

— Man rīt jābrauc uz Robinhilu, — viņš teica, — darīšanu dēļ jāsatiek jaunais Džolions. Viņa puika mācās Oksfordā. Gribu paņemt līdzi Valu un ar to iepazīstināt. Atbrauc nedēļas beigās paciemoties pie manis «Paspārnē» un paņem līdz bērnus. Ak, nē! Šoreiz tas neiet, man būs citi viesi! — pateicis šos vārdus, Soumss māsu atstāja un devās uz Soho.

IV SOHO

No visiem kvartāliem, kuri ietilpst dīvaini dēkainajā konglomerātā, ko dēvē par Londonu, Soho laikam gan vismazāk atbilst Forsaitu garam.

— Oho — Soho! — ko redzu, trakuli! — iesauktos Džordžs, redzēdams brālēnu turp ejam.

Netīrs, pieblīvēts ar grieķiem, izmaeliešiem*, kaķiem, itāliešiem, tomātiem, krogiem, leijerkastēm, raibiem audumiem, savādiem nosaukumiem un ļaudīm, kuri lūkojas ārā pa augšstāvu logiem, Soho kvartāls dzīvo savu, no Anglijas valsts politikas atrautu dzīvi. Tomēr arī tam ir savi nejaušie īpašnieka instinkti un zināmi uzplaukumi, ko izraisa nekustami īpašumi, kam nomas cena ceļas, kad tā citos kvartālos krītas. Ilgus gadus Soumsa pazīšanās ar Soho aprobežojās ar tā rietumu bastionu — Vordorstrītu. Tur viņš bija noslēdzis daudzus darījumus. Arī to septiņu gadu laikā, kurus pavadīja Braitonā pēc Bozinija nāves un Irēnas bēgšanas, Soumss tur dažreiz bija iegādājies dažu labu retumu, kaut gan viņam nebija kur tos novietot, jo, kad viņā beidzot galīgi nostiprinājās pārliecība, ka sieva aizgājusi pavisam, viņš bija licis piestiprināt pie Monpeljēstrītas ēkas plāksnīti:

Pārdodams

Tuvākas ziņas par šī jaukā nama pirkšanas-pārdošanas noteikumiem sniedz Lesona un Tjūka kungi Kortstrītā Belgrevijā.

Nedēļas laikā pārdeva šo jauko namu, kura vispilnīgākā daiļuma paēnā divi cilvēki — vīrietis un sieviete sirdēstu kausu bija iztukšojuši līdz mielēm.

Kādā miglainā janvāra vakarā, īsi, pirms plāksne tika noņemta, Soumss bija turp vēlreiz aizgājis un, atslējies pret margām, no skvēra puses nolūkojies tā neapgaismotajos logos, mocīdamies privātīpašnieka atmiņās, kas bija mutē atstājušas tik rūgtu garšu. Kāpēc Irēna viņu nekad nebija mīlējusi? Kāpēc? Viņa dabūja visu, ko vien vēlējās, un trīs garus gadus devusi par to viņam visu, ko viņš vēlējās … izņemot, protams, savu sirdi. Gluži neviļus Soumss izdvesa klusu nopūtu, un garām ejošais policists aizdomu pilnām acīm pavērās viņā, kuram vairs nepiederēja tiesības ieiet pa šīm zaļajām durvīm ar misiņa kaldināto klaudzināmo veserīti zem plāksnītes «Pārdodams». Kaklā sakāpa smacējošs kamols, un Soumss steidzīgi aizgāja miglājā. Tovakar viņš bija pārvācies uz Braitonu …

Tuvodamies Soho kvartālā Maltastrītai un restorānam «Bretaņa», kur Anetes daiļie pleci šobrīd droši vien pārliecās pār rēķiniem, Soumss brīnīdamies atcerējās šos septiņus Braitonā pavadītos gadus. Kā gan viņš bija iespējis izturēt tik ilgi šajā pilsētā bez puķu zirnīšu smaržas, pilsētā, kurā viņam pat nebija vietas, kur nolikt savus dārgumus? Tiesa, tie bija gadi, kad trūka laika papriecāties par šiem dārgumiem, — gandrīz kaisles apmāti naudas raušanas gadi, kuros firma «Forsaits, Basteds un Forsaits» kļuva par daudz vairāk akciju sabiedrību juridisko pilnvaroto, nekā bija iespējams. Rītos — ar Pulmana* vagonu uz Sitiju. Vakarā — ar Pulmana vagonu no Sitijas. Tieslietu caurskatīšana — pēc pusdienām; tad sekoja noguruša cilvēka miegs, un nākamajā rītā sākās tas pats. Laiku no sestdienas līdz pirmdienai Soumss pavadīja klubā pilsētā, kas bija dīvains novirziens no parastās kārtības, kura balstījās uz dziļas, instinktīvi pamatotas pārliecības, ka, tik intensīvi strādājot, viņam nepieciešami divreiz dienā ieelpot jūras gaisu, — braucot uz staciju un atpakaļ, un ka atpūtas brīži jāveltī tuviniekiem. Svētdienas apciemojumi pie vecākiem Pārkleinā, pie Timotija Grīnstrītā, dažādas gadījuma rakstura vizītes kaut kur citur viņam bija šķituši veselībai tikpat nepieciešami kā jūras gaiss darbdienās. Pat ierīkojies Meiplderhemā, viņš turējās pie šīm ierašām, līdz … iepazinās ar Aneti. Vai apvērsumu viņa uzskatos izraisīja Anete, vai arī šie uzskati kļuva par iemeslu, ka viņš pievērsās Anetei, — to viņš zināja tikpat maz, kā varēja pateikt, kur aplim sākums. Tas viss bija sarežģīti un dziļi saistīts ar augošo apziņu, ka bagātība ir īsta forsaitisma noliegšana, ja nav neviena, kam to atstāt. Ilgas pēc mantinieka, pēc sava «es» turpinājuma, kurš varētu sākt tur, kur viņš pats beigs — šī faktiskā garantija, ka viņš nebeigsies, — šīs ilgas pēdējā gada laikā vai pat jau ilgāk Soumsu bija tieši apsēdušas. Kādā aprīļa vakarā, viņš, nopircis Vedžvudas* porcelāna priekšmetu, bija iegriezies Maltastrītā, lai uzmestu acis vienai no tēvam piederošajām ēkām, kas bija pārvērsta par restorānu — ļoti riskantu uzņēmumu, kas ne visai atbilda īres līguma noteikumiem. Brīdi Soumss noskatījis ārieni — ēka bija nokrāsota glītā krēma tonī, abpus durvīm novietoti divi spilgti zili puķu toveri, kuros auga lauru kociņi, — un zeltītiem burtiem rakstītos vārdus «Restorāns Bretaņa», kas atstāja gluži patīkamu iespaidu. Ieejot lokālā, viņš ievērojis, ka pie maziem, apaļiem galdiņiem, uz kuriem atradās vāzītes ar svaigiem ziediem, un Bretaņas traukiem jau sēdējaļaudis. Viņš kārtīgi ģērbtai viesmīlei jautājis pēc restorāna īpašnieka. Viņu ieveda kādā iekšējā telpā, kur jauna meitene sēdēja pie vienkārša, papīriem apkrauta rakstāmgalda un mazs, apaļš galdiņš bija klāts divām personām. Tīrības, kārtības un labas gaumes atmosfēra kļuva vēl acīm redzamāka, kad meitene piecēlās un lauzītā angļu valodā jautāja:

—   Jūs vēlaties satikt maman, monsier?

—    Jā, — atbildēja Soumss, — nāku jūsu namsaimnieka uzdevumā, citiem vārdiem sakot, esmu viņa dēls.

—    Vai jūs neapsēstos, ser? — Palūdziet maman atnākt pie šī džentlmeņa.

Soumsam patika, ka viņa ierašanās uz meiteni likās atstājam iespaidu, jo tas liecināja par veikalniecisku vērienu. Un pēkšņi viņš pamanīja, ka meitene ir sevišķi daiļa, tik daiļa, ka viņa acis tikai ar pūlēm novērsās no jaunietes sejas. Kad meitene piecēlās, lai pasniegta viņam krēslu, viņa kustējās tik neparasti liegi, ka likās, meiteni veidojis izcils meistars; viņas seja un mazliet atsegtais kakls izskatījās tik svaigi, it kā rīta rasas klāti* Laikam šajā mirklī Soumss nosprieda, ka nomas līguma noteikumi nav pārkāpti; kaut gan pats sev un tēvam šo spriedumu pamatoja ar ēkas nelikumīgās izmantošanas ienesīgumu un ar madame Lamotas acīm redzamajām komerciālajām spējām. Viņš tomēr nepiemirsa zināmus jautājumus atstāt apspriešanai nākamajā reizē, līdz ar ko.radās nepieciešamība pēc turpmākajiem apmeklējumiem, tā, ka restorāna mazajā iekštelpā pilnīgi pierada pie viņa kalsnā, taču nebūt ne vājā, bet elegantā auguma, pie bālās, stūrainās sejas ar īsi apcirptajām ūsām un tumšajiem matiem, kuri pat pie deniņiem vēl nebija sirmi.

Tiklīdz sākās apmeklējumi restorānā «Bretaņa», tā citi apmeklējumi izbeidzās — protams, bez jebkāda noteikta lēmuma, jo Soumss, tāpat kā visi Forsaiti un viņu tautiešu lielākā daļa, bija dzimis empīriķis. Bet šī viņa dzīves veida pārmaiņa lika Soumsam pamazām visu apzināties tik skaidri, ka viņš nolēma savu neprecēta precēta vīra stāvokli pārvērst precēta jaunlaulāta vīra stāvoklī.

Šajā 1899. gada oktobra sākuma vakarā iegriezies Maltastrītā, Soumss nopirka avīzi, lai ielūkotos, vai pēdējās ziņās nav kaut kas par Dreifusa prāvu — par jautājumu, kas viņam arvien likās ļoti noderīgs tuvākas pazīšanās nodibināšanai ar madame Lamotu un tās meitu, kas bija katolietes un antidreifusietes.

Pārlaižot acis slejām, Soumss neatrada nekā, kas attiektos uz Franciju, bet ievēroja vispārēju vērtspapīru cenas krišanos un ļaunu vēstījošu ievadrakstu par notikumiem Transvālā. Viņš iegāja restorānā, sevi nodomādams: «Karš nenovēršams. Pārdošu, savas konsolas.» Ne tāpēc, ka viņam pašam to būtu daudz, tās atmeta pārāk nožēlojamu peļņu, bet to darīt jāieteic klientiem, jo konsolas, bez šaubām, kritīsies. Ātrs skatiens, ko Soumss, garām ejot, iemeta pa ēdamzāles durvīm, viņu pārliecināja, ka veikals zeļ tikpat labi kā arvien, un atklājums, kas aprīlī Soumsu būtu iepriecinājis, tagad modināja viņā zināmas bažas. Ja soļi, kuri viņam sperami, beigsies ar viņa un Anetes precībām, viņš priecātos, ja meitenes māte tad jau laimīgi būtu atgriezusies Francijā. Taču restorāna «Bretaņa.» lieliskais plaukums šai aizceļošanai varētu kļūt par šķērsli. Viņam uzņēmums, protams, būtu jāatpērk, jo franči ierodas Anglijā, lai iedzīvotos naudā; tas nozīmētu attiecīgi augstāku cenu. Un dīvaina tīksma sajūta kaut kur dziļi kaklā un mazliet paātrinātā sirds darbība, ko Soumss aizvien manīja pie istabiņas durvīm, neļāva viņam izdomāt, cik daudz tas varētu maksāt.

Ieejot Soumsa skatiens notvēra platus, melnus svārkus pazūdam ēdamzāles durvīs un Aneti paceltām rokām noglaudām matus. Tā bija poza, kurā viņš visvairāk apjūsmoja meiteni — tik brīnišķīgi vingru, tvirtu un vijīgu. Un viņš teica:

—     Es tikai ienācu pārrunāt ar jūsu māmiņu par šķērssienas noplēšanu. Nē, nē, nesauciet viņu.

—     Monsieur taču ar mums kopā ieturēs vakariņas? Desmit minūtēs tās būs gatavas.

Soumss, kurš vēl turēja meitenes roku, pakļāvās impulsam, kas viņu pašu ļoti pārsteidza.

— Jūs šovakar izskatāties tik jauka, — viņš teica,

— tik ļoti jauka. Vai jūs arī zināt, cik jūs esat jauka, Anete?

Anete atbrīvoja savu roku un pietvīka.

— Monsieur ir ļoti laipns.

— Nemaz neesmu laipns, — Soumss attrauca un sadrūmis apsēdās.

Anete ļoti izteiksmīgi mazliet noplātīja rokas, smaids vijās ap viņas lūpām, ko kosmētika nebija skārusi. Un, šajās lūpās vērdamies, Soumss jautāja:

—     Vai jūs te jūtaties laimīga vai arī gribētu doties atpakaļ uz Franciju?

—     Ak, man patīk Londona. Protams… Parīze! Bet Londona ir labāka par Orleānu, un Anglijas lauki ir tik brīnišķīgi. Pagājušajā svētdienā es biju Ričmondā*.

Mirkli Soumss cīnījās ar sevi. Meiplderhema! Vai viņš to drīkstēja? Vai vispār drīkstēja atļauties tik daudz un parādīt meičai, ko viņa var sagaidīt? Tomēr! Tur varētu pateikt, kas sakāms. Šeit tas bija neiespējami.

— Priecātos, ja jūs un jūsu māte, — viņš pēkšņi teica,

— atbrauktu nākama svētdien pēcpusdienu pavadīt pie manis. Mājas atrodas upes krastā; pašreizējā siltajā laikā tas vēl nav par vēlu, un es jums parādīšu dažu labu skaistu gleznu. Ko jūs par to sakāt?

Anete sasita plaukstas.

—     Tas būs jauki-i [5] . upe tik skaista.

—     Tātad norunāts. Uzlūgšu madame.

Šovakar viņam Anetei nekas vairs nebija jāsaka un jāriskē nodot sevi. Bet vai viņš jau tā nebija pateicis pārāk daudz? Vai vispār var uzaicināt restorāna īpašnieces ar daiļām meitām savās lauku mājās bez jebkāda nodoma? Madame Lamota visu sapratīs, ja Anete ne. Jā! Nebija taču daudz tāda, ko madame nesaprata. Turklāt šī bija otrā reize, kad viņš palika pie viņām vakariņot. Tagad viesmīlību parādīt vajadzēja viņam …

Dodoties mājup uz Pārkleinu — jo Soumss viesojās pie tēva, — juzdams Anetes maigās, veiklās rokas spiedienu savā delnā, viņu satrauca patīkamas, drusku juteklīgas un stipri juceklīgas domas. Spert soļus! Kādus soļus? Kā? Atklātībā mazgājot netīru veļu? Fui! Viņš ar savu gudra, tālredzīga cilvēka slavu un prasmi citus izvilkt no ķibeles, viņš, kurš aizstāvēja privātīpašuma intereses, viņš lai nu kļūtu par tā likuma rotaļlietu, kura pīlārs pats bija? Līdz ar šo domu Soumsā kaut kas sadumpojās! Jau Vinifredas gadījums bija pietiekami nelāgs! Bet vēl divkāršs atklāts ģimenes skandāls! Vai tad labāk par šīm nepatikšanām nebūtu mīlestības sakari un dēls, ko viņš varētu adoptēt? Taču bargi, neatlaidīgi un modri ceļā uz šo sapni stājās madame Lamota. Nē! Tas neizdosies. Turklāt nemaz nešķita, ka Anete veltītu viņam īstu kaisli; to cilvēks viņa vecumā arī nevarēja sagaidīt. Ja viņas māte to vēlētos, ja pasaulīgais guvums būtu acīm redzami ievērojams — tad varbūt. Ja ne — drošs atraidījums. Bez tam Soumss nodomāja: «Es taču neesmu nelietis. Negribu meiteni aizvainot un negribu neko slepus. Bet es viņu noteikti gribu, un es gribu dēlu! Neatliek nekas cits kā laulības šķiršana — kaut kā — vienalga, kā — tikai šķiršana.» Un platānu ēnā, laternu apspīdēts, Soumss lēnā solī gāja gar Grīnparka žogu. Koku zilganie apveidi viņpus gaismas loka tinās miglā. Cik simtiem reižu viņš kā jauns cilvēks bija gājis garām šiem kokiem, nākdams no tēva mājas Pārkleinā, vai no paša mājokļa Mornpeljē skvērā savos četros laulības dzīves gados!

Un šovakar, nolēmis atbrīvoties, jā tas izdotos, no šīm jau sen bezjēdzīgām laulības saitēm, Soumsam iešāvās prātā, staigājot vēl gabalu tālāk, ieiet no Haidparkkornera* puses un iziet pa Naitsbridžgeitu*, kā viņš mēdza darīt, kad senajās dienās atgriezās mājās pie Irēnas. Kāda gan viņa tagad izskatās? Kā pavadījusi šos gadus? Kopš viņš to redzēja pēdējo reizi — pagājuši tieši divpadsmit gadi; septiņi jau, kopš tēvocis Džolions viņai atstājis šo naudu! Vai viņa vēl joprojām ir skaista? Vai viņš to pazītu, ja satiktu? «Es neesmu daudz pārvērties,» Soumss nodomāja, «bet viņa, domājams, būs pārvērtusies. Viņā man lika ciest.»

Un pēkšņi Soumss atcerējās kādu vakaru no savas laulības dzīves pirmā gada — pirmo vakaru, kad aizgājis viens pats uz veco malboroviešu rīkoto dineju*. Atcerējās, ar kādām ilgām steidzies mājup un, dzīvoklī ienācis klusu kā kaķis, dzirdējis Irēnu spēlējam klavieres. Bez mazākā trokšņa atvēris dzīvojamās istabas durvis, Soumss apstājies, vērodams viņas sejas izteiksmi, gluži citādu nekā to, kuru viņš pazina, — daudz atklātāku un tik uzticības pilnu, it kā viņa muzikai dāvātu sirdi, kuru viņš nekad nebija redzējis. Un Soumss atcerējās, ka viņa pārtrauca spēli, kā apsviedās, kā seja atkal pārvērtās tādā, kādu viņš pazina, un cik ledaini šermuļi viņam pārskrēja pār muguru, kaut arī viņš nākamajā mirklī apskāva viņas plecus. Jā, viņa tam bija likusi ciest! Laulības šķiršana! Pēc visiem šiem pilnīgi šķirtas dzīves gadiem tā likās smieklīga. Tā tomēr jāpanāk. Cita ceļa nebija. «Jautājums tikai,» Soumss pēkšņi lietišķi nodomāja, «kura vainas dēļ? Viņas vai manas? Viņa pameta mani. Viņai par to jāsamaksā. Droši vien viņai kāds ir!» Neviļus Soumss klusi, neapmierināti nošņācās un apgriezies devās atpakaļ uz Pārkleinu.

V DŽEIMSS REDZ RĒGUS…

Vecākais sulainis atvēra durvis pats un, bez trokšņa tās aizvēris, aizturēja Soumsu, kamēr tas stāvēja uz kāju slauķa.

— Kungs nejūtas labi, ser, — sulainis murmināja. — Negribēja iet gulēt, jūs nesagaidījis. Viņš vēl ir ēdamistabā.

Klusinātā balsī, kādā mājās tagad mēdza runāt, Soumss jautāja:

— Kas viņam vainas, Vormson?

— Laikam nervozē, ser. Varbūt bēru dēļ, varbūt misis Dārtijas pēcpusdienas ciemošanās dēļ. Viņš laikam kaut ko saklausījis. Es viņam ienesu glāzi karstvīna. Kundze tikko uzgāja augšā.

Soumss pakāra cepuri uz sarkankoka briežu ragiem.

—   Labi, Vormson, dodieties pie miera, es pats uzvedīšu kungu augšā. — Un viņš iegāja ēdamistabā …

—   Džeimss sēdēja pie kamīna lielā atzveltnes krēslā, virs svārkiem ap pleciem apņēmis ļoti vieglu, siltu kamieļvilnas šalli, pār kuru nokārās viņa garā, sirmā vaigu bārda. Baltie, vēl joprojām diezgan kuplie mati lampas gaismā vizēja; sīkas asariņas no stingi vienā punktā vērstajām acīm bija slacījušas viņa vēl sārtos vaigus un garās, dziļās grumbas, kas stiepās līdz gludi izskūtajiem mutes kaktiņiem; lūpas kustējās, it kā līdzi murminādamas domām. Rūtainās biksēs ietērptās garās kājas, tievas kā stārķim, bija saliektas gandrīz taisnā leņķī, un uz viena ceļgala vāja roka nemitīgi kustināja izplestos pirkstus ar smailajiem, spožajiem nagiem. Džeimsam blakus uz zema krēsliņa stāvēja pusizdzerta, sīkām pērlītēm norasojusi karstvīna glāze. Izņemot īsos ēdienu reižu pārtraukumus, Džeimss te bija nosēdējis visu dienu. Astoņdesmit astoņu gadu vecumā viņš vēl bija organiski gluži vesels, bet drausmīgi cieta no apziņas, ka neviens viņam neko nestāsta. Bija arī patiešām gluži neizprotami, kā viņš bija uzzinājis, ka Rodžers šodien apglabāts, jo Emīlija to no viņa slēpusi. Emīlija tagad no viņa visu slēpa. Viņai taču ir tikai septiņdesmit gadu! Džeimss pukojās sievas jaunības dēļ. Brīžiem viņam pat likās, ka viņš to nebūtu nekad apprecējis, ja zinājis, ka tai vēl būs ko dzīvot tik daudz gadu, kad viņam to atlicis tik maz. Tas bija nenormāli. Emīlija vēl dzīvos piecpadsmit, divdesmit gadus, kad paša jau vairs nebūs, un izdos lielu naudu; viņai aizvien bija ekstravaganta gaume. Kas to lai zina, Emīlijai vēl var ienākt prātā nopirkt kādu automašīnu. Sisilija, Reičela un visi jaunieši tagad vizinās ar šiem divriteņiem un braukā apkārt diezin kur. Jā, nu arī Rodžers aizgājis pie miera. Bet viņš neko nezināja… neko nevarēja teikt! Ģimene put laukā! Soumss droši vien zina, cik naudas viņa tēvocis atstājis. Dīvaini, ka Džeimss par Rodžeru domā kā par Soumsa tēvoci, nevis kā par savu miesīgo brāli. Soumss! Tas viņam tagad vairāk nekā jebkad ir vienīgais stingrais balsts šajā arvien tālāk aizslīdošajā pasaulē. Soumss ir apdomīgs, Soumss ir turīgs vīrs, taču tam nav neviena, kam atstāt savu naudu. Lūk, kā! Viņš nekā nezina! Un nu vēl šis Čemberlens! Džeimsa politiskie uzskati bija veidojušies septiņdesmitajos astoņdesmitajos gados, kad «šis blēdīgais radikālis» bija īsts dadzis katra privātīpašnieka acīs, un Džeimss neuzticējās tam vēl šo baltu dienu, kaut gan tas savas politiskās pozīcijas bija mainījis; tas vēl ieraus valsti nelaimē un izraisīs naudas kursa krišanos ātrāk, nekā to apjēgs. Gatavais karstgalvis! Bet kur paliek Soumss? Tas, protams, aizgājis uz bērēm, ko visi centušies no viņa noslēpt. Bet viņš to skaidri zināja; viņš redzēja, kādās biksēs dēls aizgāja. Rodžers! Rodžers zārkā! Džeimss atcerējās, kā viņi abi divi 1824. gadā brauca mājās no skolas, kā sēdēja uz vecā, gausā diližansa bukas un kā Rodžers, ielīdis kastē zem sēdekļa, tur aizmidzis. Džeimss izgrūda smalkus smiekliņus. Jocīgs puisis … Rodžers … oriģināls! Kas to varēja domāt! Jaunāks par viņu pašu un jau zārkā! Ģimene put laukā. Nu arī Vals sāks mācīties augstskolā; mazdēls viņu tagad nekad neapciemo. Puisis Oksfordā izmaksās krietnu summiņu. Ekstravagants laikmets! Un Džeimsa acu priekšā mirgoja visa skaistā naudiņa, ko izmaksās četri mazbērni. Džeimss nebaidījās jauniešiem atdot šo naudu, bet viņš baidījās briesmīgā riska, kam viņš mazbērnus pakļāva, šo naudu izdodot; Džeimss baidījās vērtspapīros ieguldītā kapitāla samazināšanos. Un tagad, kad Sisilija apprecējusies, viņai varēja arī piedzimt bērni. Viņš neko nezināja — neko nevarēja teikt! Šoslaikus nevienam citu domu nebija kā tikai šķiest līdzekļus, braukāt apkārt un «baudīt dzīvi», kā tagad saka. Gar logu pabrauca garām automobilis. Neglīts, grabošs krāms, kas saceļ šādu troksni! Bet te nu bija, valsts iet uz postu! Ļaudis tik ļoti steidzas, ka nerūpējas pat par labo toni. Glīts izbraukums ar tādu karieti kā viņam un skaistiem, brūniem zirgiem atsver visus šos jaunmodīgos grabuļus. Bet konsolu cena 116. Acīm redzot valstij daudz naudas. Un nu vēl uzradies vecais Krīgers! Mājinieki gribēja no viņa noslēpt veco Krīgeru. Bet neizdevās! Tagad tikai savārīsies pamatīga putra. Viņš savā laikā arī paredzēja, kas notiks, kad Gladstons * — tagad, paldies dievam, miris — pēc nejēdzības Medžubā* sacēla tādu jezgu. Viņš nemaz nebrīnītos, ja impērija sairtu un izputētu. Un šīs impērijas izputēšanas rēgs aizpildīja Džeimsam veselu ceturtdaļstundu ar visnopietnākā rakstura uzbudinājumu. Tāpēc viņš brokastīs ēda ļoti maz. Taču tikai pēc brokastīm viņa nerviem vajadzēja izciest īstas briesmas. Džeimss bija mazliet aizsnaudies, kad pēkšņi izdzirdēja balsis — klusas balsis. Ak! Viņam nekad neviens neko nesaka! Tās bija Vinifredas un viņas mātes balsis: «Montijs!» Protams, Dārtijs! Mūžīgi šis Dārtijs! Balsis apklusušas, un Džeimss palicis viens, aušoties kā zaķis un mocoties bailēs, kas plosīja sirdi. Kāpēc mājinieki pamet viņu vienu? Kāpēc neviens nenāk un neko viņam nestāsta? Un drausmīga doma, kas ilgus, garus gadus Džeimsu bija vajājusi, pēkšņi atkal pieņēma konkrētu veidu: Dārtijs bankrotējis — ļaunprātīgi bankrotējis, un, lai glābtu Vinifredu un bērnus, viņam — Džeimsam būs jāmaksā! Vai viņš jeb vai Soumss nevarētu pārvērst Dārtiju, tā sakot, par sabiedrību ar ierobežotām tiesībām? Nē, to nevarēja! Te nu bija! Ar katru brīdi, līdz ieradās Emīlija, šis rēgs kļuva aizvien baigāks. Varbūt Dārtijs pat viltojis vekseļus! Acis pievērsis apšaubāmai Ternera* gleznai pretējās sienas vidū, Džeimss cieta elles mokas. Viņš redzēja Dārtiju uz apsūdzēto sola, mazbērnus izmestus uz ielas, un sevi pašu pie gultas saistītu. Viņš redzēja, kā apšaubāmo Ternera gleznu pārdod Džobsonam, un visu majestātisko privātīpašuma ēku drupās. Iztēlē Džeimss redzēja Vinifredu nemodernās drēbēs un iztēlē dzirdēja Emīlijas balsi sakām: «Neuztraucies, Džeims!» Viņa arvien saka: «Taču neuztraucies!» Viņai nebija nervu; viņam nevajadzēja precēt astoņpadsmit gadu jaunāku sievieti. Te pēkšņi atskanēja Emīlijas īstā balss:

— Nu, vai labi nosnaudies, Džeims?

Nosnaudies! Viņš cieta elles mokas, bet viņa nāk ar šādu vaicājumu.

— Kas ir ar Dārtiju? — viņš jautāja, un acis cieši vērās sievā.

— Ko tu dzirdēji? — viņa rāmi atjautāja.

— Kas ir ar Dārtiju? — atkārtoja Džeimss. — Viņš bankrotējis.

— Nieki!

Džeimss stipri piepūlējās un izslējās visā savā stārķa augumā.

— Tu man nekad neko nestāsti, — viņš teica. — Dārtijs ir bankrotējis.

Šai brīdī Emīlijai svarīgākais šķita izkliedēt šo fikso ideju.

— Nav vis, — viņa noteikti atbildēja. — Dārtijs aizlaidies uz Buenosairesu.

Ja Emīlija būtu teikusi: «Dārtijs aizlaidies uz Marsu,» — Džeimsam trieciens nebūtu apdullinošāks. Viņa iztēle, kas visnotaļ saistījās ar Britānijas vērtspapīriem, šo vietu spēja aptvert tikpat maz kā jebkuru citu.

— Kāpēc viņš turp brauca? — Džeimss jautāja. — Viņam taču nav naudas. Ko viņš paņēma?

Vinifredas izstāstīto jaunumu satraukta un šīs nemitīgās jeremiādes aizkaitināta, Emīlija rāmi atbildēja:

— Viņš paņēmis līdzi Vinifredas pērles un vienu dejotāju.

— Ko? — izsaucās Džeimss un apsēdās.

Vīra pēkšņais sabrukums Emīliju uztrauca, un, glaudīdama Džeimsa pieri, viņa mierinoši teica:

— Taču neuztraucies, Džeims!

Tumšs sārtums sakāpa Džeimsa vaigos un pierē.

— Es par tām maksāju, — viņš trīcēdams izdvesa, — Dārtijs ir zaglis! Es — es zināju, ka tā būs! Dārtijs mani iedzīs kapā! — Emīlija, kura domāja pazīstam vīru tik labi, sabijās un piegāja pie skapīša, kur glabāja bromu. Viņa neredzēja, kā šajā kalsnajā stāvā sīkstais Forsaitu gars cīnījās pret pārliecīgo satraukumu, ko izraisīja Forsaitū principu apsmiešana, — viņa neredzēja Forsaitu garu Džeimsa būtības dzīlēs sakām: «Tu nedrīksti uzbudināties, tas ir kaitīgi. Tu nevarēsi sagremot brokastis. Tev uznāks lēkme.» Šis viņai neredzamais gars Džeimsam bija labāks palīgs nekā broms.

— Iedzer zāles, — viņa lūdza.

Džeimss atvairīja.

— Ko gan Vinifreda domā, — viņš jautāja, — atļaudama Dārtijam paņemt pērles?

Emīlija redzēja, ka krīze garām.

—   Viņa var dabūt manējās, — tā mierinoši atbildēja. — Es šo rotu nekad nenēsāju. Viņai derētu parūpēties par laulības šķiršanu.

—   Te nu bija! — izsaucās Džeimss. — Laulības šķiršana! Mūsu ģimenē nekad nebija laulības šķiršanas. Kur Soumss?

— Tūlīt nāks.

—   Nē, nenāks vis, — Džeimss atbildēja gandrīz nikni, — viņš ir bērēs. Tu domā, es nekā nezinu.

—   Nu labi, — atteica Emīlija rāmi. — Tu nedrīksti tā uztraukties, ja mēs tev kaut ko stāstām. — Un, uzbužinājusi spilvenus un novietojusi bromu Džeimsa tuvumā, viņa atstāja istabu.

Bet Džeimss sēdēja, redzēdams visādus rēgus — Vinifredu laulības šķiršanas tiesā un ģimenes vārdu avīzēs; smiltis krītam uz Rodžera zārka; Valu ejam sava tēva pēdās; pērles, par kurām viņš maksājis un kuras nekad vairs neredzēs; kursu krītamies par četriem procentiem un valsti izputam; un, kad pēcpusdiena kļuva par vakaru un tējas stunda un vakariņu laiks bija garām, šie rēgi kļuva arvien juceklīgāki un draudošāki — viņam neviens nekā nestāstīs, līdz no visas viņa bagātības nekas nebūs palicis pāri… un viņam par to neviens nekā nestāsta. Kur palika Soumss? Kāpēc tas nenāk?… Džeimsa roka satvēra karstvīna glāzi, pacēla to, lai liktu pie lūpām, un pēkšņi viņš ieraudzīja dēlu sev pretī stāvam un raugāmies viņā. Maza atvieglojuma nopūta izlauzās pār Džeimsa lūpām, un, noliekot glāzi, viņš izsaucās:

— Beidzot tu atnāci! Dārtijs aizbraucis uz Buenosairesu.

Soumss pamāja ar galvu. — Lieliski, — tas teica, — tikām no viņa vaļā.

Nomierinājuma vilnis pāršalca Džeimsa smadzenēm. Soumss zina. Soumss ir vienīgais no visiem, kam prāts. Kāpēc viņš nevar nākt un dzīvot tēva mājās? Viņam nav dēla. Un Džeimss gaudulīgi novilka:

— Vecuma dienās kļūstu nervozs. Vēlētos, ka tu būtu vairāk mājās, manu zēn.

Soumss atkal pamāja ar galvu. Viņa maskai līdzīgajā sejā nekas neliecināja par piekrišanu, bet viņš pienāca tuvāk un it kā nevilšus pieskārās tēva plecam.

— Timotija mājinieki tev sūta mīļus sveicienus, — viņš teica. — Viss noritēja, kā nākas. Es biju pie Vinifredas. Speršu attiecīgus soļus. — Un sevī nodomāja: «Jā, un tu par tiem nekā nedrīksti uzzināt.»

Džeimss pacēla acis. Garā, baltā vaigu bārda trīcēja, tievais kakls starp apkaklītes stūriem izskatījās skrimšļains un kails.

— Visu dienu nejutos labi, — viņš teica, — man nekad neko nestāsta.

Soumsa sirds iesmeldzās.

— Viss kārtībā. Nav ko bēdāties. Vai nenāksi tagad augšā? — un viņš paņēma tēvu zem rokas.

Džeimss paklausīgi un pie visām miesām drebēdams piecēlās, un abi kopā lēnām pārgāja pār istabu, kura kamīna uguns gaismā izskatījās lepna, un izgāja kāpņu telpā. Pavisam lēnām viņi devās augšup.

—   Ar labu nakti, manu zēn! — Džeimss novēlēja pie savas guļamistabas durvīm.

—   Ar labu nakti, tēt! — atbildēja Soumss. Viņa roka noglaudīja tēva piedurkni zem šalles. Likās, ka piedurkne tukša, — tik tievs bija augšdelms. Un, novērsis seju no vaļējo durvju spilgtās gaismas, Soumss uzkāpa pa vēl vienu kāpņu posmu un iegāja paša guļamistabā.

«Es gribu dēlu,» viņš domāja, sēdēdams uz gultas malas. «Es gribu dēlu.»

VI «NE VAIRS GLUŽI JAUNAIS» DZOLIONS MĀJĀS

Kokus laika zobs skar ļoti maz, un vecais ozols Robinhilas augšējā maurā neizskatījās ne dienu vecāks kā toreiz, kad Bozinijs, zem tā atlaidies, Soumsam teica:

— Forsait, atradu īsto vietu jūsu mājai.

Pēc tam koka pavēnī sapņojis Svizins un vecais Džolions nomiris. Un tagad šeit bieži šūpotnēm blakus gleznoja «ne vairs gluži jaunais» Džolions. Šī vieta viņam laikam bija vismīļākais stūrītis pasaulē, jo viņš bija mīlējis savu tēvu.

Raudzīdamies resnajā stumbrā — sačokurotajā un pa pusei apsūnojušajā, bet vēl neizkurtušajā, — Džolions mēdza prātot par laiku ritumu. Šis koks varbūt pieredzējis visu Anglijas vēsturi; tas jau te auga — Džolions par to gandrīz vai nešaubījās — vismaz kopš Elizabetes laikiem. Viņa paša piecdesmit gadi bija tīrais nieks salīdzinājumā ar koka vecumu. Kad mājai, kura vīdēja aiz tā un tagad piederēja viņam, divpadsmit gadu vietā būs trīssimt, koks arī tad vēl šeit augs — vareniem zariem un cauru vidu, — jo, kas gan spētu uzdrošināties pastrādāt tādu grēka darbu un to nocirst? Varbūt arī tad šajā mājā dzīvos kāds Forsaits un ozolu greizsirdīgi sargās. Un Džolions mēģināja iedomāties, kā izskatīsies māja, sasniegusi tādu vecumu. Jau tagad glicīnijas vijās ap tās mūriem — tā vairs neizskatījās jauna. Vai māja saglabās savu īpatnību un cēlumu, ar ko to apveltījis Bozinijs, vai arī milzum lielā Londona to aptvers, pārvērzdama par īstu patvērumu lielā steigā uzcelto māju jūklī. Ne vienreiz vien, aplūkodams namu gan no iekšpuses, gan ārpuses, Džolions no jauna pārliecinājās, ka Bozinijs, to ceļot, vadījies no iedvesmas. Šajā namā tas tiešām bija ieguldījis savu sirdi! Nams pat varētu kļūt par vienu no ievērības cienīgajiem «Anglijas mājokļiem» — par retu daiļuma paraugu šajās celtniecības deģenerācijas dienās. Un estēta garu, kas mita Džoliona ciešā saskaņā ar Forsaitu dabai raksturīgajām tieksmēm saglabāt īpašumu paaudžu paaudzēm, pārņēma lepnums un prieks, ka tas pieder viņam. Aiz Džoliona vēlēšanās atstāt šo māju dēlam un dēladēlam slēpās zināma pietāte un cieņa pret senčiem (vismaz pret vienu no viņiem). Viņa tēvs bija mīlējis šo namu, mīlējis šo ainavu, šo zemi, šo koku; sava mūža pēdējos gados tēvs šeit juties laimīgs, un pirms tēva šeit neviens nebija dzīvojis. Pēdējie vienpadsmit Robinhilā pavadītie gadi Džoliona mākslinieka dzīvē bija izveidojušies par panākumiem bagātu posmu. Tagad viņš bija viens no ievērojamākajiem akvarelistiem un vispār atzīts. Par Džoliona gleznām maksāja augstas cenas. Pievērsies šai atsevišķajai nozarei ar viņa ļaudīm piemītošo sīkstumu, viņš bija ieguvis «vārdu» — gan diezgan pavēlu, taču ne par vēlu tādas dzimts atvasei, kura sprauž sev par mērķi dzīvot mūžīgi. Viņa māksla bija tiešām padziļinājusies un nobriedusi. Savam stāvoklim atbilstoši Džolions bija uzaudzējis īsu, gaišu bārdiņu, kas pašlaik sāka sirmot un noslēpa viņa Forsaitu zodu; brūnajā sejā bija izzudusi trimdas gadu iezīmēta izteiksme — viņš katrā ziņā izskatījās jaunāks. Sievas nāve 1894. gadā bija viena no tām ģimenes traģēdijām, kura galu galā izvēršas visiem par labu. Būdams sirsnīgas dabas cilvēks, Džolions sievu bija līdz tās pēdējai stundai uzticīgi mīlējis, bet tā bija kļuvusi dienu no dienas grūtāk saprotama: viņa bija greizsirdīga uz pameitu Džūnu, greizsirdīga pat uz savu miesīgo meitiņu Holiju un nemitīgi žēlojusies, ka vīrs viņu nevarot mīlēt, jo viņa esot slima un «nevienam nevajadzīga», un «tāpēc vislabāk būtu, ja nomirtu».

Džolions pēc viņas patiesi sēroja, taču kopš sievas nāves viņa seja izskatījās jaunāka. Ja sieva būtu varējusi ticēt, ka dāvā viņam laimi, cik daudz laimīgāki tad būtu bijuši viņu kopdzīves divdesmit gadi!

Gadskārtējais kriketa mačs, kuru viņi kopīgi noskatījās, abiem laikam gan sagādāja vismokošākos un nepatīkamākos brīžus, jo Džolions bija ītonietis. Mača laikā viņi centās izturēties it sevišķi smalkjūtīgi viens pret otru, nemitīgi saukdami: «Hurā!» un «Ak, kā neveicas, veco zēn!» vai arī: «Hurā! Ak, ķibele, tēt!» — kad neveiksme, kuras dēļ sirds satrūkās, gadījās pretinieku komandai. Saudzēdams dēla jūtas, Džolions šai dienā parastās mīkstās platmales vietā valkāja pelēku cilindru, melnu viņš nevarēja ciest. Kad Džolijs devās uz Oksfordu, Džolions to pavadīja uzjautrināts, samulsis un pat mazliet nobažījies, kaut tikai nediskreditētu savu zēnu visu šo jaunekļu priekšā, kuri likās daudz pašpārliecinātāki un vecāki nekā viņš pats. Bieži Džolions nodomāja: «Cik labi, ka esmu gleznotājs,» — jo apdrošinātāja darbu Loidā sen bija atstājis, — «tas ir tik nekaitīgi. Neviens nenoraudzīsies gleznotājā no augšas uz leju — neviens arī neņems mākslinieku pārāk nopietni.» Džolijs, kam piemita zināms iedzimts dižums, tūlīt bija iestājies mazā, slēgtā studentu kopā, par kuru tēvs klusībā uzjautrinājās. Zēnam bija gaiši, viļņaini mati un vectēva dziļi dobumos iegrimušās, tēraudpelēkās acis. Tas bija labi noaudzis, staltu stāju un aizvien apmierināja Džoliona estētiskās jūtas, iedvešot viņam pat kaut ko līdzīgu bijībai, kas māksliniekiem mēdz būt visai raksturīga attiecībā uz sava dzimuma pārstāvjiem, kuru fiziskais skaistums viņus sajūsmina. Toreiz Džolions tomēr sadūšojās tik daudz, lai dotu dēlam padomu, un tas skanēja šādi:

— Klausies, draugs, tev varbūt gadīsies taisīt parādus, taču tad pasaki to tūlīt man. Es tos, protams, samaksāšu. Bet atceries, ka cilvēks jūt pret sevi lielāku cienību, ja tos samaksā pats. Un neaizņemies nekad ne no viena cita kā tikai no manis, ja?

Un Džolijs atbildēja:

— Skaidrs, tēt, neaizņemšos, — un viņš to nekad nedarīja.

— Un tad vēl kaut kas. Es neprotu runāt par morāli un tamlīdzīgām lietām, taču to gan paturi prātā: pirms tu kaut ko gribi darīt — arvien vispirms apsver, vai tas nesāpinās otru cilvēku vairāk, nekā tas ir absolūti nepieciešams.

Džolijs domīgi klausījās, piekrītoši pamāja un pēkšņi paspieda tēva roku. Bet Džolions prātoja: «Nez vai man bija tiesības tā teikt.» Viņš arvien baiļojās pazaudēt šo kluso, savstarpējo, abus vienojošo uzticību, atcerēdamies, kā pats uz ilgiem gadiem bija zaudējis sava tēva ticību, tā, ka viņus bija saistījusi tikai mīlestība no tālienes. Džolions katrā ziņā novērtēja par zemu laika gara pārvērtības kopš 1866. gada, kad pats bija iestājies Kembridžas universitātē, un varbūt novērtēja arī par zemu dēla spējas saprast, ka tēvs ir iecietīgs bez gala. Šī iecietība un, iespējams, arī skepticisms lika Džolionam attiecībā pret Džūnu ieturēt dīvainu aizstāvēšanās pozīciju. Viņa bija ļoti noteikta, tik ārkārtīgi labi apzinājās, ko gribēja; nežēlīgi cīnījās pēc tā, ko vēlējās, līdz to dabūja, — un tad, protams, bieži pameta iegūto kā novalkātu cimdu. Viņas māte bija bijusi tāda pati, un tāpēc lijušas visas šīs asaras. Nevarēja teikt, ka Džoliona un meitas raksturu nesaskaņa izpaustos gluži tik asi kā ar pirmo sievu. Kas meitas raksturā varēja būt uzjautrinošs, nemaz vairs nebija uzjautrinošs sievā. Ja viņš redzēja Džūnu sakostiem žokļiem ar visu sirdi cīnāmies par kaut ko tikmēr, kamēr viņa to dabūja, tas Džolionu netraucēja, jo neierobežoja viņa paša brīvību — vienīgo dārgumu, pie kā arī viņš turējās, sakodis žokļus, un tie zem īsās, pasirmās bārdiņas bija īsti spēcīgi. Domstarpības turklāt nekad neizraisīja nepieciešamību pēc īsta strīda. Visu varēja atvairīt ar ironiju — un tā viņš arī bieži darīja. Galvenā nelaime attieksmē pret Džūnu tā, ka viņa nekad nebija saistījusi Džoliona estētiskās jūtas, lai gan ar saviem zeltainajiem, iesarkanajiem matiem, zilajām vikingu acīm un kareivīgo dabu to viegli būtu spējusi. Gluži citādas jūtas Džolionu vienoja ar Holiju — kluso, mīlīgo, biklo, maigo meiteni, kuras dabā dziļi jo dziļi mita draiskulības dzirksts. Ar liela interesi viņš vēroja jaunākās meitas neglītā pīlēna posmu. Vai Holija izvērtīsies par gulbi? Spriežot pēc melnīgsnējās, ovālās sejiņas un domīgajām, pelēkajām, garu skropstu apēnotajām acīm, viņa gan varētu, gan nevarētu par tādu kļūt. Tikai pēdējā gada laikā Džolionam radās pamats šo mīklu atminēt. Jā, viņā būs gulbis — gan tumšs un mūždien bikls, tomēr īsts gulbis. Pašlaik viņai bija astoņpadsmit gadu, un madame Bosa, šī lieliskā dāma, pēc vienpadsmit gadiem, pilniem ar nemitīgajām atmiņām par «labi audzinātajiem mazajiem Teilor-r-riem», bija atstājusi Robinhilu, aiziedama pie citas ģimenes, satraukdama tagad tās mieru ar atmiņām par «labi audzinātajiem mazajiem For-r-rsaitiem». Viņa bija iemācījusi Holiju runāt franciski tāpat, kā runāja pati.

Portreti nebija Džoliona stiprā puse, taču savu jaunāko meitu viņš jau bija gleznojis trīs reizes un 1899. g. 4. oktobra pēcpusdienā gleznoja to pašreiz ceturto reizi, kad viņam ienesa vizītkarti, kura lika uzacīm pārsteigumā saraukties:

SOUMSS FORSAITS

«PASPĀRNE»mĀkslas PAZINĒJU KLUBS

MEIPLDERHEMAsentdŽeimsa

Bet šajā vietā mums Forsaitu teikā atkal jānovirzās …

Trešo reizi viņš skatīja daudz daiļāku seju un stāvu, ko neizķēmoja neprātīgas cerības un izmisums. Vērdamies Irēnā, viņš nodomāja: «Jā, tieši par jums tēvs varēja jūsmot.» Un palēnām Džolions apjauta tēva atvasaras neparasto stāstu. Irēna runāja par veco Džolionu ar visdziļāko godbijību un asarām acīs.

— Viņš bija tik apbrīnojami labs pret mani, es nezinu, kāpēc. Viņš izskatījās tik skaists un miera pilns, sēdēdams krēslā zem koka; un, ziniet, es pirmā viņu tur ieraudzīju. Bija tik jauka diena. Manuprāt, laimīgāku nāvi nemaz nevar iedomāties. Tā mēs visi labprāt aizietu no šīs pasaules.

«Gluži pareizi!» Džolions tad nodomājis. «Mēs visi labprāt aizietu no šīs pasaules pašā vasaras plaukumā, kad pāri zālājam mums pretī nāk Skaistums.

Un, pārlaidis skatienu mazajai, pustukšajai viesistabai, viņš apjautājies, ko viņa tagad domā darīt.

—   Nu es atkal mazliet dzīvošu, brālēn Džolion. Cik brīnišķīgi, kad cilvēkam pašam ir nauda. Man tās nekad nebija. Šo dzīvokli laikam paturēšu: esmu pieradusi pie tā; bet man tagad būs iespējams doties uz Itāliju.

—   Protams! — murminājis Džolions, vērdamies viņas tikko jaušami smaidošajās lūpās; un viņš aizgājis, sevī nodomādams: «Valdzinoša sieviete! Cik nožēlojama! Priecājos, ka tēvs viņai atstājis šo naudu.» Pēc tam viņš brālēna sievu vairs nebija redzējis, bet ik pa trim mēnešiem izrakstījis bankas čeku un aizsūtījis viņai paziņojumu par to uz Celsiju, un katru reizi saņēmis zīmīti, kurā viņa apstiprinājusi saņemšanu un kuru parasti sūtījusi no sava dzīvokļa, bet dažreiz no Itālijas. Tāpēc Irēnas tēls Džolionam iemiesojās viegli parfimētā, iepelēkā vēstuļu papīrā, skaidrā, stāvā rokrakstā un vārdos «Mīļo brālēn Džolion». Tagad, kad viņš bija privātīpašnieks, viņā, šo nelielo čeku parakstot, bieži modās doma: «Šīs naudas viņai laikam tik tikko pietiek,» — kas pārveidojās mulsā neizpratnē, kā viņai vispār izdevās tikt vienai galā šai pasaulē, kurā mita vīrieši, kas negrib, pieļaut, ka skaistums nevienam nepieder. Sākumā Holija šad tad runājusi par Irēnu, bet «dāmas pelēkā» ātri zūd no bērnu atmiņas. Un Džūnas cieši sakniebtās lūpas, tiklīdz tika pieminēts bijušās draudzenes vārds pirmajās nedēļās pēc vecātēva nāves, nomāca ikkatru vēlēšanos par to ieminēties. Vienu reizi gan Džūna bija pateikusi skaidri un gaiši:

— Es viņai piedevu. Ļoti priecājos, ka viņa tagad ir neatkarīga…

Saņemot Soumsa vizītkarti, Džolions teica kalponei, jo viņš nevarēja ciest sulaiņus:

—   Ievediet, lūdzu, kungu kabinetā, tūlīt nākšu. — Pēc tam, uzmetis skatienu Holijai, jautāja:

—   Vai tu vēl atceries «dāmu pelēkā», kas tev mācīja klavieres spēlēt?

— Jā, kāpēc tu jautā? Vai viņa atnākusi? Džolions papurināja galvu un, apmainīdams darba

blūzi pret žaketi, klusēja, pēkšņi aptvēris, ka šāds stāsts nav piemērots tik jaunas meitenes ausīm. Bet, kad viņš devās uz kabinetu, viņa seja pauda visdziļāko apjukumu.

Lūkodamies pāri terasei uz ozolu, — pie stiklotajām durvīm stāvēja divi cilvēki: viens pusmūža gados, otrs jauns, — Džolions sev jautāja: «Kas ir šis zēns? Viņiem taču bērnu nebija.»

Vecākais viesis apgriezās. Un, tiklīdz šie abi Forsaiti stāvēja viens otram pretī namā, kurš bija celts vienam, bet kuru ieguva un apdzīvoja otrs, šie Forsaiti, kas piederēja pie otrās paaudzes, kas salīdzinājumā ar pirmo paaudzi bija daudz komplicētāka, tā tūdaļ kļuva samanāma apslēpta piesardzība, par spīti acīm redzamiem centieniem izturēties laipni. «Vai viņš atbraucis sievas dēļ?» Džolions sev jautāja, un Soumss: «Kā lai es iesāku?» — turpretim Vals, kas bija atvests līdzi ledus salaušanai, stāvēja gluži vienaldzīgs, savām tumšajām, biezo skropstu apēnotajām acīm nopētīdams «bārdaini».

—   Tas ir Vals Dārtijs, — teica Soumss, — manas māsas dēls. Viņš šajās dienās dodas uz Oksfordu. Es viņu gribēju iepazīstināt ar jūsu zēnu.

—   Ak, Džolijs diemžēl aizbraucis! Kāda koledža?

—   Breznoza, — atbildēja Vals.

— Džolijs mācās Kraistčerčā, bet viņš jūs labprāt apciemos.

— Sirsnīgi pateicos.

— Mājās ir Holija, — ja jums pietiktu ar sieviešu kārtas rada gabalu, viņa parādīs visu teritoriju. Ja iziesiet cauri portjerām, jūs viņu sastapsiet viesistabā. Es viņu tikko gleznoju.

Ar otru «sirsnīgi pateicos!» Vals pazuda, atstājot abus brālēnus vienus uz vēl nesalauzta ledus.

— Redzēju jūsu gleznas «Akvareļu izstādē», — teica Soumss.

Džolions saviebās. Vismaz divdesmit sešus gadus viņš nebija ticies ar Forsaitu radiem, bet viņa iztēlē tie asociējās ar Frita gleznu «Derbijs»* un Lendsira gravīrām*. Viņš zināja no Džūnas, ka Soumss kļuvis par mākslas lietpratēju, taču tas visu vērta vēl ļaunāku. Turklāt Džolions gluži pēkšņi samanīja, ka viņā mostas dīvaina derdzīguma sajūta.

— Sen neesam tikušies, — viņš izmeta.

— Jā, — Soumss izgrūda caur zobiem, — kopš … tāpēc es atnācu. Man teica, jūs esot viņas pilnvarotais.

Džolions pamāja ar galvu.

— Divpadsmit gadu ir garš sprīdis, — Soumss ātri nobēra. — Man … man apnicis.

Džolions neatrada piemērotāku atbildi kā:

—   Varbūt uzsmēķēsiet?

—   Nē, pateicos.

Džolions aizdedzināja cigareti.

— Gribu būt brīvs, — Soumss izgrūda.

— Mēs ar Irēnu nesatiekamies, — Džolions murmināja, izpūtis dūmu mākoni.

— Bet jūs, domājams, zināt, kur viņa dzīvo. Džolions piekrītoši pamāja. Viņam ne prātā nenāca

bez atļaujas paziņot viņas adresi. Soumss šķita nojaušam šo domu.

—   Man nevajag adreses, — viņš teica, — to es zinu.

—   Ko tad jums īsteni vajag?

—   Viņa mani pameta. Es gribu laulības šķiršanu.

—   Mazliet tā kā pavēlu, vai ne?

—   Jā, — atbildēja Soumss. Iestājās klusums.

— Es neko daudz par šādām lietām nezinu, vismaz paguvu aizmirst, — ieminējās Džolions, rūgti pasmīnējis. Viņam pašam bija jāsagaida nāve, lai tā viņu šķirtu no pirmās sievas. — Vai jūs vēlaties, lai es pie viņas šajā sakarībā aizeju?

Soumss pacēla skatienu uz brālēna seju.

— Domājams, ka viņai kāds ir, — viņš teica. Džolions paraustīja plecus.

— Nekā nezinu. Manuprāt, jūs abi varējāt dzīvot tā, it kā otrs būtu miris. Šādos gadījumos tas ir parasti.

Soumss pavērsās pret logu. Terasi jau klāja priekšlaicīgi nodzeltējušas lapas, kas vējā virpuļoja. Džolions redzēja Holiju un Valu pāri zālājam aizstaigājam staļļu virzienā.

«Nevar ar zaķiem skriet un ar suņiem riet,» viņš nodomāja. «Man jāpalīdz viņai. Arī tēvs tā būtu vēlējies.» Un īsu mirkli viņam likās, ka redz vecajā atzveltnī, tieši Soumsam blakus, sakrustotām kājām sēžam tēvu ar «The Times» rokās. Parādība izgaisa.

—   Manam tēvam viņa patika, — viņš mierīgi teica.

—   Nesaprotu, kāpēc, — Soumss atbildēja, nepaceldams skatiena. — Viņa sagādāja sirdssāpes jūsu meitai Džūnai. Sagādāja sirdssāpes visiem. Es viņai devu visu, ko viņa vēlējās. Nebūtu viņai liedzis… pat piedošanu … bet viņai labpatika mani atstāt.

Noskaņa, kas šai klusajai balsij piemita, nomāca Džolionā ikkatru žēlumu. Kas slēpās šai cilvēkā, ka bija tik grūti viņam līdzi just?

— Ja gribat, varu aiziet pie viņas, — Džolions teica. — Viņa, domājams, priecāsies par laulības šķiršanu; bet es nekā noteikta nezinu.

Soumss pamāja ar galvu.

—   Jā, lūdzu, aizejiet. Kā jau teicu, Irēnas adrese man zināma, bet es nevēlos viņu satikt. — Soumss aplaizīja lūpas, it kā tās būtu gluži sausas.

—   Varbūt padzersiet tasi tējas? — piedāvāja Džolions, apraudams vārdus «un apskatīsiet māju». Un ciemiņam pa priekšu viņš devās uz viesistabu. Piezvanījis un licis kalponei atnest tēju, viņš nostājās pie molberta un apgrieza skici pret sienu. Džolions negribēja, lai viņa darbu redzētu Soumss, kas stāvēja šīs lielās telpas vidū, kura bija speciāli plānota, lai platās sienas greznotu tam piederošās gleznas. Brālēna sejā, kurā vīdēja netverama līdzība ar viņu pašu, ietiepīgajā, sevī noslēgtajā, koncentrētajā skatienā, Džolions samanīja kaut ko tādu, kas lika viņam nodomāt:

«Šis vīrs nespēj neko aizmirst, nedz arī kādreiz izkratīt savu sirdi. Patētisks raksturs.»

VII ZĒNS UN MEITENE

Atstādams abus vecākās paaudzes pārstāvjus, Vals nosprieda: «Traki garlaicīgi! Tēvocis Soumss ir nepārspējams! Nez kāds būs skuķēns?» Nekāda iepriecinājuma no meitenes sabiedrības Vals negaidīja. Un pēkšņi viņš to redzēja sev pretī stāvam un uz viņu skatāmies. Ak, viņa ir glīta! Kāda laime!

— Tu mani droši vien nepazīsti, — viņš ierunājās. — Mans vārds — Vals Dārtijs; zini, es esmu kaut kas līdzīgs attālam, trešā auguma brālēnam. Mana māte.ir dzimusi Forsaite.

Holija, kuras slaidā, brūnā plauksta palika Vala rokā tāpēc, ka viņa bija pārāk kautra, lai to atbrīvotu, teica:

—   Es nevienu no saviem radiem nepazīstu. Vai to ir daudz?

—   Veseliem vezumiem. Viņi ir drausmīgi… lielākā tiesa. Vismaz, nezinu… daži. Radi tādi ir arvien, vai ne?

—   Un viņi laikam domā, ka drausmīgi esam mēs, — atbildēja Holija.

—   Nezinu, kāpēc lai viņi tā domātu. Tevi, protams, neviens par drausmīgu neuzskatīs.

Holija pavērās viņā — un šo pelēko acu nopietnais, atklātais skatiens Valā pēkšņi modināja sajūtu, ka viņam meitene jāsargā.

— Es gribēju teikt, ka ir cilvēki un cilvēki, — viņš dziļdomīgi piebilda. — Tavs tētis, piemēram, izskatās briesmīgi godīgs.

— Ak jā, — Holija dedzīgi iesaucās, — tāds viņš ir! Vala sejā iesitās spējš sārtums… aina «Pandemonija» promenādē … melnīgsnējais vīrietis ar sārto neļķi pogcaurumā izrādījās … viņa tēvs.

— Tu taču zini, kādi ir Forsaiti, — viņš gandrīz nikni izgrūda. — Ak! Piemirsās, nezini vis.

— Kādi tad viņi ir?

— Ak! — baigi piesardzīgi; viņos nav nekāda sportiska vēriena. Palūkojies tēvocī Soumsa.

— Labprāt, — sacīja Holija.

Vals apspieda vēlēšanos paņemt Holiju zem rokas. — Ak nē, — viņš izmeta, — iesim labāk ārā. Tu to redzēsi pietiekami drīz. Kāds ir tavs brālis?

Holija, nekā neatbildēdama, aizveda Valu uz terasi un no turienes līdz zālienam. Kā lai raksturo Džoliju, kurš, kopš vien viņa vispār kaut ko atcerējās, aizvien bija bijis viņas kungs, pavēlnieks un ideāls?

— Vai viņš tevi tramda? — Vals ar viltīgu gudrību jautāja. — Es ar viņu iepazīšos Oksfordā. Vai jums ir zirgi?

Holija pamāja ar galvu.

—   Varbūt gribi ielūkoties staļļos?

—   Noteikti!

Viņi gāja garām ozolam, cauri paklājam krūmājam un iegriezās staļļu pagalmā. Tur zem zvanu torņa gulēja pinkains, brūni balts suns, tik vecs, ka nepiecēlās, tikai viegli paluncināja uz muguras sagriezto asti.

—   Tas ir Baltazars, — paskaidroja Holija, — viņš ir tik vecs… šausmīgi vecs, gandrīz tik vecs kā es. Nabaga večuks! Ļoti pieķēries tētim.

—   Baltazars! Tas ir dīvains vārds. Bet, zini, viņš nav tīrasinīgs.

—   Nē! Toties mīlīgs, — un Holija noliecās, lai dzīvnieku noglaudītu.

Liega un vijīga, tumšmatainu, neapsegtu galvu, tievu, brūni nodegušu kaklu un slaidām rokām viņa Valam šķita kā svešāda, valdzinoša būtne, kas pēkšņi nostājusies starp viņu un visu, ko viņš pazina līdz šim.

— Kad vectētiņš nomira, — Holija teica, — Baltazars divas dienas nekā neēda. Jo, zini, suns redzēja viņu mirstam.

—   Veco tēvoci Džolionu? Māte vienmēr apgalvo, viņš esot bijis lielisks.

—   Tāds viņš bija, — Holija vienkārši atbildēja un atvēra staļļa durvis.

Platā steliņģī stāvēja sudrabaini ruda, apmēram piecpadsmit pēdu augsta ķēvīte garu, tumšu asti un tādām pašām krēpēm.

— Tā ir mana … Lauma.

— Ak, — iesaucās Vals, — traki jauks aidinieks! Tev derētu apcirpt viņai asti. Tad viņa izskatītos daudz skaistāka.

Bet, sastapis Holijas pārsteigto skatienu, viņš pēkšņi nodomāja: «Es taču nemaz nezinu … kas Holijai patīk!» viņš dziļi ievilka staļļa gaisu. — Zirgi nudien ir kaut kas brašs, vai ne? Mans tētis … — viņš aprāvās.

— Jā? — jautāja Holija.

Negaidīta tieksme izkratīt viņai sirdi Vaļu gandrīz uzveica … bet ne galīgi.

—   Ak, nezinu! Viņš zirgu dēļ bieži iztērē daudz naudas. Arī man tie traki patīk… jāt, medīt. Taču tikpat sajūsminos par zirgu skriešanās sacīkstēm. Labprāt pats jātu sacīkstēs. — Un, aizmirsdams, ka viņš pilsētā būs tikai vēl vienu dienu un viņam jau ir divas norunas, pēkšņi jautāja:

—   Klausies, ja es rīt noīrēšu zirdziņu, vai tad mēs nevarētu abi kopā doties izjādē pa Ričmondas parku?

Holija sasita plaukstas:

— Ak jā! Es izjādes tieši dievinu. Taču te ir Džolija zirgs, kāpēc negribi jāt uz tā? Tepat viņš ir. Tad mēs varētu izjāt tūdaļ pēc tējas.

Vals domīgi aplūkoja savas garās biksēs ietērptās kājas. Viņš iztēlojās, kā dižosies Holijas priekšā augstos, brūnos stulmeņos un galifē biksēs.

— Es ne sevišķi gribētu jāt uz viņa zirga, — Vals atbildēja. — Varbūt viņam tas nepatiktu. Turklāt, iespējams, tēvocis Soumss gribēs braukt atpakaļ. Nedomā, ka esmu viņa pavadā. Tev taču tēvoča nav, vai ne? Tas ir lāga kustonītis, — viņš piebilda, kritiski nopētīdams Džolija tumši brūno zirgu, kurš bolīdams rādīja acu baltumus. — Medības šeit laikam nenotiek?

—   Nē, nedomāju arī, ka es vēlētos medīt. Tas droši vien ir kaut kas ļoti aizraujošs, bet tas ir nežēlīgi, vai ne? Džūna tā saka.

—   Nežēlīgi? — iesaucās Vals. — Ak nieki! Kas ir Džūna?

—   Mana māsa… mana pusmāsa, zini. Viņa ir daudz vecāka par mani. — Abām rokām Holija bija satvērusi Džolija zirga galvu un berzēja savu deguntiņu pret dzīvnieka purnu, izdvesdama šņācošas skaņas, kas uz lopiņu šķita iedarbojamies hipnozei līdzīgi. Vals vērās Holijas vaigā, kas glaudās klāt zirga galvai, un acīs, kuras ar starojošu skatienu lūkojās viņā. «Meitene nudien jauka,» viņš nodomāja.

Atceļā abi bija daudz mazrunīgāki, un tagad viņiem nopakaļus nāca Baltazars, kustēdamies tik lēni, ka to ne ar ko uz pasaules salīdzināt nevarēja, un acīm redzami sagaidīdams, ka jaunieši nepārsniegs viņam iespējamo lielāko ātrumu.

—   Šī ir traki brīnišķīga vieta, — iesaucās Vals pie ozola, kur viņi bija apstājušies, lai ļautu Baltazaram viņus panākt.

—   Jā, — piekrita Holija un nopūtās. — Es, protams, gribētu pabūt visur. Vēlētos būt čigāniete.

—   Jā, čigāni ir braši, — atbildēja Vals ar dziļu pārliecību, kas viņam nupat bija radusies, — tu arī izskaties pēc čigānietes.

Holijas seja pēkšņi iekvēlojās līdzīgi tumšai, saulstaru zeltītai lapai.

—   Klejot apkārt pa malu malām, redzēt visu un dzīvot zem klajas debess — ak! — vai tas nebūtu jauki?

—   Nu, tad klejosim, — teica Vals.

—   Jā, klejosim.

—   Tas būs lieliski, tikai tu un es.

Tad Holija apjauta iedomas dīvainību un pietvīka.

— To mēs darīsim, — Vals noteikti sacīja un arī nosarka. — Esmu pārliecināts, ka nolemtais arī jāizpilda. Kas tur ir lejā?

Sakņu dārzs, dīķis, birztala un moderniecība.

Iesim turp!

Holija atskatījās uz mājām.

— Manuprāt, ir tējas laiks, tētis māj ar roku.

Vals, klusi pukodamies, sekoja viņai mājas virzienā.

Kad viņi atgriezās viesistabā, ainai, ko, tēju dzerot, sniedza abi pusmūža Forsaiti, piemita gluži maģiska vara, un jaunieši apklusa. Skats bija tiešām iespaidīgs. Abi vīri sēdēja pie maza, zema tējas galdiņa viens otram blakus uz inkrustācijām rotāta dīvāna, kas atgādināja trīs kopā sabīdītus un ar sudraboti sārtu zīdu apvilktus krēslus. Šķita, ka viņi šādi apsēdušies, — turklāt tik tālu viens no otra, cik sēdekļa garums atļāva, — lai nebūtu jālūkojas pārāk bieži vienam otrā. Viņi vairāk ēda un dzēra nekā runāja… Soumss ar tādu seju, kurā atainojās nicinājums pret ātri plokošajiem cepumiem, Džolions mazliet vīpsnādams par sevi. Nejauša vērotāja acij neviens no viņiem nebūtu šķitis ēdelīgs, taču viņi notiesāja krietnu porciju pārtikas. Kad abi jaunieši bija apgādāti ar ēdamo, šī procedūra atkal turpinājās klusumā un dziļdomībā, līdz, nonākuši pie cigaretēm, Džolions Soumsam apjautājās:

—   Un kā klājas tēvocim Džeimsam?

—   Pavāji.

— Mēs esam apbrīnojama dzimta, vai ne? Šajās dienās es pēc tēva ģimenes bībeles aprēķināju desmit vecās paaudzes Forsaitu mūža vidējo ilgumu. Jau sanāk astoņdesmit četri gadi, turklāt pieci Forsaiti vēl ir dzīvi. Tie laikam uzstādīs rekordu, — un, uzmetis Soumsam šķelmīgu skatienu, piebilda: — Mēs gan neesam tādi vīri, kādi bija tie.

Soumss smīnēja. «Vai tiešām domājat, ka es tam piekritīšu, ka neesmu tiem līdzvērtīgs,» viņš šķita sakām, «vai ka esmu nodomājis atteikties no kaut kā, it īpaši no dzīves?»

— Varbūt mēs arī sasniedzam viņu vecumu, — turpināja Džolions, — bet pašatziņa ir traucēklis, zini, un te slēpjas atšķirība starp mums un viņiem. Mēs esam zaudējuši pārliecību. Kā un kur uzradās šī pašatziņa, nekādi nemāku teikt. Manam tēvam tās mazliet bija, bet es neticu, ka kādam citam vecajam Forsaitam tā būtu piemitusi kaut vai mazdrusciņ! Prasme neredzēt sevi nekad tādu, kādu mūs redz citi, ir brīnišķīgs pašsaglabāšanās līdzeklis. Visa pēdējā gadsimta vēsture atspoguļo šo atšķirību starp mums un veco paaudzi. Bet starp mums un jums, — viņš piebilda, — pāri dūmu gredzeniem noraudzīdamies Valā un Holijā, kuri jutās neveikli zem viņa zobgalīgajiem skatieniem, — būs atkal … cita atšķirība. Interesanti, kāda. Soumss izņēma pulksteni.

—   Mums jāiet, — viņš teica, — ja gribam noķert vilcienu.

—   Tēvocis Soumss nekad nenokavē vilcienu, — Vals ar pilnu muti ņurdēja.

—   Kāpēc lai es to darītu? — Soumss mierīgi jautāja.

—   Ak! Nezinu, — novilka Vals, — citi tā dara. Pie parādes durvīm viņš ilgi un slepeni spieda Holijas brūno, slaido rociņu.

— Gaidi mani rītdien, — viņš čukstēja, — pulksten trijos. Būšu uz lielceļa, tas aiztaupīs laiku. Būs traki braša izjāde.

Pie vārtiem Vals vēlreiz atskatījās uz Holiju un, ja pilsētnieka uzskati viņu nebūtu kavējuši, būtu pavicinājis ar roku. Viņš nemaz nejutās tādā noskaņojumā, lai runātu ar tēvoci. Bet šādas briesmas viņam nedraudēja. Soumss, dziļi domās iegrimis, klusēja.

Nodzeltējušās lapas, lejup birdamas, krita uz abiem gājējiem, kamēr viņi soļoja pa šo pusotras jūdzes garo ceļa gabalu, ko Soumss tik bieži bija mērojis tajās sen pagājušajās dienās, kad nāca šurp slepenā lepnumā vērot, kā ceļ viņa namu — namu, kuram vajadzēja kļūt par mājām viņam un tai, no kuras viņš tagad gribēja atbrīvoties.

Vienu reizi Soumss pameta skatienu atpakaļ uz šo bezgala garo, dzeltējošiem dzīvžogiem ietverto rudenīgo gatvi. Cik sen tas bija! «Es nevēlos Irēnu satikt,» viņš bija teicis Džolionam. Vai tas atbilda patiesībai? «Taču to tomēr vajadzēs,» viņš nodomāja un notrīsēja, sajuzdams dīvainus tirpuļus, kurus tautā dēvē par nāves vēstnešiem. Cik pasaule salta! Cik pasaule dīvaina! Un, pavēries iesānis māsas dēlā, Soumss nodomāja: «Ja es būtu Vala vecumā! Interesanti, kāda viņa tagad izskatās!»

VIII DŽOLIONS NODODAS AIZBILDŅA PIENĀKUMIEM .

Kad abi bija aizgājuši, Džolions gleznošanu vairs neatsāka, jo dienas gaisma jau dzisa, bet devās uz bibliotekas istabu, gluži neapzināti ilgodamies acumirklīgās vīzijas atkārtojuma, ilgodamies redzēt tēvu sakrustotām kājām sēžam vecajā ādas atzveltnī un tiešu skatienu lūkojamies no masīvas pieres apakšas. Šajā mazajā telpā, visomulīgākajā visā mājā, Džolions bieži pārdzīvoja vienotības mirkļus ar tēvu. Protams, ne jau tāpēc, ka viņā mājotu ticība cilvēka dvēseles nemirstībai. Šī sajūta nebija visai loģiska — tā bija drīzāk kaut kas līdzīgs gaisa virmojuma un smaržas samanīšanai vai arī viena no spēcīgākajām, spilgtākajām formu un gaismas rotaļu iedarbībām, ko it sevišķi jūtīgi uztver mākslinieka acs. Tikai šeit — šajā mazajā, nemainīgi atstātajā istabā, kurā tēvs bija pavadījis savu nomoda stundu lielāko daļu, varēja rasties sajūta, ka viņš nebija aizgājis uz mūžu, ka viņa pieredzes bagātā prāta padomi un visu aptverošā, mīlošā rakstura sirsnība vēl joprojām dzīvo.

Ko gan tagad ieteiktu tēvs, kad vecā traģēdija tik pēkšņi atkal uzliesmojusi, ko teiktu viņš par draudiem, kas vēršas pret Irēnu, kurai viņš bija tik ļoti pieķēries sava mūža pēdējās nedēļās? «Man viņas labā jādara viss, ko vien iespēju,» domāja Džolions. «Tēvs savā testamentā uzticēja Irēnu man. Bet ko gan es iespēju?»

Un, it kā gribēdams sasniegt šī vecā Forsaita gudrību, garīgo līdzsvarotību un aso, veselīgo prātu, Džolions ieslīga senlaicīgajā krēslā un sakrustoja kājas. Bet viņš jutās tikai kā ēna, te sēdēdams, un nekāda apskaidrība nenāca pār viņu, klausoties vējā, kas grabinājās pie aizvien tumšāk kļūstošajām stikloto durvju rūtīm.

«Vai aizbraukt pie viņas?» Džolions sev jautāja. «Vai aicināt viņu atbraukt šurpu? Kāda .gan bijusi viņas dzīve? Kā viņai pašlaik klājas? Cik nejēdzīgi tagad visu šo lietu no jauna uzvandīt!» Atkal viņš redzēja savā priekšā brālēnu, satvērušu gaiši olīvzaļo durvju rokturi, redzēja Soumsu tik dzīvi kā figūriņu, kas izlec no veclaiku pulksteņiem līdz ar stundas sitieniem; un skaidrāk par jebkuru zvanu spēli Džoliona ausīs skanēja viņa vārdi: «Savas darīšanas es pats nokārtošu. Es jau jums sacīju un atkārtoju vēlreiz: mēs nepieņemam.»

Riebums, ko Džolions bija izjutis toreiz pret Soumsu — pret brālēna plakano, gludi skūto seju ar buldoga izteiksmi, pret tā kalsno, stūraino, iznesīgo augumu, kas bija tikko manāmi paliecies, it kā sargādams kaulu, ko nespēj aprīt, — modās viņā tagad atkal, tikpat nikns kā toreiz, nē, ar neizprotamu daudzkārt lielāku spēku.

«Man viņš nepatīk,» Džolions nodomāja, «es viņu neieredzu līdz pašiem sirds dziļumiem. Un tā ir laime; tad man būs vieglāk palīdzēt viņa sievai.» Kā jau māksliniekam un kā Forsaitam, Džolionam organiski derdzās «sadursmes», kā viņš teica, kamēr nebija aizkaitināts. Uz viņu lieliski varēja attiecināt klasisko teicienu par kucīti, «kas labāk bēg nekā plēšas». Džolions mazliet pasmīnēja bārdā. Kāda ironija, ka Soumss atbrauca šurp — uz šo namu, kas tika celts pašam! Kā bija skatījies un blenzis savas pagātnes sapņu drupās, slepeni apokšķerējis sienas un kāpņu telpas, visu novērtēdams! Un intuitīvi Džolions nodomāja: «Manuprāt, viņš vēl tagad labprāt šeit dzīvotu. Viņš nekad nespēj beigt tiekties pēc tā, kas viņam reiz piederējis. Neko darīt, man jārīkojas, vienādi vai otrādi, taču tas ir nepatīkami — drausmīgi nepatīkami.»

Šo pašu vakaru Džolions vēlā stundā aizrakstīja Irēnai vēstuli uz Celsijas dzīvokli, apjautādamies, vai tā viņu pieņems.

Vecais gadsimts, kurš bija pieredzējis individuālisma stāda brīnišķīgo uzplaukumu, norietēja dzeltensārtās, negaisus vēstījošās debesīs. Kara baumas palielināja Londonas vasaras sezonas pēdējo dienu rosības pilno kņadu. Un Džolionam, kam negadījās bieži būt pilsētā, ielas šķita drudžaini satrauktas visu šo jauno motorratu un automašīnu dēļ, kuras viņam no estētiskā viedokļa nepatika. Viņš skaitīja šos satiksmes līdzekļus, no sava kabrioleta skatīdamies, un nonāca pie proporcijas viens pret divdesmit. «Pirms gada attieksme bija tikai viens pret trīsdesmit,» viņš nodomāja, «šie rati ieviesīsies, un līdz ar tiem būs vairāk rīboņas un nemitīgas smirdoņas,» — jo viņš bija viens no samērā reti sastopamajiem liberāļiem, kuri protestē pret ikkatru jauninājumu, tiklīdz tas pieņem konkrētu veidu. Un viņš uzsauca važonim izbraukt ātrāk uz upmalu, prom no burzmas, vēlēdamies caur visu mīkstinošo maigi zaļo platānu plīvuru uzmest acis ūdenim. Pie nelielās īres mājas, kas atradās apmēram piecdesmit jardu no krasta, viņš lika kabrioletam pagaidīt un pats uzkāpa pirmajā stāvā. Jā, misis Herona bija mājās!

Džolionam tūdaļ dūrās acīs noteikta, kaut arī ļoti neliela ienākuma radītā pārmaiņa, atceroties mazā dzīvoklīša trūcīgo eleganci pirms astoņiem gadiem, kad viņš Irēnai atnesa laimes vēsti. Tagad te viss bija jauns, glīts un pilns puķu smaržas. Dominēja sudrabaina krāsa, kurā šur tur pavīdēja melni, hortenziju ziedu blāvi vai zeltaini notonējumi. «Sieviete ar lielisku gaumi,» viņš nodomāja.

Laika zobs Džolionu bija saudzējis, jo viņš bija Forsaits. Bet Irēnu laiks, likās, nebija skāris nemaz — tāds iespaids viņam vismaz radās. Viņa neizskatījās ne par vienu dienu vecāka, kad tumšām, maigām acīm, tumšiem, zeltainiem matiem, kurmja pelēkās samta drēbēs tērpusies, stāvēja viņam pretī un sniedza roku, sejai atplaiksnot smaidā.

— Vai jūs neapsēstos?

Džolions laikam visā savā mūžā nebija atlaidies krēslā ar mulsāku sajūtu.

— Jūs izskatāties tieši tāda pati kā senāk, — viņš teica.

— Bet jūs jaunāks, brālēn Džolion.

Džolions pārlaida roku pār matiem, kuru kuplums viņu vēl joprojām iepriecināja.

— Esmu vecis, bet es to nejūtu. Gleznošanai ir savs labums, tā cilvēku saglabā jaunu. Ticiāns nodzīvoja deviņdesmit deviņus gadus, un, lai viņu aizrautu kapā, vajadzēja izcelties mērim. Vai zināt, kad es jūs redzēju pirmo reizi, man ienāca prātā viena no viņa gleznām?

—   Kad jūs mani redzējāt pirmo reizi?

—   Botāniskajā dārzā.

— Kā jūs varējāt mani pazīt, ja pirms tam nebijāt redzējis?

Pēc cilvēka, ar kuru jūs satikāties. Džolions cieši skatījās Irēnā, bet viņas seja nepārvērtās, viņa rāmi atbildēja: — Jā, pirms veselas mūžības.

— Kāda jums recepte saglabāt jaunību, Irēna? — Cilvēki, kuri nedzīvo, lieliski saglabājas.

Hm! Kādi rūgti vārdi! Cilvēki, kuri nedzīvo! Sākums sarunai tomēr atrasts, un viņš to risināja tālāk.

— Vai atceraties manu brālēnu Soumsu? Džolions uztvēra Irēnas tikko jaušamo smaidu par

šo dīvaino jautājumu un tūdaļ turpināja:

—   Viņš pirms dažām dienām atbrauca pie manis. Vēlas laulību šķirt. Jūs arī?

—   Es? — viņa pārsteigta iesaucās. — Pēc divpadsmit gadiem? Mazliet pavēlu! Vai tas nebūs grūti?

Džolions skatījās viņai tieši acīs.

— Izņemot gadījumu… — viņš teica.

— Izņemot gadījumu, ja man pašreiz būtu mīļākais. Bet kopš tiem laikiem man neviena nav bijis.

Ko Džolions izjuta, dzirdot šos vienkāršos, atklātos vārdus? Atvieglojumu, pārsteigumu, žēlumu! Venēra bez mīļotā divpadsmit gadus!

— Un tomēr, — viņš teica, — arī jūs, domājams, dotu daudz, lai atkal būtu brīva.

—   Nezinu. Kāda tam tagad nozīme? — Bet ja jūs mīlētu atkal?

—   Tad es mīlētu.

Šajā skaidrajā atbildē viņa, likās, ietvēra visu savu no sabiedrības izstumtā cilvēka filozofiju.

—   Tā! Vai jūs vēlaties, lai es Soumsam kaut ko jūsu vārdā pasaku?

—   Tikai to: man žēl, ka viņš nav brīvs. Reiz viņam bija izdevība tādam kļūt. Nezinu, kāpēc viņš to neizmantoja.

—   Tāpēc, ka viņš ir Forsaits. Ziniet, mēs nekad nešķiramies no kaut kā, kamēr negribam tā vietā kaut ko citu, un arī tad ne arvien.

Irēna pasmaidīja.

— Jūs arī ne, brālēn Džolion? — Jūs, manuprāt, gan.

— Protams, jo es savā ziņā esmu jauktenis, neesmu īsts tīrasiņu Forsaits. Es no čekiem nekad neatvelku puspenijus, es arvien noapaļoju uz augšu, — Džolions mulsi atbildēja.

— Un ko tad Soumss tagad grib manā vietā?

— Nezinu, varbūt bērnus.

Brīdi Irēna, raudzīdamās lejup, klusēja.

— Jā, — viņa tad čukstēja, — tas ir smagi. Es labprāt palīdzētu viņam tikt brīvam, ja to spētu.

Džolions nepacēla skatiena no savas cepures, viņa apjukums kļuva aizvien lielāks, tāpat viņa sajūsma, izbrīna un līdzjūtība. Irēna bija tik jauka un tik vientuļa, un viss kopā tik juceklīgs!

— Nu, — viņš teica, — man jāsatiekas ar Soumsu. — Ja būtu kaut kas, ko es jūsu labā varētu darīt, esmu aizvien jūsu rīcībā. Raugieties uz mani kā uz gaužām vāju mana tēva aizvietotāju. Katrā gadījumā, jums visu darīšu zināmu, tiklīdz būšu runājis ar Soumsu. Iespējams, ka viņš pats sniegs šķiršanai nepieciešamos materiālus.

Irēna papurināja galvu.

—   Jūs taču zināt, viņam ko zaudēt ir daudz, man — nekā. Es priecātos, ja viņš kļūtu brīvs, bet nezinu, ko es varu līdzēt.

—   Arī es to šobrīd nezinu, — atteica Džolions un drīz atvadījās. Viņš devās uz kabrioletu. Pusčetri! Soumss vēl būs kantorī.

—   Uz Poultriju! — viņš uzsauca kučierim pa lodziņu.

Parlamenta un Vaithollas* priekšā laikrakstu pārdevēji skaļi klaigāja: — Nopietns stāvoklis Transvālā! — bet šie saucieni gandrīz neskāra viņu, kas, domās iegrimis, kavējās pie daiļā tēla, pie tumšajām, maigajām acīm un vārdiem: «Kopš tiem laikiem man neviena nav bijis!» Ko tāda sieviete iesāk ar savu šādi sastindzināto dzīvi? Ja ir vientuļa, neaizsargāta un katra vīrieša roka viņu apdraud vai, drīzāk, izstiepjas, lai sagrābtu pie pirmās izdevības. Un tā viņa dzīvoja gadu pēc gada!

Vārds «Poultrija» ielas malā virs garāmgājēju ļaužu galvām atsauca Džolionu īstenībā.

«Forsaits, Basteds un Forsaits» — šie uz zirņu zupas zaļa pamata uzrakstītie melnie burti mudināja viņu rīkoties sparīgi, un viņš steidzās augšup pa akmens kāpnēm, murminādams:

—   Sasmakušās, sapelējušās īpašuma tiesības! Tomēr arī bez tām mēs iztikt nevaram!

—   Vēlos satikt misteru Soumsu Forsaitu, — Džolions teica zēnam, kas atvēra durvis.

—   Ko pieteikt?

—   Misteru Džolionu Forsaitu.

Jaunietis ziņkāri viņu uzlūkoja, jo nekad nebija redzējis bārdainu Forsaitu, un pazuda.

Uzņēmums «Forsaits, Basteds un Forsaits» pakāpeniski bija uzsūcis uzņēmumu «Tūtings un Baulzs» un tagad aizņēma visu pirmo stāvu. Tagad firma komplektējās tikai no Soumsa, operatīvajiem darbiniekiem un ierindas ierēdņiem. Džeimsa izstāšanās no amata pirms kādiem gadiem sešiem nāca par labu firmai, kas galīgo un izšķirošo stimulu savam uzplaukumam vēl saņēma tad, kad aizgāja vecais Basteds, kuru, kā daudzi domāja, bija galīgi nokausējusi prāva «Fraiers pret Forsaitu», kas, sarežģīdamās aizvien vairāk, solīja dot gaužām maz labuma atbildētājam! Soumss ar savu veselīgāko pieeju realitātei nekad nebija ļāvis sevi tāpēc satraukt; tieši pretēji: viņš jau sen bija pamanījis, ka līdz ar šo prāvu liktenis viņu apbalvojis ar nepārtrauktiem skaidriem divsimt mārciņu lieliem gada ienākumiem, — un kālab gan ne?

Kad Džolions ienāca, brālēns tieši sastādīja to konsoļu sarakstu, kuras viņš, ņemot vērā kara baumas, gribēja ieteikt savai klientūrai nekavējoties laist tirgū, pirms citas sabiedrības darīja to pašu. Viņš iesāņus paskatījās Džolionā un teica:

— Sveicināti! Vienu mirklīti! Apsēdieties, lūdzu.

Ierakstījis pēdējos trīs skaitļus un, rindas ievērošanai, uzlicis lineālu, Soumss pavērsās pret Džolionu, kodīdams sava plakanā rādītāja pirksta ienadzi.

— Nu? — viņš jautāja.

—   Es viņu satiku. Soumss sadrūma.

—   Un?

— Viņa ir palikusi uzticīga piemiņai.

Izteicis šos vārdus, Džolions kaunējās. Brālēna sejā ieplūda dzeltenīgs sārtums. Kas viņu dīdīja kaitināt nabaga radījumu?

— Man uzdeva jums pateikt: viņai žēl, ka jūs neesat brīvs. Divpadsmit gadu ir garš sprīdis. Jūs likuma burtu pazīstat labāk nekā es un arī iespējas, ko tas jums dod.

Soumss dīvaini norūcās, un abi veselu minūti klusēja. «Kā vaska tēls,» Džolions nodomāja, vērodams šo sevī noslēgto seju, kurā sārtums strauji atplūda. «Tas man nekad neļaus nomanīt, ko viņš jūt vai nodomājis darīt. Kā vaska tēls,» un Džoliona skatieni aizslīdēja līdz sienai, kur karājās plāns, kas attēloja pašreiz augošu pilsētiņu Baistrītu, kuras nākotnes izredzes tādējādi pavērās firmas klientu privātīpašniecisko instinktu vērtējumam. Džolionam iešāvās prātā jocīga doma: «Nez vai viņš man tūlīt nepiedāvās samaksu: «Par pūlēm manas laulības šķiršanas lietā, par ziņojuma sniegšanu attiecībā uz satikšanos ar manu sievu un par manu uzdevumu — aiziet pie viņas vēlreiz — samaksāt misteram Džolionam 16 šiliņu astoņus pensus.»»

Piepeši Soumss ierunājās:

— Es vairs nevaru tā dzīvot. Es saku, tā es vairs nevaru.

Viņa skatieni šaudījās šurpu turpu kā dzīvniekam, kas meklē izeju no sprosta. «Viņš patiešam cieš,» nodomāja Džolions, «man nav tiesību to aizmirst tikai tāpēc, ka viņš man nepatīk.»

— Skaidrs, — Džolions laipni atbildēja. — Viss jūsu varā. Vīrietim tamlīdzīgas lietas aizvien iespējams nokārtot, ja tas pats uzņemas vainu.

Soumss kā dzelts apmetās, izdvesdams šņācienu, kas šķita nākam no dzīļu dzīlēm.

— Kāpēc man ciest vēl vairāk, nekā jau esmu cietis? Kāpēc?

Džolions varēja vienīgi paraustīt plecus. Prāts brālēnam piekrita, jūtas protestēja. Bet viņš nespētu pateikt, kāpēc.

— Jūsu tēvs, — Soumss turpināja, — izjuta pret Irēnu dīvainas simpātijas, kāpēc — to dievs zina! Un jūs, domājams, arī? — viņš cieši vērās Džoliona. — Liekas, ka vajag tikai darīt otram pāri, lai vainīgais tūdaļ iemantotu visas pasaules simpātijas. Nezinu, ko man varēja pārmest, nekad neesmu zinājis. Arvien izturējos pret viņu labi. Devu viņai visu, ko vien viņa vēlējās.. Man viņa bija vajadzīga.

Atkal Džoliona prāts piekrita, atkal jūtas lika galvu purināt. «Kas ar mani notiek?» viņš sev jautāja. Ar mani laikam kaut kas nav kārtībā. Bet, ja tā ir, nu, lai tad labāk ir tā nekā kārtībā.»

— Galu galā, — Soumss kaislā niknumā izgrūda,

— viņa taču bija mana sieva.

Zibenīgi pēkšņi klausītājā iedzirkstījās doma: «Tad tā! īpašuma tiesības! Protams, mums visiem pieder šis un tas. Bet — cilvēks! Fui!»

— Jums jāvadās no faktiem, « viņš sausi pateica,

— vai, drīzāk, no faktu trūkuma.

Soumss Džolionam vēlreiz uzmeta aizdomu pilnu skatienu.

—   Faktu trūkuma? — viņš jautāja. — Jā, bet es par to tik pārliecināts neesmu.

—   Piedodiet! — atcirta Džolions. — Es jums teicu, ko viņa sacīja. Tas bija nepārprotami.

—   Pieredze man neļauj akli ticēt viņas vārdiem. Nu, redzēsim.

Džolions piecēlās.

— Sveicināti! — viņš strupi izmeta.

— Sveicināti! — atņēma Soumss, un Džolions aizgāja, cenzdamies izprast brālēna sejas pusnobijušos, pusdraudīgo izteiksmi. Viņš devās uz Vaterlo staciju neizsakāmi satraukts, morāliski līdz sirds dziļumiem aizvainots; un, vilcienā sēdēdams, viņš visu brauciena laiku domāja par Irēnu viņas vientuļajā dzīvoklī un Soumsu tā vientuļajā kantorī, un par dīvaini stindzinošo varu, kas valdīja pār viņiem abiem. «Kā cilpā!» viņš nodomāja. «Abi, kā kaklu cilpā iebāzuši, — turklāt viņas kakls tik daiļš!»

IX VALS UZZINA JAUNUMUS

Norunu pildīšana nekad nebija bijusi Vala stiprā puse, tāpēc zēns pats juta jo lielāku izbrīnu, kad viņš, divas lauzis un vienu pildījis, pēc izjādes ar Holiju no Robinhilas lēnām jāja atpakaļ uz pilsētu. Sudrabainā, garastainā aidinieka mugurā Holija izrādījās vēl jaukāka, nekā bija šķitusi vakar! Un Londonas piepilsētas miglainajā oktobra krēslā šobrīd paškritiski noskaņotais Vals apzinājās, ka divās ar Holiju pavadītajās stundās bija spīdējuši tikai viņa stulmeņi. Viņš izvilka jauno zelta «stundeni» — Džeimsa dāvanu — un skatījās nevis laiku, ko tas rādīja, bet aplūkoja spožā vāka iekšpusē paša sejas atsevišķus posmus. Virs vienas uzacs bija uzmetusies pūtīte, kas viņu ļoti kaitināja, tāpēc, ka tā droši vien bija kaitinājusi Holiju. Krumam nekad nemēdz būt pūtīšu. Šodien viņā nebija modusies ne vismazākā vēlēšanās izkratīt Holijai sirdi par tēvu. Tēvam trūka poēzijas, kuras dvesma Valu deviņpadsmit gadu vecumā satrauca pirmoreiz. Ar Libertija teātri un Sintiju Darku, šo gandrīz mistisko visu baudu iemiesojumu, tāpat arī ar «Pandemoniju» un nenosakāmā vecuma sievieti — viss šķita «cauri» Valam, kas tikko bija atvadījies no jaunās, biklās, tumšmatainās māsīcas. Turklāt Holija arī jāja «traki labi», tā, ka viņš jutās it sevišķi glaimots tāpēc, ka garajos auļojumos pa Ričmondas parku viņa vadību bija uzticējusi viņam, lai gan pati jājamceļus pazina labāk.

Atskatoties uz kopā pavadītajiem brīžiem, Vals brīnījās, cik tukšām frāzēm bija apmainījies ar Holiju, un juta, ka spētu pastāstīt viņai «šausmīgi daudz interesanta», ja tikai vēlreiz rastos iespēja, un doma, ka rīt jādodas atpakaļ uz Litlhemptonu, bet divpadsmitajā uz Oksfordu — «nejēdzīgā pārbaudījuma dēļ» — bez vismazākās izredzes pirms tam vēlreiz satikties ar Holiju, vērta viņa omu drūmāku nekā tumsa vakaru. Viņš tomēr māsīcai rakstīs, un Holija bija apsolījusies atbildēt. Iespējams arī, ka viņa atbrauc uz Oksfordu apciemot brāli. Šī doma bija līdzīga pirmai zvaigznei, kas uzlēca mirklī, kad viņš sasniedza Pedvika nomājamo zirgu staļļus Slounskvēra apkaimē.

Vals nokāpa no zirga un tīksmi staipījās, jo bija jājis krietnas divdesmit jūdzes. Viņā pamodušais Dārtijs lika viņam minūtes piecas papļāpāt ar jauno Pedviku par Kembridžširas * sacīkšu favorītu. Tad viņš, pateicis «pierakstiet zirgu manam rēķinam», devās projām, samanīdams vieglu nogurumu ceļgalos un sizdams pa stūlmeņiem ar mezgloto jājampātadziņu. «Man nav ne mazākās patikas šodien kaut kur iziet,» viņš nosprieda. «Interesanti, vai māte atvadu vakarā neuzstāsies ar šampanieti?» Ar šampanieti un atmiņām varētu gluži labi pavadīt vakaru mājās.

Kad viņš, tīrs un svaigs, pēc vannas nonāca lejā, tad ieraudzīja māti tradicionālā dekoltētā vakara tērpā un, sev par nepatiku, arī tēvoci Soumsu. Viņam ienākot, tie sarunu pārtrauca. Pēc tam tēvocis ieminējās:

— Labāk, ja viņam pasaka.

Pie šiem vārdiem, kuri, protams, attiecās uz tēvu, Valam vispirms iešāvās prātā Holija. Vai te slēpās kāda nekrietnība?

Māte ierunājās:

— Tavs tēvs, — viņa teica savā cēlajā, noteiktajā balsī, bet pirksti nedroši plūkāja jūras zaļo brokāta garnitūru, — tavs tēvs, manu mīļo puisīt, ir … nav Ņūmārketā; viņš ir ceļā uz Dienvidameriku; viņš… viņš mūs pametis.

Vals paskatījās no mātes uz Soumsu. Viņus pametis! Vai viņš jutās apbēdināts? Vai viņš mīlēja tēvu? Viņam šķita, ka to nezina. Tad pēkšņi — it kā samanījis gardēniju un cigāru smaržu — sirds sažņaudzās un viņš jutās apbēdināts. Tēvs taču iederas paša dzīvē, tēvs šādi nevarēja aiziet… tā nav taisnība! Tēvs arī nebija vienmēr šāds «Pandemonija» «pļēgurs». Valā uzausa brīnišķīgas atmiņas par apģērbu veikaliem un zirgiem, par kabatas naudu, padomiem skolas jautājumos un parasto sirsnīgo devību, kad tēvam bija veicies.

— Bet kāpēc? — Vals jautāja. Taču tūdaļ, pats būdams sporta mīļotājs, nožēloja, ka vaicājis. Mātes maskai līdzīgajā, savaldīgajā sejā atainojās mulsums, un viņš izsaucās:

—   Lai paliek, māt. Nestāsti! Tikai ko tas nozīmē?

—   Laikam Val, laulības šķiršanu.

Vals izgrūda dīvainu rūcienu un uzmeta ātru skatienu tēvocim, šim tēvocim, kuru viņam bija mācījuši uzlūkot it kā par sava veida garantiju pret sekām, kādas var rasties tāpēc, ka viņam ir tēvs, un pat pret paša dzīslās ritošajām Dārtiju asinīm. Soumsa plakanā seja šķita saviebjamies, un tas Valu uztrauca.

— Tā taču nebūs publiska, vai ne?

Tik dzīvi viņš pēkšņi atcerējās, ka pats nebija spējis atraut acis no avīzē iespiestajiem neķītrajiem laulības šķiršanas prāvu aprakstiem.

— Vai to nevarētu nokārtot kaut kādi klusībā? Tas ir tik pretīgi… mātei un … un visiem …

— Visu nokārtos tik klusu, cik iespējams, esi mierīgs.

— Jā … bet vai tas vispār ir tik nepieciešami? Māte taču negrib otrreiz precēties.

Paša, māsu, visas ģimenes vārds aptraipīts skolas biedru, Krūma, Oksfordas zēnu un Holijas acīs! Nepanesami! Kam no tā kāds labums?

— Vai tu to gribi, māt? — viņš skarbi jautāja.

Atrazdamās pēkšņi aci pret aci ar savām personiskajām jūtām, kuras viņā atmodināja cilvēks, ko viņa mīlēja vairāk par visiem, Vinifreda piecēlās no ampīra stila krēsla, kur visu laiku bija sēdējusi. Viņa redzēja, ka dēls vērsīsies pret māti, ja tam nepateiks visu; bet kā gan viņa to varēja zēnam pateikt? Un, joprojām plūkādama zaļo brokātu, viņa vērās Soumsa. Arī Vals nenolaida acis no Soumsa. Šis cienīguma un privātīpašuma apziņas iemiesojums taču nevarēja vēlēties iepīt šādā jezgā savu miesīgo māsu!

Soumss lēnām pārbraucīja ar mazu, gravētu nazīti pār inkrustācijām rotātā galdiņa gludo virsu, tad, neskatīdamies māsas dēlā, uzsāka:

— Tu nesaproti, ko tavai mātei vajadzēja izciest visos šajos divdesmit gados. Šis ir tikai pēdējais piliens, Vai. — Un, iesānis uzmetis skatienu Vinifredai, piebilda:

— Vai lai viņam pasaku?

Vinifreda klusēja. Ja nepateiks dēlam — tas vērsīsies pret viņu! Tomēr cik drausmīgi stāstīt kaut ko tādu par miesīgo tēvu! Cieši sakniebusi lūpas, viņa pamāja.

Soumss runāja ātri un nepaceļot balsi.

— Viņš tavai mātei bija arvien nasta kaklā. Māte atkal un atkal samaksāja viņa parādus; tēvs bieži piedzērās, apvainoja un apdraudēja to. Un nu viņš aizlaidies uz Buenosairesu ar kādu dejotāju. — Un, it kā šaubīdamies, vai šie vārdi uz jaunekli atstāja pietiekamu iespaidu, steidzīgi turpināja:

Un paņēma mātes pērles, lai tās atdotu dejotājai. Valam noraustījās roka. Šo dvēseļu moku pazīmi redzēdama, Vinifreda iesaucās:

— Pietiek, Soums, klusē!

Jauneklī cīnījās Dārtijs un Forsaits. Parādi, iedzeršana, dejotājas viņam šķita kaut kas gluži simpātisks. Tomēr pērles … nē! Tas bija par daudz! Un pēkšņi viņš juta, ka māte spiež viņa roku.

— Tu pats redzi, — Vals dzirdēja Soumsu sakām, — mēs nevaram pieļaut, lai viss sākas atkal no jauna! Visam savs mērs; mums jākaļ dzelzs, kamēr tā karsta.

Vals atbrīvoja roku.

— Bet… tu taču neatklāsi neko par pērlēm? Es to nespētu izturēt… vienkārši nespētu!

Vinifreda iesaucās:

—   Nē, nē, Val! To tev pateica tikai, lai parādītu, cik tēvs neciešams! — Un tēvocis piekrītoši pamāja ar galvu. Mazliet nomierinājies, Vals izņēma cigareti. Plāno, izliekto etviju viņam bija pircis tēvs. Ak, cik tas viss nepanesami… tieši tagad, kad viņš dodas uz Oksfordu!

—   Vai mātei nevar palīdzēt bez laulības šķiršanas? — viņš jautāja. — Es varētu viņu aizstāvēt. Un laulību šķirt iespējams vēl aizvien, ja tas būtu katrā ziņā nepieciešami.

Vienu mirkli ap Soumsa lūpām rotaļājās smaids, pārvērzdamies sarūgtinājuma smīnā.

—   Tu nezini, ko runā; šajos jautājumos nav nekā ļaunāka par atlikšanu.

—   Kāpēc?

—   Es tev saku, manu zēn, nav nekā ļaunāka. Es to zinu no pieredzes.

Soumsa balsī ieskanējās aizkaitinājuma toņi. Vals skatījās tēvocī platām acīm: viņš nekad nebija redzējis to atsedzam savas jūtas. Ak! — protams, — nu viņš atcerējās … bija kāda krustmāte Irēna, un tad notika kaut kas… kaut kas, par ko radi nerunāja. Vals reiz bija dzirdējis tēvu attiecībā uz šo krustmāti izmetam vārdu, ko neērti atkārtot.

— Es negribu teikt ļaunu par tavu tēvu, — Soumss ietiepīgi turpināja, — bet es viņu pazīstu pietiekami labi, lai varētu būt pārliecināts, ka, pirms vēl apritēs gads, viņš būs atkal mātei uz kakla. Iedomājies tikai, ko tas pēc notikušā nozīmēs viņai un jums visiem. Vienīgā izeja … pārcirst mezglu galīgi.

Gribot negribot šie vārdi Valu ietekmēja. Un, nejauši ielūkojies mātes sejā, jauneklis droši vien pirmo reizi mūžā īsti aptvēra, ka ne arvien viņa personiskās jūtas ir pats galvenais.

—    Nekas, māt, — viņš teica, — mēs tev palīdzēsim. Man tikai gribētos zināt, kad tas notiks. Šis ir mans pirmais semestris. Es negribētu atrasties Oksfordā tad, kad šis brīdis būs pienācis.

—    Ak, dārgo puisīt, — murmināja Vinifreda, — tev tas ir nepatīkami. — Tā viņa pa paradumam izteica to, kas, spriežot pēc sejas izteiksmes, sagādāja viņai visdziļākās sāpes. — Kad tas būs, Soums?

—    Nemāku pateikt… ne ātrāk kā pēc dažiem mēnešiem. Vispirms jāpieprasa laulāto attiecību atjaunošana.

«Kas tad, velns parāvis, tas?» nodomāja Vals. «Kādi gan stulbeņi ir šie juristi! Ne ātrāk kā pēc dažiem mēnešiem! Bet viens man skaidrs: šodien es mājās nepusdienošu!» Un viņš paziņoja:

— Piedod, māt, man tagad jāiet. Esmu uzaicināts pusdienās.

Kaut arī šis bija Vala pēdējais vakars, Vinifreda, gandrīz atviegloti pamāja ar galvu; abi saprata, ka jūtu izpausmju jau šai dienai bija atliku likām.

Vals meklēja glābiņu Grīnstrītas miglas tītajā brīvībā, gluži bez apdoma un nomākts. Un tikai tad, kad bija sasniedzis Pikadiliju, viņš konstatēja, ka kabatā ir tikai astoņpadsmit pensu. Par astoņpadsmit pensiem nekur pusdienot nevarēja, bet viņš juta lielu izsalkumu. Ilgu pilniem skatieniem Vals noraudzījās «Iseeum» klubā, kura logi atgādināja, ka viņi šeit bieži ar tēvu bija lieliski paēduši! Ak, šīs pērles! Ar to samierināties nevarēja! Bet, jo vairāk Vals prātoja un jo tālāk gāja, jo stiprāk, gluži dabiski, izsalkums viņu mocīja. Noraidot iespēju atgriezties mājās, palika tikai divas vietas, kurp varēja doties: pie vectēva uz Pārkleinu un pie Timotija uz Beisvoterroudu. Kas bija mazāk nožēlojami? Vectēva mājās viņš droši vien, negaidot ieradies, dabūtu labākas pusdienas. Timotija namā traki labu maltīti pasniedza tad, ja tur cilvēku gaida, citādi ne. Viņš izvēlējās Pārkleinu, zināmā mērā vadīdamies arī no apsvēruma, ka nebūtu visai godīgi aizbraukt uz Oksfordu un nedot vectētiņam iespēju iebāzt viņam kabatā kādu mazumu naudas. Māte gan uzzinātu, ka viņš tur bijis, un viņai tas liktos dīvaini; tur tomēr nekā nevar līdzēt. Viņš piezvanīja pie durvīm.

—    Sveiks, Vormson, kā jums šķiet, vai dabūšu pusdienas?

—    Kungi tieši dodas pie galda, māster Val. Misters Forsaits priecāsies, jūs redzot. Vēl šorīt lenčā ieminējās, ka jūs nemaz vairs nerādāties.

Vals plati smaidīja.

— Nu esmu klāt. Kaujiet treknāko teļu un lieciet galdā šampanieti, Vormson!

Vormsons mazliet pasmīnēja — viņa acīs Vals bija jauns nebēdnis.

— Pajautāšu misis Forsaitai, māster Val.

— Kas par niekiem, — Vals burkšķēja, noģērbjot mēteli, — es vairs neesmu nekāds skolas puika.

Vormsons, kam netrūka humora izjūtas, plaši atvēra durvis aiz briežu ragu drēbju pakarināmā, pieteikdams:

— Misters Valerus, kundze!

«Jupis viņu parāvis!» nodomāja Vals ieejot.

Emīlijas sirsnīgie skāvieni un izsauciens: — Sveicināts, Val! — un Džeimsa diezgan dreboša balsī izdvestais: — Nu tu beidzot klāt gan! — viņa pašcieņu atjaunoja.

— Kāpēc nepaziņoji, ka būsi? Mums pusdienās tikai jēra mugura. Vormson, šampanieti! — izrīkoja Emīlija. Un visi iegāja ēdamistabā.

Pie lielā, līdz pēdējai iespējai saīsinātā pusdiena galda, zem kura kādreiz tik daudz lepni apautu kāju bija izstiepušās, Džeimss apsēdās vienā galā, Emīlija otrā un starp viņiem vidū Vals. Un pēkšņi zēna apziņa uztvēra kaut ko no vientulības, kurā tagad dzīvoja viņa vecvecāki, kad visi viņu četri bērni bija pametuši ligzdu. «Cerams, ka es aizceļošu pie senčiem krietni ātrāk pirms vectētiņa gadu sasniegšanas,» viņš nodomāja. «Nabaga vecītis, tievs kā diedziņš!» Un, kamēr vecaistēvs un Vormsons sprieda par cukuru virā, viņš, balsi klusinot, pievērsās Emīlijai:

—   Mājās gatavā elle, vecmāmiņ! Tu, domājams, zini.

—   Jā, puisīt.

—   Tēvocis Soumss tur palika, kad es aizgāju. Klausies, vai tad nevar kaut ko darīt, lai izvairītos no šķiršanās? Kāpēc viņš kā uzburts uz to?

—   Cst, mīlulīt, — Emīlija apsauca, — mēs to no vectētiņa slēpjam.

Džeimsa balss atskanēja galda otrā galā:

—   Kas ir? Par ko jūs runājat?

—   Par Vala koledžu, — atbildēja Emīlija. — Tur savā laikā mācījās jaunais Parizers; vai atceries, Džeims, tas, kas vēlāk gandrīz iztukšoja Montekarlo banku.

Džeimss nočāpstināja, ka nekā nezinot, — tur Valam pašam jāuzmanās, citādi nokļūs neceļos. Un viņš mazdēlā vērās drūmu skatienu, kurā mirdzēja aizdomu pilna mīlestība.

— Zini, no kā es baidos, — Vals teica, pārliecies pār šķīvi, — tas ir nonākt naudas grūtībās.

Viņš instinktīvi nojauta, ka vecā vīra vājā puse bija bailes, ka tikai viņa mazbērni nebūtu par maz nodrošināti.

—   Nu, — teica Džeimss, un vira no karotes pāršļakstēja, — tu saņemsi labu kabatas naudu, bet tev jāturas tās robežās.

—   Protams, — murmināja Vals, — ja tā būs laba. Cik liela tā būs, vectētiņ?

—   Trīssimt piecdesmit mārciņu; tas ir par daudz. Man tavā vecumā nebija gandrīz nekā.

Vals nopūtās. Viņš bija cerējis uz četrsimt un baidījies dabūt trīs.

—   Es nezinu, cik tavs brālēns saņem, — Džeimss teica, — tas arī tur mācās. Viņa tēvs ir bagāts vīrs.

—   Tu ne? — Vals drosmīgi jautāja.

—   Es? — Džeimss atjautāja uzbudinādamies. — Man tik daudz izdevumu. Tavs tēvs… — un aprāvās.

—   Tēvocim Džolionam ir traki skaista māja. Es tur biju ar tēvoci Soumsu. Braši staļļi.

—   Ak! — Džeimss smagi nopūtās. — Šī māja… es zināju, kā tas viss beigsies! — un viņš ieslīga drūmās pārdomās, blenzdams zivju asakās uz šķīvja. Dēla traģēdijai un dziļajai plaisai, ko tā izraisīja Forsaitu dzimtā, vēl joprojām piemita vara iegrūst viņu šaubu un ļaunu nojautu virpuli. Vals, kas ilgodamies ilgojās runāt par Robinhilu, tāpēc ka Robinhila nozīmēja Holiju, pagriezās pret Emīliju un vaicāja:

— Vai tā ir māja, kas tika celta tēvocim Soumsam? — Un, saņēmis apstiprinošu galvas mājienu, turpināja: — Man gribētos, lai tu kaut ko pastāsti par viņu, vecmāmiņ. Kas notika ar krustmāti Irēnu? Vai viņa vēl ir dzīva? Tēvocis Soumss šovakar likās par kaut ko traki uztraucies.

Emīlija pielika pirkstu pie lūpām, taču vārds Irēna jau bija sasniedzis Džeimsa ausi.

—   Kas ir? — viņš jautāja, pie pašas mutes apturēdams dakšiņu ar jērgaļas gabaliņu. — Kas to redzēja? Es zināju, ka tas viss vēl nav galā.

—   Ak Džeims, — iesaucās Emīlija, — lūdzu, ēd! Neviens nevienu nav redzējis.

Džeimss nolika dakšiņu.

—   Tāda tu esi, — viņš teica, — es drīzāk nomiršu, pirms tu man kaut ko pastāstīsi. Vai Soumss šķirsies?

—   Muļķības! — Emīlija ar neatdarināmu aplombu atbildēja. — Soumss ir par daudz prātīgs.

Džeimss, saņemdams kopā garo, balto bārdu, aptvēra savu kaklu, kas bija tikai kauli un āda.

—   Viņa… viņa bija arvien, — Džeimss izdvesa, un ar šo mīklaino piezīmi saruna pārtrūka, jo Vormsons atgriezās. Bet vēlāk, kad jēra muguru bija nomainījis saldais ēdiens, sieri un deserts un Vals saņēmis čeku par divdesmit mārciņām un vecātēva skūpstu, kas nelīdzinājās nevienam citam skūpstam pasaulē, jo lūpas to sniedza bailīgā steigā, kā padodoties vājuma mirklim, — viņš vestibilā atgriezās pie pirmītējā temata.

—   Pastāsti man kaut ko par tēvoci Soumsu. Kāpēc viņš ir kā uzburts, lai māte šķiras?

—   Tēvocis Soumss, — atbildēja Emīlija, un viņas balsī skanēja pārspīlēta pārliecība, — ir jurists, manu puisīt. Viņš to, protams, zina vislabāk.

—   Ak, tā? — nomurmināja Vals. — Bet kas notika ar krustmāti Irēnu? Es atceros, ka viņa bija traki skaista.

—   Viņa… hm, — atbildēja Emīlija, — uzvedās ļoti neglīti. Mēs par to nerunājam.

—   Bet es negribu, lai Oksfordā visi zina par mūsu ģimenes likstām, — izsaucās Vals, — riebīgi pat to iedomāties. Kāpēc nevar tēvu ietekmēt citādi, nevis iznesot visu atklātībā?

Emīlija nopūtās. Pateicoties savām sabiedriskajām tieksmēm, viņa arvien dzīvoja gandrīz vai laulību šķiršanas atmosfērā — daudziem no tiem, kuri savas kājas kādreiz izstiepa viņas pagaldē, šajā ziņā bija ne visai laba slava. Tomēr, kad jautājums skāra pašas dzimtu, viņai tas tāpat nepatika kā citiem ļaudīm. Taču viņa bija ārkārtīgi praktiska un drosmīga sieviete, kura nekad nedzinās pakaļ ēnai uz realitātes rēķina.

— Tava māte jutīsies laimīgāka, — viņa teica, — ja būs pilnīgi brīva, Val. Arlabvakar, mīļo puisīt, un nevalkā Oksfordā pārlieku spilgtas vestes, tās tagad nav modē. Te maza dāvaniņa no manis.

Ar papildu piecām mārciņām rokā un mazliet siltuma sirdī, jo viņš mīlēja savu vecmāmiņu, Vals izgāja Pārkleinā. Vējš bija izkliedējis miglu, rudens lapas čaukstēja, un zvaigznes mirdzēja. Sajūtot kabatā visu šo naudu, Valā pēkšņi modās kāre «uzdzīvot», bet viņš vēl nebija aizgājis ne četrdesmit metru Pikadilijas virzienā, kad viņa domās attainojās Holijas biklā sejiņa un nopietnās acis, ar apslēpto draiskulības dzirksti, un plauksta viņam šķita atkal kaistam no māsīcas siltā cimdā ieģērbtās rokas spiediena. «Nē, lai paliek!» viņš nosprieda. «Es eju mājās.»

X SOUMSS AICINA PIE SEVIS NĀKOTNI…

Izbraucieniem pa upi jau bija par vēlu, bet laiks turējās mīlīgs, un vasara vēl kavējās zem dzeltējošām lapām. Šajā svētdienas rītā Soumss vairākkārt lūkojās debesīs no sava krastmalas dārza Meiplderhemas tuvumā. Viņš pašrocīgi bija izrotājis ar ziediem mazo, peldošo vasarnīcu un sagatavojis braukšanai plakandibena laivu, kurā bija nodomājis viešņas pēc lenča pavizināt. Izvietojot ķīniešu rakstiem izrakstītos spilvenus, Soumss nevarēja pateikt, vai vēlējās vai nevēlējās ņemt līdzi tikai Aneti. Viņa bija tik ļoti glīta — vai viņš varēja būt drošs par sevi, ka nepasaka vairs neatsaucamus vārdus, kas sniedzas pāri apdomības robežām? Rozes verandā vēl bija pilnos ziedos un dzīvžogs mūžīgi zaļš, tā, ka gandrīz nekas neliecināja par rudeni, kas varētu nomākt garastāvokli. Tomēr Soumss jutās nervozs, nemierīgs, dīvaini nepārliecināts par spējām ieturēt pareizo toni.

Šīs viesmīlības mērķis bija radīt Anetē un viņas mātē reālu priekšstatu par viņa bagātību, lai tās būtu gatavas ar cieņu pieņemt piedāvājumu, kuru viņš vēlāk varbūt izteiktu. Soumss apģērbās ar lielu rūpību, cenzdamies būt ne pārāk jauns, ne pārāk vecs, ar pateicību sirdī konstatēdams, ka mati vēl joprojām kupli un zīdaini, un bez neviena sirma pavediena. Trīsreiz viņš uzkāpa savā gleznu galerijā. Ja viešņas vispār kaut ko saprot, viņām tūdaļ jāredz, ka kolekcija vien ir vismaz trīsdesmit tūkstoši mārciņu vērtībā. Viņš pamatīgi nopētīja arī glīto guļamistabu, kuras logi izgāja uz upi un kur viņš viešņas ievedīs sakārtoties. Tā būtu viņas guļamistaba, ja… nodomātais izdotos un Anete kļūtu viņa sieva. Piegājis pie tualetes galdiņa, Soumss pārlaida roku pār ceriņkrāsas adatu spilventiņu, kurā bija saspraustas visāda veida adatas. No smaržu trauka cēlās augšup dvesma, kas viņu mazliet apreibināja. Viņa sieva! Kaut taču reiz viss būtu galā un viņu vairs nemocītu šis laulību šķiršanas lietuvēns, ko vajadzēja uzveikt vispirmām kārtām. Un drūmi sarauktu pieri Soumss skatījās uz upi, ko redzēja mirguļojam aiz rožu krūmiem un zaļā maura. Madame Lamota droši vien nekad nepretosies šādām sava bērna nākotnes izredzēm, Anete savukārt nekad nepretosies mātei. Kaut jel viņš būtu brīvs! Soumss aizbrauca uz staciju sagaidīt viešņas. Kāda gaume gan ir šīm francūzietēm! Madame Lamota bija ģērbusies melnā tērpā ar ceriņkrāsas rotājumiem, Anete iepelēki violetā audekla kleitā, cepurīte un cimdi krēma krāsā. Meitene izskatījās pabāla, kā īsta londoniete, un viņas zilās acis raudzījās liekuļoti kautri. Gaidīdams dāmas nonākam uz lenču, Soumss stāvēja pie ēdamistabas atvērtajām, stiklotajām durvīm, lūkodamies saulē, ziedos un kokos tīksmā priekā, ko cilvēks visā pilnībā spēj izjust tikai tad, kad dalās šinī priekā ar jaunību un skaistumu. Lenču Soumss bija pasūtījis ar sevišķu rūpību; vīns bija speciālas markas soterns, azaida sakārtojums izmeklēts, kafija, ko pasniedza verandā, lieliska. Madame Lamota neatteicās no glāzītes piparmētru liķiera; Anete to noraidīja. Meitene izturējās valdzinoši, ar tikko jaušamu «sava daiļuma apzināšanās» pieskaņu. «Jā,» nodomāja Soumss, «vēl viens gads Londonā un tie paši dzīves apstākļi — un meitene būs samaitāta.» Madame bija īstā franču sajūsmā.

— Adorable! Le soleit est si bon .[8] cik te viss chic, vai ne, Anete? Monsieur ir īsts Montekristo!

Anete kaut ko piekrītošu nomurmināja, uzmezdama Soumsam skatienu, kuru viņš nespēja iztulkot. Viņš ierosināja izbraucienu pa upi. Bet vizināt laivā divas sievietes, kad viena no viņām ķīniešu spilvenos izskatījās tik apburoša, nozīmēja tikai mocīties neizmantotas izdevības apziņā, tāpēc viņi pabraukāja tikai mazu gabaliņu Pengbornas* virzienā, pēc tam slīdēdami lēnām pa straumi atpakaļ. Šad un tad viena otra rudens lapa lidinādamās nokrita uz Aneti vai viņas mātes melno kuplumu, un Soumss nejutās laimīgs, jo viņu urdīja doma: «Kā … kad … kur … varu pateikt… ko?» Viešņas pat nezināja, ka viņš ir precējies. Pasakot viņām, ka ir precējies, viņš varētu apdraudēt visas savas izredzes; bet, ja neliktu viņām nepārprotami saprast, ka viņš vēlas lūgt Anetes roku, to varētu satvert kāds cits, vēl pirms viņš pats būtu brīvs.

Pie tējas, kuru abas dzēra ar citronu, Soumss ierunājās par Transvālu.

— Noteikti izcelsies karš, — viņš teica. Madame Lamota sāka žēloties.

Soumss pasmaidīja — jautājums viņam likās muļķīgs.

Kā veikalniecei viņai taču jāsaprot, ka angļi nevar atsacīties no savām likumīgajām komerciālajām interesēm.

—      Ak tā! — Bet madame Lamotai šķita, ka angļi rīkojas mazliet divkosīgi. Viņi runā par taisnīgumu un uitlenderiem*, nevis par veikalnieciskiem darījumiem. Monsieur ir pirmais, kas viņai par to ieminējies.

—      Būri ir tikai puscivilizēta tauta, — Soumss piezīmēja. — Tie kavē progresu. Tādēļ nedrīkstam izlaist no rokām mūsu virskundzību.

—      Ko tas lai nozīmē? Virskundzība! Kāds dīvains vārds!

Soumss kļuva daiļrunīgs, šādu privātīpašuma principiem draudošo briesmu satraukts un Anetes uz viņu vērsto skatienu uzmundrināts. Un viņš jutās iepriecināts, kad viņa nekavējoties teica:

— Man liekas, ka monsieur ir taisnība. Viņiem jādabū mācība.

Saprātīga meitene.

— Mums, protams, jārīkojas ar apvaldītu mērenību, — viņš teica. — Neesmu nekāds šovinists. Mums jābūt nelokāmiem bez terora. Varbūt jūs uznāktu un aplūkotu manas gleznas?

Vedot viešņas no viena šedevra pie otra, Soumss ātri pārliecinājās, ka viņas nekā nesaprot. Viņa pēdējam ieguvumam — ievērojamai Moves studijai «Mājup no siena pļaujas» — tās pagāja garām, it kā tā būtu litogrāfija. Gandrīz svētās bažās Soumss gaidīja, kā viņas reaģēs uz kolekcijas pērli —Izraelza gleznu, kuras cenas kāpšanai viņš bija sekojis tikmēr, līdz tagad jutās tikpat kā pārliecināts par tās kulminācijas sasniegšanu un par to, ka prātīgākais būtu to atkal pārdot. Šim darbam viešņas vispār neveltīja ne skatiena. Tas bija trieciens; bet varbūt tomēr labāk konstatēt, ka Anetei ir neizkopta gaume, ko var veidot un attīstīt, nekā, ja būtu jācīnās ar muļķīgiem, diletantiskiem angļu vidusšķiras spriedumiem. Pašā galerijas galā karājās viena Mesonjē * glezna, kuras dēļ Soumss gandrīz kaunējās — Mesonjē cenas tik nemitīgi kritās. Pie tās madame Lamota apstājās.

— Mesonjē! Ak, cik skaisti! — Šo vārdu viņa bija dzirdējusi. Soumss izmantoja izdevību, ko deva šis mirklis. Ļoti maigi pieskardamies Anetes rokai, viņš jautāja:

— Kā jums patīk mans nams, Anete?

Viņa ne satrūkās, nedz iedrošināja Soumsu. Meitene viņā atklāti pavērās, tad nodūra skatienu un čukstēja:

—    Kam gan tas nepatiktu? Tas ir tik skaists!

—    Varbūt kādu dienu … — Soumss teica un apklusa.

Kaut gan tik daiļa, tik apvaldīta … Anete viņu biedēja. Rudzupuķu zilās acis, baltā kakla izliekums, liegās auguma līnijas — viss bija kā nemitīgs kārdinājums izdarīt neprātību. Nē! Nē! Vispirms jādabū drošs pamats zem kājām … pavisam drošs! «Ja atturēšos,» Soumss nodomāja, «tas viņā radīs nemieru.» Un viņš piegāja pie madame Lamotas, kas vēl joprojām stāvēja Mesonjē priekšā.

—    Jā, tas ir gluži labs; viens no viņa pēdējiem darbiem. Jums jāatbrauc vēlreiz, madame, un jāaplūko gleznas pie apgaismojuma. Jums jāatbrauc abām un šeit jāpārnakšņo.

—    Lieliski, pie apgaismojuma tās droši vien ir brīnišķīgas! Arī upei mēnessgaismā jābūt burvīgai!

Anete nomurmināja:

— Maman, tu esi pārāk jūtīga.

Jūtīga! Šī melni ģērbtā, izskatīgā, lietišķā francūziete! Un pēkšņi Soumss bija tik pārliecināts, cik vien varēja būt, ka neviena no viņām nenomokās ar jūtām. Jo labāk. Kāda jēga jūtām? Un tomēr …

Viņš aizveda viešņas uz staciju, palīdzēja tām iekāpt vilcienā. Cieši saspiežot Anetes roku, Soumsam šķita, ka viņas pirksti mazliet atbildēja; meitenes seja viņam tumsā uzsmaidīja.

Domās nogrimis, Soumss devās atpakaļ uz karieti.

Papeles tumsā skumji šalca; kaut kur iebrēcās pūce. Ēnas uz ūdens sabiezēja. «Es gribu būt brīvs, un man jākļūst brīvam,» Soumss apņēmās. «Es negribu vairs ilgāk tā mētāties apkārt. Aiziešu un izrunāšos ar Irēnu. Ja cilvēks grib kaut ko sasniegt, jārīkojas pašam. Man atkal jādzīvo … jādzīvo … un jādarbojas, un jāizjūt savs «es».»

Un, kā atbalsojoties šim dīvainajam svinīgumam, baznīcas zvani sāka dimdēt, aicinot uz vakara lūgšanu…

XI … UN APCIEMO PAGĀTNI

Kādu otrdienas vakaru Soumss pēc klubā paēstām vakariņām aizbrauca nokārtot to, kas prasīja no viņa lielāku drosmi un mazāku smalkjūtību nekā viss cits, ko viņš savā mūžā bija uzsācis, — atskaitot varbūt viņa piedzimšanu un vēl vienu rīcību. Vakaru viņš, protams, izvēlējās daļēji tāpēc, ka tad drīzāk Irēna būs sastopama mājās, bet galvenokārt tāpēc, ka dienā viņam nepietika apņēmības, vajadzēja iedzert vīnu, lai rastos šāda pārdrošība.

Krastmalā Soumss izkāpa no kabrioleta un aizgāja līdz Vecajai baznīcai, neziņā apstādamies kvartāla priekšā, kur, kā viņš zināja, Irēna dzīvo. Viņš atrada māju paslēpušos aiz daudz lielākas īres ēkas un, izlasīja uz plāksnes vārdu «Misis Irēna Herona» — Herona, nudien! Viņas dzimtais vārds. Tātad viņa saucas atkal tajā? — Soumss nokāpa no ietves, lai paskatītos pirmā stāva logos. Gaisma plūda pa stūra dzīvokļa rūtīm, un viņš varēja sadzirdēt klavieru spēli. Soumss nekad nebija mīlējis muziku, bija izjutis pret to slepenu naidu tajās senajās dienās, kad Irēna tik bieži pievērsusies klavierēm un radusi tajās patvērumu, kas — viņa to zināja — vīram nebija pieejams. Tā bija īsta atvairīšanās. Ilgstoša atvairīšanās, sākumā apvaldīta un slepena, beidzot atklāta! Soumsā līdz ar šīm skaņām uzviļņoja rūgtas atmiņas. Spēlētāja droši vien bija Irēna, un tāpēc viņš, gandrīz pārliecināts, ka to satiks, šeit stāvēdams, jutās neapņēmīgāks kā jebkad. Viņam pārskrēja satraukuma šermuļi, mēle likās sausa, sirds dauzījās.

«Man nav iemesla baidīties,» Soumss nodomāja. Taču tad viņā ierunājās jurists. Vai viņš nedara muļķības? Vai nederēja labāk iekārtot oficiālu sastapšanos viņas pilnvarotā klātbūtnē? Nē! Nekādā ziņā ne šī Džoliona klātbūtnē, kurš Irēnai simpatizē! Nekad! Soumss devās atpakaļ uz namdurvīm, lēnām, lai nomierinātu sirds straujos pukstus, devās augšup pa vienu kāpņu posmu un piezvanīja. Kad durvis Soumsa priekšā atvērās, dvesma, kas pa tām uzvēdīja, — šī pazīstamā smarža — novirzīja viņa jūtas no tagadnes pagātnē, un atmiņā neskaidri notēlojās viesistaba, kurā viņš mēdza ieiet, nams, kas viņam reiz piederēja … kaltētu rožu ziedu un medus smarža!

— Piesakiet misteru Forsaitu, — viņš teica, — zinu, ka kundze mani pieņems. — Tā viņš bija nolēmis teikt, jo tad Irēna domātu, ka atnācis Džolions.

Kad istabene aizgāja un Soumss palika viens mazajā vestibilā, pār kuru krēslainu gaismu meta pērļains abažūrs un kur sienas, paklājs un viss pārējais bija sudrabains, kas šaurajai telpai piešķīra pārdabisku noskaņojumu, viņš, gluži smieklīgi, nespēja domāt neko citu kā tikai: «Vai lai ieeju mētelī, vai lai to noģērbju?»

Mūzika apklusa, istabene, durvīs stāvēdama, aicināja:

— Lūdzu, ser!

Soumss iegāja. Viņš mehāniski uztvēra, ka arī šeit viss slīgst sudrabainā mirgā un klavieres darinātas no atlaskoka. Irēna bija piecēlusies un atslējās ar muguru pret tām. Viņas roka, kā balstu meklēdama, bija piesitusi disonansi, kas brīdi virmoja telpā, tad apklusa. Ar abažūru aizsegtas klavieru sveces gaisma krita uz Irēnas kakla, atstādama seju ēnā. Viņa bija melnā vakara tērpā ar kaut ko mantiļai līdzīgu uz pleciem — Soumss neatcerējās redzējis sievu kādreiz melnā, un viņam iešāvās prātā: «Tātad viņa vakaros pārģērbjas, arī būdama viena.»

— Tu! — Soumss dzirdēja Irēnu čukstam. Daudzkārt Soumss domās bija mēģinājis pārdzīvot šo notikumu. Taču visi mēģinājumi neko nelīdzēja. Tagad viņš vienkārši nespēja runāt. Nekad nebija domājis, ka sastapšanās ar šo sievieti, kuru kādreiz tik kvēli bija tiecies iegūt, kura viņam neierobežoti piederējusi un kuru viņš nebija redzējis divpadsmit gadu, varēs viņu tā satraukt. Viņš bija iztēlojies, ka runās un rīkosies pa pusei kā veikalnieks, pa pusei kā tiesnesis. Taču tagad likās, ka viņam pretī stāvētu ne tikai sieviete un grēkā kritusi sieva, bet spēks, netverams un netaustāms, kā gaiss, ko viņš elpoja un kas bija ap viņu. Soumsu pārņēma it kā ironijas pilna pašaizsardzība.

— Jā… dīvains apciemojums! Tev, cerams, klājas labi?

— Pateicos, jā. Vai tu neapsēdīsies?

Irēna atvirzījās no klavierēm un aizgāja pie loga, kur ieslīga krēslā, salikusi rokas klēpī. Šeit viņu skāra gaisma, tā, ka Soumss varēja redzēt viņas acis, vaibstus, matus, tik neparastus, kādus tos atcerējās, neparastus savā daiļumā.

Turpat, kur stāvēja, Soumss apmetās uz atlaskoka krēsla ar sudrabotu drēbi apvilktā sēdekļa malas.

— Tu neesi pārvērtusies, — viņš teica.

—   Nē? Kāpēc tu atnāci? — Lai šo to pārrunātu.

—   Es no tava brālēna uzzināju, ko tu vēlies.

—   Nu un?

—   Esmu ar mieru. Arvien biju.

Viņas balss noskaņa, atturīga un klusa, vērīgā pašaizsardzībā saspringtais augums viņam tagad palīdzēja. Tūkstošiem atmiņu par sievu, kas viņu aizvien bija atvairījusi, Soumsu saviļņoja, un viņš rūgti izmeta:

— Tad tu varbūt būsi tik laipna un pateiksi man kaut ko, lai varu rīkoties. Likumam jāpakļaujas.

— Man nekas nav sakāms, kas tev nebūtu zināms. — Divpadsmit gadu! Vai tu sagaidi, ka es tam ticēšu?

— Es negaidu, ka tu vispār kaut kam ticētu, ko es teiktu; taču tā ir patiesība.

Soumss cieši vērās Irēnā. Viņš bija teicis, ka viņa nav pārvērtusies, bet nu viņš redzēja, ka bija gan, taču ne sejā, lai gan tā kļuvusi vēl daiļāka; ne augumā, lai gan tas kļuvis apaļīgāks, — nē! Viņa pārvērtusies garīgi. Tagad Irēnai piemita — kā to lai saka — uzņēmība un drosme, turpretim senāk viņa pauda vienīgi pasīvu pretestību. «Jā,» viņš nodomāja, «vainīgs viņas pastāvīgais ienākums. Sasodītais tēvocis Džolions!»

—   Tev droši vien tagad klājas labi? — viņš jautāja.

—   Pateicos, jā.

— Kāpēc tu neļāvi man par tevi gādāt? — Es to būtu darījis, par spīti visam.

Tikko manāms smaids pavīdēja ap viņas lūpām, bet viņa neatbildēja.

— Tu vēl esi mana sieva, — teica Soumss.

Kāpēc viņš to sacīja, ko ar to domāja, viņš nezināja ne tad, kad to sacīja, ne vēlāk. Tā bija patiesība, kurai trūka gandrīz jebkādas jēgas, taču tās iedarbība bija negaidīta. Irēna piecēlās un stāvēja mirkli gluži nekustīgi, vērdamās Soumsā. Viņš redzēja Irēnas krūtis cilājamies. Tad viņa pagriezās pret logu un atgrūda to vaļā.

— Kāpēc tu tā dari? — Soumss skarbi jautāja. — Tu saaukstēsies šajā tērpā. Neesmu bīstams. — Un viņam izlauzās skumji smiekli.

Arī Irēna iesmējās … klusi, rūgti.

— Tāpat vien … aiz ieraduma.

— Dīvains ieradums, — Soumss tikpat rūgti izmeta. — Aizver logu!

Viņa to aizvēra un atkal apsēdās. No viņas dvesa spēks — no šīs sievietes — no šīs … paša sievas. Viņš juta to strāvojam, kad viņa tur sēdēja kā bruņās tērpusies. Un gandrīz neapzināti viņš piecēlās un piegāja tuvāk; viņš gribēja redzēt Irēnas sejas izteiksmi. Nevairīdamās viņas acis sastapa viņa skatienu. Ak, dievs! Kādas tās bija skaidras un cik tumši brūnas kontrastā ar gaišo ādu un tumšam dzintaram līdzīgajiem matiem! Un cik pleci balti! Kāda dīvaina sajūta! Viņam taču vajadzēja Irēnu ienīst!

— Labāk pasaki man visu, — viņš teica, — tavās interesēs, gluži tāpat kā manējās, ir kļūt brīvai. Senais notikums pārāk vecs.

— Es tev jau teicu.

— Tu ar to gribi man sacīt, ka nav bijis nekā… neviena?

— Neviena. Tev jāparaugās paša dzīvē.

Šīs replikas aizvainots, Soumss pāris reižu aizgāja no klavierēm līdz kamīnam un atpakaļ, kā mēdza staigāt senajās dienās viesistabā, kad šķita, ka jūtas viņu uzveiks.

— Tas neies, — viņš teica. — Tu pameti mani. Likuma priekšā tu …

Soumss redzēja Irēnu paraustām baltos plecus, dzirdēja viņu klusi sakām:

— Jā. Kāpēc tad tu toreiz nešķīries no manis? Vai es ko būtu iebildusi?

Soumss apstājās un vērās Irēnā nopietni, gandrīz vai ziņkāri. Ko gan viņa īsteni dara, ja patiešām dzīvo gluži viena? Un kāpēc viņš nebija no viņas šķīries? Senā izjūta, ka sieva viņu nekad nav sapratusi, nekad nav pareizi novērtējusi, Irēnu uzlūkojot, Soumsā iesmeldzās no jauna.

—   Kāpēc tu man nevarēji būt laba sieva? — viņš jautāja.

—   Jā, tas bija noziegums, ka tevi apprecēju. Par to es samaksāju. Tu varbūt atradīsi izeju. Tev nav jāsaudzē mana reputācija, man nav ko zaudēt. Taču tagad gan labāk ej.

Saltam miglas vālam līdzīgi viņu pārņēma sajūta, ka viņš cietis sakāvi, ka viņam laupīta pašattaisnošanās iespēja, un vēl kaut kas, ko izskaidrot nebija viņa varā. Mehāniski viņš piecēlās, paņēma no kamīna dzegas mazu porcelāna vāzīti, apgrieza otrādi un teica:

— Loustofta*. Kur tu to dabūji? Es nopirku tādu pašu pie Džobsona.

Un pēkšņu atmiņu pārmākts, kā abi pirms daudziem gadiem kopā bija pirkuši porcelānu, viņš iegrima mazā priekšmeta aplūkošanā, it kā tajā glabātos visa pagātne. Irēnas balss viņu iztraucēja.

— Paņem sev, man tā nav vajadzīga. Soumss novietoja trauciņu atpakaļ uz dzegas.

— Vai nesniegsim viens otram roku? — viņš jautāja.

Tikko jaušams smaids izlieca Irēnas lūpas. Viņa izstiepa roku. Soumsa drudžaini karstajā tvērienā tā šķita salta. «Viņa ir kā ledus,» viņš nodomāja, «arvien bijusi kā ledus.» Tomēr pat mirklī, kad šī doma iešāvās prātā, jutekļus satrauca Irēnas tērpa un miesas smarža, it kā viņai piemītošais siltums, kas nekad nebija veltīts viņam, tiektin tiektos izlauzties uz āru. Soumss spēji apgriezās. Viņš izgāja ārā un devās projām, it kā viņam kāds dzītos pakaļ ar pātagu; pat nemeklēdams ormaņa, priecādamies par kluso krastmalu un tumšo upi, pār kuru platānu koku lapotne meta tumšas ēnas, — juzdamies apmulsis, satraukts, līdz sirds dziļumiem sāpināts un dīvaini uzbudināts, it kā pieļāvis lielu kļūdu, kuras sekas pat nespēja paredzēt. Un pēkšņi Soumsu apsēda fantastiska doma, — ja viņa «taču tagad gan labāk ej» vietā būtu teikusi «taču tagad gan labāk paliec», ko viņš tad būtu pārdzīvojis, ko darījis! Viņas sasodītā pievilcība spēja iedarboties uz viņu vēl tagad, pēc visiem šiem atsvešinājuma un sarūgtinājuma pilnajiem gadiem. Irēna spēja vēl joprojām mulsināt viņa prātu ar vismazāko kustību, ar vismazāko pieskārienu.

— Biju nerrs, turp iedams, — viņš murmināja. — Mērķim neesmu tuvāk ticis ne par matu. Kas to varēja iedomāties? Nekad neticēju!…

Atmiņas, kavēdamās pie pirmajiem laulības dzīves gadiem, sagādāja viņam īstas mocības. Irēna nebija pelnījusi saglabāt savu daiļumu — šo daiļumu, kas bija piederējis viņam un ko viņš pazina tik labi. Un Soumsu sāka urdīt sarūgtinājums par paša sajūsmas nerimtību. Vairumam vīriešu pat viņas izskats būtu derdzies, ko viņa arī bija pelnījusi. Irēna bija izpostījusi viņa dzīvi, nāvīgi ievainojusi lepnumu, liegusi viņam dēlu, un tomēr jau viņas izskats vien, salts un noraidošs kā senāk, spēja laupīt viņam mieru! Irēnā slēpās sasodīts pievilkšanas spēks! Un nebija nekāds brīnums, ja viņai, kā pati apgalvo, visu šo pēdējo divpadsmit gadu laikā neviens nebija pieskāries. Tātad Bozinijs — lai nolādēta viņa piemiņa — visu laiku mita Irēnas sirdī!

Soumss nespēja pateikt, vai viņu šis atklājums iepriecināja vai ne.

Netālu no sava kluba viņš beidzot apstājās, lai nopirktu avīzi. Virsraksts skanēja: «Būri atsakās atzīt virskundzību.» Virskundzību! «Tāpat kā viņa!» Soumss nodomāja. «To viņa darīja arvien. Virskundzība! Bet, pēc taisnības, virskundzība vēl pieder man. Viņai jājūtas šausmīgi vientuļai savā nožēlojamā, mazajā dzīvoklītī!»

XII FORSAITUBIRŽĀ

Soumss bija divu klubu biedrs: «Pazinēju» kluba, ko viņš vizītkartēs atzīmēja un reti apmeklēja, un «Remove» kluba, ko vizītkartēs neatzīmēja, bet kur bieži uzturējās. Šajā liberālajā apvienībā viņš bija iestājies pirms pieciem gadiem, pārliecinājies, ka gandrīz visi tās locekļi bija patiesi konservatīvie — vismaz sirds un maka interesēs, ja arī ne gluži pēc saviem uzskatiem. Viņu tur bija ievedis tēvocis Niklass. Lieliskā lasītava bija mēbelēta arhitektu Ādamu stilā*.

Iegriezies to vakaru klubā, Soumss uzmeta skatienu telegrāfiskajām vēstīm, vai nav jaunas ziņas par Transvālu, un konstatēja, ka konsolu vērtība kopš rīta kritusies par septiņi, komats, sešpadsmit šiliņiem. Viņš pagriezās uz lasītavas pusi, kad izdzirda aiz muguras kādu balsi.

— Nu, Soums, viss noritēja, kā nākas.

Tas bija tēvocis Niklass vizītsvārkos, stāvā apkaklītē, ar melno, gredzenam caurvērto kravati. Ak, dievs! Cik jauns un mundrs tas izskatījās astoņdesmit divu gadu vecumā.

— Rodžers, manuprāt, būtu apmierināts, — tēvocis turpināja. — Viss nokārtojās lieliski. Ak, Bleklijs? Jāpieraksta. Bakstons man nelīdzēja. Šie būri mani pagalam satrauc. Un Čemberlens mūs vēl ieraus karā. Kā tu domā?

— Tas sagaidāms, — nomurmināja Soumss. Niklass pārlaida roku pār vājajiem, gludi skūtajiem vaigiem, kas pēc vasaras atpūtas izskatījās ļoti sārti, lūpas bija mazliet uzmestas. Šis būru jautājums atdzīvināja visus viņa liberālos principus.

— Es šim tipam neticu, īsts karstgalvis. Kara gadījumā namiem cena kritīsies. Jums vēl būs nepatikšanas ar Rodžera īpašumiem. Es viņam bieži tiku teicis, lai atbrīvojas no viena otra nama. Bet Rodžers bija dzimis cietpauris.

«Abi bijāt labi!» nodomāja Soumss. Bet viņš nekad nestrīdējās ar tēvočiem, tāpēc tie viņu uzskatīja par «gudru galvu» un uzticēja viņam savas mantibas pārvaldīšanu.

— Timotija namā uzzināju, — teica Niklass, klusinot balsi, — ka Dārtijs beidzot aizlaidies. Tavam tēvam tas būs atvieglojums. Melna avs vien bija!

Atkal Soumss pamāja ar galvu. Ja pasaulē vispār kaut kas eksistēja, kur Forsaiti bija patiešām vienis prātis, tad tas bija Montegjū Dārtija raksturs.

— Piesargieties, — teica Niklass, — citādi viņš atkal pārnāks! Manuprāt, Vinifredai šis zobs jāizrauj tūlīt. Nav nozīmes glabāt to, kas vairs neder.

Soumss iesānis nolūkojās tēvocī. Nervi, vēl sasprindzināti pēc tikko piedzīvotās satikšanās, vedināja viņu saskatīt šajos vārdos mājienu personīgi uz sevi.

— To es viņai ieteicu, — viņš īsi izmeta.

— Dzīvo vesels, — atvadījās Niklass, — kariete gaida, jābrauc mājās. Jūtos ļoti vārgs. Pasveicini tēvu!

Un, atjaunojis tādējādi asinsradniecības saites, Niklass jauneklīgā gaitā devās lejup pa kāpnēm un ievīstījās kažokā, ko jaunākais šveicars viņam pasniedza.

«Nekad neesmu pazinis tēvoci Niklasu citādu kā «ļoti vārgu»,» Soumss prātoja, «vai redzējis viņu citādu kā mūžam jaunu. Kāda dzimta! Spriežot pēc viņa, mani gaida vēl trīsdesmit astoņi veselības gadi. Nu, man arī nenāk ne prātā tos velti izšķiest.» Un. piegājis pie spoguļa, viņš brītiņu pastāvēja, lūkodamies savā sejā. Ja neskaita vienu otru grumbu, mazajās, tumšajās ūsās vienu otru sirmu saru, — vai gan viņš bija novecojis vairāk nekā Irēna? Viņi ir vislabākajos gados — viņš un Irēna, — abi pašreiz tieši mūža labākajos gados! Un Soumsam iešāvās prātā fantastiska doma. Absurda! Idiotiska! Taču tā neatlaidās. Un šīs nemitības satraukts, kā cilvēks mēdz būt, jūtot atkārtotus drudzi vēstījošus drebuļus, viņš apsēdās personu svaru krēslā: simt piecdesmit četras mārciņas! Viņa svars divdesmit gadu laikā nebija mainījies ne par nieku. Cik Irēnai gadu? Gandrīz trīsdesmit septiņi — tas vēl nav par vecu dzemdēt bērnu — itin nemaz! Nākamā mēneša devītajā datumā viņa kļūs trīsdesmit septiņus gadus veca. Soumss labi atcerējās viņas dzimšanas dienu — bija šo dienu aizvien pedantiski ievērojis, pat pēdējo dzimšanas dienu, īsi, pirms Irēna viņu atstāja, kad jutās gandrīz pārliecināts, ka tā viņam kļuvusi neuzticīga. Četras dzimšanas dienas aizritējušas viņa namā. Viņš tās arvien bija gaidījis, jo viņa dāvanas izraisījušas sievā kaut ko pateicībai, sirsnības izpaudumam līdzīgu. Protams, izņemot pēdējo dzimšanas dienu, kas viņu bija pamudinājusi būt pārlieku pedantiskam. Un viņš atkal nodevās pārdomām. Atmiņas klāj nodarījumus, tāpat kā aizgājušos, ar vītušām lapām, zem kurām aprakti tie tikai vāji apsūdz apziņu. Un pēkšņi Soumss nosprieda: «Es viņai varētu aizsūtīt dzimšanas dienā dāvanu. Galu galā esam kristīgi cilvēki! Vai mēs… vai mēs nevarētu atkal saiet kopā?» — un, tepat krēslā sēžot, viņš izdvesa dziļu nopūtu. Anete! Ak, bet starp viņu un Aneti rēgojās šī sasodītā nepieciešamība — šķirt laulību. Bet kā?

«Vīrietis to arvien var panākt, ja pats uzņemas vainu,» bija teicis Džolions.

Bet kādēļ gan viņam jāuzņemas šāds negods, riskējot ar savu «likumības pīlāra» karjeru? Tas nebūtu taisnīgi! Tas būtu donkihotisms! Divpadsmit šķirtas dzīves gadi, kuros viņš nebija spēris ne soļa, lai atbrīvotos no sievas, izslēdza jebkuru iespēju par laulības šķiršanas pamatu izmantot Irēnas sakarus ar Boziniju. Tā kā viņš nekā nebija darījis, lai atgūtu savu brīvību, viņš bija ar visu samierinājies, lai kādi tagad būtu sameklējami lietiskie pierādījumi, kas tomēr bija vairāk nekā apšaubāmi. Turklāt arī pašlepnums nekad neļautu Soumsam izmantot seno notikumu, kura dēļ viņš bija cietis jau tā par daudz. Nē! Te vajadzīgs tikai jauns pārkāpums no viņas puses … bet to viņa bija noliegusi; un viņš … viņš gandrīz noticējis. Cilpā sapinies! Galīgi sapinies!

Soumss piecēlās no izsēdētā sarkanā samta krēsla, juzdamies savā visdziļākajā būtībā ierobežots. Ar šo sajūtu mocīdamies, viņš nespēs aizmigt. Un, uzģērbis atkal mēteli un uzlicis cepuri, Soumss izgāja ārā un devās austrumu virzienā. Trafalgarskvērā viņš ievēroja neparastu kņadu, kas plūda šurp no Strendas* puses. Cēlonis tai izrādījās avīžu pārdevēji, kas klaigāja tik skaļi, ka nevarēja saprast ne vārda. Viņš apstājās, lai ieklausītos, un viens skrēja šurp.

— Speciālizdevums! Speciāls! Krīgers paziņojis ultimātu*! Kara pieteikums! — Soumss nopirka avīzi. Jā, tā ziņots ekstratelegramā! Soumsa pirmā doma bija: «Būri dodas pašnāvībā,» — otrā: «Vai man vēl ir kaut kas, ko derētu pārdot?» Ja ir, viņš izdevību palaidis garām — rīt Sitijā noteikti būs panika. Soumss atvairīja šo domu, ietiepīgi atmetot galvu. Šāds ultimāts bija nekaunība — viņš labāk pazaudēs naudu nekā samierināsies ar to. Būriem vajadzēja mācību, un tie to dabūs, bet paies vismaz trīs mēneši, kamēr ar tiem tiks galā. Tur taču nebija nekāda karaspēka; valdība aizvien velkas laikam nopakaļus. Velns parāvis šīs avīžu žurkas! Kāda jēga cilvēkus uzmodināt naktī? Varēja mierigi pagaidīt līdz brokastu laikam. Un noraizējies viņš iedomājās tēvu. Avīžnieki kliegs to pašu arī Pārkleinā. Pasaucis ormani, Soumss iekāpa un lika braukt.

Džeimss un Emīlija tikko bija uzgājuši guļamistabā, un, pateicis Vormsonam jauno ziņu, Soumss dzīrās vecākiem sekot. Brītiņu kavēdamies, viņam ienāca prātā jautāt:

— Un ko jūs par to domājat, Vormson?

Sulainis pārtrauca sukāt zīda cilindru, kuru Soumss bija noņēmis, un, galvu mazliet pieliecis, klusā balsī teica:

— Hm, ser, būriem, protams, nav nekādu izredžu, bet man stāstīja, ka viņi esot lieliski šāvēji. Mans dēls ir iniskilingiešos*.

— Jūsu dēls, Vormson? Es nezināju, ka esat precējies.

— Protams, ser. Es par to nerunāju. Viņam laikam būs jādodas turp.

Nelielais pārsteigums, ko Soumss izjuta, atklājot, ka zina tik maz par cilvēku, kuru bija iedomājies pazīstam tik labi, izzuda pēkšņa pārsteiguma priekšā, ko izjuta, atklājot, ka karš varētu kādu skart arī personīgi. Dzimis Krimas kara gadā, Soumss sāka apzināti domāt tikai ap to laiku, kad indiešu sacelšanās * jau bija apspiesta; vēlākiem sīkiem Britānijas impērijas kariem piemita tīri profesionāls raksturs, un tiem nebija sakara ar Forsaitiem un to, ko viņi valstī pārstāvēja. Šis karš noteikti nebūs nekāds izņēmums. Taču Soumss domās ātri pārskatīja visu dzimtu; divi Heimeni, kā viņš zināja, kalpoja kādā brīvprātīgo kavalēristu pulkā — to iedomāties bija aizvien patīkami, jo jātnieki atradās zināmā izcilus stāvoklī; tie valkāja vai mēdza valkāt zilu, sudraba tresēm greznotu uniformu un sēdēja zirgā. Soumss atcerējās, ka Arčibalds savā laikā bija iestājies zemessargos, bet drīz aizgājis, jo viņa tēvs Niklass sacēlis šausmīgu brēku par dēla «veltīgo laika šķiešanu, uniformā dižojoties kā pāvs». Nesen Soumss uzzināja, ka jaunā Niklasa vecākais dēls, tātad visjaunākais Niklass, iestājies brīvprātīgajos. «Nē,» nodomāja Soumss, ejot lēnām augšā pa kāpnēm, «nav nekā nopietna!»

Viņš apstājās uz kāpņu laukuma pie vecāku guļamistabu un ģērbistabu durvīm, gudrodams, vai iet vai neiet pie viņiem, lai pateiktu kādu mierinošu vārdu. Atvērdams gaitenī logu, Soumss ieklausījās. Cita nekā nedzirdēja kā tikai Pikadilijas dunoņu, un, nodomādams: «Ja šie automobiļi vēl vairosies, no tā cietīs namu vērtība,» — viņš jau gribēja doties uz istabu, kas arvien bija viņa rīcībā, kad pēkšņi izdzirda, gan vēl tālumā, avīžu pārdevēja aizsmakušos, uzbudinošos saucienus. Te nu bija, nu tūlīt kliegs pie pašas mājas! Soumss pieklauvēja pie mātes durvīm un iegāja.

Tēvs sēdēja gultā, sasprindzinājis ausis zem baltajiem matiem, kurus Emīlija vienmēr ļoti glīti apcirpa. Sirmgalvis izskatījās sārts un ārkārtīgi tīrs baltajos palagos un spilvenos, no kuriem rēgojās ārā augsto, vājo, ar naktskreklu apsegto plecu smailie kauli. Tikai acis, pelēkās, aizdomu pilnās, no vītušo plakstu apakšas pārsvieda skatienu no loga uz Emīliju, kura rītasvārkos staigāja pa istabu šurpu turpu, laiku pa laikam saspiezdama parfīma flakona baloniņu. Telpā tikko jaušami smaržoja pēc odekolona, ko viņa izsmidzināja.

— Viss kārtībā! — teica Soumss. — Nav nekāds ugunsgrēks. Būri pieteikuši karu — tas ir viss, Emīlija beidza smidzināšanu.

— Ak! — viņa tikai izdvesa un paskatījās uz Džeimsu. Arī Soumss lūkojās tēvā. Vecais vīrs vēsti uztvēra citādi, nekā abi sagaidīja, likās, it kā sirmgalvi nodarbinātu kāda viņiem gluži sveša doma.

Hm, — viņš pēkšņi norūca, — es nepiedzīvošu tā beigas.

Muļķības, Džeims! Ziemsvētkos viss būs cauri.

Kā tu to zini? — Džeimss skarbi attrauca. — Skaists pārsteigums — turklāt vēl nakts laikā! — Viņš iegrima klusu ciešanā, un sieva un dēls kā hipnotizēti gaidīja viņu sakām: «Nemāku teikt… nekā nezinu; es zināju, ar ko tas beigsies!» Bet viņš to neteica. Pelēkās acis šaudījās pa telpu, itin nekā neredzēdamas. Tad zem segas kaut kas sakustējās, un pēkšņi Džeimsa ceļgali augstu izslējās.

Turp vajadzētu aizsūtīt Robertsu*. Šo putru savārījis Gladstons ar savu Medžubu.

Abi klausītāji samanīja viņa balsī kaut ko neparastu, īstām bailēm līdzīgu. It kā viņš būtu teicis: «Nekad vairs neredzēšu veco tēviju atkal mierā un drošībā. Man būs jānomirst neuzzinājušam, ka tā uzvarējusi.» Un, kaut arī abi apzinājās, ka nedrīkst Džeimsam ļaut uztraukties, viņi jutās aizkustināti. Soumss piegāja pie gultas un glaudīja tēva roku, kura bija izspraukusies no gultas veļas, šaura, gara un dzīslota.

—   Atceries manus vārdus! — teica Džeimss. — Konsolas nokritīsies līdz nominālvērtībai. Cik es zinu, Vals pieteiksies brīvprātīgi.

—   Muļķības, Džeims! — izsaucās Emīlija. — Tu runā, it kā draudētu briesmas.

Viņas mierinošā balss Džeimsa satraukumu šķita remdinām.

— Tā, — viņš murmināja, — es jums pateicu, ar ko viss beigsies. Es nekā nezinu, protams, — man neviens neko nestāsta. Vai tu pārgulēsi tepat, puisīt?

Krīze bija garām, tēvs tagad ieslīgs viņam parastajā bažu pilnajā noskaņojumā. Apgalvojis tēvam, ka pārgulēs šonakt šeit, Soumss paspieda viņa roku un uzkāpa savā istabā.

Nākamajā pēcpusdienā Timotija nams pieredzēja vislielāko burzmu, kādu kopš gadiem atcerējās piedzīvojist

Nacionālu notikumu gadījumos, tādā kā šis, protams, bija tikpat kā neiespējams neaiziet turp. Ne tāpēc, ka būtu kādas briesmas, drīzāk tāpēc, ka to tieši pietika, lai justu nepieciešamību apgalvot cits citam, ka tādu nav.

Niklass ieradās agri. Iepriekšējā vakarā viņš bija saticis Soumsu, un Soumss teicis, ka «tas sagaidāms». Vecais Krīgers laikam nonācis bērna prātā… saprotams, tam turpat septiņdesmit pieci gadi (Niklasam bija astoņdesmit divi). Ko saka Timotijs? Pēc Medžubas viņam uznākusi lēkme. Būri ir īsti laupītāji! Un tumšmatainā Frensija, kura sekoja viņam pa pēdām, pretimrunāšanas tieksmē, kas atbilda Rodžera meitas brīvajam garam, tūdaļ iejaucās:

— Cita acī skabargu redz, paša — baļķi ne, tēvoci Niklass! Un kādi jēriņi tad ir uitlenderi? — Patiešām, «kādi jēriņi»! Jauns izteiciens, un droši vien viņas brāļa Džordža izgudrojums.

Krustmātei Džūlijai šķita, ka Frensijai tā gan nevajadzēja teikt. Mīļās misis Makenderas kundzes dēls Čarlijs Makenders arī ir uitlenderis, un neviens nevarot viņu nosaukt par laupītāju. Uz to Frensija atcirta ar vienu no saviem izaicinošajiem un bieži lietotajiem izteicieniem:

— Ak, tēvs viņam ir skots un māte gatavā kaķe! Krustmāte Džūlija aizspieda ausis, gan par vēlu, bet krustmāte Hestere tikai pasmīnēja; turpretim Niklass sabozās — asprātības, kas nenāca no viņa mutes, neatbilda viņa gaumei. Šajā mirklī ieradās Mariana Tvītimena, kurai gandrīz tūlīt sekoja jaunais Niklass. Ieraudzījis dēlu, vecais Niklass piecēlās.

— Man jāiet, — viņš teica. — Tagad Niks jums pateiks, kurš skriešanās sacīkstēs uzvarēs. — Paņēmis šādi uz graudu vecāko dēlu, kurš, būdams dažādu garantiju balsts un apdrošināšanas sabiedrības direktors, sportam nodevās ne vairāk kā tēvs, vecais Niklass atvadījās. Mīļais Niklass! Kādu skriešanās sacīksti viņš domāja? Jeb vai tas bija tikai viens no viņa jokiem? Savam vecumam viņš bija lielisks! Cik cukura gaudiņu, dārgā Mariana? Un kā klājas Džailzam un Džesijam? Krustmāte Džūlija domāja, ka kavalērijai tagad būšot daudz darba, piekrasti sargājot, lai gan būriem, protams, nav kuģu. Bet nekad nevarēja zināt, uz ko spējīgi franči, ja tiem rodas izdevība, it sevišķi vēl pēc drausmīgā Fašodas* notikuma, kas Timotiju satraucis tik ļoti, ka viņš pēc tam mēnešiem ilgi nepircis nevienu vērtspapīru; visbriesmīgākais tomēr bija — pēc visa, kas viņu labā darīts, — būru nepateicība, saņemot gūstā doktoru Džeimsonu*, kurš esot tik jauks, kā misis Makendera arvien apgalvo. Un taču tagad sarunu vešanai turp aizsūtīts sers Alfrēds Milners* — tik gudrs vīrs! Viņa nevarot saprast, ko būriem īsti vajagot.

Šajā brīdī notika viena no tām sensācijām, — ļoti iecienītām Timotija namā, — kādas ievērojami notikumi dažkārt izraisa.

— Mis Džūna Forsaite!

Krustmātes Džūlija un Hestere tūdaļ uzlēca kājās, trīcēdamas aiz apdzisuša aizvainojuma, vecas, uzliesmojušas mīlestības un izjuzdamas lepnumu par pazudušās Džūnas atgriešanos.

Nē, tas nu gan ir pārsteigums! Mīļā Džūna, — pēc visiem garajiem gadiem! Un cik labi viņa izskatās. Nemaz nav pārvērtusies! Vecītēm gandrīz bija uz mēles vārdi: «Un kā klājas mīļajam vectētiņam?» — aizmirsušas šajā prātu reibinošajā brīdī, ka nabaga vecais Džolions jau septiņus gadus atdusas kapā.

Kā vienmēr, Džūna — visu Forsaitu vidū pati drosmīgākā un atklātākā, enerģisku zodu, možajām acīm un liesmojošiem matiem, trausla un sīciņa — apsēdās uz mazā, zeltītā krēsla pērlēm izšūtā sēdekļa, it kā kopš brīža, kad viņa šeit bijusi, nebūtu aizritējuši desmit gadu — desmit ceļojumu, neatkarības un «nelaimes putniem» veltītu gadu. Visi viņas pēdējo laiku «putni» komplektējās no gleznotājiem, grafiķiem vai tēlniekiem, tā, ka viņas neiecietība pret Forsaitiem un to bezcerīgi antimākslinieciskajiem uzskatiem bija kļuvusi vēl lielāka. Džūna, taisnību sakot, jau gandrīz bija beigusi ticēt, ka viņai vispār ir radi, un tagad aplūkoja tos ar dīvaini izaicinošu interesi, ko viesi uztvēra ar ārkārtīgu nepatiku. Džūna nemaz nebija gaidījusi šeit kādu sastapt, izņemot «nabaga vecītes», un arī pati lāgā nezināja, kāpēc atnākusi apciemot tās, varbūt tāpēc, ka ceļā no Oksfordstrītas uz savu ateljē ar sirdsapziņas pārmetumiem atcerējusies krustmāmiņas kā divus sen novārtā atstātus nelaimes putnus. Krustmāte Džūlija klusumu pārtrauca vēlreiz:

—   Mēs, mīļā, tikko runājām par šausmām, kuras sagādā būri! Un kāds nekauņa šis vecais Krīgers!

—   Nekauņa! — izmeta Džūna. — Viņam, manuprāt, taisnība. Kas mums ko jaukties būru darīšanās? Šie sasodītie uitlenderi būtu pelnījuši, ka viņš tos visus padzītu. Viņi tikai dzenas pēc naudas.

Sensācijas izraisīto klusumu pārtrauca Frensija, teikdama:

—   Ko? Tu esi burofile? (Neapšaubāmi, šis izteiciens tika lietots pirmoreiz.)

—   Bet kāpēc mēs nevaram atstāt viņus mierā? — atbildēja Džūna tieši brīdī, kad, durvis atvērusi, istabene pieteica:

— Misters Soumss Forsaits!

Sensācija pēc sensācijas! Sasveicināšanās bija gandrīz pavirša ziņkārības dēļ, ar kādu visi vēroja, kā Džūna un viņš uztvers šo sastapšanos, jo pastāvēja aizdomas, ja arī ne tieši pārliecība, ka abi nebija sastapušies kopš vecā skandalozā notikuma starp viņas līgavaini un Soumsa sievu. Viesi redzēja, ka viņi tikai pieskārās viens otra rokai, iesānis uzmezdami viens otram ātru skatienu. Krustmāte Džūlija tūlīt devās palīgā:

— Džūna ir tik oriģināla. Iedomājies, Soums, viņa domā, ka būru rīcībā nav nekā peļama.

— Viņi tikai grib savu neatkarību, — teica Džūna, — un kādēļ lai viņi to nedabūtu?

— Tāpēc, — atbildēja Soumss ar savu mazliet greizo smaidu, — ka viņi reiz uzskatīja par vajadzīgu atzīt mūsu virskundzību.

— Virskundzību! — Džūna nicinoši atkārtoja.

— Mums ari nepatiktu citu virskundzība.

— Par to viņi ieguva materiālus labumus, — atbildēja Soumss. — Līgums paliek līgums.

— Ne arvien līgumi ir taisnīgi, — aizsvilās Džūna, un ja tie tādi nav, tie laužami. Būri ir daudz vājāki

par jums. Mēs varētu atļauties parādīt augstsirdību. Soumss pavīpsnāja.

— Vadoties tikai no jūtām, — viņš teica. Krustmāte Hestere, kurai nekas nebija pretīgāks par

nesaskaņu, šai brīdī paliecās un enerģiski izmeta:

— Kāds vēl joprojām pieturas brīnišķīgs laiks! Taču Džūnu no temata novērst neizdevās.

— Nesaprotu, kāpēc par jūtām jāņirgājas. Tas ir vislabākais, kas pasaulē eksistē.

Viņa izaicinoši pavērās apkārt, un krustmātei Džūlijai atkal vajadzēja iejaukties:

— Vai tu, Soums, esi pēdējā laikā iegādājies kādu gleznu?

Nepārspējamais talants pateikt to, ko nevajag, nepameta Džūliju arī šoreiz. Soumss pietvīka. Minēt savu pēdējo ieguvumu nozīmētu ieskriet nievājumu sprukās. Jo visi pazina Džūnas vājību pret vēl neatzītajiem «ģēnijiem» un viņas sašutumu par «veiksmi», ja tās nodrošināšanai viņa nebija pielikusi savu roku.

— Šo to nopirku, — Soumss nomurmināja.

Bet Džūnas seja pārvērtās; viņas Forsaites gars samanīja labu izdevību. Kāpēc Soumss nevarētu nopirkt kādu gleznu no viņas jaunākā nelaimes putna Ērika Koblija? Un viņa tūdaļ gāja uzbrukumā: vai Soumss pazīst viņa darbus. Tie esot brīnišķīgi. Tas esot daudzsološs mākslinieks.

Ak, jā, Soumss pazina šī gleznotāja darbus. Viņa uztverē tie bija «smērējumi», kuri nekad neiemantos popularitāti.

Džūna aizsvilās.

—   Skaidrs, ka ne; tas arī ir pēdējais, ko cilvēks var vēlēties. Es domāju, tu esi mākslas lietpratējs, nevis gleznu tirgotājs.

—   Soumss, protams, ir lietpratējs, — krustmāte Džūlija steidzīgi iejaucās, — viņam ir brīnišķīga gaume — viņš arvien spēj priekšlaikus pareģot, kam būs panākumi.

—   Ak, — izgrūda Džūna un pielēca no pērlītēm izšūtā sēdekļa, — šāda veida panākumus es ienīstu! Kāpēc cilvēki nevar pirkt priekšmetus tāpēc, ka tie viņiem patīk?

—   Tu domā, — iebilda Frensija, — tāpēc, ka tie patīk tev.

Un šiem vārdiem sekojošā īsajā pauzē dzirdēja jauno Niklasu klusā balsī stāstam, ka Violeta (viņa ceturtā meita) mācoties gleznot ar pasteļkrāsām, viņš gan nezinot, vai tam kāda jēga.

— Nu, tad uz redzēšanos, krustmāmiņas, — teica Džūna, — man. jāiet! — Un, noskūpstījusi vecītes, viņa pārlaida spītīgu skatienu istabai, pateica vēlreiz «uz redzēšanos» un aizgāja. Likās, ka viņai nopakaļ aizšalktu vējš, it kā visi uzelpotu.

Bet, pirms vēl kāds paspēja ko izteikt, klāt bija trešā sensācija.

— Misters Džeimss Forsaits!

Džeimss ienāca, viegli atbalstīdamies uz spieķa un ietinies kažokā, kas viņu vērta neticami resnu.

Visi piecēlās. Džeimss bija tik vecs, turklāt Timotija namā viņš nebija bijis gandrīz divus gadus.

— Te ir karsts, — viņš teica.

Soumss noģērba viņam kažoku un, to darīdams, nevarēja neapbrīnot tēva visnotaļ smalko ārieni. Džeimss apsēdās — vieni vienīgi ceļgali, elkoņi, vizītsvārki un garā, baltā vaigubārda.

— Ko tas nozīmē? — viņš jautāja.

Kaut arī šajos vārdos nebija acīm redzamas jēgas, visi tūlīt saprata, ka tie attiecas uz Džūnu. Viņa acis meklēja dēla seju.

— Nospriedu, ka vislabākais atnākt un pašam paklausīties. Ko atbildēja Krīgeram?

Soumss izvilka no kabatas vakara avīzi un nolasīja virsrakstu:

«Valdības tūlītēja atbilde — karastāvoklis!»

— Ak! — izdvesa Džeimss un nopūtās. — Es baidījos, ka mūsējie piekāpsies un rīkosies kā vecais Gladstons*. Šoreiz mēs ar tiem tiksim galā.

Visi skatījās sirmgalvī. Džeimss! Mūždien satrauktais, nervozais, nemierīgais Džeimss ar savu nemitīgo «es jums teicu, kā tas beigsies», savu pesimismu un piesardzīgajiem kapitāla ieguldījumiem; šī pašreiz visvecākā dzīvā Forsaita apņēmībā šķita slēpjamies kaut kas pārdabisks.

— Kur ir Timotijs? — jautāja Džeimss. — Viņam vajadzētu tam pievērst uzmanību.

Krustmāte Džūlija atbildēja, ka nezinot; Timotijs pie brokastu galda neko daudz neesot teicis. Krustmāte Hestere piecēlās un izgāja no istabas, bet Frensija diezgan dzēlīgi izmeta:

— Būri ir ciets rieksts, tēvoc Džeims.

— Hm, — norūca Džeimss. — Kā tu to zini? Man neviens neko nestāsta.

Jaunais Niklass maigā balsī piezīmēja, ka Nikam (viņa vecākajam dēlam) pašreiz notiekot regulāras militāras apmācības.

—   Ak! — murmināja Džeimss un stingu skatienu vērās tālumā — viņa domas kavējās pie Vala. — Zēnam jārūpējas par māti, — sirmgalvis sacīja, — nav laika militārām apmācībām un tamlīdzīgām lietām, ja viņam tāds tēvs. — Šiem mīklainajiem vārdiem sekoja klusums, līdz Džeimss ierunājās atkal:

—   Ko Džūna te meklēja? — Un vecā vīra acis aizdomu pilnas aplūkoja visus pēc kārtas. — Viņas tēvs tagad bagāts vīrs.

Sarunas pievērsās Džolionam un tam, kad viņš pēdējo reizi redzēts. Valdīja uzskats, ka tas ceļo pa ārzemēm un satiekas ar visdažādākajiem ļaudīm, kopš sieva mirusi. Džoliona akvareļi pašreiz bija lielā cieņā un pats — ievērojams vīrs. Frensija pat atļāvās pateikt:

— Es viņu labprāt kādreiz satiktu, viņš bija jauks cilvēks.

Krustmāte Džūlija savukārt atcerējās, kā Džolions vienu dienu aizsnaudās uz dīvāna, kur Džeimss pašlaik sēdēja. Viņš arvien bija ļoti patīkams. Un ko domā Soumss?

Zinādami, ka Džolions ir Irēnas pilnvarotais, visi izjuta šī jautājuma kutelīgumu un ieinteresēti raudzijās Soumsā. Viņa vaigos sakāpa viegls sārtums.

— Džolions kļūst sirms, — viņš teica.

Patiešām? Vai Soumss viņu redzējis? Soumss pamāja, un sārtums izzuda. Un pēkšņi Džeimss izmeta:

— Nuja, es nekā nezinu, nevaru neko teikt.

Šie vārdi tik precīzi izteica katra klātesošā sajūtu, ka aiz visa tā kaut kas slēpjas, ka neviens neko neatbildēja. Taču šajā brīdī atgriezās krustmāte Hestere.

— Timotijs, — viņa paziņoja, klusinot balsi, — Timotijs nopircis karti un… un viņš tajā iespraudis trīs karodziņus.

Timotijs jau!… Nopūta pāršalca visus klātesošos.

Ja Timotijs jau patiešām iespraudis trīs karodziņus, nu … tad tas rāda, ko spēj veikt nācija, ja to izaicina. Karš bija tikpat kā beidzies.

XIII DZOLIONS SEVI IZPRATIS

Džolions stāvēja pie loga Holijas kādreizējā guļamistabā, kas tagad bija pārvērsta par studiju ne tāpēc, ka tā atradās ziemeļu pusē, bet tāpēc, ka no tās pavērās plašs skats līdz pat Epsomas hipodroma galvenajai tribīnei. Džolions nostājās pie blakus loga, kas izgāja uz staļļu pagalmu un uzsvilpa Baltazaram, kurš mūždien gulēja zem zvanu torņa. Vecais dzīvnieks pacēla skatienu un paluncināja asti. «Nabaga večuks!» nodomāja Džolions, atgriezdamies pie pirmā loga.

Kopš viņa mēģinājuma veikt pilnvarotā pienākumus, Džolionu visu nedēļu māca nemiers, viņu tirdīja sirdsapziņa, kas arvien bija modra, un mulsināja līdzcietība, kas viegli modās, un dīvaina nojauta, ka viņa skaistuma izpratne atradusi skaidri izteiktu iemiesojumu. Rudens sāka pieveikt veco ozolu, tā lapas kļuva rudi brūnas. Vasarā saules un siltuma nebija trūcis. Gluži kā kokiem klājas cilvēkiem mūža ritumā. «Man jādzīvo ilgi,» Džolions domāja, «bez siltuma es nobeigšos. Ja nespēšu strādāt, došos uz Parīzi.» Bet atmiņas par Parīzi viņu neiepriecināja. Turklāt kā viņš var braukt? Viņam jāpaliek un jāpavēro, ko Soumss darīs. «Es esmu Irēnas pilnvarotais, nevaru viņu pamest neaizsargātu,» Džolions nodomāja. Viņam likās ārkārtīgi dīvaini, ka viņš vēl joprojām tik skaidri redz Irēnu viņas mazajā viesistabā, kurā bija iegriezies tikai divas reizes. Viņas skaistums šķita izstrāvojam kaut ko līdzīgu savdabīgai harmonijai. Arī visprecīzākā ģīmetne nespētu Irēnu pareizi attēlot. Viņas būtībā galvenais bija — ak jā! — kas īsteni?…

Pakavu dima Džolionu aicināja atpakaļ pie blakus loga. Sēdēdama garastainās Laumas mugurā, pagalmā iejāja Holija. Viņa pavērās augšup — un viņš pamāja ar roku. Meitene pēdējā laikā bija ļoti klusa. «Kļūst vecāka,» viņš nodomāja, «sāk sapņot par nākotni, kā dara visi… jaunieši!» Laiks skrēja vēja spārniem. Un, apzinādamies, ka ir nepiedodama muļķība šo ātri dilstošo vērtību izšķiest, Džolions tvēra pēc otas. Taču veltīgi, viņš nespēja koncentrēt skatienus, turklāt sāka krēslot. «Aizlaidīšu uz pilsētu,» viņš nolēma. Vestibilā sastapa kalponi.

— Viena dāma vēlas ar jums runāt, ser. Misis Herona. Dīvaina sagadīšanās! Ieiedams gleznu galerijā, kā telpu vēl joprojām sauca, viņš redzēja Irēnu stāvam pie loga.

Viņa nāca pretī, sacīdama:

—   Es ielauzos pa aizliegtu ceļu; gāju cauri birztalai un dārzam. Tā mēdzu arvien nākt, kad apciemoju tēvoci Džolionu.

—   Jums šeit aizliegtu ceļu nevar būt, — atbildēja Džolions. — Pagātne to nepieļauj. Tieši šobrīd domāja par jums.

Irēna pasmaidīja. Un likās, it kā smaidā kaut kas iedzirkstītos; tas bija ne tikai garīgs, nē — konkrētāks, izteiktāks, aicinošāks.

— Pagātne! — viņa klusi izmeta. — Kādreiz es tēvocim Džolionam teicu, ka mīlestība dzīvo mūžīgi. Tā tomēr nav. Tikai antipātija neizzūd.

Džolions viņā cieši skatījās. Vai Irēna beidzot aizmirsusi Boziniju?

—   Jā! — viņš teica. — Antipātija cilvēkā mīt dziļāk nekā mīla vai naids, jo to izraisa nervi, un tos mēs nepārveidosim.

—   Atnācu pateikt, ka Soumss mani apciemoja. Viņš pateica kaut ko tādu, kas mani nobiedēja. Viņš teica: tu vēl joprojām esi mana sieva.

—   Ko? — iesaucās Džolions.— Jūs nedrīkstat dzīvot viena. — Un viņš turpināja vērties Irēnā, apbēdināts par to, ka tur, kur bija skaistums, nekad nekas nenorit īsti gludi, un tāpēc droši vien daudzi cilvēki to novērtē kā kaut ko netikumīgu.

—   Ko vēl?

—   Viņš lūdza sarokoties.

—   Vai jūs to darījāt?

—   Jā. Kad viņš ienāca, tad, manuprāt, to nemaz nevēlējās, bet vēlāk acīm redzot pārdomāja.

—   Jūs nekādā ziņā nedrīkstat dzīvot viena.

—   Bet es nepazīstu nevienu sievieti, kuru varētu lūgt nākt dzīvot pie manis; un pēc pavēles mīļāko iegādāties es nevaru, brālēn Džolion.

—   Dievs pasarg! — izmeta Džolions. — Kāds sasodīts stāvoklis! Vai jūs nepaliksiet uz pusdienām? Nē? Tad atļaujiet man aizvest jūs atpakaļ uz pilsētu, gribēju šovakar turp aizbraukt.

—   Tiešām?

—   Tiešām. Būšu gatavs pāris mirkļos.

Dodamies uz staciju, viņi runāja par gleznām un muziku, par pretrunām angļu un franču raksturā un šo tautu dažādo attieksmi pret mākslu. Bet vairāk nekā vārdi, ar kuriem viņi apmainījās, Džolionu iepriecināja garo, taisno taku ietverošais rudenīgi krāšņais dzīvžogs, virs galvām lidojošo žubīšu vīterošana, jau sadedzināto zāļu smarža, Irēnas kakla izliekums, valdzinājums, kas slēpās tumšajās acīs, kas laiku pa laikam viņam pievērsās, un viss viņai piemītošais burvīgums. Nevilšus Džolions izslējās staltāk, soļoja vingrāk.

Vilcienā viņš Irēnu tikpat kā nopratināja, izjautādams, kā viņa pavada dienas.

Pati šuva sev apģērbus, iepirkās, apmeklēja slimnieces slimnīcā, spēlēja klavieres, tulkoja no franču valodas. Viņu, kā likās, kāds izdevējs apgādāja ar pastāvīgu darbu, kas viņas ienākumus mazliet papildināja. Vakaros viņa izgāja reti.

—   Es dzīvoju tik ilgi viena, ka tas man, redziet, it nemaz nerūp. Manuprāt, esmu vientuļniece jau no dabas.

—   Manuprāt, ne, — atbildēja Džolions. — Vai jums daudz paziņu?

—   Ļoti maz.

Vaterlo stacijā abi iekāpa kabrioletā, un Džolions aizveda Irēnu līdz namdurvīm. Atvadoties paspiezdams viņas roku, Džolions teica:

— Jums jāzina, ka varat, kad vien jums tīk, atbraukt uz Robinhilu; jums jāpaziņo man viss, kas notiek. Uz redzēšanos, Irēnai

— Uz redzēšanos! — viņa maigi atbildēja.

Džolions iekāpa atpakaļ ratos, brīnīdamies, kāpēc nebija uzaicinājis Irēnu kopā ar viņu pusdienot un pēc tam aizietu uz teātri. Cik vientuļa, bezcerīga un drūma bija viņas dzīve! — Uz «Hotch-Potch» klubu! — viņš uzsauca pa lodziņu. Kad rati iegriezās krastmalā, vīrietis cilindrā un mētelī pagāja garām, iedams ātri un turēdamies tik tuvu mājas sienai, ka šķita to skaram.

«Nudien,» nodomāja Džolions, «Soumss! Ko tas tagad meklē?» Un, apturējis ratus tūlīt aiz stūra, viņš izkāpa un pagāja dažus soļus atpakaļ, lai novērotu nama ieeju. Soumss bija nostājies iepretim durvīm un lūkojās uz Irēnas apgaismotajiem logiem. «Ja viņš ieiet.» prātoja Džolions, «ko tad lai daru es? Ko man tiesības darīt?» Ko šis cilvēks bija teicis, atbilda patiesībai. Irēna vēl joprojām ir viņa sieva un gluži neaizsargāta pret uzmācību. «Nu, ja viņš ieies,» Džolions nolēma, «es sekošu». Un viņš jau sāka iet nama virzienā. Soumss atkal tuvojās durvīm; nu jau tas atradās pašā ieejā. Bet tad pēkšņi apstājās, apsviedās un nāca atpakaļ, tuvodamies upei. «Ko nu?» Džolions sev jautāja. «Pēc soļiem divpadsmit Soumss mani pazīs.» Un Džolions metās bēgt. Brālēns gāja tādā pašā tempā. Bet ratus viņš sasniedza pirmais un iekāpa, iekams vēl Soumss pagriezās ap stūri. — Brauciet! — Džolions pateica pa lodziņu. Blakus iznira Soumsa stāvs.

—   Vedēj! — tas sauca. — Vai aizņemts? Hallo!

—   Hallo! — atsaucās Džolions. — Jūs?

Spēji uzliesmojušās aizdomas brālēna sejā, kas laternas gaismā šķita gluži balta, lika Džolionam izšķirties.

— Varu jūs paņemt līdz, — viņš teica, — ja dodieties uz Vestendu.

— Pateicos, — atbildēja Soumss un iekāpa.

— Es satiku Irēnu, — Džolions sacīja, kad rati jau ripoja.

—   Tā!

—   Kā nopratu, jūs bijāt vakar pie viņas.

— Jā, — atbildēja Soumss, — viņa ir mana sieva, kā jums zināms.

Balss noskaņa, vīpsnā pavērtās lūpas sacēla Džolionā pēkšņas dusmas, bet viņš tās apvaldīja.

—    Jums tas jāzina labāk, — viņš teica, — bet, ja vēlaties laulību šķirt, tad nav visai prātīgi Irēnu apciemot, vai ne? Nevar taču ar zaķi skriet un ar suņiem riet.

—    Ļoti laipni, ka jūs mani brīdināt, — teica Soumss, — bet es vēl neesmu galīgi izlēmis.

—      Viņa gan, — atbildēja Džolions un skatījās kaut kur tālumā. — Jūs zināt, pierādījumam nevar izmantot to, kas notika pirms divpadsmit gadiem.

—    To mēs vēl redzēsim.

—    Redziet, — teica Džolions, — viņa ir sasodīti nožēlojamā stāvoklī, un es esmu vienīgais cilvēks, kam kāda teikšana viņas dzīvē.

—    Izņemot mani, — atcirta Soumss, — es arī esmu sasodīti nožēlojamā stāvoklī. Viņa atrodas tādā, kādu pati sev sagādāja; es — tādā, kādu viņa man sagādāja. Nemaz neesmu tik pārliecināts, ka es Irēnu viņas pašas labā neaicinu atgriezties pie manis.

—    Ko! — iesaucās Džolions, un drebuļi viņam pārskrēja pār visu ķermeni.

—    Nezinu, ko jūs domājat ar šo «ko!», — Soumss dzedri atbildēja. — Jūsu teikšana viņas dzīvē aprobežojas ar procentu izmaksu, lūdzu to paturēt prātā. Nolemdams neapkaunot Irēnu ar laulības šķiršanu, saglabāju savas tiesības, un, kā jau teicu, es nebūt neesmu tik pārliecināts, ka nevēlēšos tās izmantot.

—    Ak, dievs! — iesaucās Džolions, īsi iesmiedamies.

—    Jā, — teica Soumss, un viņa balss skanēja stindzinoši salti. — Neesmu aizmirsis iesauku, ko jūsu tēvs man deva, — «privātīpašnieks»! Velti es šo vārdu nenesu,

«Tas ir fantastiski!» sevī murmināja Džolions. «Bet piespiest savu sievu, lai tā ar viņu dzīvo, šis cilvēks nespēj. Vismaz tie laiki pagājuši!» Un, iesānis vērodams Soumsu, viņš sev jautāja: «Vai tad tas ir reāls cilvēks?» Taču Soumss izskatījās ļoti reāls, sēdēdams te stūrains un tomēr gandrīz elegants, īsi apcirptajām ūsām bālajā sejā, stingā smaidā pavērtām lūpām, starp kurām vīdēja viens zobs. Iestājās ilgs klusums, un Džolions nosprieda: «Vēlēdamies viņai palīdzēt, visu esmu tikai pasliktinājis.» Pēkšņi Soumss ierunājās:

— Daudzējādā ziņā tas pat būtu labākais kas viņai varētu gadīties.

Šie vārdi Džolionu satrauca tik ļoti, ka viņš gandrīz vairs nespēja mierīgi nosēdēt ratos. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu ieslodzīts kopā ar simtiem un tūkstošiem savu tautiešu, iespundēts kopā ar šo attiecīgo, nācijas dabai piemītošo «kaut ko», kas viņam aizvien bija derdzies, ieslēgts kopā ar kaut ko, ko viņš pazina kā kaut ko ārkārtīgi dabisku un viņam tomēr tik neizprotamu — ar šo savu ļaužu nesagraujamo ticību līgumiem un nopamatotām tiesībām, ar viņu pašpārliecināto šķīstumu, šīs tiesības glabājot. Šeit, šajos ratos, tieši sev blakus, viņš redzēja privātīpašnieciskā instinkta iemiesojumu, citiem vārdiem sakot, tā par realitāti pārvērsto būtību — turklāt paša radinieka personā. Tas bija netaisni un nepanesami! «Taču te ir vēl kaut kas vairāk,» Džolions, sirdij iesāpoties, nodomāja. Mēdz teikt, «veca mīlestība nerūs». Irēnas tēls Soumsā kaut ko atkal atmodināja. Jā, skaistums! Velnišķīgs kārdinājums!

— Kā jau sacīju, — Soumss atkārtoja, — neesmu vēl galīgi izlēmis. Būšu jums pateicīgs, ja atstāsiet Irēnu mierā.

Džolions kodīja lūpas; viņš, kas aizvien ienīda strīdu, tagad tādu gandrīz vai apsveica.

—   Šādu solījumu dot es gan nevaru, — viņš strupi atbildēja.

—   Lieliski, — teica Soumss, — tad viss skaidrs. Te es izkāpšu. — Un, apturējis kabrioletu, aizgāja, neatvadījies ne ar vārdu, ne rokas spiedienu. Džolions brauca tālāk uz savu klubu.

Ielās pašreiz izsauca pirmos kara ziņojumus, bet viņš tiem nepievērsa uzmanību. Ko viņš varēja darīt, lai Irēnai palīdzētu? Kaut jel tēvs būtu dzīvs! Tas iespētu tik daudz! Bet kādēļ lai viņš pats nevarētu veikt to, ko iespētu tēvs? Vai viņš nebija pietiekami vecs? — pilni piecdesmit gadi, divreiz precējies, pieaugušas meitas, pieaudzis dēls. «Dīvaini!» Džolions nodomāja. «Ja viņa būtu neglīta, es negudrotu tik daudz. Skaistums ir nelabā kārdinājums cilvēkam, kas to izjūt!» Un satrauktu sirdi Džolions iegāja kluba lasītavā. Tieši šajā telpā viņš kādu vasaras pēcpusdienu bija runājis ar Boziniju. Vēl šobrīd viņš labi atcerējās apslēpto un atturīgo morālsprediķi, kuru viņš toreiz Džūnas labā jaunajam cilvēkam bija nolasījis, un Forsaitu pazīmes, kuras uzdrošinājies minēt; atcerējās arī to, kā vaicājis sev, kāda gan bija sieviete, no kuras viņš brīdināja. Un tagad! Nu viņam pašam gandrīz vai vajadzēja brīdinājuma. «Tas ir sasodīti dīvaini!» viņš nosprieda. «Nudien, sasodīti dīvaini!»

XIV SOUMSS ATKLĀJ, KO GRIB

Daudz vieglāk pateikt: «Tad viss skaidrs,» — nekā šajos vārdos ietvert kādu noteiktu domu. Un, tos izmetot, Soumss tikai ļāva vaļu savam greizsirdības uzplūdumam. Viņš izkāpa no ratiem, nikni dusmodamies — uz sevi, tāpēc, ka nebija saticis Irēnu, uz Džolionu tāpēc, ka tas to bija saticis, un vēl tāpēc, ka pats nespēja īsteni pateikt, ko grib.

Viņš bija izkāpis no ratiem tāpēc, ka nevarēja vairs nosēdēt brālēnam blakus, un tagad, dodoties steidzīgā gaitā austrumu virzienā, prātoja: «Šim Džolionam nevar ticēt ne vārda. Izstumtais paliek izstumtais! Šim tipam arvien piemita iedzimta patika uz … uz … izlaidību.» (Soumss vairījās vārda «grēku», tas Forsaita mutē skanētu pārāk melodramatiski.)

Sajūta, ka nezin noteikti, ko vēlas, Soumsam bija kaut kas gluži jauns. Viņš jutās kā bērns, kas nespēj izšķirties starp jaunu apsolītu rotaļlietu un vecu, kura viņam bija atņemta; viņš pats par sevi brīnījās. Vēl pagājušajā svētdienā vēlēšanās šķita vienkārša — viņš gribēja brīvību un Aneti. «Aiziešu turp paēst pusdienas,» Soumss nolēma. Meiteni sastopot, nodomi varbūt kļūs atkal noteikti, satraukums rimsies un prāts apskaidrosies.

Restorāns bija diezgan labi apmeklēts — redzēja krietni daudz ārzemnieku un tādu ļaužu, kuri Soumsam, pēc ārienes spriežot, likās literāti vai aktieri. Cauri trauku un glāžu šķindoņai viņš uztvēra aprautus teikumus. Skaidri saklausīja, ka viesi juta līdzi būriem un britu valdību pēla. «Nekāda vērtīgā šī klientūra nav!» Soumss nodomāja. Nepaziņojis savu klātbūtni, viņš vienaldzīgi iebaudīja pusdienas un labu kafiju. Pēc tam kad bija paēdis, vērīgi raudzījās, lai netiktu pamanīts, dodamies uz madame Lamotas svētnīcu. Kā viņš sagaidīja, abas sievietes pašreiz ēda vakariņas — kas šķita daudz gardākas nekā pusdienas, kuras viņš bija ieturējis, tā, ka izjuta gandrīz nožēlu — un apsveica viņu tik acīm redzami pārsteigtas, ka viņš pēkšņu aizdomu uzplūdā nodomāja: «Esmu pārliecināts, viņas visu laiku zināja, ka es esmu te.» Soumss uzmeta Anetei pētījošu un aizdomu pilnu skatienu. Tik jauka meitene un šķietami tik atklāta; vai iespējams, ka tā cenšas viņu nomakšķerēt? Tad viņš pagriezās pret madame Lamotu un teica:

— Es šeit paēdu pusdienas.

—   Tiešām? — Būtu viņa to zinājusi! Varējusi tad taču ieteikt vienu otru ēdienu, cik žēl! Šie vārdi apstiprināja Soumsa aizdomas. «Vēl padomāšu, ko darīt,» viņš sarūgtināts nodomāja.

—   Varbūt vēl kādu tasīti speciālmarkas kafijas, monsieur, vai glāzīti Grand Marnier liķiera: — Un madame Lamota piecēlās pasūtīt šos gardumus.

Palicis viens ar Aneti, Soumss ar rezervētu smīniņu uz lūpām jautāja:

— Nu, Anet?

Meitene nosarka. Pietvīkums, kas pagājušajā svētdienā Soumsu būtu satraucis, tagad viņā modināja sajūtu, stipri līdzīgu tai, kāda pārņem cilvēku, kad šunelis, kas viņam pieder, luncina asti un skatās acīs. Soumsu pārņēma dīvaina varas apziņa, it kā viņš varētu meitenei teikt: «Nāc, noskūpsti mani,» — un viņa nāktu. Un tomēr… cik savādi…. bet šķita, it kā šajā telpā atrastos vēl cita seja un cits stāvs; un kam bija veltītas jūtas, kas satrauca… šai te … vai tai otrai? Soumss pamāja ar galvu uz restorāna pusi un izmeta:

— Jums viens otrs visai dīvains viesis. Vai jums patīk šī dzīve?

Anete vienu mirkli pacēla skatienu, tad acis nolaida un rotaļājās ar dakšiņu.

— Nē, — viņa atbildēja, — nepatīk.

«Viņa būs mana,» nodomāja Soumss, «tiklīdz es viņu gribēšu. Bet vai tad es viņu gribu?» Anete bija piemīlīga, daiļa, pat ļoti daiļa, jaunavīgi svaiga, viņai bija laba gaume. Soumsa acis klīda pa mazo telpu; taču domās skatieni aizklīda citā virzienā — redzēja puskrēslu, sudrabainas sienas, atlaskoka klavieres, pret tām atslējušos sievieti, kas šķita atvairām viņa pieskārienu, — sievieti baltiem pleciem, kurus viņš pazina, un tumšām acīm, kuras iepazīt bija ilgojies, un matiem, kas vizēja kā tumšs, blāvs dzintars. Un kā māksliniekā, kurš tiecas pēc nesasniedzamā un ir mūžam izslāpis, tā Soumsā šajā brīdī modās vecās kaislības alkas, ko viņš nekad nebija apmierinājis.

— Nu, — viņš rāmi teica, — jūs esat jauniņa, jūs vēl gaida visa dzīve.

Anete kratīja galvu.

—   Es dažbrīd domāju, ka mani negaida nekas cits kā tikai sūrs darbs. Es darbu tā nemīlu kā māte.

—   Jūsu māte ir īsts brīnums, — Soumss teica tikko jaušami ironiski, — viņas saimniecībā nekad nekas neies greizi.

Anete nopūtās:

— Laikam gan brīnišķi būt bagātam!

— Ak, jūs kādreiz būsiet bagāta, — Soumss atbildēja joprojām ar tādu pašu tikko manāmu ironiju, — nebīstieties!

Anete paraustīja plecus.

— Monsieur ir ļoti laipns. — Un, uzmetusi lūpas, iebāza mutē šokolādes gabaliņu.

«Jā, mīlulīt,» Soumss nodomāja, «lūpiņas ļoti jaukas.»

Ienākdama ar kafiju un liķieri, madame Lamota šo dialogu pārtrauca. Soumss ilgi nekavējās.

Atrazdamies atkal Soho ielās, kas Soumsā arvien izraisīja nelikumīgi iegūtas bagātības sajūtu, viņš iegrima domās. Ja viņam būtu Irēnas dāvāts dēls, viņš tagad nedzītos pakaļ sievietēm! Šāda doma pēkšņi bija uzpeldējusi Soumsa apziņā no visapslēptākajām dvēseles dzīlēm. Dēls, kuram varētu veltīt savas nākotnes cerības, kurš mūža vakaram dotu jēgu, dēls, kurā atstātu kaut ko no sevis, kurš būtu it kā paša «es» turpinājums. «Ja man būtu dēls,» Soumss rūgti domāja, «likumīgs dēls, tad es vēl varētu samierināties ar tādu dzīvi kā līdz šim. Viena sieviete galu galā ir gluži tāda pati kā otra.» Taču, tālāk iedams, viņš purināja galvu. Nē! Viena sieviete nav vis tāda pati kā otra. Daudzkārt Soumss tā bija centies domāt senajās neizdevušās laulības dienās un arvien bija alojies. Viņš alojās arī tagad. Viņš centās domāt, ka Anete ir tāda pati kā šī otrā. Taču tāda viņa vis nebija, meitenei trūka vecās mīlestības valdzinājuma. «Turklāt Irēna ir mana sieva,» viņš nodomāja, «mana likumīgā sieva. Neesmu darījis nekā tāda, lai viņai sariebtu. Kāpēc lai viņa neatgrieztos pie manis? Tā būtu vienīgi pareizā, likumīgā rīcība. Nebūtu ne skandāla, ne uztraukuma. Ja tas viņai nepatīkami… bet kāpēc lai tas tā būtu? Es taču neesmu nekāds spitālīgais, un viņa … viņa vairs nav iemīlējusies!» Kāpēc gan pakļauties laulības šķiršanas tiesas viltībai, apkaunojošiem pazemojumiem un prāvas zaudēšanas draudiem, ja Irēna, tukšam namam līdzīga, to vien gaida, lai viņš to ņemtu atpakaļ pie sevis kā savu īpašumu, kas viņam likuma vārdā piederēja? Tik noslēgta rakstura cilvēkam kā Soumss doma atkal atgūt savu personisko īpašumu, pasaules acīs nezaudējot nekā no savas cieņas, bija ārkārtīgi vilinoša. «Nē,» viņš prātoja, «priecājos, ka atnācu apciemot meiteni. Tagad es zinu, ko gribu vairāk par visu. Ja tikai Irēna būs ar mieru atgriezties, es izturēšos tik smalkjūtīgi, cik vien viņa vēlēsies; viņa varētu arī dzīvot savu personisko dzīvi; bet varbūt… varbūt viņa būs mana pavisam.»

Rīklē žņaudza kamols. Un, iedams gar Grīnparka treliņu žogu uz tēva mājām, Soumss ietiepīgi centās mīt virsū savai ēnai, kas gaišajā mēness naktī skrēja viņam pa priekšu.

OTRĀ DAĻA

..

I TREŠĀ PAAUDZE

Kādā novembra dienā Džolijs Forsaits lēnām soļoja Oksfordā pa Haistrītu lejup; Vals Dārtijs lēnām soļoja augšup. Džolijs, tikko pārģērbies pēc airēšanas, atradās ceļā uz «Fryingpan» klubu, kurā nesen bija uzņemts. Vals, tikko pārģērbies pēc izjādes, atradās ceļā uz ellīti — pie bukmeikera Kornmārketā.

Hallo! — uzsauca Džolijs.

—          Hallo! — atņēma Vals.

Brālēni bija sastapušies tikai divas reizes: kad otrā kursa students Džolijs uzaicināja pirmkursnieku uz brokastīm un vakar vakarā, kad viņi tikās visai neparastos apstākļos.

Svešinieks, redzēdams jaunekļus kopā, pamanītu abu Forsaitu trešās paaudzes otrā auguma brālēnu starpā zināmu nenotveramu līdzību; vienādu sejas veidojumu, lai gan Džolija acu pelēkums bija tumšāks, mati gaišāki un viļņaināki.

—   Viesmīl, lūdzu, tēju un sviesta cepumus! — pasūtīja Džolijs.

—   Varbūt pamēģināsim manas cigaretes? — Vals ieteicās. — Redzēju tevi vakarnakt. Kā veicās?

—   Nespēlēju.

—   Es laimēju piecpadsmit mārciņu.

Kaut arī sajuzdams lielu kārdinājumu atkārtot asprātīgo teicienu par spēlmaņiem, ko reiz bija dzirdējis savu tēvu izmetam, — «kad tevi cērp, tu brēc, kad tu citus cērp, tev žēl», — Džolijs aprobežojās ar:

—   Tā, manuprāt, ir riebīga spēle. Mēs ar šo zelli mācījāmies vienā skolā. Viņš ir šausmīgs muļķis.

—   Ak, nezinu, — atbildēja Vals, it kā aizstāvēdams noniecinātu dievību, — viņš ir lāga puisis.

—   Klusu ciešot jaunekļi apmainījās dūmu mākonīšiem.

—   Tu iepazinies ar manējiem, vai ne? — vaicāja Džolijs. — Rīt viņi brauc šurp.

Vals mazliet pietvīka.

—   Tiešām! Varu tev dot reti labu padomu attiecībā uz Mančesteras novembra skriešanām.

—   Pateicos, es interesējos tikai par klasiskā stila sacīkstēm*.

— Tajās tu nekā nevari laimēt, — Vals iebilda.

— Man riebjas hipodroms, — Džolijs teica, — tur tāda burzma un smirdoņa. Man patīk aploks.

— Man patīk apstiprināt spriedumu ar kaut ko reālu. Džolijs pasmaidīja; smaids bija tāds kā viņa tēvam.

— Man tāda vispār nav. Kad es saderu, arvien zaudēju.

— Pieredze, protams, maksā naudu.

— Jā, bet mērķis tai viens — citus piešmaukt.

— Protams, citādi piešmauc tevi — tur jau, lūk, slēpjas bauda.

Džolija skatienā pavīdēja nicinājums. — Ko tu dari brīvā laikā? Airē?

—           Nē, jāju un klaiņoju apkārt. Nākam semestri spēlēšu polo, ja piedabūšu vectēti virināt maku.

—           Laikam veco tēvoci Džeimsu, vai ne? Kāds viņš ir? — Vecs kā pasaule, — atbildēja Vals, — un mūžīgās

bailēs, ka tikai viņu neizputina.

— Mans vectētiņš un viņš, liekas, bija brāļi.

— Neticu, ka kāds no vecās paaudzes bijis sporta mīļotājs, — teica Vals, — viņi droši vien naudu pielūdza.

— Manējais ne! — Džolijs sirsnīgi iebilda. Vals notrauca cigaretei pelnus.

— Nauda ir tikai izdošanai, — viņš apgalvoja, — gribētos, lai man tās būtu tā pavairāk!

Džolijs pavērās viņā no apakšas uz augšu ar vērtējošu skatienu, ko bija mantojis no vecā Džoliona: par naudu neklājas runāt. Un atkal valdīja klusums, kamēr viņi dzēra tēju un ēda sviesta cepumus.

— Kur tavējie apmetīsies? — Vals tēlotā vienaldzībā jautāja.

— «Varavīksnē». Ko tu domā par karu?

—         Pagaidām tas ir riebīgs. Būros nav ne mazākā sportiskā vēriena. Kāpēc viņi neuzbrūk atklāti?

—         Kāpēc lai to darītu? Jau tāpat viss liecina viņiem par sliktu, izņemot viņu māku karot. Es būrus drīzāk apbrīnoju.

—         Jāt un šaut viņi prot, — piekrita Vals, — bet viņi ir gatavie draņķi. Vai tu pazīsti Krūmu?

No Mertona koledžas*? Tikai pēc skata. Viņš laikam arī ietilpst vieglajā kompānijā, vai ne? Tukšs frants un uzdzīvotājs.

Viņš ir mans draugs, — Vals kā skaldīt noskaldīja.

— Ak! Atvaino!

Un šādi apliecinājuši savu dižmanību, abi sēdēja, mulsi raudzīdamies viens otram garām! Jo Džolijs neapzināti ietekmējās no studentu kopas, kuras devīze bija:

«Mēs neļausim jums mūs garlaikot. Dzīve ir pārlieku īsa, un tāpēc mēs runāsim ātrāk un noteiktāk, darbosimies rosīgāk, zināsim vairāk un pie viena jautājuma kavēsimies daudzkārt mazāk, nekā jūs vispār spējat iedomāties. Mēs esam «pārākie» — sīksti un izturīgi.» Un Vals neapzināti ietekmējās no kopas, kuras devīze bija:

«Mēs jums neļausim mūsos modināt par kaut ko interesi vai sajūsmu. Mēs esam izbaudījuši visu un, ja arī neesam, tad izliekamies, ka būtu. Mūs dzīve nogurdinājusi tik ļoti, ka neviena tās stunda mums neliekas par īsu. Mēs aukstasinīgi paspēlēsim pēdējo kreklu. Esam lidojuši strauji un pacēlušies visam pāri. Viss ir tikai dūmu mutuļa vērts. Bismilā ![12] »

Angļu dabā dziļi iesakņojušais sacensību gars prasīja, lai abiem jaunajiem Forsaitiem būtu ideāli, bet gadsimta beigās ideāli ir dīvaini. Aristokrātijas vairākums jau bija pieslējies «lēkājošā pestītāja» principiem*, kaut gan šur tur dažs labs — tāds kā Krums, kas bija dižciltīgais, — apātiskā nemitībā aizstāvēja spēlmaņa nirvānu — šo visu veco astoņdesmito gadu dendiju un švītu summum bonumm [13] . un ap krumu vēl joprojām pulcējās ilūzijas zaudējušo zilo asiņu pārstāvji ar savu plutokrātu svītu.

Taču starp brālēniem valdīja vēl cita, mazāk acīm redzama antipātija, ko izraisīja nenosakāma ģimenes līdzība, kura varbūt aizvainoja abus, vai arī pusneapzināts sens naids, kas pastāvēja vēl joprojām starp abām ģimenes līnijām un kas gados vecāku radu dīvainu izteicienu un pusmājienu dēļ bija radies arī viņos. Džolijs, šķindinādams ar tējkaroti, klusībā šausminājās: «Ak šī kravates adata un veste! — un ieradums stiept vārdus un derību azarts, — ak dievs!»

Bet Vals, cepumiņu apēzdams, domāja: «Tas nu gan ir īsts maitas gabals!»

— Tu savējos droši vien sagaidīsi? — viņš jautāja pieceļoties. — Vai tu nepateiktu, ka es viņiem labprāt izrādītu Breiznozaš koledžu, ne jau tāpēc, ka tur būtu kaut kas sevišķs, bet ja viņi to vēlētos.

— Pateicos, pajautāšu.

— Viņi taču ēdīs lenču? Man ir gluži izveicīgs apkalpotājs.

Džolijs šaubījās, vai atliks laika.

— Tu tomēr pajautāsi?

— Tu esi ļoti laipns, — Džolijs atbildēja, cieši apņēmies, ka tēvs un māsa to nevēlēsies, bet, instinktīvi ievērodams pieklājību, piebilda: — Atnāc tu labāk pie mums rīt uz pusdienām.

—         Labprāt. Cikos?

—         Pusastoņos.

—         Frakā?

— Nē. — Un jaunekļi šķīrās, juzdami viens pret otru slepenu naidu.

Holija un tēvs atbrauca ar pusdienas vilcienu. Šis bija Holijas pirmais apciemojums torņu un sapņu pilsētā, un viņa pavisam klusu un gandrīz bijīgi noraudzījās brālī, kas likās kā šīs pasakainās vietas sastāvdaļa. Pēc lenča Holija staigāja šurpu turpu, jautrā ziņkārībā aplūkodama brāļa saimniecību. Džolija dzīvojamās istabas sienas klāja paneli, un mākslu šeit pārstāvēja sērija Bartolocija* gravīru, kas kādreiz bija piederējušas vecajam Džolionam, un koledža laika fotogrāfijas, kas attēloja mundrus mazliet varonīga izskata jaunekļus, kuri lika viņai atcerēties Valu. Arī Džolions vērīgi pētīja dēla rakstura un gaumes izpausmi.

Džolijs ļoti vēlējās, lai tēvs un māsa redzētu viņu airējam, tāpēc visi drīz devās uz upi. Iedama starp brāli un tēvu, Holija jutās pacilāta, kad garāmgājēji pagrieza galvu un acis pievērsās viņai. Lai varētu Džoliju labāk redzēt, Holija un Džolions atstāja viņu pie peldošās piestātnes un paši pārcēlās uz otro krastu. Slaidi noaudzis — jo no visiem Forsaitiem tukli bija tikai Svizins un Džordžs — Džolijs airēja astotniekā kā «otrais». Viņš izskatījās ļoti nopietns un enerģisks. Lepnā priekā Džolionam likās, ka dēls ir glītākais zēns visā komandā. Holiju, kā jau māsu, valdzināja dažs labs cits, taču meitene to ne par ko uz pasaules nebūtu teikusi. Upe šinī pēcpusdienā mirdzēja, pļavas laistījās košā zaļumā, koki — vēl joprojām lapotņu krāšņumā. Senlaicīgā pilsēta slīga dziļā mierā, Džolions nosolījās dienu veltīt skicēšanai, ja laiks pieturēsies labs. Astotnieks slīdēja šurp otrreiz. Kad Džolijs spējiem airu vilcieniem pabrauca citām laivām garām atpakaļvirzienā, viņa seja šķita stipri noslēgta, it kā zēns nevēlētos rādīt, ka ir gluži bez elpas. Holija un tēvs pārcēlās atpakaļ pār upi un viņu sagaidīja.

— Ak! — iesaucās Džolijs, kad visi jau atradās Kraistčerčas pļavās. — Man bija jāaicina šis Vals uz pusdienām. Viņš gribēja uzaicināt jūs pie sevis ieturēt lenču un izrādīt jums Breiznozaš koledžu; tāpēc man tā likās labāk; tad jums nav jāiet. Man viņš ne sevišķi patīk.

Holijas pabālajā sejā ielija sārtums.

— Kāpēc?

— Ak, nezinu. Viņš man liekas diezgan plātīgs un slikti audzināts. Kāda ir viņa ģimene, tēt? Viņš ir tikai attāls radinieks, vai ne?

Džolions meklēja glābiņu smaidā.

— Pajautā Holijai, viņa iepazinās ar tā tēvoci.

—  Man patika Vals, — atbildēja Holija un lūkojās zemē; — tēvocis izskatījās… pavisam citāds. — No skropstu apakšas māsa pazagšus uzmeta skatienu Džolijam.

—          Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši mūsu ģimenes vēsturi, mīļie? — Džolions, pakļaudamies dīvainam impulsam, jautāja. — Tā ir tikpat kā pasaka. Pirmais Džolions Forsaits — vismaz pirmais, par kuru mēs kaut ko zinām, un tas līdz ar to būtu jūsu vec-vec-vectēvs — dzīvoja Dorsetširā, jūras piekrastē, būdams pēc profesijas «agronomietis», kā jūsu vectante izsakās, un zemkopja dēls, patiesībā zemnieks; «gluži neievērojami ļautiņi» — kā jūsu vectēvs mēdza teikt. — Džolions paskatījās Džolijā, lai redzētu, kā dēla lepnums to panes, un pa acugalam ievēroja Holijas prieku par brāļa garo seju.

—         Mēs šo senci varam iztēloties smagnēju un druknu — tipisku Anglijas pirmsindustriālās ēras pārstāvi. Otrs Džolions Forsaits — tavs vecvectēvs, Džolij, kas vairāk pazīstams kā «Dižais Dosets» Forsaits, — kā kronika stāsta, cēla ēkas, radīja desmit bērnus un izceļoja uz Londonu. Vispār zināms, ka viņš cienīja madeiru. Šis vīrs jāiedomājas kā Napoleona karu un vispārējo nemieru laiku Anglijas pārstāvis. Vecākais no viņa sešiem dēliem bija trešais Džolions, jūsu vectēvs, mīļie, tējas tirgotājs un dažādu sabiedrību priekšsēdētājs, viens no saprātīgākiem angļiem, kas jebkad dzīvojis, — un man vismīļākais. — Džoliona balsī bija izzudusi ironija, un dēls un meita raudzījās viņā bijīgi. — Taisnīgs un neatlaidīgs, maigu un jauneklīgu sirdi. Jūs viņu atceraties, un es viņu atceros. Pievērsīsimies citiem! Jūsu vectēvocim Džeimsam, Vala vectēvam, ir dēls, vārdā Soumss, — ar kuru saistās stāsts par zaudēto nekad nepiederējušo mīlu, taču to es jums laikam neminēšu. Džeimss un «Dižā Doseta» pārējie astoņi bērni, no kuriem pieci dzīvi vēl šobrīd, būtu uzskatāmi par cilvēkiem, kuri pārstāv Viktorijas laikmeta Angliju ar tās individuālismu un tirdzniecības principu par pieciem procentiem peļņas, kamēr pašu nauda atkal rokā, — ja saprotat, ko tas nozīmē. Katrā ziņā viņi savā garajā mūžā visi kopā pārvērtuši trīsdesmit tūkstoši mārciņu par apaļu miljonu. Tie nekādos trakumos neielaidās, izņemot jūsu vectēvoci Svizinu, ko, liekas, reiz piekrāpa kāds aferists un kas bija iesaukts par «Četrjūga Forsaitu», tāpēc, ka brauca ar vairākiem zirgiem. Aiziet viņu laiks un viņu tips, nebūt ne par svētību valstij. Viņi bija vienkārši ļaudis, bet arī saprātīgi. Es esmu ceturtais Džolions Forsaits — nenozīmīgs šī vārda īpašnieks ..,

—         Nē, tēt, — iebilda Džolijs, un Holija spieda viņa roku.

—         Tomēr, — atkārtoja Džolions, — nenozīmīgs eksemplārs, kas, baidos, reprezentē vienīgi gadsimta beigas, nepelnītus ienākumus, diletantismu un individuāla brīvību, — tas ir kaut kas cits nekā individuālisms, Džolij. Tu esi piektais Džolions Forsaits, manu zēn, un tu atklāj jauno gadsimtu.

Tā sarunādamies, viņi iegriezās koledžas vārtos, un Holija izsaucās:

— Cik burvīgi, tēt!

Neviens īsti nesaprata, ko viņa domā. Džolijs likās sadrūmis.

«Varavīksnē», kas, kā jau Oksfordas viesnīca, bija ievērojama ar to, ka tur trūka moderno ērtību, bija maza, ozola paneļiem rotāta privāta rakstura viesistaba, kurā Holija, baltās drēbēs tērpusies, sēdēja bikla un vientuļa, kad ieradās vienīgais viesis.

Viegli, kā pieskardamies taurenim, Vals satvēra meitenes roku. Vai viņa nepiespraustu šo «nieka» ziediņu? Viņas matos tas izskatītos tik braši. Viņš izņēma gardēniju no žaketes pogcauruma.

— Ak! Nē, pateicos — nevaru!

Viņa ziedu tomēr paņēma un piestiprināja pie kleitas izgriezuma, pēkšņi atcerējusies vārdu «plātīgs». Vala žakete varētu izraisīt īgnumu; un meitene ļoti vēlējās, kaut Vals Džolijam patiktu. Vai viņa apjauta, ka Vals parādīja sevi no vislabākās un mierīgākās puses viņas klātbūtnē, un vai šajā apstāklī neslēpās varbūt puse viņa valdzinājuma.

—         Es neko neesmu stāstījusi par mūsu izjādi, Val.

—         Nevajag ar! Lai paliek starp mums.

Ka Vals īsti nezināja, kur likt rokas un kājas, Holijā modināja ļoti patīkamu varas apziņu un arī maigākas jūtas — vēlēšanos viņu aplaimot.

— Pastāsti man kaut ko par Oksfordu. Te droši vien jauki.

Vals piekrita, ka esot šausmīgi patīkami darīt, ko vien grib; lekcijas — tīrais sīkums, un šeit atrodoties pāris lāga puišu.

— Tikai, — viņš piebilda, — es gan, protams, vēlētos būt pilsētā, tad varētu ar tevi satikties.

Holija kautri pakustināja vienu roku uz ceļgala un nodūra acis.

— Tu taču neesi aizmirsusi, — viņš, pēkšņi sadūšojies, sacīja, — mūsu nodomu kopā klaiņot?

Holija pasmaidīja.

—         Ak! Tā bija tikai iedoma. Kad cilvēks pieaudzis, tad, zini, to nemaz nevar.

—         Nieki! Brālēns un māsīca var, — atteica Vals. — Nākamajā garajā brīvlaikā — tas sākas jūnijā, zini, un ilgst veselu mūžību — šo izdevību izmantosim.

Kaut arī doma par sazvērestību pāršalca Holiju kā trīsas, viņa tomēr purināja galvu.

— No tā nekas neiznāks, — viņa murmināja.

Neiznāks! — Vals dedzīgi izgrūda. — Kas to liegs? Taču ne tavs tēvs vai brālis?

Šai brīdī istabā ienāca Džolions un Džolijs, un romantika iebēga Vala lakādas apavos un Holijas baltajās zīda kurpītēs, kur tā visu vakaru drebēja un kvēloja, neuzdrīkstēdamās atklāti parādīties.

Būdams jūtīgs pret apkārtējo noskaņojumu, Džolions drīz samanīja abu jaunekļu starpā valdošo naidu un bija pārsteigts par Holiju; tāpēc viņa tonis gluži neapzināti kļuva ironisks, kas nepatīkami nomāca jauniešu nepiespiestību. Vēstule, ko Džolionam atnesa pēc pusdienām, lika viņam ieslīgt klusumā, ko gandrīz nekas nepārtrauca, līdz Džolijs un Vals piecēlās, lai atvadītos. Tad viņš, cigāru kūpinādams, izgāja kopā ar jaunekļiem, aizstaigādams ar dēlu līdz Kraistčerčas koledžas vārtiem. Atceļā viņš izņēma vēstuli un pārlasīja to vēlreiz ielas laternas gaismā.

Mīļais Džolion! Soumss ieradās atkal šovakar — manā trīsdesmit septītajā dzimšanas dienā. Jums taisnība, nedrīkstu šeit palikt. Rīt pārvākšos uz «Pjemontas» viesnīcu, bet man negribas aizbraukt uz ārzemēm Jūs nesatikušai. Jūtos vientuļa un nomākta.

Ar sirsnīgu sveicienu

Irēna.

Viņš salocīja vēstuli, iebāza kabatā un devās tālāk, pārsteigts par spēcīgajām jūtām, kas viņā bangoja. Ko Soumss teicis vai darījis?

Džolions iegriezās Haistrītā, gāja tālāk pa Turlas ielu un iekļuva veselā torņu un baznīcu labirintā, kur baltā mēnessgaismā koledžu garie mūri un fasādes izcēlās spilgti gaiši vai slīga ēnā. Šeit, pašā Anglijas dižuma centrā grūti bija aptvert, ka vispār iespējams uzmākties vientuļai sievietei vai to vajāt, bet ko gan citu viņas vēstule varētu nozīmēt? Soumss droši vien mēģinājis pierunāt Irēnu nākt atkal atpakaļ pie viņa, jo sabiedriskā doma un likums bija viņa pusē! «Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit devītais gads,» Džolions nodomāja, «bet, tiklīdz jautājums skar privātīpašumu, mēs joprojām esam barbari! Rīt no rīta došos turp. Katrā ziņa vislabākais būtu, ja Irēna aizbrauktu uz ārzemēm.» Tomēr šī doma viņam nepatika. Kāpēc lai Soumss Irēnu padzītu no Anglijas? Bet viņš varēja arī viņai sekot, un svešumā viņa būtu vēl bezpalīdzīgāka pret sava vīra uzmanības apliecinājumiem! «Man jārīkojas uzmanīgi,» Džolions nosprieda, «šis cilvēks var kļūt ļoti bīstams. Man nepatika viņa izturēšanās tovakar ratos.» Tad Džoliona domas pievērsās meitai Džūnai. Vai viņa nevarētu palīdzēt? Kādreiz Irēna bija viņas labākā draudzene, un tagad tā bija «nelaimes putns», kam palīdzēt bija tieši Džūnas dabā! Viņš nolēma telegrafēt meitai, lai tā viņu sagaida Pedingtonas stacijā. Ceļā uz «Varavīksni» viņš mēģināja tikt skaidrībā par savām jūtām. Vai viņu tā satrauktu katra sieviete līdzīgos apstākļos? Nē! Nesatrauktu. Šī secinājuma vaļsirdība Džolionu samulsināja, un, redzēdams, ka Holija devusies pie miera, arī viņš devās savā istabā. Bet viņam nenāca miegs, un viņš, mētelī ietinies, ilgi sēdēja pie loga, vērdamies mēnesnīcas apspīdētajos jumtos.

Arī Holija blakus istabā vēl bija nomodā, domādama par Vala garajām augšskropstām un apakšskropstām, it sevišķi par apakšējām, un gudrodama, ko viņa varētu darīt, lai Džolijs to sāktu ieredzēt. Mazajā guļamistabā juta stipru, patīkamu gardēniju smaržu.

Un, izliecies pa Breiznozaš koledžas pirmā stāva logu, Vals skatījās kādā mēness apspīdētā četrstūrī, to nemaz neredzēdams, viņš domāja par Holiju, slaidu, baltā tērpā, kā viņa sēdējusi pie kamīna, kad viņš ienāca.

Bet Džolijs savā šaurajā guļamistabā gulēja, palicis roku zem vaiga, un sapņoja, ka viņi abi ar Valu sēž vienā laivā, sacenzdamies airēšanā, bet tēvs, krastā stāvēdams, sauc: «Otrais! Saturies! Sasodīts ar ārā!»

II SOUMSS MĒĢINA VĒLREIZ

No visām lepnajām firmām, kuru skatlogi greznoja Londonas Vestendu, Soumss Geiva un Kortegala uzņēmumu uzskatīja par «vislepnāko» — šis vārds pašlaik kļuva moderns. Soumsam nekad nebija piemitusi tēvoča Svizina vājība uz dārgakmeņiem, un, kopš Irēna 1889. gadā, pametusi viņa mājas, bija atteikusies no visām rotaslietām, kuras viņš tai dāvinājis, viņam šis kapitāla ieguldīšanas veids apriebās. Bet, dārgakmeni redzot, viņš vēl joprojām prata noteikt tā vērtību, un nedēļu pirms Irēnas dzimšanas dienas izmantoja gadījumu, lai ceļā uz Poultriju un atpakaļ pakavētos kādu brītiņu lielāko juvelieru veikalu priekšā, kuros pircējs par savu naudu varēja dabūt, ja ne pilnu pretvērtību, tad vismaz speciālmarkas preci.

Nerimtīgās pārdomas pēc brauciena kopā ar Džolionu bija pārliecinājušas Soumsu arvien vairāk un vairāk, ka viņa dzīvē iestājies visnozīmīgākais brīdis, vislielākā nepieciešamība spert soļus, turklāt tā, lai tie nebūtu aplami. Līdztekus dzedrajam, pamatotajam apsvērumam, ka viņam tagad vai nekad jānostājas uz stingriem pamatiem un jānodibina ģimene, viņu mulsināja slepenās jūtas, ko viņā bija atmodinājušas kādreiz kvēli iekārotās sievas tēls, un pārliecība, ka atteikšanās no sievas, kas viņam piederēja, būtu īsta apgrēcība pret veselo saprātu un Forsaitu cienījamiem noslēgtības principiem.

Vinifredas lietā «karalienes advokāts»* Drīmers — Soumsam daudz labāk gan būtu paticis Voterbaks, bet tas bija iecelts par tiesnesi (turklāt tādā nepiemērotā brīdī, ka izraisīja parastās aizdomas par politiskas dabas intrigu) — ieteica vispirms pieprasīt tiesā laulāto attiecību atjaunošanu, tieši to, kura nepieciešamību Soumss ne brīdi nebija apšaubījis. Kad šajā jautājumā būs dabūts attiecīgais tiesas lēmums, vajadzēs nogaidīt, vai prasība tiek izpildīta. Ja ne, to juridiski kvalificētu kā ģimenes pamešanu, tad viņiem vajadzētu pierādīt ļaunprātīgu izturēšanos un pieprasīt laulības šķiršanu. To visu Soumss zināja ļoti labi. Viņš pats bija viens no labākajiem juristiem. Taču skaidrais un vienkāršais gadījums ar māsu lika viņam vēl jo vairāk izsamist personīgo grūtību dēļ. Taisnību sakot, viņu viss mudināja uz vienkāršu atrisinājumu — likt Irēnai atgriezties. «Kaut arī tas viņai vēl joprojām būtu nepatīkami» — kas par to, vai viņam nekādas jūtas nebija jānomāc, nekādi aizvainojumi jāpiedod, sāpes jāaizmirst? Viņš vismaz nekad nebija Irēnu aizvainojis, un cilvēks taču dzīvo kompromisu pasaulē! Viņš varētu Irēnai sniegt daudz vairāk, nekā viņai ir pašreiz. Viņš būtu pat gatavs ar devīgu roku noguldīt bankā uz viņas vārda neatsavināmu naudas summu. Soumss šajās dienās bieži vērās spogulī. Viņš nekad nebija bijis tāds āksts kā Dārtijs vai iedomājies sevi par siržu lauzēju, tomēr savā ziņā jutās lepns uz savu izskatu — ne bez pamata, jo bija labi noaudzis un saglabājies, kopts, veselīgs, bālu sejas ādu, ne dzēruma, ne cita netikuma neizķēmots. Forsaitiem raksturīgais zods un koncentrētā sejas izteiksme viņa acīs bija drīzāk daiļums. Cik pats spēja spriest, nebija neviena vaibsta, kam būtu jāizraisa nepatika.

Domas un ilgas, nodarbinādamas cilvēku diendienā, kļūst gluži dabiskas, pat ja pirmsākumā šķitušas aplamas. Ja vien viņš mācētu pietiekami iespaidīgi pierādīt savu nodomu — atstāt pagātni aizmirstībai un darīt visu, kas viņa spēkos, lai Irēnai izpatiktu, kāpēc lai viņa nenāktu atpakaļ?

Devītā novembra rītā Soumss iegriezās Geiva un Kortegala veikalā nopirkt izraudzīto briljanta saktu.

— Četri divdesmit pieci, ser; par šo naudu tikpat kā par velti. Tā ir sakta lēdijai.

Soumsa noskaņojums bija tāds, kas mudināja pirkt bez iebildumiem. Ielicis krūšu kabatā plakano, zaļo etviju, viņš devās uz Poultriju. Viņš dienas laikā vairākkārt atvēra futlāriņu, lai patīksminātos par septiņiem maigi mirdzošajiem akmeņiem uz samta spilventiņa.

— Ja lēdijai nepatiks, ser, es to jebkurā laikā apmainīšu. Bet par to nav ko bažīties!

Kaut jel tā būtu! Soumss paveica lielu daudzumu dažādu darbu — tas bija vienīgais nervu nomierināšanas līdzeklis, ko viņš pazina. Kamēr Soumss atradās kantorī, pienāca telegramma no Buenosairesas aģenta ar sīkākām ziņām un kādas stjuartes vārdu un adresi, kura bija gatava vajadzīgo apzvērēt. Tas bija savlaicīgs brīdinājums Soumsam, kuram piemita stiprs un dziļi iesakņojies riebums pret publisku veļas mazgāšanu. Un, braucot apakšzemes vilcienā uz Viktorijas staciju, viņš guva vēl vienu pamudinājumu atjaunot savu laulības dzīvi, izlasījis vakara avīzē kāda populāra šķiršanās procesa aprakstu. Ģimenes cilvēka instinkts, kas parādās visos īstajos Forsaitos rūpju un raižu gadījumos, kopības gars, kas uzturēja viņus stiprus un saliedētus, skubināja Soumsu aizbraukt pusdienot Pārkleinā. Viņš nespēja un negribēja minēt tuviniekiem ne vārda par savu nodomu, būdams pārāk noslēgts un lepns, bet viņu drošināja doma, ka tie vismaz priecātos, ja to zinātu, un novēlētu viņam laimīgu izdošanos.

Džeimsu māca drūma oma, jo sašutuma uguni, ko viņā iekvēlināja Krīgera nekaunīgais ultimāts, bija atvēsinājuši pēdējā mēneša nožēlojamie panākumi un «The Times» uzsaukums sasprindzināt spēkus. Viņš nezināja, kā viss beigsies. Soumss centās tēvu uzmundrināt, nemitīgi piesaukdams Bullera* vārdu. Bet Džeimss nekā nemācēja teikt! Tur nu bija šis Kolijs* — kā pielipis pie kalna, bet Leidismita* bija lejā — ķezā, un Džeimsam vispār šķita, ka tur valda «viens vienīgs juceklis». Pēc viņa domām, turp vajadzēja sūtīt jūrniekus — tie tikai ir puiši, kā viņi tika galā Krimā! Soumss pievērsās citam mierinājuma tematam. Vals atrakstījis Vinifredai, ka Gaija Foksa diena* Oksfordā atzīmēta ar karnevālu un ugunskuru un neviens viņu neesot varējis pazīt, tāpēc, ka viņš bija nokrāsojis seju melnu.

— Ak, — murmināja Džeimss, — tas ir gudrinieks! — Bet pēc maza brītiņa viņš kratīja galvu un izmeta, ka nezinot, kas no puiša iznākšot, un, domīgi lūkodamies dēlā, kurnēja, ka Soumsam nav pēcnācēja. Tik ļoti gribētos, lai viņam būtu mazdēls ar paša uzvārdu. Bet tagad… jā, nekā nevar darīt!

Soumss satrūkās. Tādu izaicinājumu atsegt sirds noslēpumu viņš nebija gaidījis. Un Emīlija, redzēdama dēlu saviebjamies, teica: — Muļķības, Džeims, tā nerunā!

Taču Džeimss, neskatīdamies nevienam acīs, turpināja savu. Lūk, Rodžers, Niklass un Džolions, tiem visiem bija mazdēli. Svizins un Timotijs nekad nebija precējušies. Pats pūlējies, kā mācējis, bet nu viņa dienas skaitītas. Un, it kā pateicis visdziļākā mierinājuma vārdus, viņš apklusa, pievērsdamies smadzeņu sacepumam, satvēris to ar dakšiņu un maizes gabaliņu, maizi pēc tam apēzdams.

Soumss atvadījās tūlīt pēc pusdienām. Nebija visai auksts, bet viņš apvilka kažoku, kas pasargās no nervozajiem drebuļiem, kas viņu bija mocījuši visu dienu. Gluži nevilšus Soumss apzinājās, ka tajā izskatās labāk nekā parastajā melnajā mētelī. Tad, sataustījis pie krūtīm plakano safjāna kārbiņu, devās ceļā. Viņš nebija nekāds smēķētājs, tomēr tagad aizdedzināja cigareti un ejot to lēnām izsmēķēja. Gausiem soļiem viņš aizstaigāja pa Rou* līdz Naitsbridžai, laiku sadalīdams tā, lai Čelsijā nonāktu pulksten deviņos un piecpadsmit minūtēs. Ko viņa sadara viena pati vakaru pēc vakara šai mazajā alā? Cik sievietes noslēpumainas! Tu, cilvēks, dzīvodams blakus, nekā par viņām nezini. Ko gan īsti Irēna varēja saskatīt Bozinijā, lai zaudētu prātu? Jo viss, ko viņa darīja, galu galā bija ārprāts — traks, mēnessērdzīgā ārprāts, kas viņai laupīja jebkuru vērtības apziņu un izpostīja viņas un viņa dzīvi! Brīdi Soumsu pildīja kaut kas eksaltācijai līdzīgs, it kā viņš būtu kristietības gara pārņemtais vīrietis, par kuru kādā teikā reiz bija lasījis, un tagad atvedīs Irēnu atpakaļ labi nodrošinātajā dzīvē, visu piedodot un aizmirstot, kļūdams nākotnē par viņas labo garu. Zem koka iepretī Naitsbridžas kazarmām, kur mēness gaisma plūda lejup spilgta un balta, Soumss vēlreiz izņēma safjāna etviju un ļāva akmeņiem mēness staros spīguļot. Jā, tie bija visaugstākās kvalitātes briljanti. Bet, vāciņam ar skarbu knikšķi aizveroties, Soumsa nervus pāršalca atkal salti drebuļi, un viņš paātrināja soļus, cimdotās rokas kabatās sažņaudzis dūrēs, gandrīz cerēdams, ka Irēnas nebūs mājās. Viņu atkal tirdīja doma par viņas noslēpumainību. Vakaru pēc vakara sēž vientuļa pie pusdienu galda — viesību tērpā ģērbusies, it kā gribēdama sev iestāstīt, ka atrodas sabiedrībā! Spēlē klavieres — pati sev! Pat suņa vai kaķa viņai nav, cik varēja manīt. Un pēkšņi šī aina Soumsam atgādināja ķēvi, kuru viņš turēja Meiplderhemā braucieniem uz staciju. Kad vien viņš iegāja stallī, ķēve tur stāvēja gluži viena, pusmiegā ieslīgusi, un tomēr mājup viņa skrēja daudz labprātāk nekā prom no tām, it kā ilgodamās būt atpakaļ stallī un vientulībā.

«Es pret viņu būtu ļoti labs!» viņš bez jebkādas sakarības nodomāja. «Būtu ļoti uzmanīgs!» Un visas ilgas pēc ģimenes dzīves, ko ļauns liktenis viņam likās nolaupījis uz mūžu, uzausa Soumsā tik pēkšņi, ka viņš kā sasapņojies apstājās iepretim Sauskensingtonas stacijai. Kingsroudā kāds vīrietis izstreipuļoja no dzertuves, spēlēdams ermoņikas. Soumss brīdi noraudzījās vīra ļodzīgajā dejā uz ietves paša izraisīto kaucošo skaņu pavadībā, tad pārgāja ielas otrā pusē, lai izvairītos no saskares ar apskurbušo nelgu. Tam garantēta nakts ieslodzījumā! Ir gan ēzeļi! Bet vīrietis bija pamanījis Soumsa izvairīšanos, un visnepārprotamāko lamu vārdu birums sekoja viņam pāri ielai. «Cerams, iespundēs,» Soumss nikni nodomāja. «Cik nejēdzīgi, ka huligāni klīst apkārt, kur sievietes staigā vienas!» Šādu domu Soumsā modināja viņam pa priekšu ejošās sievietes stāvs. Tās gaita Soumsam likās dīvaini pazīstama, un, kad viņa iegriezās ap stūri, kuram tuvojās arī viņš, viņa sirds sāka dauzīties. Soumss pasteidzināja soli, lai pārliecinātos: Jā! Tā bija Irēna; mazajā, šaurajā ieliņā viņš maldīties nevarēja. Viņa pagāja garām vēl diviem stūriem. No pēdējā Soumss redzēja sievu ieejam mājā, kurā viņa dzīvoja. Lai Irēnu šoreiz noteikti sastaptu, Soumss pēdējos pāris soļu noskrēja, uzsteidzās augšā pa kāpnēm un panāca sievu tieši pie durvīm. Soumss dzirdēja atslēgu noskrapstam un nostājās Irēnai blakus brīdī, kad viņa satrūkusies, uz sliekšņa stāvēdama, pavērās atpakaļ.

— Nebaidies, — viņš teica gluži bez elpas, — es tevi nejauši redzēju. Atļauj uz brīdi ienākt.

Irēna bija piespiedusi roku pie krūts, seja bez asins lāsītes, acis šausmās ieplestas. Taču tad viņa, acīm redzami atguvusies, palocīja galvu un teica:

— Lūdzu!

Soumss aizvēra durvis. Arī viņam vajadzēja nomierināties, un, kad Irēna bija iegājusi dzīvojamā istabā, viņš gaidīja veselu minūti, kamēr spēja apvaldīt sirds pukstus. Šajā visai nākotnei tik nozīmīgajā brīdī likās netaktiski izņemt safjāna kārbiņu. Bet, ja viņš to neizņem, tad stāvēs viņai pretī bez jebkāda sava nāciena attaisnojuma. Un šīs dilemmas priekšā Soumsu pēkšņi sagrāba niknums par visu šo atvainošanos un attaisnošanās penterējumu. Tā bija scēna — nekas cits, un viņam ar to jāsamierinās! Viņš dzirdēja Irēnu satraukti, aizkustinoši maigi sakām:

— Kāpēc tu atkal nāci? Vai nesaproti, ka man patiktos, ja tu to nedarītu?

Viņš ievēroja viņas ģērbu — tumši brūns, rievains samts, caunas boa, apaļa tās pašas zvērādas cepurīte. Tērps Irēnai piestāvēja lieliski. Acīm redzot viņai pietika naudas drēbēm! Soumss aprauti izgrūda:

— Šodien tava dzimšanas diena. Atnesu tev šo, — un sniedza viņai safjānādas kārbiņu.

— Ak! Nē … nē!

Soumss piespieda podziņu; uz bāli pelēkā samta iezalgojās septiņi akmeņi.

— Kāpēc ne? — viņš jautāja. — Tikai par zīmi, ka tu uz mani neturi ļaunu prātu.

—   Es nevaru. Soumss izņēma rotu.

—   Ļauj man vismaz paraudzīties, kā tev piestāv. Viņa atkāpās.

Viņš sekoja, uzlikdams roku ar saktu uz viņas tērpa. Viņa atkāpās vēlreiz. Soumsa roka noslīga.

— Irēna, — viņš sacīja, — atstāsim pagātni aizmirstībai. Ja es to spēju, arī tu noteikti spētu. Sāksim no jauna, it kā nekas nebūtu bijis. Vai negribi? — viņa balss skanēja skumji un acīs, kuras raudzījās viņai sejā, atspoguļojās it kā mēms lūgums.

Viņa, stāvēdama atspiedusies ar muguru pret sienu, šķita norijam kamolu, un tā bija viņas vienīgā atbilde. Soumss turpināja:

— Vai tu tiešām gribi pavadīt visu mūžu kā aprakta šajā mazajā alā? Nāc atpakaļ pie manis, un es tev došu visu, ko tu vēlies. Tu dzīvosi savu dzīvi; es tev to zvēru. Viņš redzēja Irēnas seju ironiski notrīcam.

— Jā, — Soumss atkārtoja, — šoreiz tiešām tā domāju. Es lūdzu tikai vienu. Man tikai vajadzīgs … tikai vajadzīgs dēls. Neskaties manī tā! Es ilgojos dēla. Tas ir smagi!

Vārdi sekoja cits citam tik strauji, ka viņš gandrīz nepazina savu balsi un divreiz atmeta galvu, kā cīnīdamies pēc elpas. Bet, raudzīdamies Irēnas acīs, kas stingās bailēs bija pievērstas viņam, viņš savaldījās, un mokošā nedrošība pārvērtās dusmās.

— Vai tas tik nedabiski? — viņš izgrūda caur zobiem.

— Vai tad ir nedabiski gribēt bērnu no paša sievas? Tu izpostīji mūsu dzīvi un sagrāvi visu. Tagad mēs tikai velkam tādu pusdzīvi bez jebkādas nākotnes. Vai tev nemaz neglaimo, ja es… ja es tevi, par spīti visam, tomēr vēl gribu par sievu? Runā, dieva dēļ, runā!

Irēna šķita mēģinām, bet tas viņai neizdevās.

— Negribu tevi biedēt, — Soumss teica jau mierīgāk,

— dievs to zina. Tikai vēlos, lai tu saprastu, ka es vairs nespēju turpināt kā līdz šim. Es gribu tevi atpakaļ. Tevi!

Irēna pacēla roku un aizklāja zodu un muti, taču acis viņa nenovērsa no Soumsā acīm, it kā paļaudamās, ka tās spēs vīru iegrožot. Un atmiņas par visiem tukšajiem, mokošajiem gadiem, kopš — ak, kopš kura laika? — gandrīz kopš pirmās dienas, kad viņi iepazinās, — pēkšņi, lielam vilnim līdzīgi, uzbangoja Soumsā; konvulsija, ko viņš neparko nespēja apvaldīt, izķēmoja viņa seju.

— Vēl nav par vēlu, — viņš teica, — vēl nav… ja tik tu gribētu tam ticēt.

Irēna atņēma plaukstu no lūpām un piespiedusi pie krūtīm rokas, lauzīja tās. Soumss tās satvēra.

— Laid! — viņa, pēc elpas cīnīdamās, izdvesa.

—   Bet viņš tās turēja, cenzdamies lūkoties viņai acīs, kuras nevairījās viņa skatiena. Un tad Irēna mierīgi teica:

—   Es šeit esmu viena. Tu taču neuzvedīsies tā, kā tu reiz uzvedies.

Palaidis vaļā viņas rokas it kā nokaitētu dzelzi, Soumss novērsās. Vai iespējams, ka pasaulē var būt tik ļaunpieminīgi cilvēki? Vai šī vienīgā vardarbība vēl joprojām dzīva viņas atmiņā? Vai tas bija šķērslis visam? Un, nepacēlis skatiena, viņš ietiepīgi teica:

— Neiešu, kamēr tu man nebūsi atbildējusi. Es tev piedāvāju, ko tikai rets vīrietis spētu piedāvāt, es gribu — gribu saprātīgu atbildi.

Un, gandrīz pārsteigts, viņš dzirdēja Irēnu sakām:

— Tu nevari dabūt saprātīgu atbildi. Te nav nekā kopīga ar saprātu. Tu vari dzirdēt tikai kailo patiesību: es labāk nomirtu.

Platām acīm Soumss skatījās.

—   Ak! — viņš izgrūda. Un tad viņu pārņēma kaut kas valodas un kustību paralīzei līdzīgs, viņš drebēja kā cilvēks, kurš līdz sirds dziļumiem aizvainots un vēl nezina, kā uz to reaģēt, vai kas ar viņu notiks.

—   Ak! — viņš atkārtoja vēlreiz. — Tātad tik ļauni? Patiešām? Tu labāk nomirtu! Skaisti!

—   Man žēl. Tu gribēji, lai atbildu. Ko lai daru, patiesība jāsaka, vai ne?

Dzirdot šo dīvaino, pārliecinošo paskaidrojumu, Soumss meklēja glābiņu darbībā. Viņš aizcirta kārbu ar saktiņu un iebāza kabatā.

— Patiesība! — Soumss izsaucās. — To sievietes nepazīst! Vainīgi ir nervi… nervi!

Viņš dzirdēja čukstus:

— Jā, nervi nemelo. Vai tu to neesi atklājis?

Viņš klusēja, vienas vienīgas domas apmāts: man gribas ienīst šo sievieti. Man gribas ienīst viņu. Bet, ak, nelaime! Kaut jel to spētu! Soumss uzmeta skatienu Irēnai, kas stāvēja atbalstījusies pret sienu, nekustīga, paceltu galvu, sakrustotām rokām, kā gaidīdama, lai to nošauj. Un viņš ātri teica:

— Es tev neticu ne vārda. Tev ir mīļākais. Ja tā nebūtu, tu nebūtu tāda… tāda muļķe. — Irēnas acu izteiksme lika Soumsam aptvert, ka viņš pateicis kaut ko nejēdzīgu un pārāk pēkšņi atkritis atpakaļ vecajā laulības dienu tonī. Viņš pagriezās uz durvju pusi, bet nespēja aiziet. Kaut kas viņā — šī Forsaitu dziļākā un visslepenākā īpašība, šī nespēja saskatīt savas personīgās neatlaidības bezcerīgumu un veltīgumu — viņam to liedza. Viņš atkal pagriezās atpakaļ un stāvēja, atslējies ar muguru pret durvīm, tāpat kā viņa pret pretējo sienu, nesaskatīdams nekā smieklīga situācijā, ka viņus šķir visas istabas platība.

— Vai tu arī kādreiz domā par citiem, ne tikai par sevi? — viņš jautāja.

Irēnas lūpas trīcēja. Tad viņa lēnīgi atbildēja:

— Vai tu kādreiz iedomājies, ka es savus maldus, savus ne ar ko nelabojamos, šausmīgos maldus aptvēru mūsu laulības dzīves pirmajā nedēļā, ka es trīs gadus centos turpināt šo dzīvi… tu zini, ka centos? Vai tas bija manis dēļ?

Soumss grieza zobus.

— Dievs vien to zina, kur iemesls. Es tevi nekad nesapratu, nekad nesapratīšu. Tev bija viss, ko tu vēlējies, un tev tas atkal var būt un vēl vairāk. Kas tev ir pret mani? Es tev vaicāju tieši: kas? — Neapzinādamies šī jautājuma traģismu, viņš kaisli turpināja: — Es neesmu kropls, neesmu atbaidošs, neesmu aprobežots, neesmu traks. Kur iemesls? Kur noslēpums?

Irēnas atbilde bija gara nopūta. Soumss žņaudzīja rokas ar viņam neierasti izteiksmīgu žestu.

—   Kad šovakar nācu šurp, es biju… es cerēju … es ticēju, ka spēšu izdzēst pagātni un sākt visu no gala. Bet tu sagaidi mani ar «nerviem», klusuciešanu un nopūtām. Tas nav nekas konkrēts… tas ir kā zirnekļa tīkls.

—   Jā.

Šis čuksts no istabas pretējās puses satracināja Soumsu no jauna.

— Bet man nav nekādas patikas sēdēt zirnekļa tīklā. Es to pārgriezīšu. — Viņš gāja tieši uz viņas pusi. — Tūlīt pat!

Ko viņš gribēja darīt, viņš pats īsti nezināja. Taču, kad bija pienācis viņai gluži tuvu klāt, viņu pēkšņi apreibināja Irēnas pazīstamā drēbju smarža. Viņš uzlika rokas uz viņas pleciem un paliecās, lai Irēnu skūpstītu. Viņš neskūpstīja viņas lūpas, bet šauru, skarbu, cieši sakniebtu svītru. Tad viņas rokas atgrūda viņa seju, un Soumss dzirdēja Irēnas balsi: — Ai! Nē!

Kauns, nožēla, mazvērtības sajūta pāršalca visu viņa būtni. Viņš spēji pagriezās un izgāja.

III CIEMOS PIE IRĒNAS

Džolions sastapa Džūnu uz Pedingtonas* stacijas perona, kur viņa jau gaidīja. Telegrammu viņa bija saņēmusi ap brokastu laiku. Viņas mājoklis — ateljē un divas guļamtelpas — atradās Sentdžonsvudgārdenā *, kuru viņa bija izvēlējusies pilnīgi nodrošinātās neatkarības dēļ. Svētulīgu morālistu nenovērota un pastāvīgu mājkalpotāju netraucēta, viņa tur varēja pieņemt nelaimes putnus jebkurā dienas vai nakts stundā, un nereti viens otrs no tiem, kuram nebija paša darbnīcas, izmantoja Džūnas ateljē. Viņa priecājās par savu brīvību un baudīja to ar zināmu jaunavīgu aizrautību. Visu sirsnību, ko Džūna būtu dāvājusi Bozinijam, un kas, ņemot vērā forsaitisko neatlaidību, to drīz būtu nogurdinājusi, — viņa tagad lika lietā, cīnīdamās mākslinieku pasaules neveiksminieku un topošo «ģēniju» labā. Taisnību sakot, Džūnas dzīve bija veltīta tikai tam, lai pārvērstu nelaimes putnus no neglītajiem pīlēniem gulbjos, kurus viņa tajos saskatīja. Kvēlu palīdzēšanas alku pārņemta, Džūna savos spriedumos palaikam maldījās. Bet viņa bija godīga un devīga; viņas mazā, enerģiskā roka arvien atvairīja akadēmiskas un komerciālas dabas iebildumus, un, kaut arī ienākumi bija visai ievērojami, viņas bankas konts bieži uzrādīja negatīvu bilanci.

Džūna pēc Ērika Koblija apciemošanas atbrauca uz Pedingtonas staciju līdz sirds dziļumiem satraukta. Nožēlojama gleznu galerija bija atteikusies sarīkot garmatainā ģēnija patstāvīgo izstādi. Nekaunīgais administrators, iepazinies ar tā ateljē, izteicās, ka «no pārdošanas viedokļa tas neatmaksāšoties». Šis nepārspējamais veikalnieciskās gļēvulības paraugs, kas skāra viņas mīļāko nelaimes putnu, — turklāt tam ar sievu un diviem bērniem klājās tik grūti, ka viņai bija jāpārtērē savs konts, — lika kaist vēl joprojām viņas mazajai, enerģiskajai sejai un rudi zeltainajiem matiem mirdzēt spilgtāk nekā jebkad. Viņa apskāva tēvu un kopā ar to iekāpa ormanī, viņai Vajadzēja tēva palīdzības gluži tāpat kā tam viņas. Tūdaļ radās jautājums — kurš nāks klajā pirmais.

Džolions paguva tikai pateikt: «Mīļā, man gribas, lai tu man nāktu līdzi,» — kad, uzmetis skatienu meitas sejai, redzēja pēc zilajām acīm, kas nemierīgi šaudījās — kā pelei uzglūnoša kaķa aste, — ka viņa nemaz neklausās.

—    Tēt, vai tā ir taisnība, ka es nekādi nevaru piekļūt savai naudai? — viņa jautāja.

—    Tikai procentiem, mīļā, par laimi.

—    Cik nejēdzīgi! Vai tur nekā nevar darīt? Kādai izejai taču jābūt. Zini, par desmit tūkstošiem mārciņu es varētu nopirkt mazu izstādes telpu.

— Mazu izstādes telpu, — murmināja Džolions, — neko teikt, pieticīgi! Taču to tavs vectēvs paredzēja.

—    Manuprāt, — Džūna sparīgi iesaucās, — visa šī gādība par naudu ir riebīga, ja pasaulē tik daudz ģēniju visnepieciešamāko līdzekļu trūkuma dēļ iet bojā. Es nekad neprecēšos, un man nebūs bērnu; kāpēc lai es nedrīkstētu izlietot savu naudu kaut kam labam, nevis glabāt to gadījumiem, kuru nekad nebūs.

Mēs esam Forsaiti, mīļā, — Džolions atbildēja ironiskā tonī, pie kura viņa impulsīvā meita nekad nebija varējusi īsti pierast, — un Forsaiti, kā tev zināms, ir ļaudis, kuri savu bagātību nodrošina tā, ka viņu mazbērni gadījumam, ja tiem būtu lemts nomirt ātrāk par saviem vecākiem, sastāda testamentu par mantu, ko paši saņems tikai pēc vecāku nāves. Vai tu to saproti? Es arī ne, bet, lai būtu kā būdams, tā tomēr ir. Mēs dzīvojam pēc principa: kamēr vien iespējams noturēt kapitālu paša ģimenē, tas nedrīkst aizplūst. Ja nomirsi neprecējusies, tavu naudu mantos Džolijs un Holija, un, ja viņi apprecēsies, — viņu bērni. Vai tā nav patīkama apziņa, ka neviens no jums nepaliks tukšā, lai tu darītu ko darīdama?

— Bet vai es nevaru naudu aizņemties? Džolions kratīja galvu.

— Tu vari, protams, īrēt izstādes telpas, ja spēj tās samaksāt no saviem procentiem.

Džūna nicīgi nošņācās.

— Jā, un tad nekas nepaliks pāri, lai vēl kādam palīdzētu.

— Mīļais bērns, — Džolions klusu teica, — vai tad gala iznākums nebūtu tāds pats?

—   Nē, — Džūna skarbi attrauca, — nopirkt es to varētu par desmit tūkstošiem mārciņu; tas būtu tikai četrsimt mārciņu gadā. Turpretī īrējot telpas izmaksātu gadā veselu tūkstoti, un man atliktu tikai pieci simti. Iedomājies, tēt, ko visu es varētu sadarīt, ja man būtu šīs telpas! Īsā laikā es spētu palīdzēt tikt pie vārda Ērikam Koblijam un vēl dažam labam citam.

—   Vārdi, kuriem vērts pastāvēt, rodas ar laiku paši no sevis.

—   Kad mākslinieks miris.

—   Vai tu, mīļā, pazini kādu, kurš tāpēc kļuvis labāks, ka, dzīvs būdams, ieguvis vārdu?

—   Jā, tevi, — atbildēja Džūna, saspiezdama viņa elkoni.

Džolions satrūkās. «Es!» viņš nodomāja. «Ak! — nu viņa man tūlīt kaut ko lūgs. Mēs, Forsaiti, rīkojamies katrs, kā mākam.»

— Tēt, — Džūna turpināja, — tu nopirksi telpas un es tev par tām maksāšu četri simti mārciņu gadā. Tad nevienam no mums nebūs zaudējumu. Turklāt tas ir lielisks kapitāla ieguldījums.

Džolions nemierīgi pagrozījās.

— Bet vai tev nešķiet, — viņš teica, — ka ir diezgan aizdomīgi, ja mākslinieks pērk izstādes telpas? Bez tam desmit tūkstoši mārciņu ir pamatīgs žūksnis, un man nav komersanta dotības.

Džūna lūkojās viņā ar sajūsminātu, vērtējošu skatienu.

— Protams, nav, bet tu esi apbrīnojami lietišķs. Un es esmu pārliecināta, ka tas mums atmaksāsies. Tā būs varena iespēja izjaukt visu šo nožēlojamo tirgoņu un tamlīdzīgu ļaužu rēķinus. — Un meita atkal spieda tēva elkoni.

Džoliona sejā atspoguļojās uzjautrinājuma pilns izmisums.

— Kur atrodas šīs kārotās telpas? Laikam brīnišķīgā rajonā?

— Tepat pie Korkstrītas.

«Ak,» nodomāja Džolions, «to jau es zināju, ka kaut kur «tepat». Tagad pie tā, ko man vajag no viņas!»

— Labi, par to padomāšu, tikai ne tūlīt. Vai atceries Irēnu? Gribu, lai tu man nāc līdzi pie viņas. Soumss viņu atkal vajā. Viņa varētu justies lielākā drošībā, ja mēs viņai spētu dot kaut kur patvērumu.

Vārds «patvērums», kuru Džolions lietoja gluži nevilšus, bija tā kā neviens cits radīts, lai modinātu Džūnas interesi.

— Irēna! Mēs ar viņu neesam tikušās, kopš…Protams! Labprāt viņai palīdzēšu.

Tagad bija Džoliona kārta saspiest Džūnas elkoni, sirsnīgi sajūsmināts par sīko, drosmīgi augstsirdīgo cilvēka bērnu, kas bija viņa paša miesa un asinis.

— Irēna ir lepna, — viņš teica, iesāņus uzmetis skatienu Džūnai pēkšņās šaubās par meitas takta izjūtu,

— viņai grūti palīdzēt. Mums jārīkojas smalkjūtīgi. Tā, esam klāt. Es viņai telegrafēju, ka būsim. Uzsūtīsim savas vizītkartes.

— Nevaru ciest Soumsu, — Džūna teica izkāpjot,

— viņš ņirgājas par visu, kam nav panākumu.

Irēna viņus sagaidīja telpā, ko «Pjemontas» viesnīcā dēvēja par «lēdiju viesistabu».

Ne mirkli nevilcinādamās, Džūna apņēmīgi tuvojās bijušajai draudzenei, noskūpstīja to uz vaiga, un tad abas apsēdās uz dīvāna, kur kopš viesnīcas dibināšanas neviens nebija sēdējis. Džolions redzēja, ka vienkāršais piedošanas pierādījums Irēnu dziļi aizkustināja.

—   Tātad Soumss jūs atkal apgrūtināja? — viņš jautāja.

—   Vakar vakarā viņš pie manis ieradās, gribēja, lai atgriežos pie viņa.

— Tu, protams, to nedarīsi? — iesaucās Džūna.

Irēna vāri pasmaidīja un purināja galvu.

— Bet Soumsa stāvoklis ir drausmīgs, — viņa murmināja.

— Pats vainīgs; viņam vajadzēja šķirties, kad varēja. Džolions atcerējās, cik dedzīgi Džūna senās dienās

vēlējusies, kaut šķiršanās prāvas dēļ netiktu aptraipīts mirušā neuzticīgā līgavaiņa vārds.

— Paklausīsimies, ko Irēna domā darīt, — viņš teica. Irēnas lūpas drebēja, bet viņa runāja mierīgi.

— Vislabākais — dot viņam jaunu iemeslu atbrīvoties no manis.

—   Šausmīgi! — iesaucās Džūna.

—   Ko tad lai citu daru?

—   Tas ir galīgi izslēgts, — Džolions ļoti rāmā balsī teica, — sans amourй[14] .

Viņam šķita, ka Irēna sāks raudāt, bet, strauji piecēlusies, viņa pa pusei pagriezās ar muguru pret viņiem, pūlēdamās atgūt līdzsvaru.

Pēkšņi Džūna atsāka:

— Zini, es aiziešu pie Soumsa un pateikšu viņam, lai liek tevi mierā. Ko viņam savos gados vēl vajag?

— Bērnu. Tas nav nekas nedabisks.

— Bērnu! — Džūna nicīgi iesaucās. — Protams! Lai būtu, kam atstāt naudu. Ja viņam bērns patiešām tik ļoti vajadzīgs, lai paņem kādu sievieti un rada bērnu; tad tu no viņa vari šķirties un viņš — sievieti apprecēt.

Džolions pēkšņi aptvēra, ka pielaidis kļūdu, vezdams šurp Džūnu, — viņas kvēlā līdzdalība nāca par labu Soumsam.

— Visprātīgākais Irēnai būtu nākt mierīgi dzīvot pie mums Robinhilā un nogaidīt, kā notikumi risināsies.

— Protams, — teica Džūna, — tikai…

Irēna atklāti vērās Džolionā, — un, lai kā Džolions vēlāk pūlējās atrast izskaidrojumu šim skatienam, tas viņam nekad neizdevās.

— Nē! Sagādātu jums tikai nemieru. Es labāk aizbraukšu uz ārzemēm.

Pēc Irēnas balss noskaņas Džolions saprata, ka lēmums galīgs. Viņam iešāvās prātā gluži aplama doma: «Nu, tad es viņu satikšu tur.» Bet viņš jautāja:

—   Vai nedomājat, ka svešumā jūs būsiet vēl bezpalīdzīgāka gadījumā, ja viņš jums seko.

—   Nezinu. Varu tikai mēģināt.

Džūna pielēca kājās un pārsoļoja pār istabu.

—   Cik tas viss drausmīgi, — viņa teica. — Kāpēc cilvēkiem gadu no gada jāmokās un jābūt nelaimīgiem un nevarīgiem šī pretīgā, svētulīgā likuma dēļ? — Bet šajā brīdī kāds ienāca istabā, un Džūna apklusa. Džolions piegāja pie Irēnas.

—   Vai jums vajadzīga nauda?

—   Nē.

—   Varbūt vēlaties, lai uzteicu jūsu dzīvokli?

—   Jā, Džolion, lūdzu.

—   Kad jūs brauksiet?

—   Rīt.

—   Tātad turp jūs vairs neiesiet, vai ne? — šos vārdus viņš izteica ar pašam neizprotamām bažām.

—   Nē, paņēmu visu, ko man vajag.

—   Man taču jūs adresi paziņosiet?

Irēna sniedza viņam roku. — Uz jums es paļaujos kā uz klinti.

— Kas stāv uz smiltīm, — atbildēja Džolions, stingri to satvēris, — bet jebkurā brīdī es ar vislielāko prieku esmu jūsu rīcībā, to, lūdzu, atcerieties. Un ja jūs pārdomātu!…Nāc, Džūna, atvadies!

Džūna atgāja no loga un apskāva Irēnu.

— Nedomā par Soumsu, — viņa čukstēja, — izklaidējies un…visu labu!

Aiznesdami sev līdzi atmiņas par asarām Irēnas acīs un smaidu ap viņas lūpām, Džolions un Džūna ļoti klusu aizgāja, paiedami garām dāmai, kura bija pārtraukusi viņu sarunu un tagad pievērsusies avīzēm uz galda.

Kad abi nonāca līdz Nacionālajai galerijai*, Džūna izsaucās:

— Jupis parāvis visus šos riebekļus un drausmīgos likumus!

Bet Džolions meitai nepievienojās. Viņam piemita kaut kas no tēva līdzsvarotības, un viņš spēja raudzīties uz notikumiem objektīvi pat tad, kad jutās saviļņots. Irēnai taisnība; Soumsa stāvoklis bija tikpat ļauns vai vēl ļaunāks nekā viņas. Un likumi…tie radīti cilvēka raksturam, kas, gluži dabiski, tika vērtēts diezgan zemu. Un, juzdams, ka tādā vai citādā veidā varētu pieļaut kādu taktisku kļūdu, ja paliktu kopā ar meitu, Džolions pateica, ka viņam vēl jātiekot uz Oksfordas vilcienu, un, pasaucis ormani, atstāja meitu apbrīnot Ternera akvareļus, apsolīdams viņai par izstādes telpām padomāt.

Bet viņš domas veltīja Irēnai. Mēdz teikt — līdzjūtība ir rada mīlai! Ja tā ir, tad viņam, bez šaubām, draudēja briesmas Irēnā iemīlēties, jo viņš viņai no visas sirds juta līdz. Nomākta un vientuļa viņa klejos apkārt pa Eiropu. «Lai dievs dod, ka nezaudē galvu,» viņš nodomāja, «citādi viegli ieslīgs izmisumā.» Nudien, viņš nemaz nespēja iedomāties, ko viņa tagad darīs, pārtraukusi savas nodarbības un būdama tik skaista, skumja un iekārojama katram! Džolionā sarūgtinājuma iemesls bija kaut kas vairāk nekā tikai mazliet rūpes un greizsirdība. Sieviete rīkojas visai dīvaini, ja ir iedzīta strupceļā. «Interesanti, ko Soumss tagad darīs!» viņš prātoja. «Sasodīti idiotisks stāvoklis! Un ļaudis droši vien teiks, ka viņa pati vainīga.» Domās nogrimis un dziļi apbēdināts, viņš iekāpa vilcienā, nobāza kaut kur savu biļeti un Oksfordā uz perona pacēla cepuri, sveicinot dāmu, kuras seja viņam likās pazīstama, lai gan nespēja atcerēties tās vārdu, pat tad ne, kad redzēja to dzeram tēju «Varavīksnē».

IV. CEĻI, KURUS FORSAITI BAIDĀS IET

Drebēdams aiz uzbudinājuma, ka. cerībās vīlies, ar zaļo safjāna futlāru vēl joprojām pie krūtīm Soumss pārcilāja domas — rūgtas kā nāve. Zirnekļa tīkls! Iedams ātri un mēnessgaismā neko nevērodams, viņš kavējās pie scēnas, kuru tikko bija pārdzīvojis, atcerējās viņa skāvienā sastingušās Irēnas augumu. Un, jo vairāk Soumss domāja, jo pārliecinātāks bija, ka viņai ir mīļākais. Vārdi: «Es labāk nomirtu!» — liktos smieklīgi, ja viņai tāda nebūtu. Pat nemīlēdama viņu, sieva nekad nebija no viņa vairījusies, līdz uzradās Bozinijs. Skaidrs! Irēna atkal bija iemīlējusies, citādi nebūtu atbildējusi tik melodramatiski, viņa priekšlikumam, kas visumā bija saprātīgs. Nu labi! Tas visu atvieglo.

«Vajadzēs spert attiecīgus soļus, lai tiktu pie skaidrības,» viņš nosprieda. «Rīt no paša rīta aiziešu pie Poltīda.»

Tomēr, kaut arī pieņēmis šo lēmumu, Soumss zināja, ka grūti būs sevi pārvarēt. Savas profesijas praksē viņš vienu otru reizi bija izmantojis Poltīda aģentūras pakalpojumus, arī vēl pavisam nesen Dārtiju lietā, bet viņš nekad nebija pieļāvis iespēju, ka izmantos to, izsekojot paša sievai.

Tas bija pārāk apkaunojoši.

Ar šādu nodomu prātā un aizvainotu lepnumu sirdī viņš apgūlās vai, pareizāk sakot, mocījās bezmiegā. Tikai no rīta skujoties, viņš atcerējās, ka Irēna saucās atkal savā meitas uzvārdā «Herona». Poltīds nezinās — vismaz sākumā ne — kā sieva tā bija, neraudzīsies viņā ar pakalpīgu nožēlu un nesmīnēs aiz muguras. Irēna būs tikai viena viņa klienta sieva. Un patiesībā tā arī būtu, jo vai tad viņš nebija pats savs advokāts?

Soumss visā nopietnībā baidījās, ka tikai neatmet savam nodomam ar roku pie pirmās izdevības, tāpēc, ka tad to vispār vairs nerealizēs. Un, licis Vormsonam no paša rīta atnest viņam tasi kafijas, viņš jau pirms brokastu stundas izzagās no mājām un steidzīgā gaitā devās uz vienu no mazajām Vestendas ieliņām, kur rosīgi darbojās Poltīda un citas aģentūras, sargādamas naudīgāko šķiru tikumību. Līdz šim Soumss arvien bija ataicinājis Poltīdu pie sevis uz Poultriju, bet viņš labi zināja arī Poltīda firmas adresi un nonāca tur tieši atvēršanas laikā. Aģentūras vestibilā, kas bija iekārtots tik mājīgi, ka tas tikpat labi varētu piederēt kādam augļotājam, viņu saņēma lēdija, kas varētu būt skolotāja.

—   Vēlos runāt ar misteru Klodu Poltīdu. Viņš mani pazīst, — vārds nav svarīgs.

—      Viņa galvenās rūpes pašreiz bija slēpt no visiem, ka viņš — Soumss Forsaits tā degradējies, ka liek izspiegot savu sievu.

Misters Klods Poltīds — pilnīgs pretstats misteram Luisam Poltīdam — bija viens no tiem tumšmatainajiem cilvēkiem ar mazliet līku degunu un žiglām, brūnām acīm, kurus viegli noturēt par ebrejiem, bet kuri īstenībā ir feniķieši! Viņš pieņēma Soumsu telpā, kurā skaņas klusināja biezi paklāji un aizkari. Viss iekārtojums, patiesībā, bija omulīgi intīms, un nekur nemanīja dokumentu pēdas.

Godbijīgi apsveicinājies ar Soumsu, Poltīds ar teatrālu žestu aizslēdza istabas vienīgās durvis. «Ja klients aicina mani pie sevis,» tas mēdza teikt, «viņš sper piesardzības soļus, kādi viņam tīk. Ja viņš nāk šurp, mēs viņu pārliecinām, ka šeit spraugu nav. Varu droši apzvērēt, ka mums galvenais: slepenība — kas ir, tas ir …»

— Lūdzu, ser, ar ko varu pakalpot?

Soumsa rīklē bija sakāpis tāds kamols, ka viņš gandrīz nespēja runāt. Visādā ziņā nepieciešami no šī cilvēka noslēpt, ka viņš šajā gadījumā ieinteresēts ne tikai profesionāli, un nevilšus viņa seja saviebās parastajā greizajā smīnā.

— Atnācu pie jums tik agri tāpēc, ka mēs nedrīkstam zaudēt nevienu stundu. — Ja viņš zaudēs stundu, tad nodomam vispār var atmest ar roku! — Vai jūsu rīcībā pašreiz būtu kāda patiešām uzticama sieviete?

Misters Poltīds atslēdza atvilktni, izņēma sarakstiņu, pārlaida tam acis un atvilktni atkal aizslēdza.

— Jā, — viņš atbildēja. — īsti piemērota.

Soumss apsēdās un pārmeta vienu kāju pār otru — nekas viņu nenodeva, izņemot sejas vieglo pietvīkumu, kas varēja arī būt viņa parastā ādas krāsa.

—      Tad norīkojiet to tūlīt līdz turpmākam rīkojamam novērot misis Irēnu Heronu, kura dzīvo Čelsijā, Tŗuro namā, dzīvoklis D.

—      Tūdaļ, — atteica misters Poltīds. — Šķiršanās dēļ, cik noprotu? — un iekliedza telefona klausulē: — Vai misis Blanša atnākusi? Pēc desmit minūtēm lūdzu viņu ierasties pie manis.

— Ziņojumus pieņemiet pats, — Soumss turpināja, — un pārsūtiet tos aizzīmogotus un ierakstītus ar piezīmi «slepeni» personīgi man. Mans klients prasa vislielāko slepenību.

Misters Poltīds smaidīja, kā sacīdams: «Jūs mani mācāt kā ola vistu, ser,» — un vienu gluži neprofesionālu mirkli viņa acis pārslīdēja Soumsa sejai.

—      Varat viņu pilnīgi nomierināt, — tas teica, vai smēķējat?

—      Nē, — teica Soumss. — Saprotiet: var jau gadīties, ka no visa nekas neiznāk. Ja kļūtu zināms vārds vai rastos aizdomas par novērošanu, sekas būtu visai nopietnas.

Misters Poltīds pamāja ar galvu.

— Es to ietilpināšu šifru kategorijā. Šajā sistēmā vārds netiek minēts, mēs strādājam ar skaitļiem.

Viņš atslēdza citu atvilktni un izņēma divas papīra sloksnītes, uzrakstīja uz tām kaut ko un pasniedza vienu Soumsam.

—      To paglabājiet, ser, tā ir jūsu atslēga. Es paturu dublikātu. Šo lietu mēs apzīmēsim ar «7 x». Novērojamais objekts būs «17»; novērotāja «19»; dzīvojamā māja «25»; jūs, gribēju teikt, jūsu firma — «31»; mana firma «32», es pats «2». Gadījumā, ja jums rakstot jāpiemin jūsu klients, es to apzīmēšu ar «43», aizdomās turētā persona būs «47», cita — «51». Vai būtu vēl kādi sevišķi norādījumi vai instrukcijas?

—      Nē, — atbildēja Soumss, — tikai — vislielāko piesardzību.

Atkal misters Poltīds pamāja ar galvu.

— Izdevumi?

Soumss paraustīja plecus. — Normālās robežās, — viņš īsi atbildēja un piecēlās. — Turiet to visu pilnīgi savās rokās.

— Pilnīgi, — atbildēja misters Poltīds, kas pēkšņi atradās starp Soumsu un durvīm. — Visdrīzākā laikā iegriezīšos pie jums sakarā ar otro lietu. Uz redzēšanos, ser!

Vēlreiz viņa acis gluži neprofesionāli pārslīdēja Soumsa sejai, un tad viņš atslēdza durvis.

— Sveiki! — atbildēja Soumss, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Izgājis uz ielas, viņš klusībā no sirds nosodījās. īsts zirnekļa tīkls, un, lai to pārgieztu, vajadzēja ķerties pie šiem glūnošiem, slepeniem, netīriem paņēmieniem, kuri ir ārkārtīgi pretīgi cilvēkam, kas paradis uzskatīt personīgo dzīvi par sava privātīpašuma vissvētāko daļu. Bet kauliņi bija mesti, atkāpties nevarēja. Viņš devās uz savu kantori, ieslēdza zaļo safjāna futlāriņu kopā ar šifra atslēgu, kurai vajadzēja parādīt viņam skaidri kā uz delnas paša ģimenes dzīves krahu.

Dīvaini, kā cilvēks, kas visu mūžu iznesis atklātībā citu ļaužu personīgos mantību sarežģījumus un ģimenes strīdus, tik ļoti baidījās parādīt sabiedrības acīm savējos. Un tomēr nekā dīvaina nebija, jo kas gan pazina tik labi kā viņš visu šo nejūtīgo, ar likumu noteikto procedūru.

Soumss visu dienu cītīgi strādāja. Pulksten četros vajadzēja atnākt Vinifredai; viņš to paņems līdzi uz Templu*, lai apspriestos ar karalienes advokātu Drīmeru, un, māsu gaidot, pārlasīja vēlreiz vēstulīti, kuru tai bija licis uzrakstīt Dārtija aizbraukšanas dienā ar aicinājumu atgriezties.

Mīļo Montegjū! Saņēmu Tavu vēstuli, kurā Tu paziņo, ka esi mani pametis uz mūžu un atrodies ceļā uz Buenosairesu. Tas mani, gluži dabiski, satrieca. Tāpēc izmantoju pirmo gadījumu, lai Tev rakstītu un pateiktu, ka esmu gatava aizmirst, kas bijis, ja Tu tūlīt atgriezies pie manis. Es tevi lūdzu to darīt. Esmu ļoti satraukta un tagad negribu teikt neko vairāk. Sūtu šo vēstuli ierakstītu uz adresi, kuru Tu atstāji klubā. Lūdzu, telegrafē!

Tava, Tevi joprojām mīlošā sieva

Vinifreda Dārtija.

Ak! Nožēlojama aušība! Soumss atcerējās, kā bija pārliecies Vinifredas plecam, kamēr tā norakstīja, ko viņš bija uzmetis ar zīmuli, un kā tā pēkšņi, spalvas kātu noliekot, sacīja tik dīvainā balsī, it kā pati neapzinādamās, ko vēlas:

— Ja nu viņš atgriežas, Soums!

Soumss atbildēja:

— Neatgriezīsies, kamēr nebūs iztērējis visu naudu. Tāpēc jārīkojas ātri.

Māsas vēstules norakstam bija pievienota Dārtija «Iseeum» klubā dzērumā uzskribelētā oriģināls. Soumsam gan labāk patiktos, ja alkoholisko dzērienu iespaids nebūtu tik acīm redzams. Tieši uz šo apstākli tiesa balstītos. Viņam šķita, ka dzird jau tiesneša balsi sakām: «Un to jūs uztvērāt nopietni! Tik nopietni, ka rakstījāt viņam vēstuli? Vai jūs ticējāt, ka viņš tā arī domāja?» Nekas! Fakts paliek fakts, ka Dārtijs aizbraucis un nav atgriezies. Tikpat nepārprotama bija arī viņa telegrāfiskā atbilde: «Atgriešanās neiespējama. Dārtijs.»

Soumss pakratīja galvu. Ja visa šī jezga nebūs cauri tuvāko mēnešu laikā, šis tips atkal uzradīsies kā viltota nauda. Atbrīvoties no viņa nozīmēja ietaupīt gadā vismaz tūkstoš mārciņu, nemaz neskaitot Vinifredas un tēva sirdēstus. «Jāsapurina Drīmers,» viņš nodomāja. «Jāpasteidzina.»

Vinifreda, tērpusies tādās kā pussērās, kas lieliski piestāvēja viņas gaišajiem matiem un staltajam augumam, atbrauca Džeimsa divjūga karietē. Soumss šo karieti nebija redzējis Sitijā piecus gadus, kopš laika, kad tēvs bija aizgājis no uzņēmuma, un tās senlaicīgums viņu pārsteidza: «Laiki mainās,» viņš nodomāja, «nevar zināt, kas būs vēlāk! Pat cilindri kļuva aizvien retāki. Viņš apjautājās par Valu. Vals, teica Vinifreda, raksta, ka nākamajā semestrī spēlēšot polo. Viņai liekoties, ka zēns iestājies teicamā apvienībā. Tad viņa, lieliski noslēpusi bažas, piebilda:

— Vai mana lieta sacels lielu troksni, Soums? Vai tai jāiekļūst avīzēs? Tas būtu tik nepatīkami Valam un meitenēm.

Pārpilnam nodarbināts ar personīgajām likstām, Soumss atbildēja:

— Avīzes ir uzbāzīgs iestādījums; ļoti grūti no tām kaut ko noslēpt. Tās uzskata sevi par sabiedrības tikumības sargiem, bet demoralizē lasītājus ar saviem neķītriem aprakstiem. Tomēr tik tālu mēs vēl neesam. Mēs šodien tikai vēl sastapsimies ar Drīmeru kopdzīves atjaunošanas prasības dēļ. Viņam, protams, skaidrs, ka šis gadījums jānovada līdz šķiršanai; bet tev jātēlo, ka tu ārkārtīgi ilgojies dabūt Dārtiju atpakaļ — tu to šodien varētu izmēģināt. Vinifreda nopūtās.

—      Ak, Montijs ir gatavais āksts! — viņa teica. Soumss uzmeta māsai pētošu skatienu.

—      Viņam bija skaidrs, ka tā nemaz nevar raudzīties nopietni uz savu Dārtiju un tā atsauktu visu šo lietu, ja tikai tai dotu vismazāko iespēju. Viņa personīgā nojauta viņam bija likusi no sākta gala šajā gadījumā būt nelokāmam. Izvairīties no maza skandāla tagad — nozīmētu tikai uzvelt māsai un tās bērniem īstu kaunu un varbūt pat bankrotu vēlāk, ja pieļautu, ka Dārtijs viņiem uzsēstos uz kakla, grimdams arvien zemāk un nodzīvodams naudu, ko Džeimss atstātu savai meitai. Kaut kapitāls arī ir nodrošināts, šis tips tomēr pratīs mantojumu deldēt un likt ģimenei pamatīgi maksāt, lai tikai glābtu sevi no bankrota vai pat cietuma! Soumss un Vinifreda atstāja spožo karieti ar spožajiem zirgiem un kalpus spožajos cilindros krastmalā, paši aiziedami kājām līdz karalienes advokāta Drīmera pieņemamām telpām Karaliskās tiesas ēkā.

— Misters Belbijs jau ieradies, ser, — teica ierēdnis. — Misters Drīmers būs klāt pēc minūtēm piecām.

Jaunākais pilnvarotais misters Belbijs — gan ne tik jauns, kāds tas varētu būt, jo Soumss vērsās tikai pie drošas reputācijas ļaudīm, un viņam vispār bija mīkla, kā advokāti prata to iegūt tādā mērā, ka viņš tiem spēja uzticēties, — misters Belbijs tātad sēdēja, pārlaizdams pēdējo skatienu saviem papīriem. Viņš tikko bija atgriezies no tiesas un vēl joprojām parūkā un mantijā, ietērpā, kas piestāvēja viņa degunam, kas līdzinājās mazam pumpja rokturim, viltīgajām, zilajām ačelēm un uz priekšu izvirzītajai apakšlūpai — neviens cits nebūtu piemērotāks, lai papildinātu un atbalstītu Drīmeru.

Kad iepazīšanās ar Vinifredu bija galā, visi, mazliet pieskārušies laika apstākļiem, pievērsās karam. Pēkšņi Soumss piezīmēja:

— Ja Dārtijs nepaklausa, mēs tikpat nevaram ierosināt procesu ātrāk kā pēc sešiem mēnešiem. Man gribētos, lai jūs lietu pasteidzināt, Belbij.

Misters Belbijs, kura valodā pavīdēja tikko manāms īru akcents, uzsmaidīja Vinifredai un nomurmināja:

— Likuma noteiktais termiņš, misis Dārtija.

— Seši mēneši! — atkārtoja Soumss. — Tas var ievilkties līdz jūnijam. Tad mēs netiksim pie prasības caurskatīšanas ātrāk kā pēc vasaras pārtraukuma. Jāpasteidzina, Belbij, jāpasteidzina, — viņam jau tā būs jānomokās, lai Vinifreda iztur līdz galam.

— Jūs lūdz misters Drīmers, ser.

Viņi iesoļoja cits pēc cita; pirmais iegāja misters Belbijs un pēc vienas minūtes, uzmetis skatienu pulkstenim, Soumss, sekodams Vinifredai.

Karalienes advokāts Drīmers, gan vēl mantijā, taču bez parūkas, stāvēja pie kamīna, it kā šī apspriede viņam sagādātu savā ziņā baudu. Viņam bija spīdīga, gandrīz eļļaina sejas āda, kāda dažkārt mēdz būt mācītiem ļaudīm, liels deguns ar brillēm uz tā un īsa, iesirma vaigubārda; viņam piemita lepna paraža vienu aci nemitīgi piemiegt un apakšlūpu paslēpt zem virslūpas, kas viņa runai lika skanēt kaut kā dobji. Viņam bija ari maniere pēkšņi pieskriet klāt sarunu biedram. Šī īpatnība kopā ar biedējošo balss tembru un ieradums pirms runāšanas norūkties bija viņam sagādājusi tādu reputāciju aizbildnību un laulības šķiršanas lietās, ar kādu varēja dižoties tikai rets. Piemiegtu aci noklausījies mistera Belbija vētraino faktu atreferējumu, Drīmers norūcās un teica:

— To jau es zinu, — un, pēkšņi pieskrējis klāt Vinifredai, dobji izgrūda:

—      Jūs viņu gribat atpakaļ, vai ne, misis Dārtija? Soumss skarbi iejaucās:

—      Manas māsas stāvoklis, protams, neciešams. Drīmers rūca:

— Noteikti. Tātad vai mēs varam balstīties uz telegrāfisko atteikšanos, vai arī mums jānogaida pēcziemsvētku laiks, lai dotu viņam iespēju atrakstīt vēstuli, — tāds pašlaik jautājums, vai ne?

— Jo ātrāk … — Soumss uzsāka.

— Kādas jūsu domas, Belbij? — vaicāja Drīmers, pieskriedams klāt.

Likās, it kā misters Belbijs ošņātu gaisu kā suns.

—      Ātrāk par decembra vidu mēs neko nevaram uzsākt. Nav nekādas vajadzības izrādīt viņam vēl lielāku pretimnākšanu.

—      Nē, — atbalstīja Soumss, — kāpēc manai māsai jācieš šīs nepatikšanas, ja viņam labpatika aizlaisties …

—      Lapās, — norūca Drīmers, atkal pēkšņi pieskriedams klāt Vinifredai, — tieši tā. Cilvēkiem nav jālaižas lapās, vai ne, misis Dārtij? — un viņš pacēla mazliet mantiju kā pāvs asti. — Piekrītu. Varam rīkoties. Vai vēl kādi jautājumi?

—      Pašlaik ne, — Soumss nozīmīgi izmeta, gribēju jūs tikai iepazīstināt ar savu māsu.

Drīmers laipni norūca: — Ļoti patīkami. Uz redzēšanos! — un ļāva mantijas sargājošām krokām atkal slīdēt lejup.

Viņi izsoļoja cits aiz cita. Vinifreda devās pa kāpnēm lejup. Soumss vēl kavējās. Par spīti Soumsam pašam, Drīmers uz viņu bija tomēr atstājis dziļu iespaidu.

—      Pierādījumu, manuprāt, pietiek, — viņš vēl pateica Belbijam. — Starp mums runājot, ja netiekam ar šo lietu galā ātri, tad var gadīties, ka — nekad. Kā jums šķiet, vai viņš to saprot?

—      Palīdzēšu saprast, — atbildēja Belbijs. — Citādi viņš ir lāga vīrs — lāga vīrs.

Soumss pamāja ar galvu un aizsteidzās māsai pakaļ. Viņš redzēja to gaitenī plīvura aizsegā kodījam lūpas un tūdaļ sacīja:

— Stjuartes liecības pilnīgi pietiek.

Vinifredas seja kļuva skarba; viņa saslējās, un abi devās uz karieti. Un, klusu braucot mājup uz Grīnstrītu, abu prātus nodarbināja viena vienīga doma: «Kāpēc, ak, kāpēc man sava nelaime jāparāda atklātībai. Kāpēc man jāpieņem spiegi, lai tie bāž degunu manās personīgajās likstās? Tās taču nav radušās manas vainas dēļ.»

V DŽOLIJA SPRIEDUMS

Privātīpašnieciskais instinkts, kas, caurcaurēm pievilts, mudināja divus Forsaitu dzimtas locekļus atbrīvoties no tā, ko viņi vairs nespēja paturēt, Britānijas valstī ar katru dienu vairāk nostiprinājās. Niklasu, kas sākumā ar tādām šaubām bija raudzījies uz karu, jau dzirdēja izsakāmies, ka šie būri esot cietpauru banda; tie sagādājot lielus izdevumus un, jo ātrāk dabū mācību, jo labāk. Viņš turp sūtītu Vulzliju*. Būdams arvien mazliet tālredzīgāks par citiem — tāpēc arī bija pats mantīgākais no visiem Forsaitiem, — viņš sapratis, ka Bullers nav piemērotais vīrs, vārda vistiešākajā nozīmē bullis, kas mīņājas uz vietas, un, ja nerīkosies ātri, Leidismita kritīs. Tas bija vēl decembra sākumā, tāpēc viņš tad, kad pienāca «Melnā nedēļa»*, ari varēja katram teikt:

— To jau es jums sacīju.

Šajā drūmajā nedēļā, kādu neviens Forsaits nevarēja atcerēties jebkad piedzīvojis, «visjaunākais Niklass nemitīgi vingrinājās ierindas mācībā savā pulkā — «paša velna pulkā» — tik cītīgi, ka jaunais Niklass konsultējās ar ģimenes ārstu par dēla veselības stāvokli un uzbudinājās, dzirdot, ka tas pilnīgi vesels. Puisis tikko bija beidzis studijas un ar zināmas naudas summas palīdzību pielaists pie advokatūras, tāpēc viņa rotaļāšanās ar kara mākslu laikā, kad civiliedzīvotāju kara mākslas prasme, kuru katru brīdi varēja kļūt nepieciešama frontei, tēvam un mātei šķita kaut kas līdzīgs lietuvēnam. Viņa vecaistēvs, protams, šādu viedokli izsmēja, uzaudzināts ciešā pārliecībā, ka Britānijas kari nevar būt citādi kā vien īsi un profesionāli, un ar lielu neuzticību raudzījās uz valsts spertajiem soļiem, kuru dēļ viņam var rasties zaudējumi, tāpēc, ka viņam piederēja «De Beers» akcijas, kuru cena tagad strauji kritās, kas nozīmēja vairāk nekā pietiekamu upuri no mazdēla puses.

Oksfordā turpretim valdīja cits noskaņojums. Jauniešu konglomerātam raksturīgais rūgšanas process divus mēnešus pirms «Melnās nedēļas» pamazām izkristalizējās, izveidojot asi opozicionāras grupas. Normālie jaunieši, ar angļiem mūždien piemītošajām konservatīvajām tendencēm, gan neraudzīdamies visai nopietni uz notikumiem, kvēli aizstāvēja viedokli, ka karš jāizkaro līdz galam, būriem krietni sadodot. Protams, Vals Dārtijs bija šis skaitliski lielākās grupas loceklis. Turpretī radikālā jaunatne, kas skaitliski bija mazāka, toties skaļāka, aizstāvēja viedokli, ka karš jāizbeidz, būriem piešķirot autonomiju. Līdz «Melnajai nedēļai» abas grupas bija amorfas — bez asumiem — un strīdi palika akadēmiskās robežās.

Džolijs bija viens no tiem, kas nezināja, kurā pusē nostāties. No vectēva — vecā Džoliona mantotā taisnības mīlestība neļāva viņam raudzīties uz notikumiem vienpusīgi. Bez tam viņa «pārāko» kopā bija viens no «lēkājošiem pestītājiem», jauneklis ar spilgti izteiktiem progresīviem uzskatiem un zināmu personisko pievilcību. Džolijs svārstījās. Arī tēvs likās svārstāmies savos uzskatos. Un kaut arī Džolijs, kā tas divdesmit gadu vecumā mēdz būt, cītīgi vēroja tēvu, meklēdams kļūdas, ko vēl varētu labot, šim tēvam tomēr piemita «stils», kas tā ironiskajai iecietībai piešķīra zināmu pievilcību. Mākslinieki, protams, pazīstami ar savu hamletisko dabu, un tas ir kaut kas, ar ko jārēķinās arī paša tēvā, kaut arī to mīl. Bet Džoliona personiskais uzskats, ka «bāzt degunu tur, kur tevi negrib» (kā to darīja «uitlenderi»), un ka, «paklusām aizkulisēs darbojoties, citam uzkundzēties nav visai godīgi», vai nu tas bija pamatots, vai ne, tomēr valdzināja dēlu, kurš augstu vērtēja godprātību. Taču citādi Džolijs nevarēja ciest ļaudis, kurus viņa kopā sauca par «savādniekiem», bet Vala kopā par «aušām»; tāpēc viņš joprojām svārstījās, kad sita «Melnās nedēļas» nestunda. Viens — divi — trīs ļaunu vēstījošie sitieni sekoja cits citam pie Stormbergas, Magersfonteinas un Kolenso. Ietiepīgā angļu dvēsele pēc pirmā sitiena iesaucās: «Nekas! Mums taču ir Metjuens *!» — pēc otrā: «Ak, vēl ir Bullers!» — bet, necaurredzamā tumsā iestigdama, tā aizsvilās. Un Džolijs sevī teica: «Pie joda! Tagad šie lupatlaši jāpārmāca, vienalga, vai mums taisnība vai ne!» Un — ja Džolijs to zinātu — viņa tēvs domāja tāpat!

Nākamajā svētdienā, šai semestrī pēdējā, viens no «pārākajiem» uzaicināja Džoliju uz vīna vakaru. Pēc otrā tosta, «lai dzīvo Bullers, un velns parāvis būrus», dzerot vietējo burgundieti un tukšojot glāzes, viņš pamanīja, ka Vals Dārtijs, arī viesis, smīnēdams viņā nolūkojas un saka kaut ko savam kaimiņam. Džolijs nešaubījās, ka tas bija nievājoši. Kā jauneklis, kam nekas tā neriebās kā pievērst sev uzmanību vai sacelt publisku traci, viņš tumši pietvīka un saknieba lūpas. Dīvainais naidīgums, ko viņš aizvien bija izjutis pret savu trešā auguma brālēnu, pēkšņi un spēji palielinājās. «Nu labi,» viņš nodomāja, «pagaidi tikai, draudziņ!» Iebaudījis vairāk vīna, nekā tas viņam nāca par labu, — tāda šeit bija paraža — Džolijs to atcerējās, kad visi barā gāja pa kādu klusu nostūri, un paraustīja Valu aiz piedurknes.

—   Ko tu tur iekšā par mani teici?

—   Vai tad es nedrīkstēšu teikt, ko gribu?

—   Nē.

—   Ak, es teicu, ka tu esi burofils, un tas tu arī esi.

—   Tu esi melis!

—   Gribi kauties?

—   Skaidrs, bet ne šeit; dārzā.

—   Labs ir. Ejam!

Abi gāja, iesānis lūkodamies viens otrā, juzdamies nedroši uz kājām un neatlaizdamies no sava nodoma; viņi pārkāpa dārza žogam. Uz asajām smailēm Vals saplēsa piedurkni, un tas vienu brīdi saistīja viņa uzmanību. Džolija prātus nodarbināja doma, ka viņi kausies abiem svešas koledžas teritorijā. Tas nebija pareizi, bet neko darīt, — tāds lops!

Pāri zālājam viņi devās uz gluži tumšu vietu un novilka žaketi.

— Tu taču neesi iereibis? — Džolijs pēkšņi jautāja. — Es nevaru kauties, ja tu esi iereibis.

—   Ne vairāk kā tu.

—   Nu, tad labi.

Nesarokojušies viņi tūdaļ nostājās aizsardzības pozīcijās. Viņi bija par daudz dzēruši, lai spētu rīkoties ar pienācīgu prasmi, un tāpēc it sevišķi cītīgi pūlējās ieņemt korektu stāju, līdz Džolijs gandrīz vai nejauši iesita Valam pa degunu. Tam sekoja akls, neglīts kautiņš veco koku tumšajā ēnā, un nebija neviena, kas uzsauktu «izbeigt!», līdz viņi sadauzīti un aizelsušies atlaidās viens no otra un atkāpās, kad dzirdēja kādu balsi sakām:

— Jūsu vārdi, jaunie cilvēki?

Izdzirduši šo laipno jautājumu, kas atskanēja no apgaismoto dārza vārtiņu puses līdzīgi kādas dievības prasībai, zēnu nervi vairs neizturēja, un, paķēruši savus svārkus, viņi metās pie žoga, pārrāpās pāri un atgriezās klusajā nostūrī, kur bija nolēmuši izkauties. Šeit, palsajā gaismā, viņi noslaucīja sejas un, nerunādami ne vārda, ieturēdami desmit soļu lielu atstarpi, devās uz koledžas vārtiem. Viņi izgāja klusēdami. Vals aizsoļoja pa Brueristrītu uz Broudstrītu, Džolijs pa sānceļu uz Haistrītu. Galva viņam vēl kūpēja, un viņš nožēloja, ka nebija parādījis lielāku prasmi, pārcilādams domās visus «kaunterus» un «nokautus», kurus nebija pielietojis. Savā prātā viņš tīksminājās ar gluži citādu divkauju nekā to, ko tikko bija piedzīvojis, — ar drosmīgu un varonīgu, kādu aprakstīja viņa iemīļotais Dimā un kādu uzbrūkot un atvairoties izcīna ar zobeniem un jostām greznojušies bruņinieki. Viņš redzēja sevi Lamola, Aramisa, Bisī, Šiko un Dartaņjana vienā personā apvienotā tēlā, bet Valā viņš nekādi nespēja saskatīt Kokonasu, Brisaku vai Rošforu. Tas puisis bija tikai sasodīts brālēns, kurā pat nebija nekā no Kokera. Lai! Viņš tam tomēr pāris reižu pamatīgi sadeva. «Burofils!» Šis vārds vēl joprojām kremta sirdi, un sāpošajā galvā pavīdēja doma — pieteikties brīvprātīgajos; jāt pāri kaujas laukam, bezbailīgi šaut, kamēr malu malās būri valstās pa zemi kā truši. Un, paceļot kaistošās acis augšup, Džolijs redzēja zvaigznes starp Haistrītas jumtiem un sevi pašu, segā ievīstītu, pieplakušu pie «karu» (lai tas būtu kas būdams), ar pielādētu šauteni un mirgojošām debesīm pievērstiem skatieniem.

Nākamajā rītā Džolijam bija drausmīgi «smaga galva», ko viņš ārstēja, kā jau tas vienam no «pārākajiem» pieklājas, bāžot to aukstā ūdenī, brūvējot stipru kafiju, ko pats nespēja izdzert, un aprobežojoties brokastīs ar lāsi vīna. Zilumu uz vaiga viņš izskaidroja ar pasaciņu par «muļķi», kurš viņam uzskrējis virsū ielas stūrī. Džolijs neparko nebūtu ieminējies par kautiņu, jo, visu pārdomājot, tas nemaz neatbilda viņa principiem.

Nākamajā dienā viņš devās uz Londonu un no turienes uz Robinhilu. Mājās sastapa tikai Holiju un Džūnu, jo tēvs bija aizbraucis uz Parīzi. Džolijs pavadīja nemierīgas bezmērķa brīvdienas pilnīgā norobežotībā no māsām. Džūna, protams, bija aizņemta ar saviem nelaimes putniem, kurus Džolijs nevarēja ciest, it sevišķi šo Ēriku Kobliju ar tā ģimeni, «gluži nepiederošas personas», kas brīvdienās māju arvien apgrieza otrādi. Un starp Holiju un viņu valdīja dīvaina atsvešināšanās, it kā māsai sāktu rasties savi personiskie uzskati, kuri bija kaut kas…gluži nevajadzīgs. Viņš nikni sita kriketa bumbu, trakulīgi, bet vientuļi auļoja pa Ričmondas parku, jādams pāri augstajiem šķēršļiem, kuru uzdevums bija norobežot noteiktus, nolietotus, ar zāli aizaugušus jājamceļus, — lai «nezaudētu nervus», kā viņš izteicās. Džolijs vairāk nekā lielākā daļa jauniešu baidījās izrādīt bailes. Viņš sev arī nopirka šauteni, ierīkoja lauka malā netālu no mājām mērķi un šāva, dārzniekiem par izbīli, no dīķa otrā krasta sakņu dārza akmens žogā, vienas vienīgas domas apsēsts, ka varbūt kādu dienu pieteiksies brīvprātīgajos un saglabās Dienvidāfriku savai dzimtenei. Patiesībā zēns tomēr ārkārtīgi uztraucās, kad visur vervēja karavīrus papildinājumam. Vai viņam jāiet? Neviens no «pārākajiem», cik viņš zināja, — un ar vairākiem viņš sarakstījās — nemaz nedomāja iet. Ja tie būtu sakustējušies, viņš dotos līdz tūlīt, sava stipri attīstītā sacensības gara un vispārpieņemto formu atzīšanas dēļ nekādā ziņā nespēdams atpalikt no citiem, — bet darīt to uz savu galvu varētu likties kā «tukša plātība», jo — skaidrs kas skaidrs — tik ļoti nepieciešami tas nemaz nebija. Turklāt viņam nemaz negribējās iet, jo šī jaunā Forsaita otrai dabai derdzās jebkura pārsteidzīga rīcība. Viss viņā bija uzvandīts, dedzinoši, sāpīgi uzvandīts, un Džolijs nemaz vairs nelīdzinājās savam gaišajam un gandrīz diženajam «es».

Un kādu dienu Džolijs ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņā izraisīja ārkārtīgu sašutumu — divus jātniekus parka klajumā netālu no Hemgeitas, pie kam jātniece kreisajā pusē noteikti bija Holija savā sudrabainajā aidiniekā un jātnieks labajā pusē tikpat noteikti bija «āksts» Vals Dārtijs. Pirmā doma Džoliju mudināja piesteigties viņiem klāt un noprasīt, ko tas nozīmē, pavēlēt puisim «pazust» un vest Holiju mājās. Otrā brīdināja, ka viņš nonāktu muļķa lomā, ja viņi nepaklausītu. Viņš aizjāja aiz koka, taču tad saprata, ka tikpat neiespējami ir viņus izspiegot. Neatlika nekas cits kā doties mājup un nogaidīt māsas pārnākšanu! Aizlavīties projām ar šo vējagrābsli! Viņš nevarēja apspriesties ar Džūnu, jo tā šorīt bija aizbraukusi ar Ēriku Kobliju un visu tā varzu. Bet tēvs vēl joprojām atradās «pretīgajā Parīzē». Džolijs juta, ka šis nu noteikti bija viens no tiem mirkļiem, kuriem viņš tik cītīgi bija rūdījies skolā, kad kopā ar kādu zēnu, vārdā Brentu, bieži aizdedzinājuši avīzes un nolikuši tās istabas vidū, lai pieradinātos briesmu brīžos izturēties aukstasinīgi. Bet viņš nepavisam nejutās aukstasinīgs, gaidot māsu staļļu pagalmā un izklaidīgi glaudot veco Baltazaru, kas gurdi kā vecs, tukls mūks un sērīgi, ilgodamies pēc sava saimnieka, pacēla purnu, aiz pateicības par šo uzmanību elsdams. Pagāja pusstunda, līdz Holija pārradās pietvīkusi un daudz daiļāka nekā viņai vispār bija tiesības izskatīties. Viņš redzēja, ka māsa viņam uzmet ātru skatienu — vainīgu, protams, — tad sekoja viņai mājā un, paņemdams viņu zem rokas, ieveda telpā, kura reiz bija vectēva kabinets. Istaba, tagad maz lietota, abiem vēl joprojām bija mīļa neskaidro atmiņu tēla dēļ, kas viņiem saistījās ar sirsnību, garām, nokarenām, baltām ūsām, cigāru smaržu un smiekliem. Šeit Džolijs agrā bērnībā, kad vēl neapmeklēja skolu, cīkstējās ar vectēvu, kuram pat astoņdesmit gadu vecumā patika izmēģināt spēkus. Šeit Holija, uzmetusies uz krēsla sānu atzveltnes, atglaudījusi sudrabainās sprogas aiz auss, kurā vēlējās iečukstēt noslēpumus. Pa šīm stiklotajām durvīm viņi visi trīs neskaitāmas reizes steidzās uz laukumiņu spēlēt kriketu un vēl kādu citu rotaļu, ko sauca par «Vopsiju duzlu», kuru neviens cits neprata un kurā vecais Džolions ļoti sakarsa. Šeit Holija reiz vasaras naktī atnāca naktskrekliņā, ļauna sapņa izbiedēta, lai atgūtos no izbīļa. Un šurp kādu dienu atsūtīja Džoliju, kad tas dienas gaitas uzsācis tik nerātni, ka Mademoisell Bosai brokastīm noliktajā, gluži svaigajā olā iebēris ogļskābo magnēziju, pastrādādams vēl citus nedarbus; un šeit (tēva prombūtnē) norisinājās šāds dialogs:

— Tā, puisīt, nedrīkst.

— Jā, bet viņa man iesita pļauku, vectētiņ, — tāpēc es viņai arī, un tad viņa man vēlreiz.

— Sist sievieti? Tas nemaz neklājas! Un vai tu viņai lūdzi piedošanu?

—   Vēl ne.

—   Tad tev jāiet un jālūdz tūlīt. Nāc, iesim.

— Bet, vectētiņ, viņa iesāka, un viņa mani sita divreiz, es viņai tikai vienu.

—   Draudziņ, tas ir kaut kas gluži nedzirdēts.

—   Jā, bet viņa dusmojās un es ne.

—   Nāc.

—   Tad nāc tu arī, vectētiņ.

—   Labi — tikai šoreiz.

Un tad viņi roku rokā gājuši.

Un tieši šurpu, — kur Vaverlija* romāni un Bairona darbi, Gibona «Romas impērija»* un Humbolta «Kosmoss»*, bronzas priekšmeti uz kamīna dzegas un eļļas glezniecības šedevrs «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā» atradās savā vietās neatvairāmi kā liktenis un kur, likās, vecais Džolions vēl joprojām sēž sakrustotām kājām atzveltnes krēslā un pāri avīzei «The Times» redzama viņa gudrā piere un dziļi iegrimušās, nopietnās acis, — tieši šurp viņi nāca, šie abi mazbērni. Un Džolijs teica:

— Es tevi redzēju kopā ar to resgali parkā. Redzēdams māsas vaigus piesarkstam, viņš izjuta zināmu gandarījumu; viņai vajadzēja kaunēties!

— Un tad? — Holija jautāja.

Džolijs bija pārsteigts. To viņš nebija gaidījis.

— Vai tu arī zini, — viņš svarīgi teica, — ka tas mani pēdējā semestrī nosauca par «burofilu»? Man ar viņu bija jākaujas.

— Kurš uzvarēja?

Džolijam gribējās atbildēt: «Es gandrīz…»— taču tas viņam likās zem viņa goda.

—   Klausies, — viņš teica, — ko tas viss nozīmē? Nesakot nevienam ne vārda!

—   Kāpēc man to vajadzēja? Tēva nav mājās; kāpēc lai mēs abi ar Valu neizjātu?

—   Tev jādodas izjādēs ar mani. Viņš, manuprāt, ir šausmīgs gaisagrābslis.

Holija sašutumā nobāla.

— Nav vis! Tu pats esi vainīgs, ja nevari viņu ieredzēt.

Un, aizsteigusies brālim garām, viņa izgāja no istabas, atstādama brāli vienu, stingu skatienu veramies bruņurupuča mugurā sēdošajā Venērā, kuru līdz šim bija aizsegusi māsas tumšā galviņa ar mīksta filca jātnieces cepurīti. Džolijs jutās neparasti uzbudināts, satriekts līdz savas jauneklīgās sirds dziļumiem. Pārākums, ko viņš bija apzinājies visu mūžu, nu gulēja sadragāts pie viņa kājām. Viņš nostājās pie Venēras un mehāniski vērās bruņurupucī. Kāpēc viņš nevarēja ciest Valu Dārtiju? To viņš nespēja izskaidrot. Nepazīdams dzimtas vēsturi, zinādams tikai kaut ko nenoteiktu par ģimenes naidu, kurš bija sācies pirms trīspadsmit gadiem, kad Bozinijs kļuvis neuzticīgs Džūnai Soumsa sievas dēļ, faktiski, nevarēdams teikt neko ļaunu par Valu, Džolijs jutās samulsis. Viņš, gluži vienkārši, Valu necieta. Bet jautājums tomēr bija: ko lai tagad dara? Vals Dārtijs, tiesa kas tiesa, bija viņa trešā auguma brālēns, bet Holijai neklājas saieties ar to. Bet «nodot», ko viņš nejauši uzzināja, — tas bija pret viņa pārliecību. Šīs dilemmas mocīts, Džolijs aizgāja līdz vectēva atzveltnim, apsēdās tajā un sakrustoja kājas. Zeme slīga tumsā, kamēr viņš te sēdēja, lūkodamies ārā pa augsto logu uz veco ozolu, kas, liels un varens arī bez lapotnes, lēnām pārvērtās tikai par tumšu ēnu aizvien dziļāk sabiezējušajā krēslā.

«Vectētiņ!» Džolijs bez jebkādas sakarības nodomāja un izņēma savu pulksteni. Viņš nevarēja saskatīt rādītājus, bet iedarbināja skandētāju. «Jau pieci!» Tas bija vectētiņa pirmais zelta kabatas pulkstenis, laika rituma gludi noberzts — viss gravējums izzudis — un daudzu kritienu pēdu apzīmogots. Tā skaņa bija kā klusa balss no zelta laikmeta, kad viņi no Londonas Sentdžonsvudas pirmo reizi ieradās šajā namā — atbrauca šurp kopā ar vectēvu viņa karietē un gandrīz tūdaļ pārņēma savā īpašumā kokus. Kokus, kuros varēja kāpelēt, kamēr vectēvs lejā aplaistīja ģerāniju dobes! Ko nu darīt? Rakstīt tēvam, lai viņš brauc mājās? Uzticēties Džūnai? — bet viņa bija tik…tik neapvaldīta. Nedarīt neko un paļauties uz laimi? Galu galā brīvdienas drīz cauri. Aiziet pie Vala un to brīdināt? Bet kā uzzināt puiša adresi? Holija viņam to neteiks! Īsts labirints, īsts iespējamību jūklis! Džolijs aizdedzināja cigareti. Kad viņš to līdz pusei bija izsmēķējis, piere noskaidrojās, it kā to būtu maigi noglāstījusi vāja, vecīga roka, un ausī kāds likās čukstam: «Nedari nekā, esi mīļš pret Holiju, esi mīļš pret viņu, manu puisīti» un Džolijs atviegloti nopūtās, izpūzdams dūmus caur degunu…

Bet augšā savā istabā, jājamtērpu noģērbusi, Holija vēl sēdēja ar sadrūmušu pieri.

— Nav vis…nav vis! — bija vārdi, ko viņas lūpas nemitīgi čukstēja.

VI DŽOLIONS SVĀRSTĀS

Džoliona pastāvīgā apmešanās vieta Parīzē bija maza, klusa viesnīca virs kāda plaši pazīstama restorāna Senlazāra stacijas tuvumā. Viņam riebās savieši Forsaiti ārzemēs; apstulbuši kā zivis uz sauszemes, tie skraidīja apkārt pa vienīgo ierasto maršrutu — operu, Rivolī ielu*, Mulenrūžu*. Jau šo ļaužu izskats vien, kas liecināja, ka tie vēlas, cik ātri vien iespējams, atrasties atkal kaut kur citur, kaitināja Džolionu. Bet neviens Forsaits netuvojās viņa paslēptuvei, kur guļamistabas kamīnā sprakšķēja degoša malka un kafija bija lieliska. Džolionam Parīze patika visvairāk ziemā. Sīvie malkas dūmi un ceptu kastaņu smarža, spožo, gaišo ziemas dienu saules skarbums, saltai ziemai spītējošās ielas kafejnīcas, pašapzinīgā, mundrā bulvāru publika, — tas viss viņam rādīja, ka ziemā Parīzei ir dvēsele, kura, gājputnam līdzīga, vasaras vidū aizlaižas.

Džolions runāja labi franciski, viņam bija daži draugi, viņš zināja mazus lokāliņus, kur varēja labi paēst un interesantus tipus novērot. Parīzē viņu pārņēma filozofisks noskaņojums, ironija kļuva asāka; šeit dzīvei radās liega, bezmērķa jēga; tā pārvērtās par brīnumainu smaržu virpuli, gaismas stariem cauraustu tumsu.

Kad Džolions decembra pirmajās dienās nolēma braukt uz Parīzi, tad vēl tālu bija no domas, ka to darīt viņu mudina apziņa, ka tur atrodas Irēna. Bet viņš Pa rīzē nebija nodzīvojis ne divas dienas, kad atskārta, ka vēlēšanās satikt Irēnu būtībā bija galvenais iemesls. Anglijā cilvēks nemēdz atzīties savās jūtās. Viņš bija domājis, ka būtu gluži derīgi apspriesties ar Irēnu par viņas dzīvokļa izīrēšanas un citiem jautājumiem, bet Parīzē viņš visu uzreiz saprata labāk. Pār pilsētu valdīja kāda burvība. Trešajā dienā Džolions Irēnai aizrakstīja vēstuli un saņēma atbildi, kas lika viņam nodrebēt priecīgā satraukumā:

Mīļo Džolion!

Būšu bezgala laimīga, Jūs satiekot.

Irēna.

Mirdzoši saulainā dienā viņš posās ceļā uz Irēnas viesnīcu tādā noskaņojumā, kādā bieži bija gājis, lai skatītu iemīļotu gleznu. Neviena sieviete, cik vien Džolions varēja atcerēties, viņā nekad nebija modinājusi šīs neparasti tīksmās un tomēr bezpersoniskās jūtas. Viņš devās turp brītiņu pasēdēt, pamielot acis un aiziet, neiepazinis Irēnu tuvāk, bet gatavs nākt un mielot acis atkal rītdien. Tādā noskaņojumā viņš bija, kad upes krastmalas klusās viesnīcas mazajā, izbalējušajā,, rotaļīgi iekārtotajā viesistabā ienāca Irēna, tiklīdz izsūtāmais zēns, pieteicis: «Madame,» — pazuda. Viņas seja, smaids, stāja — viss bija tieši tāds, kādu viņš sev bija iztēlojies, un vaibstu izteiksme atklāti pauda: «Draugs!»

— Sveika! — viņš teica. — Kādas nu ziņas, nabaga trimdiniece? — viņš jautāja.

—      Nekādas.

—      Par Soumsu nedzird?

—      Nē.

— Es izīrēju jūsu dzīvokli un, kā jau labs pārvaldnieks, atvedu jums drusku naudas. Kā jums patīk Parīze?

Irēnu šādi izprašņājot, viņam šķita, ka nekad nav redzējis tik skaisti un izteiksmīgi veidotas lūpas, apakšējā izliecās mazliet augšup, augšējās vienā kaktiņā manāma tikko jaušama bedrīte. Likās, it kā viņš atklātu sievieti, kas līdz šim bijusi līdzīga liegai, apgarotai statujai, par ko jūsmojis gandrīz bezpersoniski. Irēna atzinās, ka Parīzē vienai dzīvot esot pagrūti; tomēr Parīze — tik pārpilnа savas kūsājošās dzīves, ka tā viņu visumā apdraud tikpat maz kā tuksnesis. Turklāt patlaban angļus šeit nemīlot.

— Attiecībā uz jums tas tā laikam.nebūs, — Džolions izmeta. — Jūs frančiem droši vien patīkat.

— Tam savi mīnusi. Džolions pamāja ar galvu.

— Tad ļaujiet man jums parādīt Parīzi, kamēr te būšu. Sāksim ar rītdienu. Un tagad iesim kopā paēst manā iemīļotajā restorānā un pēc tam uz Komisko operu.

Tā viņi sāka ik dienas satikties.

Džolions drīz nāca pie atziņas, ka cilvēkam, kas tiecas saglabāt jūtu līdzsvaru, Parīze ir vienīgā vieta, kur iespējams uzturēt draudzīgas attiecības ar daiļu sievieti. Pār Džolionu nāca it kā apskaidrība, kas kā putns gavilēja: «Elle est ton rкve![15] elle est ton rкve!» brīžiem tas viņam likās dabisks, brīžiem smieklīgs … smags vēlīnās aizraušanās gadījums. No sabiedrības reiz izstumts, viņš kopš tā brīža nekad vairs nebija īsti rēķinājies ar konvencionālajām morāles prasībām; taču doma par mīlu, kurai viņa nekad nespētu atbildēt ar pretjūtām, — un kā gan lai viņa to iespētu, ņemot vērā viņa vecumu? — netika tālāk par viņa zemapziņu. Turklāt viņš bija gluži sašutis viņas tukšās, vientuļās dzīves dēļ. Redzēdams, ka viņa sabiedrība Irēnai tīkama, ka mazās pastaigas viņai sagādā acīm redzamu prieku, Džolions sirsnīgi centās nedarīt un neteikt neko tādu, kas šo prieku varētu izpostīt. Līdzīgi nokaltušam ziedam, kas uzsūc sevī ūdeni, tā, viņam likās, Irēna izjuta viņa draudzību. Cik varēja noprast, viņas adresi nezināja neviens, izņemot Džolionu, Irēnu Parīzē nepazina neviens, Džolionu — retais, tāpēc viņiem nevajadzēja slēpt savas pastaigas, sarunas, kopējās pusdienas un koncertu un gleznu galeriju apmeklējumus, izbraucienus uz Versaļu*, Senklū* un pat Fontenblo*. Un laiks skrēja — aizritēja viens no tiem iespaidu pārpilnajiem mēnešiem, kam nav ne pagātnes, ne nākotnes. Kas viņam jaunības dienās būtu bijusi brāzmaina kaisle, tagad bija varbūt tikpat dziļas jūtas, tikai jūsma, bezcerība un bruņnieciskums padarīja tās daudz maigākas un biedriskākas, vismaz, kamēr Irēna atradās viņam blakus smaidoša un laimīga šajā draudzībā un viņam likās arvien skaistāka un garīgi tuvāka: jo viņas dzīves izpratne, balstīdamās vairāk uz jūtām nekā uz prāta slēdzieniem, šķita apbrīnojami harmonējam ar viņa paša ironiski skeptisko, pret skaistumu jūtīgo, gandrīz aizrautīgi cilvēcisko un iecietīgo dzīves uztveri, tomēr Irēnā palaikam bija samanāma neapzināta nepiekāpība, kas Džolionam, kā vīrietim, piemita mazāk. Un visā šī kopīgi pavadītā mēneša laikā Džolions nekad pilnīgi neatbrīvojās no jūtām, ar kādām viņš bija devies pirmajā dienā vizītē pie viņas kā pie iemīļota mākslas darba, — no gandrīz bezpersoniskām ilgām. Domas par nākotni — šo nepielūdzamo tagadnes turpinājumu — viņš centās atvairīt aiz bailēm zaudēt savu netraucēto bezrūpību; bet viņš kala plānus, kā atjaunot šos brīžus citās, vēl jaukākās vietās, kur saule svilina un ir daudz svešāda, ko redzēt un gleznot. Beigas pienāca pēkšņi līdz ar divdesmitajā janvārī saņemto telegrammu:

Pieteicos brīvprātīgo kavalērijā.

Džolijs.

Džolions to saņēma tieši brīdī, kad devās ceļā, lai satiktos ar Irēnu Luvrā. Šī vēsts lika viņam atģisties. Kamēr viņš šeit nodevās dīkiem sapņojumiem, viņa zēns, kura skolotājam un padomdevējam viņam vajadzēja būt, spēris šo drosmīgo soli pretī briesmām, varbūt pat nāvei. Līdz dvēseles dziļumiem satraukts, viņš pēkšņi saprata, cik spēcīgi Irēna pārņēmusi visu viņa būtni. Saites, kuras viņus abus vienoja, — jo tās bija saites, — šķiršanās draudu ēnā vairs nebija bezpersoniskas. Džolions saprata, ka rāmais, kopīgi izjusta daiļuma prieks uz visiem laikiem beidzies. Viņš redzēja savas jūtas, kādas tās bija — apmātībai līdzīgas. Smieklīgas varbūt, taču tik patiesas, ka agrāk vai vēlāk tās būtu izlauzušās uz āru. Taču šobrīd, tā viņam vismaz likās, viņš nevarēja un nedrīkstēja tās atklāt. Tam nepielūdzami ceļā stāvēja ziņa par Džoliju. Džolions lepojās ar šo zēna soli, lepojās ar dēlu, kas dodas cīņā par dzimteni; «Melnā nedēļa» bija ietekmējusi arī Džoliona burofila noskaņojumu.

Un tādējādi beigas bija iestājušās ātrāk par sākumu! Kāda laime, ka viņš nekad neko nebija ļāvis manīt!

Kad Džolions iegāja muzejā, Irēna, liega, neapzināti smaidot, bija iegrimusi gleznas «Madonna grotā»* aplūkošanā. «Vai man no visa tā jāatsakās?» viņš nodomāja. «Tas būtu kaut kas pretdabisks, kamēr viņa atļauj sevī lūkoties.» Nepamanīts viņš stāvēja un vēroja Irēnu, cenzdamies uzsūkt sevī viņas tēlu, apskauzdams gleznu, kurā viņa tik ilgi iedziļinājās. Divas reizes viņa pagrieza galvu uz ieeju, un viņš nosprieda: «Tas domāts man.» Beidzot viņš piegāja klāt.

— Skatieties! — viņš teica.

Viņa lasīja telegrammu, un Džolions dzirdēja viņu nopūšamies.

Arī šī nopūta domāta viņam! Viņa stāvoklis bija tiešām drausmīgs! Ja viņš gribēja palikt uzticīgs dēlam, viņam vajadzēja Irēnai tikai paspiest roku un aiziet. Ja gribēja palikt uzticīgs jūtām sirdī, tad vajadzēja viņai vismaz pateikt, kas tās par jūtām. Vai viņa varēja, vai gribēja saprast, kāpēc viņš klusēdams veras gleznā?

— Man laikam gan tūlīt jābrauc mājās, —viņš beidzot izmocīja, — man visa tā ļoti pietrūks.

— Man arī, bet jums, protams, jābrauc.

— Nu, tātad! — teica Džolions, sniedzot roku. Sastopot Irēnas skatienu, jūtu uzbangojums Džolionu gandrīz uzveica.

— Tāda ir dzīve! — viņš teica. — Rūpējieties par sevi, mīļā!

Rokas un kājas viņam šķita pamirušas, it kā smadzenes atteiktos aizvest viņu prom no Irēnas. Durvīs viņš redzēja to paceļam roku un ar pirkstiem pieskaramies lūpām. Viņš svinīgi pacēla cepuri un vairs neatskatījās.

VII DĀRTIJU LIETA

Dārtiju lieta, kuras mērķis bija atjaunot laulības kopdzīvi, kas Vinifredas sirdi pildīja ar dziļām šaubām, likumā noliktajam termiņam dilstot, tuvojās caurskatīšanas dienai. Tās kārta vēl nebija pienākusi, kad sākās tiesas ziemsvētku laika pārtraukums; bet, sēdēm atkal sākoties, lieta sarakstā figurēja kā trešā. Šogad Vinifreda ziemsvētkus pavadīja sabiedriskāk nekā parasti, visas šīs nepatikšanas dziļi noslēpusi savās stipri atsegtajās krūtīs. Šajos svētkos Džeimss Vinifredu apveltīja sevišķi devīgi, apliecinādams līdz ar to savu atzinību un apmierinātību par meitas gaidāmo šķiršanos no šī «nelieša» — šīs jūtas viņa veco sirdi saviļņoja, bet vecās lūpas tās nespēja izteikt.

Salīdzinājumā ar Dārtija pazušanu konsolu krišanās bija samērā nenozīmīga; un attieksmē uz skandālu jāsaka, ka dziļais riebums, ko vecais vīrs izjuta pret šo zelli, un pieaugošās priekšrocības, kuras privātīpašums ieguva pār reputāciju, katrā īstā Forsaitā, kas gatavojas atstāt pasauli, — palīdzēja pasargāt prātu no uztraukuma pilnas prāvas, ko visi (izņemot viņu pašu) cītīgi vairījās pieminēt. Visvairāk tomēr viņu, kā juristu un tēvu, satrauca bailes, kaut tikai Dārtijs pēkšņi neiedomātos atgriezties un paklausīt tiesas uzaicinājumam. Tas tik būtu skaisti! Bailes viņu krimta tik ļoti, ka, aplaimodams Vinifredu ar lielu ziemsvētku čeku, Džeimss sacīja: — Tas galvenā kārtām bēglim, lai atturētu viņu atgriezties.

Tā, protams, bija vējā aizlaista nauda, taču tomēr zināms nodrošinājums pret bankrotu, kas viņam vairs nedraudēs, ja tikai izdotos meitas laulību šķirt. Un viņš nemitīgi mocīja Vinifredu ar jautājumiem, līdz viņai izdevās pārliecināt tēvu, ka nauda aizsūtīta. Nabadzīte! — cik lielas mokas viņai maksāja aizsūtīt naudu, lai tā nonāktu «šī subjekta» kabatā. Soumss, to uzzinājis, kratīja galvu. Te taču nebija darīšana ar Forsaitu, kurš skaidri apjēdz, ko grib. Nezinot, kā Dārtijam klājas, tas bija ļoti riskants solis. Taču tiesā tas atstās labu iespaidu. Viņš parūpēsies, lai Drīmers to uzsvērtu,

— Interesanti, — Soumss pēkšņi izmeta, — kurp balets dosies no Argentīnas? — nekad nepalaizdams garām izdevību to atgādināt, jo zināja, ka Vinifredas vājība vēl bija joprojām, ja arī ne Dārtijs, tad vismaz nevēlēšanās viņu publiski kompromitēt. Lai gan Soumss nelabprāt izrādīja apbrīnu, viņš tomēr atzina, ka māsa izturējās tiešām lieliski pret bērniem, kuri kā putnēni, muti atplētuši, gaidīja ziņas par tēvu, — turklāt Imodžinu tieši vajadzēja ievest sabiedrībā, un Vals visa ši gadījuma dēļ nervozēja. Soumss manīja, ka šai aferā galvenā loma piederēja Valam, kuru Vinifreda mīlēja vairāk par visiem pārējiem, bērniem. Ja puikam tikai ienāktu prātā, viņš varētu izjaukt laulības šķiršanu. Tāpēc Soumss ļoti uzmanīgi raudzījās uz to, lai māsas dēla ausīs nenokļūtu ziņas par tiesas iepriekšēju izmeklēšanu. Viņš darīja vēl vairāk. Uzaicināja māsas dēlu uz brokastīm «Remove» klubā un, kad Vals aizsmēķēja cigāru, pievērsās tematam, kurš, kā viņš zināja, pašlaik zēna sirdij bija vistuvākais.

— Es dzirdēju, — Soumss ierunājās, — ka tu nodomājis Oksfordā spēlēt polo.

Vala poza kļuva mazāk nevērīga.

— Protams, — viņš atbildēja.

— Nu redzi, — turpināja Soumss, — tas ir ļoti dārgs prieks. Tavs vectēvs, domājams, tam nepiekritīs, kamēr nebūs pārliecinājies, ka viņam nedraud naudas izspiešana no citas puses. — Un viņš apklusa, lai redzētu, vai zēns sapratis vārdu nozīmi.

Vala tumšās, biezās skropstas paslēpa acis, bet lielā mute mazliet saviebās, un viņš nomurmināja:

— Tu laikam domā tēti!

— Jā, — apstiprināja Soumss. — Baidos, ka viss būs atkarīgs no tā, vai viņš turpmāk būs vectēvam par nastu vai ne, — un neteica vairs neko, ļaudams zēna prātam pakavēties pie teiktā.

Bet Vala prāts šajās dienās kavējās pie sudrabaini palsā zirdziņa un meitenes tā mugurā. Kaut Krums mita pilsētā un varētu viņu iepazīstināt ar Sintiju Darku, ja vien viņš palūgtu, Vals nelūdza; viņš pat vairījās Kruma un dzīvoja sev pašam neparastu dzīvi, izņemot saskari ar skroderiem un īrēto staļļu rēķiniem. Mātei, māsām un jaunākajam brālim šķita, ka Vals šo brīvlaiku pavada, «satiekoties ar draugiem», un vakaros kvern miegaini mājās. Un, lai aicinātu viņu kurp aicinādami, dienā viņi saņēma tikai vienu atbildi: «Diemžēl, norunāju satikties ar draugu,» — un Valam vajadzēja izdomāt visneiespējamākos ieganstus, lai jājamtērpā nepamanīts izietu no mājām un atkal atgrieztos, līdz kamēr viņam, par Āža kluba biedru kļuvušam, radās iespēja drēbes aizgādāt tur, kur viņš, neviena neredzēts, varēja pārģērbties un īrēta zirga mugurā aizjāt uz Ričmondas parku. Savas augošās jūtas viņš svēti glabāja sevī. Ne par ko uz pasaules viņš nebūtu bildis ne pušplēsta vārdiņa «draugiem», ar kuriem nemaz nedomāja «satikties», par to, kas no viņu un viņa paša viedokļa bija tik smieklīgi. Bet Vals nekā nevarēja darīt, ka viņam tādēļ zuda patika uz visu citu. Šīs jūtas nostājās starp viņu un pieņemtajām jaunekļu izpriecām — kuri beidzot kļuvuši patstāvīgi, — padarot viņu Kruma acīs par «piena puiku». Vala vienīgā vēlēšanās bija apģērbt nesen pašūto jauno jājamtērpu un aizzagties prom uz Robinhilgeitu, kur drīz graciozā gaitā parādījās sudrabainais aidinieks ar slaido, tumšmataino jātnieci. Un tad abi kopā viens otram blakus mēdza izjāt pa kailiem klajumiem, daudz nerunādami, brīžiem auļodami un brīžiem sadodamies rokās. Vakaros Valu ne vienreiz vien atklātības uzplūdu mirkļos pārņēma kārdinājums atzīties mātei, ka biklā, jaukā māsīca savaldzinājusi viņa sirdi un izpostījusi viņam «dzīvi». Bet viņu atturēja rūgtā pieredze, ka cilvēki, kas vecāki par trīsdesmit pieciem gadiem, visu tikai samaitā. Tāpēc Vals galu galā samierinājās ar domu, ka viņam jānobeidz augstskola un viņai «jāieiet sabiedrībā», pirms viņi varēs apprecēties; tātad kāpēc visu sarežģīt, ja vien ir iespēja tikties ar Holiju? Māsas ir netaktiski un neciešami radījumi, brālis vēl sliktāks; tāpēc viņam nebija neviena, kam uzticēties, un piedevām šī riebīgā laulības šķiršanas prāva! Ai, nelaime, ka cilvēkam tāds uzvārds, kāda citiem ļaudīm nav! Ja viņš sauktos kaut «Gordons», «Skots», «Hovards» vai kaut citā parastā uzvārdā! Bet Dārtijs — visā adresu grāmatā nebija otra tāda! Tikpat lielas iespējas būtu palikt nepamanītam ar uzvārdu Morkins! Un tā viss gāja Savu gaitu, līdz kādā dienā janvāra vidū sudrabainais aidinieks un jātniece satikšanās vietā neieradās. Aukstumā gaidīdams, Vals prātoja, vai nederētu aizjāt uz Holijas mājām. Bet tur varētu būt Džolijs, un vēl joprojām svaiga bija atmiņa par neglīto sadursmi. Cilvēks taču nevarēja mūždien kauties ar viņas brāli! Tāpēc Vals nomāktā garastāvoklī atgriezās pilsētā un pavadīja vakaru, drūmās domās nogrimis.

Nākamajā rītā viņš, brokastis ēdot, ievēroja, ka māte apvilkusi neparastu tērpu un uzlikusi galvā cepuri. Tērps bija melns ar spilgti zilu vizmu, cepure melna un liela — māte izskatījās neparasti glīta. Bet, kad viņa pēc brokastīm teica: «Panāc šurp, Val,» — un ieveda viņu viesistabā, viņam tūlīt uzmācās ļauna nojauta. Vinifreda rūpīgi aizvēra durvis un pielika pie lūpām kabatas lakatiņu, ieelpodama Parmas vijolīšu parfīmu, ar kuru tas bija sasmaržināts, un Vals gudroja: «Varbūt viņa uzzinājusi kaut ko par Holiju?»

Mātes balss viņu iztraucēja:

—       Vai tu man neparādītu kādu laipnību, puisīt? Vals šaubīdamies smaidīja.

—       Vai tu nenāksi man šorīt līdzi…

— Man jāsatiekas… — Vals iesāka, taču kaut kas mātes sejā lika viņam apklust. — Vai tiešām, — viņš atsāka, — tu taču negribēsi…

— Jā, man šorīt jāierodas tiesā.

Jau!… klāt šī sasodītā jezga, kuru viņš gandrīz bija paspējis aizmirst, jo neviens par to nekad neieminējās. Dziļas pašnožēlas pārņemts, Vals stāvēja, skrubinādams ādu no pirkstu galiem. Bet, pamanījis mātes drebošās lūpas, impulsīvi sacīja:

— Labi, māt, nākšu. Necilvēki!

Kādus necilvēkus viņš domāja, to pats nezināja, bet intonācija precīzi atbilda viņu abu noskaņojumam un atjaunoja zināmu garīgu līdzsvaru.

— Domāju, ka man labāk uzģērbt vizītsvārkus, — Vals murmināja, aizsteigdamies uz savu istabu. Viņš uzvilka vizītsvārkus, aplika augstāku apkaklīti, iesprauda kaklasaitē pērli un, klusībā lādēdamies, uzāva vissmalkākās pelēkās getras. Aplūkodams sevi spogulī, noteica: «Lai jupis mani parauj, ja parādu, kā man ap dūšu!» — un devās lejup.

Pie namdurvīm jau gaidīja vectēva kariete un māte, kas, kažokādās ietinusies, izskatījās tā, it kā dotos uz pieņemšanu pie pilsētas mēra. Slēgtajā karietē abi apsēdās viens otram blakus, un visa brauciena laikā Vals tikai vienu pašu reizi ieminējās par gaidāmo notikumu:

— Tur taču nekā neminēs par pērlēm, vai ne? Vinifredas uzroča baltās, pūkainās astītes ietrīcējās.

— Ak nē, — viņa atbildēja. — šodien viss būs gluži nevainīgi. Vecmāmiņa arī gribēja nākt līdzi, bet es nejāvu. Es iedomājos, ka tu mani varētu pavadīt. Tu izskaties tik glīts, Vai. Uzvelc tikai mugurpusē apkaklīti mazliet augstāk — tā, nu ir labi.

— Ja viņi domā tevi iebiedēt… — Vals iesāka. — Nē! To nedarīs. Būšu ļoti vēsa. Tā ir vienīgā iespēja.

—       Man taču nevajadzēs liecināt?

—       Nē, mīļais, viss nokārtots. — Un viņa papliķēja dēla roku. Apņēmīgā sejas izteiksme, ko māte rādīja, apklusināja nemieru Vala krūtīs; un viņš kavēja sev laiku, novilkdams un uzvilkdams cimdus. Tikai nupat viņš pamanīja, ka paņēmis ar getrām nesaskanīgu cimdu pāri; vajadzēja būt pelēkiem, bet tie bija tumši brūnas zamšādas. Vals nevarēja izšķirties, vai paturēt tos rokās vai ne. Galamērķi viņi sasniedza tūlīt pēc desmitiem. Vals bija pirmo reizi tiesas palātā, un ēka uz viņu tūdaļ atstāja lielu iespaidu.

—       Nudien, — viņš izgrūda, ieiedams kopā ar māti vestibilā, — te varētu ierīkot četrus piecus varenus tenisa laukumus!

Soumss viņus sagaidīja pie kāpnēm.

— Nu jūs klāt! — viņš teica nesarokojoties, it kā šajā intīmajā gadījumā šāda formalitāte būtu gluži lieka. — Mēs pie Heperlija Brauna, zāle Nr. 1. Mūsu lietu skatīs pirmo.

Vala krūtīs viļņojās sajūta, kāda viņu pārņēma kriketa spēlē, kad pienākusi viņa kārta sist, bet viņš spītīgi sekoja mātei un tēvocim, lūkodamies apkārt, cik vien maz iespējams, un klusībā nodomādams, ka te viss «sasmacis». Valam šķita, ka no visām pusēm blenž cilvēki, un viņš paraustīja Soumsu aiz piedurknes.

— Klausies, tēvoc, tu taču neļausi ienākt riebīgajiem avīžniekiem, vai ne?

Soumss uzmeta jauneklim iesānis tādu skatienu, kas savā laikā bija apklusinājis daudzus.

— Šeit, lūdzu, — viņš teica, — tev nav jānoģērbj kažoks, Vinifreda.

Vals iegāja viņiem nopakaļus aizkaitināts un paceltu galvu. Šajā sasodītajā alā visi — bet ļaužu te bija krietni daudz — likās sēžam cits citam klēpī, kaut patiesībā tos šķīra sēdekļu atzveltnes. Valu pārņēma sajūta, ka tūdaļ visiem kopā jānogrimst akā. Tā tomēr bija tikai acumirkļa vīzija. To izraisīja sarkankoka iekārta, melnās mantijas, balto parūku plankumi, sejas un papīri, dīvainā slepenība un čuksti, kamēr viņš, pagriezis visiem muguru, apsēdās pirmajā rindā mātei blakus, nopriecādamies par viņas Pannas vijolīšu smaržu un pēdējo reizi novilkdams savus cimdus. Māte pavērās viņā. Pēkšņi Vals apjauta, ka viņš tai šeit blakus tiešām bija vajadzīgs un ka viņam visā šai notikumā zināma nozīme. Labi! Gan viņš tiem parādīs! Saslējis plecus, viņš sakrustoja kājas un nesatricināmā mierā raudzījās uz savām getrām. Taču tieši šai brīdī pa durvīm uz paaugstinājuma viņiem iepretī iznāca «vecs švīts» mantijā un tiesneša parūkā, izskatīdamies ārkārtīgi līdzīgs jocīgai, izkrāsotai sievietei, un Valam vajadzēja steidzīgi iztaisnot kājas un piecelties kopā ar visiem pārējiem.

— Dārtiju lieta!

Valam likās neizsakāmi pretīgi dzirdēt publiski izsaucam savu vārdu. Un, pēkšņi apjēgdams, ka tieši viņam aiz muguras kāds sāka stāstīt par viņa ģimeni, viņš pārvarēja sevi, lai pagrieztu seju un paskatītos parūkotajā večukā, kurš runāja it kā par deviņiem mēmajiem, — jocīgā, vecā ērmā, kādus viņam reizēm bija gadījies redzēt Pārkleinā pusdienās cītīgi sūcam portvīnu; tagad viņš zināja, kur «tos izrakņā». Lai būtu kā būdams, večuks likās gluži interesants, un Vals vēl turpinātu tajā blenzt, ja māte nepieskartos viņa elkonim. Piespiests lūkoties taisni savā priekšā, viņš skatienus tagad pievērsa tiesneša sejai. Kādas tiesības šim vecam «puikam» ar sarkastisko muti un šaudīgajām acīm jaukties viņa ģimenes privātās darīšanās — vai tam nebija tikpat daudz savējo, kuras laikam gan bija tikpat riebīgas? Un šajā brīdī Valā sāpēm līdzīgi iesmeldzās viss viņa dzimtai raksturīgais dziļi iesakņojies individuālisms. Balss aiz viņa muguras skandēja tālāk:

— Nesaskaņas naudas jautājumos… Izšķērdīga rīcība … atbildētājs («Kas par apzīmējumu! Vai ar to domāts tēvs?») — saspīlēta situācija… mistera Dārtija biežā prombūtne. Mana kliente gluži pamatoti, milords tam piekritīs, mēģināja minēto aizkavēt… karšu spēle un derības zirgu skriešanās sacīkstēs… («Kā tad,» nodomāja Vals, «pūt vien tālāk!») Krīze oktobra sākumā, kad atbildētājs rakstīja no kluba šo vēstuli… (Vals saslējās, un ausis viņam svila…) ierosinu ar attiecīgiem komentāriem nolasīt vēstījumu, ko rakstīja džentlmenis, kurš… teiksim, milord … bija iebaudījis krietnas pusdienas.

«Necilvēks!» Vals nodomāja, pietvīkdams vēl tumšāk. «Tu nesaņem algu, lai ņirgātos!»

— «Tev vairs neizdosies mani apvainot paša mājās. Rīt atstāju Angliju. Izspēlēts…» — tas ir izteiciens, milord, kas nav svešs to cilvēku mutē, kuriem dzīvē nav īsti veicies.

«Ūpis tāds!» Vals nodomāja un piesarka vēl tumšāk.

— «Man apnikuši tavi mūžīgie apvainojumi.» Mana kliente milordam pateiks, ka šie tā saucamie apvainojumi ir vārds «pēdīgais nelietis», ar kādu viņa to raksturoja, — kas minētajos apstākļos, atļaujos piezīmēt, ir ļoti maigs izteiciens.

Vals iesānis paskatījās uz mātes savaldīgo seju, kuras acīs bija vajāta dzīvnieka izteiksme. «Nabaga māte,» viņš nodomāja un pieskārās viņas elkonim. Balss viņa aizmugurē turpināja:

— «Es sāku jaunu dzīvi. — M. D.»

— Un nākamajā dienā, milord, atbildētājs aizbrauca ar tvaikoni «Tuskarora» uz Buenosairesu. Kopš tā brīža mums par viņu nav ziņu, izņemot telegrāfisku atteikumu par atbildi vēstulei, kuru mana kliente lielā izmisumā rakstīja nākamajā dienā, lūdzot viņu atgriezties. Ar jūsu atļauju, milord, palūgšu misis Dārtiju liecinieku solā.

Kad māte piecēlās, Valu pārņēma nevaldāma vēlēšanās arī piecelties un teikt: «Klausieties! Raudzīšos uz to, lai jūs izturaties pret viņu pieklājīgi!» Viņš tomēr apvaldījās, dzirdēja māti sakām: «Taisnību, visu taisnību un tikai taisnību,» — un pacēla skatienu. Viņa izskatījās lieliska savās zvērādās, lielo cepuri galvā, viegli pietvīkušiem vaigiem, mierīga, lietišķa. Un Vals lepojās ar māti, kas šādi nostājās visu šo «sasodīto likumsargu» priekšā. Sākās nopratināšana. Zinādams, ka šī procedūra ir tikai laulības šķiršanai paredzētā iepriekšējā izmeklēšana, Vals ar zināmu uzjautrinājumu sekoja jautājumiem, kuri tika formulēti tā, lai rastos iespaids, ka māte tiešām vēlas tēva atgriešanos. Valam šķita, ka «vecās parūkas pamatīgi tiek piespiestas pie sienas». Viņš tādēļ jutās ļoti neomulīgi, kad tiesnesis pēkšņi jautāja:

— Bet kāpēc jūsu vīrs jūs atstāja — ne jau tāpēc, ka jūs viņu nosaucāt par «pēdīgo nelieti», ko?

Vals redzēja, ka tēvocis, ne vaibsta nepakustinādams, vērsa acis uz liecinieku solu, dzirdēja papīru čaukstam sev aizmugurē, un nojauta viņam teica, ka gala iznākums apdraudēts. Vai tēvocis Soumss un vecis aizmugurē savārījuši putru? Mazliet vilcinādamās, māte atbildēja:

—       Nē, milord; viss vilkās jau krietni ilgu laiku.

—       Kas vilkās krietni ilgu laiku?

—       Mūsu nesaskaņas naudas jautājumos.

— Bet jūs viņam devāt naudu. Vai jums šķiet, ka viņš jūs pameta, lai savu stāvokli uzlabotu?

«Ir gan necilvēks! Vecs necilvēks, nekas cits kā necilvēks!» Vals pēkšņi nodomāja. «Tas jūt, kur suns aprakts — grib izkārpīt!» Un sirds Valam pamira. «Jā … ja tam izdosies, tad, protams, skaidri zinās, ka māte patiesībā nevēlas, lai tēvs atgriežas. Māte runāja atkal, šoreiz mazliet augstprātīgāk.

—       Nē, milord, bet redziet, es atteicos dot viņam vēl naudu. Pagāja krietns laiks, līdz viņš maniem vārdiem noticēja, taču beidzot noticēja… un kad viņš to darīja …

—       Saprotu, jūs atteicāt. Taču pēc tam jūs viņam tomēr sūtījāt naudu.

—       Milord, gribēju, lai viņš atgriežas.

—       Un jūs domājāt, ka tas viņu pamudinās atgriezties?

— Nezinu, milord, paklausīju sava tēva padomam. Kaut kas tiesneša sejā, papīra čaukstos aizmugurē un

veidā, kādā tēvocis pēkšņi pārmeta vienu kāju pār otru, teica Valam, ka māte devusi pareizu atbildi. «Veikli,» viņš nodomāja, «nudien viss vieni vienīgi kumēdiņi!» Tiesnesis atkal runāja:

— Vēl viens jautājums, misis Dārtija. Vai jūs savu vīru vēl mīlat?

Vala rokas, kas ļengani nokārās aiz muguras, sažņaudzās dūrēs. Kā šis tiesnesis tā piepeši uzdrošinās iejaukt personiskās jūtas? Piespiest māti atsegt sirdi, pateikt visu šo ļaužu priekšā to, ko pati varbūt nezina! Tas ir nepieklājīgi. Māte atbildēja. Diezgan klusi:

— Jā, milord.

Vals redzēja tiesnesi pamājam ar galvu. «Ak, kā man gribētos sadot vecajam ērmam pa pauri!» viņš negodbijīgi nodomāja, kad māte atgriezās savā vietā viņam blakus. Tad sekoja liecības par tēva aizbraukšanu un nemitīgo prombūtni, turklāt tās deva pat viena no pašu mājas kalponēm, kas Valam šķita kaut kas sevišķi zemisks; pēc tam runāja vēl un vēl, tīros niekus vien; līdz beidzot tiesnesis pasludināja lēmumu, ka kopdzīve atjaunojama, un visi piecēlās, lai aizietu. Ārā ejot, Vals gāja mātei nopakaļ, zodu izslējis, plakstus nolaidis, darīdams, ko spēja, lai rādītu, ka visus nicina. No niknā stinguma viņu gaitenī atmodināja mātes balss.

—       Tu izturējies brīnišķīgi, manu zēn. Tu man biji īsts atbalsts. Mēs abi ar tēvoci nu ieturēsim lenču.

—       Labi, — atbildēja Vals. — Tad man vēl laiks satikties ar draugu. — Un, strupi atvadījies, noskrēja zemē pa kāpnēm, un izsteidzās laukā. Ielēca ormanī un devās uz Āža klubu. Viņš domāja par Holiju un par to, kā rīkoties, pirms viņas brālis parādīs viņai rītdienas avīzē visu šo nebūšanu.

* * *

Kad Vals bija atstājis Soumsu un Vinifredu, tie devās uz Ceširčīzu. Soumss izraudzījās šo vietu, lai tur satiktos ar misteru Belbiju. Šajā agrajā priekšpusdienā viņi tur būs vieni, un Vinifredai likās gluži «amizanti» apskatīt šo plaši iecienīto senlaicīgo krodziņu. Viesmīlim par lielu vilšanos pasūtījuši vieglas brokastis, viņi, klusu ciezdami un atgūdamies no pusotras stundas ilgām publiskas spīdzināšanas mokām, gaidīja ēdiena atnešanu un mistera Belbija atnākšanu. Misters Belbijs parādījās tūlīt aiz sava deguna un tik priecīgs, cik viņi abi bija īgni.

Lieliski! Lēmums par kopdzīves atjaunošanu dabūts, ko nu vairs bēdāties!

—       Tā jau ir, — Soumss teica situācijai atbilstošā klusā balsī, — bet mums atkal būs jāsāk meklēt lietiskus pierādījumus. Šķiršanas prāvu droši vien vedīs tas pats tiesnesis, un izskatīsies visai muļķīgi, ja izrādīsies, ka laulības pārkāpums mums bija zināms jau pašā sākumā. Tiesneša jautājumi pietiekami skaidri liecināja, ka viņam šīs kopdzīves atjaunošanas numurs nepatika.

—       Phe! — izmeta misters Belbijs jautri. — Viņš to aizmirsīs! Jel iedomājieties, pa šo laiku viņam būs bijis simtiem laulības šķiršanas gadījumu. Turklāt šīs dienas precedents uzliek viņam par pienākumu jūsu laulību šķirt, ja liecības pietiekamas. Mēs neļausim viņam pat nojaust, ka misis Dārtija šo faktu zināja. Drīmers visu nostrādāja tik skaisti — viņam viss iznāca tik tēvišķīgi.

Soumss pamāja ar galvu.

— Un atļaujiet atzinību izteikt jums, misis Dārtija, — misters Belbijs turpināja, — jums iedzimts liecinieces talants. Nesatricināma kā klints.

Šai brīdī parādījās viesmīlis, žonglēdams uz vienas rokas trīs šķīvjus un sacīdams:

— Pasteidzos atnest sacepumu arī jums, ser. Šodien tajā daudz cīruļu.

Misters Belbijs viesmīļa tālredzību apsveica, atzinīgi pamājot ar degunu. Bet Soumss un Vinifreda mulsiem skatiem noraudzījās pasūtītajās «vieglajās» brokastīs, kas sastāvēja no blīvas, brūnas masas, ko viņi uzmanīgi bakstīja ar dakšiņām cerībā izvilkt no tās gardos mazo dziedoņu cepetīšus. Tomēr, pievērsušies ēdienam, viņi konstatēja, ka ir daudz izsalkušāki, nekā domāja, un notiesāja visu porciju, piedzerdami klāt glāzi portvīna. Sarunas pievērsās karam. Soumss domāja, ka Leidismita kritīs un karš ilgs kādu gadu. Belbijs domāja, ka tas būs cauri vasarā. Abi bija vienās domās, ka nepieciešams lielāks karavīru skaits. Neatlika darīt neko citu kā karot līdz galīgajai uzvarai, jo tagad viss bija prestiža jautājums. Vinifreda novirzīja sarunu reālākā plāksnē, piezīmēdama, ka viņai negribētos, lai laulības šķiršanas prāva notiktu ātrāk par Oksfordas augstskolas vasaras brīvlaiku. Kad Vals tur atkal atgriezīsies, zēni visu jau būs piemirsuši, arī Londonas sezona* tad būs beigusies. Abi juristi Vinifredu ņēmās pārliecināt, ka vispirms jānogaida obligātais sešu mēnešu starplaiks — pēc tam, jo ātrāk, jo labāk.

Krodziņā tagad sāka ierasties publika, un viņi šķīrās; Soumss devās uz Sitiju, Belbijs uz tiesas palātu; Vinifreda aizbrauca ar ormani uz Pārkleinu, paziņot mātei, kā viņai bija klājies. Iznākums visumā šķita tik apmierinošs, ka likās ieteicami to pastāstīt Džeimsam, kurš nepalaida nevienu dienu, neteikdams, ka viņš nekā nezinot par Vinifredas darīšanām, nekā nevarot teikt. Tā kā Džeimsa dzīves ceļš tuvojās noslēgumam, pasaulīgie notikumi ieguva viņa acīs aizvien lielāku nozīmīgumu, it kā viņš domātu: «Jāizmanto laiks, kā nākas, un jāraizējas par visu; drīz man vairs nebūs nekā, par ko raizēties.»

Džeimss visu noklausījās ar nepatiku. Tas bija jaunmodīgs lietu izlemšanas veids, un viņš nekā nezināja! Bet viņš pasniedza Vinifredai čeku, teikdams:

— Tev, domājams, lieli izdevumi. Tev galvā jauna cepure. Kāpēc Vals nenāk mūs apciemot?

Vinifreda apsolīja drīz ierasties kopā ar dēlu pusdienās. Un, pārgājusi mājās, devās uz guļamistabu, kur varēja būt gluži viena. Tagad, kad vīrs bija uzaicināts atgriezties viņas aizbildnībā tāpēc, lai to uz visiem laikiem no viņas šķirtu, viņai gribējās pajautāt vēlreiz savai aizvainotai, vientuļai sirdij, ko īsti pati vēlas.

VIII IZAICINĀJUMS

No rīta laiks bija miglains, gandrīz salts, bet vēlāk sāka spīdēt saulīte, kad Vals lēnā riksī jāja uz Rohemptengeitu *, lai no turienes aulekšiem steigtos uz ierasto satikšanās vietu. Viņa garastāvoklis strauji uzlabojās. Neviens no šā rīta notikumiem nebija tik briesmīgs kā šī apkaunojošā iejaukšanās cilvēka personiskajā dzīvē. «Ja mēs būtu saderināti,» Vals nodomāja, «tad būtu vienalga, lai kas arī notiktu!» Viņš galu galā bija gluži tāds pats kā citi cilvēki, kuri peļ un nievā laulības dzīvi ar visām tās sekām, bet paši steidz apprecēties. Un Vals aulekšoja pāri Ričmondas parka nodzeltējušajam pērnajam zālājam, baidīdamies nonākt par vēlu. Bet satikšanās vietā viņš atkal bija viens, un Holijas otrreizējā neuzticība viņu drausmīgi satrauca. Viņš nevarēja atgriezties mājās to šodien neredzējis. Izjājis no parka, Vals devās uz Robinhilu. Viņš nevarēja lāgā izgudrot, pēc kā lai tur prasa. Iespējams, ka pārradies Holijas tēvs vai mājās ir māsa un brālis! Viņš tomēr nolēma riskēt un vispirms apvaicāties par visiem pēc kārtas, lai tad, ja viņam uzsmaidītu laime un neviena cita tur nebūtu, gluži dabiski, varētu prasīt pēc Holijas. Ja turpretim kāds no viņiem būtu mājās, nu tad «garām jāšanas» ieganstam jāglābj viņa gods.

— Mājās ir tikai mis Holija, ser.

— Ak! — pateicos. Vai drīkstu ievest savu zirgu stallī? Un vai jūs nepieteiktu — viņas brālēns misters Vals Dārtijs.

Kad Vals atgriezās, Holija atradās hallē, tumši pietvīkusi un bikla. Viņa aizveda Valu līdz telpas pretējam galam, un abi apsēdās uz plata sēdekļa pie loga.

— Es šausmīgi uztraucos, — Vals ierunājās klusā balsī. — Kas noticis?

—       Džolijs zina par mūsu izjādēm.

—       Vai viņš ir mājās?

—       Nē, bet es domāju, ka drīz būs.

—       Tad … — Vals izsaucās un pieliecies strauji satvēra viņas roku. Holija centās to atbrīvot, nevarēja un arī vairs nepūlējās, bet vērās Valā nopietnu skatienu.

—       Vispirmām kārtām, — viņš teica, — man tev jāpastāsta kaut kas par manu ģimeni. Mans tēvs, zini, vispār nav… gribu teikt… viņš pameta manu māti, un tagad mūsējie grib pieprasīt laulības šķiršanu; tāpēc viņam liek atgriezties, saproti. Rīt tu to lasīsi avīzē.

Holijas acis baiļu pilnā interesē kļuva gluži tumšas; viņas roka spieda Vala delnu. Bet Vals tagad bija iekvēlojies azartā, un viņš steidzīgi turpināja:

— Protams, šobrīd tam nav nekāda liela nozīme, taču, pirms viss būs cauri, tam laikam sava nozīme būs; laulības šķiršanas prāvas ir riebīgas, es tev saku. Man tev to vajadzēja pateikt, tāpēc… tāpēc … ka tev jāzina … ja… — un Vals sastomījās, lūkodamies viņas skumju pilnajās acīs, — ja… ja tu būtu tik laba un mani iemīlētu, Holij. Es tevi… tik ļoti mīlu, un man gribas būt saderinātam. — Viņš to bija pateicis tik neveikli, ka varētu pats sevi sapliķēt, un, nometies ceļos Holijas priekšā, mēģināja tuvoties maigajai, satrauktajai sejiņai. — Tu taču mani mīli… vai ne? Ja ne, tad es … — Iestājās klusuma un neziņas mirklis, tik mokošs, ka Vals sadzirdēja pļaujmašīnas rūkoņu maura viņā galā, it kā tur būtu zāle pļaujama. Šai brīdī Holija mazliet salīgojās, viņas roka pieskārās Vala matiem, un viņš izdvesa:

— Ak Holij!

Viņas atbilde skanēja ļoti maigi:

— Ak Val!

Viņš bija sapņojis par šo brīdi, bet iedomājies sevi arvien enerģiska, jauna, valdonīga mīlētāja lomā un nu jutās pazemīgs, aizkustināts, nedrošs. Viņš neuzdrīkstējās piecelties kājās, lai neizjauktu burvību. Vals baiļojās, ka Holija tad varētu aizbēgt un neatzīt savu padevību, tik ļoti meitene trīsēja viņa skavās, aizvērusi plakstus, kuriem viņa lūpas tuvojās. Holijas acis mazliet, mazliet pavērās, tās šķita aizplīvurotas. Vals uzspieda skūpstu Holijas lūpām. Pēkšņi viņš pielēca kājās, jo bija uztvēris it kā soļus, it kā. pārsteiguma izsaucienu. Viņš pavērās apkārt. Neviena neredzēja! Bet garās portjeras, kas norobežoja viesistabu no vestibila, šūpojās.

—   Ak, dievs! Kas tas bija? Arī Holija pietrūkās kājās.

—   Laikam Džolijs, — viņa čukstēja.

Vals sažņaudza dūres sasprindzinātā apņēmībā.

— Labi, — viņš teica, — tagad, kad esam saderinājušies, man tas gluži vienalga, — un piegāja pie portjerām, pavilka tās sāņus. Vestibilā pie kamīna stāvēja Džolijs, demonstratīvi pagriezis muguru. Vals pagājās pāris soļu. Džolijs pagriezās pret viņu.

— Piedod, ka dzirdēju, — viņš teica.

Lai arī nezin kā gribētu, Vals nespētu neapbrīnot Džoliju šobrīd; viņa seja bija skaidra, balss rāma, viņam piemita pat zināms diženums, it kā viņš vadītos no noteiktiem principiem.

—   Ir jau labi, — Vals izgrūda, — bet tā nav tava daļa.

—   Ak! — izsaucās Džolijs. — Nāc man līdzi, — un viņš devās šķērsām pāri hallei. Pie bibliotēkas istabas viņš samanīja kādu pieskaramies savam elkonim; Holijas balss teica:

— Es nākšu līdz.

— Nē, — atbildēja Džolijs. — Jā, — sacīja Holija.

Džolijs atvēra durvis, un visi trīs iegāja. Ienākuši mazajā telpā, viņi kā trīsstūrī nostājās katrs uz viena nolietotā paklāja stūra, taisni izslējušies, nelūkodamies cits citā, gluži nespējīgi saskatīt šīs situācijas humoru.

Vals pārtrauca klusumu.

— Mēs ar Holiju saderinājāmies.

Džolijs soli atkāpās un atbalstījās, pret palodzi.

— Tas ir mūsu nams, — viņš teica, — un es tevi tajā neapvainošu. Bet mana tēva nav mājās. Es nesu atbildību par māsu. Tu mani apvedi ap stūri.

— To es negribēju, — Vals aizsvilies atcirta.

— Manuprāt, tomēr, — Džolijs teica. — Ja tu to nebūtu gribējis, tad būtu runājis ar mani vai gaidījis, kamēr atgriežas tēvs.

—   Tam bija savs iemesls, — teica Vals.

—   Kāds?

— Manas ģimenes dēļ — es to Holijai tikko pateicu. Gribēju, lai viņa to zina, pirms tas nonāk atklātībā.

Džolija diženums pēkšņi stipri saplaka. — Jūs esat bērni, — viņš teica, — un zināt, ka tādi esat.

—   Es neesmu bērns, — atbildēja Vals.

—   Esi gan, tev vēl nav divdesmit gadu.

—   Bet cik tad tev?

—   Man jau palika divdesmit, — sacīja Džolijs.

— Pavisam nesen, bet, vienalga, esmu tāds pats vīrietis kā tu.

Džolija seja tumši pietvīka, tad sadrūma. Acīm redzot viņā norisinājās cīņa, Vals un Holija raudzījās, nenovērsdami acis no viņa, tik skaidri šī cīņa atainojās; tie varēja pat dzirdēt Džoliju elpojam. Tad viņa seja noskaidrojās un pauda dīvainu apņēmību.

— To mēs redzēsim, — viņš teica. — Izaicinu tevi darīt to pašu, ko darīšu es.

— Tu mani izaicini?

Džolijs smaidīja. — Jā, — viņš atbildēja, — es tevi izaicinu, un ļoti labi zinu, ka tu to nedarīsi.

Vals satrūkās ļaunā nojautā; tas nozīmēja taustīties pa tumsu.

— Neesmu aizmirsis, ka tu esi kauslis, — Džolijs teica rāmi, — un tas, manuprāt, vienīgais, kas par tevi sakāms, — nedz arī to, ka tu mani nosauci par burofilu.

Cauri paša elpas vilcieniem Vals pēkšņi izdzirda nopūtu un redzēja Holijas mazliet uz augšu pavērsto seju — ļoti bālu un lielām, lielām acīm.

— Jā, — Džolijs turpināja ar dīvainu smaidu ap lūpām, — to mēs drīz redzēsim. Es pieteikšos brīvprātīgo kavalērijā, un izaicinu tevi darīt to pašu, mister Val Dārtij.

Vals spēji atmeta galvu. Tas viņu trāpīja kā dūres sitiens pa pieri, tik negaidīti, pēkšņi un neglīti ielauzdamies viņa sapņos. Un, kad viņš pavērās Holijā, viņa skatieni piepeši likās aizkustinoši bezpalīdzīgi.

— Apsēdies! — atsāka Džolijs. — Nesteidzies! Apdomā labi. — Un pats apsēdās uz vectēva krēsla sānu atzveltnes.

Vals neapsēdās; viņš palika stāvam dziļi galifē bikšu kabatās iegrūdis rokas — dūrē sažņaugtas, drebošas rokas. Šī lēmuma drausmīgums, lai nu tas būtu šāds vai tāds, dimdēja Vala smadzenēs kā nevaļīga pastnieka klauvējieni. Ja viņš šo «izaicinājumu» nepieņems, tad Holijas un sava jaunā ienaidnieka acīs zaudēs cieņu. Ja pieņems — ak! — tad viss būs zudis … viņas seja, acis, mati un tikko sākušies skūpsti!

Nesteidzies, — Džolijs atkal teica, — negribu būt negodīgs.

Un abi lūkojās Holijā. Viņa bija atkāpusies līdz grāmatplauktiem, kas sniedzās līdz pat griestiem; tumšā galviņa atbalstījās pret Gibona «Romas impēriju», acis klusās, drūmās mokās vērās Valā. Un pār Valu, kuram citādi nepiemita lielas nojautas spējas, pēkšņi nāca tāda kā apskaidrība. Holija leposies ar savu brāli — ar viņa ienaidnieku! Un kaunēsies viņa dēļ! Kā atsperes mestas, rokas izlidoja no kabatām.

— Labi! — viņš teica. — Norunāts!

Holijas seja — ak, cik dīvaini! Vals redzēja, kā viņa nosarka, kā panācās uz priekšu. Viņš bija rīkojies pareizi — viņas seja staroja skumjā apbrīnā. Džolijs piecēlās un viegli paklanījās, kā cilvēks, kurš sacītu: tu pārbaudījumu izturēji.

— Rīt tātad, — viņš teica, — ejam kopā!

Atguvies no impulsa, kurš viņu bija mudinājis pieņemt šādu lēmumu, Vals izsmējīgi no skropstu apakšas noskatījās Džolijā. «Labi,» viņš nodomāja, «tu uzvarēji: man jāiet līdzi, bet gan es tev kādreiz atspēlēšos.» Un ar cieņu atbildēja:

— Būšu tavā rīcībā.

— Satiksimies Galvenajā iesaukšanas punktā pulksten divpadsmitos, — teica Džolijs. Un, atvēris stiklotās durvis, izgāja terasē, pakļaudamies tiem pašiem principiem, kuri viņam lika nekavējoties aiziet, kad pārsteidza abus hallē.

Vals jutās ārkārtīgi samulsis, tādā veidā atstāts viens ar meiteni, kuras dēļ maksāja šo negaidīto cenu. Tomēr vēlēšanās «parādīt sevi» joprojām pārspēja visu. Neko darīt, jārāda laipna seja!

—   Vismaz varēsim atliku likām jāt un šaut, — viņš teica, — tas arī ir mierinājums. — Un izjuta gandrīz vai niknu baudu, dzirdot nopūtu, kas šķita nākam no Holijas sirds dziļumiem.

—   Ak! Karš drīz beigsies, — Vals izmeta, — mums varbūt pat nemaz nebūs jābrauc uz fronti. Es par to nebēdāju, tikai tevis žēl. — Tagad viņš būs ticis vaļā no šīs riebīgās šķiršanās prāvas. Nav ļauna bez laba! Vals juta savā plaukstā ieslīdam Holijas silto rociņu. Džolijs domā, ka darījis galu viņu mīlestībai, nekā nebija! Vals turēja Holiju, cieši ap vidukli apskāvis, lūkojās viņai acīs ar maigu skatienu no savu skropstu apakšas, smaidīdams, lai viņu uzjautrinātu un apsolīdams drīz atbraukt un viņu apciemot, juzdamies izaudzis vismaz par sešām collām un izturēdamies daudz drošāk, nekā pirms tam to jebkad bija uzdrīkstējies. Neskaitāmas reizes Vals Holiju vēl skūpstīja, pirms sēdās zirgā un jāja atpakaļ uz pilsētu. Tā, lūk, vissīkākā ierosinājuma dēļ privātīpašnieciskais instinkts ātri uzzied un uzzeļ.

IX PUSDIENAS DŽEIMSA NAMĀ

Džeimsa namā Pārkleinā viesības vairs nerīkoja — katrās mājās reiz pienāk brīdis, kad nama tēvs vai nama māte vairs nejūtas «tā noskaņoti»; kad vairs nevar pasniegt deviņus ēdienus divdesmit mutēm virs divdesmit smalkām, baltām servjetēm, kad mājas kaķim vairs nav jābrīnās, kāpēc to pēkšņi ieslēdz.

Tāpēc Emīlija — kurai septiņdesmit gadu vecumā vēl labprāt patiktu sarīkot šad tad mazas svinības un viesības — pārdzīvodama kaut ko uzbudinājumam līdzīgu, lika pagatavot pusdienas nevis, kā parasti, divām personām, bet sešām, pašrocīgi uzrakstīja uz kartītēm veselu rindu ārzemniecisku nosaukumu un sakārtoja vāzēs ziedus — mimozas, kas bija atsūtītas no Rivjeras, un baltās Romas hiacintes, kas nebija augušas Romā. Pusdienās, protams, būs tikai Džeimss un viņa pati, Soumss un Vinifreda, Vals un Imodžina, — bet viņai patika mazliet izlikties un patīksmināties pagājušo dienu godību atcerē. Tāpēc Emīlija uzposās tā, ka Džeimss piezīmēja:

— Kāpēc tu velc šo tērpu? Tu saaukstēsies.

Taču Emīlija zināja, ka sievietes kaklu nekas nesargā labāk par rotāšanās kāri, pat līdz astoņdesmit gadu vecumam,— un tikai atbildēja:

—   Atļauj, Džeims, sev aplikt vienu no uzkrekliem, kurus nopirku; tad tev tikai jāpārmaina bikses un jāuzvelk samta žakete, un tu būsi gatavs. Valam ļoti patīk, ja tu labi izskaties.

—   Uzkreklu! — Džeimss atsaucās. — 'Tu mūždien izmet naudu par niekiem.

Viņš tomēr pakļāvās pārģērbšanās procedūrai, kamēr arī viņa kaklu aptvēra rotājums.

— Vals droši vien ir ekstravagants puisis.

Mazliet mirdzošākām acīm un sārtākiem vaigiem nekā parasti Džeimss apsēdās viesistabā, lai gaidītu ieskanamies durvju zvanu.

— Esmu pārvērtusi šīs pusdienas par īstām viesībām, — Emīlija apmierināti noteica. — Imodžinai tās līdz ar to būs laba skola — viņai pie tām jāpierod, tagad, kad jāieiet sabiedrībā.

Džeimss kaut ko nesaprotamu norūca, atcerēdamies Imodžinu, kad tā vēl mēdza rāpties viņam klēpī vai abi knaukšķināja eglīšu konfektes.

—   Meitene būs glīta, — Džeimss murmināja, — nemaz par to nebrīnītos.

—   Meitene ir glīta, — pārlaboja Emīlija, — viņai izdevīgi jāapprecas.

—   Te nu bija, — purpināja Džeimss, — labāk būtu, ja viņa paliktu mājās un rūpētos par māti. — Viņš to nepārdzīvotu, ja vēl kāds Dārtijs noceltu viņa glīto mazmeitu! Džeimss nekad nebija īsti piedevis Emīlijai, ka viņa kādreiz par Montegjū Dārtiju bija tikpat sajūsmināta kā viņš pats.

—   Kur Vormsons? — sirmgalvis pēkšņi apvaicājās. — Šovakar es labprāt izdzertu glāzi madeiras.

— Ir taču šampanietis, Džeims. Džeimss kratīja galvu.

— Tam trūkst aromāta, — viņš iebilda, — no tā man nav nekāda labuma.

Emīlija savā kamīna pusē mazliet pasniedzās un paskandināja zvanu.

—   Kungs vēlas, lai atkorķētu pudeli madeiras, Vormson.

—   Nē, nē! — Džeimss iesaucās, un viņa ausu ļipiņas strauji drebēja un acu skatieni pievērsās kaut kam, ko tikai viņš vienīgais redzēja. — Klausieties, Vormson, nokāpiet apakšējā pagrabā un pēdējā vīna skapī uz vidējā plaukta pa kreisi jūs redzēsiet septiņas pudeles; paņemiet pašu vidējo un nesakratiet. Tā ir pēdējā, kas palikusi no madeiras vīna, kuru dabūju no mistera Džoliona, kad pārvilkāmies šurp, — nekad nav kustināta; droši vien joprojām lielisks, bet es nekā nezinu, nemāku teikt.

Klausos, kungs, — atbildēja Vormsons aiziedams.

— Šo pudeli es glabāju mūsu zelta kāzām, — Džeimss piepeši teica, — taču savā vecumā es trīs gadus vairs nenodzīvošu.

—    Muļķības, Džeims, — Emīlija atbildēja, — tā vis nerunā.

—    Man gan labāk vajadzēja pašam uznest pudeli, — Džeimss murmināja, — Vormsons to noteikti sakratīs. — Un viņš iegrima klusās atmiņās par ilgajiem brīžiem, kurus tur bija pavadījis pie atklātiem gāzes radziņiem, zirnekļu tīkliem un tīkamas vīna piesātināto korķu smaržas, kas pirms daudziem svētku mielastiem bija ierosinājusi apetīti. Džeimsa pagraba vīnos atspoguļojas to četrdesmit neparasto gadu vēsture, kas bija aizritējusi, kopš viņš ar savu jauniņo līgavu ieradies Pārkleinas namā, un atmiņas par daudzajām draugu un paziņu paaudzēm, kas aizgājušas nebūtībā; pustukšie plaukti šķita stāstām par daudzajiem ģimenes svētkiem — par visām radu precībām, kristībām un bērēm. Un, kad arī viņš būs aizgājis, vīns vēl paliks, un viņš nezināja, kas ar to notiks. Varbūt izdzers to vai sabojās, kas tur ko brīnīties!

No dziļā sapņojuma Džeimsu iztraucēja dēls, kuram pavisam drīz sekoja Vinifreda ar abām vecākajām atvasēm.

Uz ēdamistabu gāja pa pāriem — Džeimss ar debitanti Imodžinu, jo daiļā mazmeita viņu uzmundrināja; Soumss ar Vinifredu; Emīlija ar Valu, kura mirdzošās acis, austeres ieraugot, iedzirkstījās. Tā nudien būs īsta «uzdzīve» ar šampanieti un portvīnu! Un Vals juta, ka tas viņam vajadzīgs pēc tā, ko šodien izdarījis, bet nevienam vēl nav izpaudis. Pēc pāris glāzēm viņu pārņēma gluži patīkama apziņa, ka varēs uzstāties ar šo graujošo jaunumu, šo sensacionālo patriotisko soli vai drīzāk gan personiskas drosmes paraugu, — jo tas, ko viņš bija darījis karalienes un tēvijas labā, līdz šim viņam sagādāja vēl gluži personisku apmierinājumu. Tagad viņš bija «karotājs», nešķirami saistīts ar šautenēm un zirgiem; viņam bija tiesības dižoties, ko viņš, protams, nedarīs. Viņš to tikai mierīgi paziņos, kad uz mirkli pārtrūks sarunas. Un, pārlaidis acis ēdienu kartei, Vals par vispiemērotāko izvēlējās brīdi, kad galdā pasniegs «Bombe aux fraises»[16] . Kamēr mielosies ar to, tikmēr valdīs zināms svinīgs klusums. Bet, pirms vēl bija sasniegti šie rožainie svētku mielasta kalngali, Valam vienu otru reizi iešāvās prātā, ka vectēvam nekad neko nemēdza stāstīt! Bet vecais puika dzēra madeiru un izskatījās traki možs! Turklāt vecītim vajadzētu priecāties par šo rīcību, kas bija it kā pretsvars laulības šķiršanas negodam. Kārdinājums to pateikt kļuva vēl lielāks pretī sēdošā tēvoča dēļ. Tā dabai sportisks vēriens bija kaut kas tik svešs, ka tāpēc vien būtu vērts paskatīties, kādu seju tas rādīs. Bez tam mātei notikušo paziņot labāk šādā veidā nekā zem četrām acīm, kas abus tikai satrauktu. Mātes viņam bija žēl, bet galu galā nevar taču prasīt, lai cilvēks sevišķi jūt līdzi citiem, kad pašam jāšķiras no Holijas.

Pēkšņi viņš uztvēra vecātēva gluži kluso balsi.

— Val, pamēģini taču madeiru kopā ar saldējumu. Koledžā jums tādu mantu nav.

Vals skatījās, kā dzēriens lēnām pildīja glāzi, kā virspusē vecais vīns laistījās eļļai līdzīgs; jauneklis ieelpoja tā aromātu un nosprieda: «Tagad laiks pienācis!» Tas bija nozīmīgs mirklis. Viņš iedzēra malku, un maiga kvēle iestrāvoja asinīs, kas jau tā bija sakarsušas. Aši paraudzījies visapkārt, Vals paziņoja:

— Vecmāmiņ, es šodien pieteicos impērijas brīvprātīgo kavalērijā, — un tukšoja savu glāzi, kā uzdzerdams veselības paša rīcībai.

—    Ko? — māte nelaimīgi izdvesa.

—    Pieteicāmies abi ar Džoliju Forsaitu reizē.

— Tu taču neparakstījies? — noprasīja tēvocis Soumss.

—    Kā citādi! Pirmdien dodamies uz nometni.

—    Nevar būt! — iesaucās Imodžina.

Visi skatījās uz Džeimsu. Tas mazliet paliecās, roku aiz auss turēdams.

— Kas noticis? — viņš jautāja. — Ko Vals saka? Nevaru sadzirdēt.

Emīlija pasniedzās, lai paplikšķinātu mazdēla roku.

— Tikai tas, Džeims, ka Vals pieteicies kavalēristos, viņam tas nāks par labu. Formas tērpā viņš izskatīsies lieliski.

Pieteicies, — muļķības! — Džeimss izbijies skaļi izgrūda. — Tu tālāk par savu degungalu neredzi. Viņam … viņam taču liks braukt uz fronti. Ak! Viņš jau karos, pirms vēl būs īsti attapies.

Vals redzēja Imodžinas acis jūsmīgi viņā raugāmies, un māti, klusu un smalku, kabatas lakatiņu pie lūpām piespiedušu.

Pēkšņi tēvocis ierunājās: Tu neesi pilngadīgs.

— To jau nokārtoju, — Vals smaidīja. — Uzdevos par divdesmit vienu gadu vecu.

Viņš dzirdēja vecmāmiņas apbrīnas pilnos vārdus: «Tas, Val, bija drosmīgi,» — uztvēra godbijību, ar kādu Vormsons pielēja viņa šampanieša glāzi, un vecātēva žēlabaino balsi:

Es nezinu, kas no tevis iznāks, ja tu tā turpināsi.

Imodžina glaudīja viņa plecu, tēvocis iesānis viņā noraudzījās, vienīgi māte sēdēja nekustīgi, līdz Vals, viņas klusuma satraukts, teica:

— Būs labi, tu redzēsi. Mēs viņus ātri piespiedīsim ņemt kājas pār pleciem. Es tikai ceru, ka nokļūšu turp laikus.

Vals jutās vienlaikus pacilāti, sērīgi un ārkārtīgi ievērojams. Šī rīcība nu parādīs tēvocim Soumsam un visiem citiem Forsaitiem, ko nozīmē vēriens. Skaidrs, ka, uzdodoties par divdesmit vienu gadu vecu, viņš izdarījis kaut ko ārkārtīgu un varonīgu.

Emīlijas balss atsauca viņu atpakaļ īstenībā.

— Tu, Džeims, gan nedzer otru glāzi! Vormson!

— Nu tik pie Timotija brīnīsies! — izlauzās Imodžinai. — Kā gribētos redzēt viņu sejas. Vai tev, Val, būs zobens vai tikai rotaļu šautene?

— Kas tevi uz to pamudināja?

Tēvoča balss Valam bija kā sitiens pakrūtē. Pamudināja? Ko lai uz to atbild? Ar pateicību viņš izdzirda vecmāmiņas vārdus:

—    Manuprāt, Vals rīkojas ļoti drosmīgi. No viņa noteikti iznāks lielisks karavīrs: augums tam tieši kā radīts. Mēs visi vēl ar viņu leposimies.

—    Bet kāds sakars Džolijam Forsaitam ar šo soli? Kāpēc jūs pieteicāties kopā? — Soumss nežēlīgā neatlaidībā prasīja. — Es domāju, jūs taču nekādi draugi neesat?

—    Neesam arī, — Vals nomurmināja, — bet es negribēju, lai viņš būtu pārāks par mani.

Viņš redzēja, ka tēvocis paskatījās uz viņu gluži citādi, it kā atzinīgi. Arī vectētiņš piekrītoši pamāja un vecmāmiņa atmeta galvu. Visi atzina par labu, ka viņš nebija ļāvis brālēnam būt pārākam par sevi. Tam droši vien savs pamats! Vals neskaidri nojauta, ka ārpus viņa redzesloka bija kāds traucēklis, kāds sava veida ciklons ar neuzietu centru. Un, cieši skatīdamies tēvoča sejā, Vals kā kaut ko netveramu atcerējās sievieti ar tumšām acīm, zeltainiem matiem, baltu kaklu, patīkamu smaržu, ģērbušos skaistās zīda drēbēs, kuras viņš labprāt aptaustīja, kad bija vēl pavisam maziņš. Jā, nudien! Krustmāte Irēna! Krustmāte mēdza viņu skūpstīt, un reiz viņš draiskuļodamies viņai iekoda rokā, jo viņam patika šī roka — tik maiga! Vectēvs apjautājās:

— Ko tad viņa tēvs dara?

—    Tas ir Parīzē, — Vals atbildēja, pārsteigts vērodams tēvoča sejas visai dīvaino izteiksmi, kas atgādināja — atgādināja niknu suni.

—    Mākslinieki! — izmeta Džeimss. Šis vārds, nākdams no pašiem sirds dziļumiem, noslēdza mielastu.

Mājup braukdams un sēdēdams ratos mātei pretī, Vals baudīja savas varonības augļus kā pārgatavojušās rozacejas ogas.

Vinifreda gan tikai teica, ka viņam tūdaļ jādodas pie drēbnieka un jāliek sev pašūt elegantu formas tērpu, nevis jāģērbj vienkārši mugurā tas, ko armijā dos. Taču Vals tomēr juta, ka viņa ir ļoti satraukta. Viņam jau bija uz mēles pateikt mātei par mierinājumu, ka nu viņš būs ticis vaļā no šīs riebīgās laulības šķiršanas, bet viņu atturēja Imodžinas klātbūtne un apziņa, ka māte no prāvas netiks vaļā. Vals jutās apbēdināts, ka māte, likās, vairs nelepojas ar viņu. Kad Imodžina bija aizgājusi gulēt, viņš iedrošinājās atklāt savas jūtas.

— Man, māt, ļoti žēl tevi atstāt.

— Neko darīt, būs jātiek pašai galā. Vajadzēs pamēģināt izgādāt tev, cik ātri vien iespējams, virsnieka pakāpi, tad tev nebūs tā jānomokās. Vai tu par ierindas mācību kaut ko zini, Val?

— Nenieka.

— Cerams, ka tevi daudz netramdīs. Rīt mums abiem kopīgi jāiegādājas viss vajadzīgais. Ar labu nakti, noskūpsti mani!

Ar maigu un karstu mātes skūpstu uz pieres un vārdiem: «Cerams, ka tevi daudz netramdīs,» — ausīs, Vals apsēdās pie dziestošā kamīna izsmēķēt cigareti. Izdzisusi bija viņa satrauktības uguns — kvēle, ar kuru tēlojis savu lomu. Viss bija tik sasodīti nomācoši. «Gan es ar Džoliju kādreiz noslēgšu rēķinus,» viņš prātoja, dodamies augšā pa kāpnēm un iedams garām istabai, kur māte, zobiem iekodusies spilvenā, tiecās apvaldīt pamestības sajūtu, kas mudināja viņu raudāt.

Un drīz no Džeimsa mielasta dalībniekiem nomodā bija vēl tikai viens — Soumss savā istabā virs tēva guļamistabas.

«Tātad šis tips — šis Džolions ir Parīzē, — kas tam tur ko meklēt? Luncinās ap Irēnu! Pēc Poltīda pēdējā ziņojuma varēja noprast, ka tur drīzumā kaut kas sagaidāms. Vai tas? Šis tips ar mazo bārdiņu un sasodīti ironisko runas manieri — tā veča dēls, kas viņam devis iesauku «privātīpašnieks», un nopircis liktenīgo namu no viņa. Soumsu vēl joprojām kremta aizvainojums, ka viņam vajadzēja pārdot Robinhilu; viņš nepiedeva tēvocim, ka tas šo māju nopircis, un brālēnam, ka tas tajā dzīvoja.

Neievērodams aukstuma, Soumss atgrūda vaļā logu un skatījās ārā parkā. Janvāra nakts bija nemīlīga un tumša; ielu troksnis tikko jaušams; sāka piesalt; koki stāvēja kaili; šur tur mirgoja kāda zvaigznīte. «Rīt aiziešu pie Poltīda,» viņš nolēma. «Nudien! Es, liekas, esmu traks, pēc viņas vēl alkdams. Ak, šis tips! Ja nu… Hm! Nē!»

X BALTAZARA NĀVE

Izbraucis naktī no Kalē, Džolions Robinhilā nonāca svētdienas rītā. Tā kā viņš nekādu ziņu nebija sūtījis, tad no stacijas gāja kājām, ieiedams savā īpašumā pa vārtiem birztalas pusē. Nokļuvis līdz baļķu solam, kas bija darināts no veca, krituša stumbra, viņš apsēdās, paklājis vispirms mēteli.

«Lumbago!» viņš sevī nodomāja. «Ar to mīlestība manos gados beidzas!» Un pēkšņi viņam Irēna likās tik tuva, kāda tā bija dienā, kad viņi, pastaigājoties pa Fontenblo, apsēdās uz baļķa iekost brokastis. Satraucoši tuva! Džoliona nāsis ievilka aromātu, ko birušajām lapām izvilināja bālie, izkliedētie saules stari. «Cik labi, ka nav pavasaris,» viņam iešāvās prātā, «kad ziedu smaržas virmotu, putni dziedātu un pumpuri raisītos, tas būtu nepanesami. Cerams, ka es, vecais nelga, līdz pavasarim būšu to pārvarējis!» Un, paņēmis mēteli, Džolions devās šķērsām pāri laukam. Viņš pagāja garām dīķim un lēnām kāpa kalnā. Kad viņš jau bija gandrīz sasniedzis virsotni, viņu apsveica aizsmakuši rējieni. Zālājā viņpus paparžu audzes Džolions saskatīja veco Baltazaru. Dzīvnieks, kura vājās acis bija noturējušas saimnieku par svešinieku, brīdināja no tā. Džolions pasvilpa savu īpatnējo svilpienu. Pat no šī apmēram simt jardu lielā attāluma Džolions redzēja, kā brangajā, brūnbaltajā ķermenī modās pazīšanās jausma. Vecais suns piecēlās kājās un aiz prieka vieglītēm luncināja virs muguras ritenī sagriezto asti, tad saņēmies nāca gāzelēdamies pretī un pazuda aiz papardēm, Džolions domāja, ka dzīvnieks viņu sagaidīs pie dārza vārtiņiem, bet Baltazara tur nebija, un diezgan satraukts Džolions iegriezās papardēs. Tur, uz tuklajiem sāniem nogāzies, augšup vērstām, jau dziestošām acīm gulēja Baltazars.

— Kas noticis, vecais draugs? — Džolions iesaucās. Baltazara pūkainā, uz augšu sagrieztā aste tikko manāmi pakustējās, aizmiglotās acis šķita sakām: «Nevaru piecelties, saimniek, bet priecājos tevi redzēt.»

Džolions nometās uz ceļiem. Viņa asarām aizplīvurotās acis gandrīz nespēja noraudzīties, kā, elpai zūdot, suņa sāni lēnām beidza cilāties. Džolions mazliet pacēla dzīvnieka galvu — ļoti smagu.

— Kas noticis, draudziņ? Kur tev sāp?

Aste vēlreiz notrīsēja, acīs dzisa dzīvība. Džolions pārlaida abas rokas pār nekustīgo, silto suņa ķermeni. Nekā nemanīja — vienīgi sirds šajā aptaukotajā ķermenī nebija spējusi izturēt prieku par saimnieka atgriešanos. Pielicis lūpas, Džolions sajuta, ka purns, kur auga daži sirmi sari, jau sāka atdzist. Viņš palika vēl brītiņu, uz ceļiem nometies, roku zem dzīvnieka stingstošās galvas turēdams. Ķermenis bija ļoti smags, kad Džolions to nesa uz tīruma malu. Tur bija vienkopus sadzītas lapas, ar tām viņš suni apsedza. Vēja nebija, un līdz pēcpusdienai tās dzīvnieku pasargās no ziņkārīgo acu skatieniem. «Es pats viņu aprakšu,» Džolions apņēmās. Astoņpadsmit gadu bija aizritējis kopš dienas, kad viņš pirmoreiz ienāca Sentdžonsvudas mājās ar mazo kucēniņu kabatā. Dīvaini, ka sunim bija jānobeidzas tieši tagad. Vai tik tā nebija kāda zīme? Pie vārtiņiem Džolions apstājās, lai atskatītos uz rūsgano kaudzīti, tad gausiem soļiem devās uz mājas pusi; rīklē žņaudza kamols.

Džūna bija mājās, uz karstām pēdām pārbraukusi, tiklīdz uzzinājusi, ka Džolijs pieteicies armijā. Viņa patriotisms uzveica viņas simpātijas pret būriem. Mājā valdīja dīvains norobežotības noskaņojums, kad ieradās Džolions un pastāstīja, ka Baltazars nobeidzies. Šī ziņa iedarbojās vienojoši. To panāca viens viņu pagātnes loceklis — Baltazars. Divi no viņiem neatcerējās nekā, kas bija pirms dzīvnieka ienākšanas ģimenē. Džūnai suns saistījās ar vectēva pēdējiem gadiem; Džolionam — ar ģimenes rūpju un estētisku meklējumu pilno dzīves posmu pirms atgriešanās tēva mīlestības un pārticības paspārnē!

Pēcpusdienā Džolions un Džolijs paņēma kapļus un lāpstas un devās uz tīrumu. Viņi izraudzījās vietu cieši blakus rūsganajai kaudzītei, lai suns nebūtu tālu jānes, un, izgriezuši velēnas, sāka rakt. Minūtes desmit viņi raka klusēdami, tad atpūtās.

—   Nu, manu zēn, — teica Džolions, — tātad tu domāji, ka tev tā vajadzēja?

—   Jā, — atbildēja Džolijs, — bet gribēt es to, protams, nemaz negribu.

Cik precīzi šie vārdi atspoguļoja Džoliona paša viedokli.

—   Tāpēc es tevi apbrīnoju, manu zēn. Neticu, ka es tavos gados to būtu spējis izdarīt — es laikam biju par daudz Forsaits. Bet ar katru paaudzi šis tips, manuprāt, kļūst bālāks. Kas to lai zina, tavs dēls, ja tev tāds būs, varbūt izrādīsies pilnīgs altruists?

—   Tad viņš nebūs atsities manī, tēt, es esmu šausmīgi savtīgs.

—   Nē, mīļais, tu tāds noteikti neesi.

Džolijs pakratīja galvu, un abi atkal turpināja rakt.

— Dīvaina gan tāda suņa dzīve, — Džolions pēkšņi ierunājās, — tas ir vienīgais četrkājis ar altruisma iedīgļiem un dieva nojausmu.

Džolijs pavērās tēvā.

— Vai tu tici dievam, tēt? To es nezināju.

Izdzirdis tik nopietnu jautājumu no tā, kuram nevarēja dot paviršu atbildi, Džolions, sajutis, ka mugura piekususi, brītiņu rakšanu pārtrauca.

— Ko tu saproti ar jēdzienu dievs? — viņš vaicāja. Eksistē divi neapvienojami dieva priekšstati. Viens: tā saucamais neizdibināmais pirmradītāja spēks — tam tic. Otrs: altruisma būtība cilvēkā — tam, protams, tic.

— Saprotu. Kristus līdz ar to izslēgts, vai ne? Džolions skatījās platām acīm. Kristus — šo divu priekšstatu saistošais loceklis! Un dzirdēt to no bērna mutes! Te nu beidzot veca dogma zinātniski izskaidrota! Cildenā poēma par Kristus dzīvi bija cilvēka mēģinājums saistīt šos abus nesavienojamos dieva priekšstatus. Un, tā kā cilvēkā altruisma būtība, tāpat kā viss cits dabā un kosmosā, ir daļa no neizdibināmā pirmradītāja spēka, cilvēks galu galā būtu varējis izvēlēties arī sliktāku saistošo locekli! Dīvaini, ka cilvēks iet savu dzīves ceļu, neredzēdams to šādā skatījumā!

— Kādas ir tavas domas, manu zēn? — Džolions jautāja.

Džolijs sarauca pieri.

— Pirmajā gadā koledžā daudz runājām par šādiem jautājumiem. Otrajā vairs ne. Nezinu, kāpēc, — tas ir ārkārtīgi interesanti.

Džolions atcerējās, ka arī viņš pirmajā gada Kembridžā daudz par to runājis, bet otrajā vairs ne.

—  Tev droši vien bija prātā otrs dievs, — teica Džolijs, — kad tu ieminējies par Baltazara dieva nojausmu?

—  Jā. Citādi nabaga vecā sirds nebūtu lūzusi par kaut ko ārpus viņa paša.

— Bet vai tās nebija tieši egoistiskas jūtas? Džolions purināja galvu.

— Nē, suņi nav īsti Forsaiti, viņi mīl kaut ko ārpus sevis paša.

Džolijs smaidīja.

—   Jā, bet es laikam tāds esmu, — viņš teica. — Zini, es brīvprātīgajos pieteicos tikai tāpēc, ka gribēju piespiest Valu Dārtiju to darīt.

—   Bet kāpēc?

—   Mēs nesaprotamies, — Džolijs īsi atbildēja.

—   Tā! — noteica Džolions. Naids tātad vēl turpinās līdz trešajam augumam — modernais naids, kurš neizpaužas uz āru.

«Vai lai zēnam visu pasaku?» viņš prātoja. «Bet ko tas dos…ja par sevi pašu vajadzēs klusēt.» Un Džolijs savukārt domāja:

«Lai Holija pati izstāsta tēvam par šo zelli. Ja viņa to nedarīs, tas nozīmēs, ka viņa negrib, lai tēvs zina, un tad iznāktu, ka esmu nodevējs. Lai būtu kā būdams, es šo dēku apturēju. Vislabākais, ja es tur nejaucos.

Tā viņi klusēdami raka tālāk, līdz Džolions teica:

—   Nu, draugs, domāju ir pietiekami dziļš. — Un, uz lāpstām atspiedušies, abi skatījās bedrē, kur saulrieta vējš jau bija sadzinis dažas lapas.

—   Turpmākais man būs nepanesami grūti, — Džolions pēkšņi izgrūda.

—   Ļauj man to darīt, tēt. Man viņš neko daudz nebija pieķēries.

Džolions kratīja galvu.

— Pacelsim viņu pavisam lēnītiņām, ar visām lapām.

Labāk, ja es viņu vairs neredzu. Es ņemšu pie galvas. Nu!

Ārkārtīgi saudzīgi viņi pacēla vecā suņa ķermeni, kura pabalējusī brūnbaltā spalva, vējam lapas plivinot, šur tur pavīdēja. Smagu, aukstu un nejūtīgu guldīja to kapā, un Džolijs tam uzbēra virsū vēl lapas, bet Džolions, no visas sirds baidīdamies atsegt savu pārdzīvojumu dēlam, ar steigu sāka mest smiltis uz apklusušo ķermeni. Te aizgāja pagātne! Kaut jel varētu raudzīties priecīgā nākotnē! Bija tā, it kā viņš apraktu paša dzīvi. Mazo, zemo kopiņu viņi rūpīgi aplika atkal ar velēnām un, pateicīgi, ka bija saudzējuši viens otra jūtas, roku rokā devās mājup.

XI TIMOTIJS CEĻ IEBILDUMUS

Forsaitu Biržā ļoti ātri izplātījās vēsts, ka abi jaunieši pieteikušies armijā un ka Džūna, kuru pārspēt nevarēja, gatavojoties kļūt par Sarkanā Krusta māsu. Šie notikumi bija tik ārkārtīgi, tik bīstami un graujoši īstajam forsaitismam, ka to rezultātā dzimta saliedējās un nākamās svētdienas pievakarē tās locekļi pulcējās Timotija namā, lai uzzinātu, ko par visu domāt, un lai apmainītos ar savstarpējiem cieņas apliecinājumiem. Džailzs un Džesijs Heimeni ilgāk vairs nesargās dzimtenes krastus, bet pavisam drīz dosies uz Dienvidāfriku, Džolijs ar Vaļu sekos aprīlī, bet Džūna — nu, nekad nevarēja zināt, ko tā darīs!

Atkāpšanās no Spionkopas* un iepriecinošu ziņu trūkums no kara lauka piešķīra zināmu realitāti visam, ko tik savdabīgā veidā pierādīja Timotijs. Šis visjaunākais vecās paaudzes Forsaits — patiesībā gandrīz astoņdesmit gadu vecs, — kuru uzskatīja par līdzīgu viņu tēvam «Dižajam Dosetam» pat tā visraksturīgākajā madeiras dzeršanas īpašības ziņā — nebija rādījies ļaudīs tik ilgus gadus, ka bija kļuvis gandrīz vai par mitoloģisku tēlu. Garš laika sprīdis bija apritējis, kopš ar izdevniecību saistītās neveiksmes viņa nervus četrdesmit gadu vecumā bija satraukušas tik ļoti, ka viņš no uzņēmuma izstājies ar tikai trīsdesmit pieci tūkstoši mārciņām sterliņu, ko savas eksistences nodrošināšanas labad sācis ar apdomu noguldīt. Gadu no gada noguldīdams arī procentu procentus, Timotijs kapitālu četrdesmit gadu laikā bija divkāršojis, neizjutis ne reizi, ko nozīmē baiļoties par naudas drošību. Tagad viņš noguldīja ap divi tūkstoši mārciņu gadā un, ļoti rūpēdamies par savu veselību, cerēja — kā krustmāte Hestere izteicās — kapitālu līdz savai nāvei vēlreiz divkāršot. Ko viņš tad ar to iesāks, kad māsas būs mirušas un pats miris, par to bieži zobodamies sprieda tādi brīvdomātāji kā Frensija, Jūfimija un jaunā Niklasa otrais dēls Kristofers, kuram bija tik brīvi uzskati, ka visā nopietnībā solījās pievērsties skatuves karjerai. Visi tomēr atzina, ka vislabāk to zināšot Timotijs pats un varbūt arī Soumss, kurš nekad neizpauda noslēpumus.

Nedaudzie Forsaiti, kuri Timotiju bija redzējuši, attēloja viņu kā tuklu, plecīgu cilvēku, ne sevišķi lielu, ar brūngani sārtu seju un sirmiem matiem, kura vaibstos maz kas atainojās no pārsmalcinātības, ar ko Forsaitu lielāko daļu bija apveltījusi «Dižā Doseta» dzīves biedre, paglīta un lēnīgas dabas sieviete. Bija zināms, ka Timotijs ārkārtīgi interesējas par karu un, kopš tas sācies, spraužot kartē karodziņus. Tāpēc arī valdīja zināms satraukums par to, kas notiks, ja angļus iedzīs jūrā, — Timotijam tad būs gandrīz neiespējami iespraust karodziņus pareizās vietās. Kā viņš bija informēts par pārmaiņām ģimenes frontē un ko par tām domāja, neviens nezināja, izņemot to, ka krustmāte Hestere mūžīgi deklarēja, ka viņš ļoti sašutis. Tāpēc arī tas bija kā īsts brīnums, kad svētdienā pēc angļu atkāpšanās no Spionkopas ieradās Forsaiti un cits pēc cita redzēja vienīgā īsti ērtā atzveltnī kādu sēžam ar muguru pret gaismu, muti un zodu aizklājušu ar lielu roku, un krustmāte Hestere viņus saņēma godbijības pilnā balsī.

— Tēvocis Timotijs, mīļais. Tēvocis Timotijs, mīļā. Timotijs visus apsveica diezgan vienveidīgi un vārdus, jāsaka, drīzāk izmeta nekā izrunāja.

— Seic'nāti, sveic'nāti! Pied'šan, ka nep'ceļos!

Tur bija gan Frensija, gan Jūstess, kas bija ieradies savā mašīnā. Vinifreda bija atvedusi līdzi Imodžinu. Un ģimenes siltajā atzinībā par Vala pieteikšanos armijā atkusa stingums, kas viņu bija pārņēmis tiesā. Mariana Tvītimena stāstīja pēdējās ziņas par Džailzu un Džesiju. Atnācēji, līdz ar krustmātēm Džūliju un Hesteri, un — nudien! — Džordžu, kurš atbrauca kopa ar Jūstesu mašīnā, izveidoja dzimtas ziedu laiku cienīgu pulku. Mazajā viesistabā nebija neviena brīva krēsla, un visi nervozēja, kaut tikai neierastos vēl kāds viesis.

Tad Timotija klātbūtnes izraisītā saspīlētība mazliet atslāba, sarunas pievērsās militāriem jautājumiem. Džordžs apjautājās krustmātei Džūlijai, kad viņa nodomājusi pievienoties Sarkanajam Krustam, vecenīti gandrīz sasmīdinādams. Pēc tam viņš pievērsās Niklasam un teica:

— Jaunais Niks laikam brašu brašais karotājs, vai ne? Kad tad uzģērbs haki tērpu?

Jaunais Niks it kā attaisnodamies ar biklu smaidu paskaidroja, ka māte, protams, ļoti baidoties.

—    Dzirdēju, ka dvīņi aizbraukuši, — Džordžs, uzrunādams Marianu Tvītimenu, teica, — drīz mēs visi tur būsim. En avant[17] , Forsaiti! Uz priekšu, soļos marš! Kurš izpelnījies virssardzi?

Krustmāte Džūlija apslāpēti iesmējās. Džordžs ir tik jocīgs! Varbūt Hesterei atnest Timotija karti? Tad brālis varētu visiem parādīt, kur katrs Āfrikā atrodas.

Pēc Timotija rūciena, ko iztulkoja par atļauju, krustmāte Hestere atstāja istabu.

Turpinādams tēlot Forsaitu uzbrukumu, Džordžs uzrunāja Timotiju par feldmaršalu, bet Imodžinu, kuru kā «jauku meiču» tūdaļ bija ievērojis, par markitanti un, turēdams savu cilindru starp ceļgaliem, sāka pa to bungot ar iedomātām vālītēm. Viņa jokus uzņēma ar dalītām jūtām. Visi smējās — Džordžs to varēja atļauties; bet visi juta, ka dzimta tiek «uzvilkta uz zoba», un tas viņiem šķita kaut kas nedabisks brīdī, kad tā karalienes kalpībā atdod piecus savus locekļus. Džordžs varēja arī aizmirsties, un tāpēc visi jutās atviegloti, kad viņš piecēlās, pasniedza elkoni krustmātei Džūlijai, aizsoļoja līdz Timotijam, atsveicinājās no tā un, ar humoristisku kvēli noskūpstījis krustmāti Džūliju, teica:

Ak! Tas tik bija prieks, tēt! Nāc, ejam, Jūstes! — un aizgāja kopā ar nopietno, izsmalcināto Jūstesu, kurš nebija pasmaidījis ne reizi. Krustmātes Džūlijas pārsteiguma pilnais izsauciens: «Pat nepagaidījis karti! Neņem viņam to ļaunā, Timotij. Džordžs jau ir tik jocīgs!» — pārtrauca klusumu, un Timotijs atņēma roku no mutes.

Nezinu, kurp tas novedīs, — atskanēja viņa balss. — Kāds labums no visas šīs traukšanās turp! Tādā veidā mēs būrus neuzvarēsim!

Tikai Frensijai bija drosme jautāt:

— Kādā tad, tēvoci Timotij?

— Visa šī jaunmodīgā brīvprātīgo būšana un līdzekļu šķiešana ir viena vienīga naudas aizplūdināšana no dzimtenes.

Šai mirklī krustmāte Hestere atnesa karti, apiedamās ar to tik vārīgi kā ar slimu zīdaini. Jūfimijai piepalīdzot, to izklāja uz Kolvuda* kabinetflīģeļa, uz kura, domājams, pēdējo reizi spēlēja pirms trīspadsmit gadiem vasarā, kad krustmāte Anna vēl bija dzīva. Timotijs piecēlās. Viņš piegāja pie flīģeļa un skatījās kartē, kamēr pārējie pulcējās ap viņu.

Te jūs redzat, — viņš teica, — tāds ir stāvoklis uz šodienu, turklāt ļoti slikts. Hm!

Jā gan, — visai pārdroši ieminējās Frensija, — bet kā tu, tēvoc Timotij, to uzlabosi bez papildu karavīriem?

Karavīri! — izmeta Timotijs. — Mums nav vajadzīgi karavīri… kuri šķiež valsts naudu. Mums vajadzīgs kāds Napoleons, tas visu nokārtotu mēneša laikā.

— Bet ja tāds vēl nav atrasts, tēvoc Timotij?

— Tā ir armijas darīšana, — atbildēja Timotijs.

— Kāpēc mēs karaspēku uzturam — lai tas miera laikā vairāk apēd, nekā kara laikā ir vērts! Kaunēties viņiem vajadzētu prasīt tēvijai tādu palīdzību! Lai katrs dara savu, tad mēs tiksim galā!

Un, paskatījies apkārt, viņš gandrīz dusmīgi piebilda:

— Brīvprātīgie, kā tad! Dzīvu naudu gāž ārā par niekiem! Mums jākrāj. Jātaupa enerģija — tas ir vienīgi pareizais ceļš. Un, izdvesis stieptu skaņu, ne gluži šņācienu, ne gluži krācienu, viņš uzmina Jūfimijai uz kājas un izgāja laukā, atstādams aiz sevis izbrīnu un tikko jaušamu iesala cukura aromātu.

Dziļā pārliecībā izteiktiem vārdiem, ja tie nāk no cilvēka mutes, kas, tos izsakot, acīm redzot nes lielu upuri, arvien ir ievērojams efekts. Un astoņi Forsaiti — visas sievietes, izņemot jauno Niklasu, — stāvēja ap karti vienu mirkli gluži klusu. Tad Frensija ierunājās:

Nudien, manuprāt, viņam, ziniet, ir taisnība. Galu galā kam tad ir armija? To karavīriem vajadzēja zināt. Tas tikai paceltu viņu drosmi.

Mīļā! — iesaucās krustmāte Džūlija. — Bet viņi jau tā darījuši tik daudz. Atceries, ka viņi atteicās no saviem sarkanajiem formas tērpiem. Viņi ar tiem vienmēr tik ļoti lepojās. Tagad viņi visi izskatās kā cietumnieki. Vēl vakar mēs ar Hesteri pārrunājām, ka tas viņiem droši vien iet ļoti pie sirds. Interesanti, ko par to būtu teicis Dzelzs hercogs*?

Jaunā krāsa ir ļoti eleganta, — Vinifreda ieminējās. — Vals formas tērpā izskatās tīri glīts.

Krustmāte Džūlija nopūtās.

— Kā gribētos zināt, kāds Džolionam dēls. To mēs vēl nekad neesam redzējušas! Viņa tēvs droši vien lepojas ar savu zēnu.

— Viņa tēvs atrodas Parīzē, — attrauca Vinifreda.

Krustmāte Hestere pēkšņi paraustīja plecu, kā gribēdama atvairīt māsas nākamo piezīmi, jo Džūlijas grumbainajos vaigos bija ielijis sārtums.

Vakardien mūs apciemoja mīļā misis Makendera, tieši kā no Parīzes atgriezusies. Un ko jūs domājat, ko viņa tur uz ielas satikusi? Ne mūžam neuzminēt!

Mēs nemaz nemēģināsim, krustmāt, — Jūfimija teica.

Irēnu! Iedomājieties! Pēc tik ilgiem laikiem. Viņa bija bārdaina …

— Krustmāt! Nesmīdini mani! Bija bārdaina ..

— Es gribēju teikt, — krustmāte Džūlija bargi piezīmēja, — bija bārdaina, blonda džentlmeņa pavadībā. Un neesot ne par dienu vecāka kļuvusi; viņa arvien bija tik daiļa, — Džūlija kā taisnodamās piebilda.

— Ak krustmāt, pastāsti mums kaut ko par viņu! — Imodžina iesaucās. — Es viņu tik tikko vēl atceros. Viņa ir mūsu ģimenes rēgs, par kuru nerunā, vai ne? Bet tas ir tik interesanti!

Krustmāte Hestere apsēdās. Nu Džūlija dabūja, ko gribēja!

Cik man atmiņā, rēgu viņa ne sevišķi atgādināja, — nomurmināja Jūfimija, — formas viņai bija gluži apaļīgas.

Bet mīļā, — krustmāte Džūlija aizrādīja, — cik dīvains izteiksmes veids… ne visai glīts.

Bet kāda viņa īsteni bija? — Imodžina neatlaidās,

Es tev to pateikšu, bērns, — iejaucās Frensija, — mūslaiku Venēra un ģērbās ļoti eleganti. Jūfimija dzēlīgi protestēja:

— Venēra nemaz neģērbās, un tai acis bija zilas kā kausēts safīrs.

Kad valodas ņēma tādu virzienu, Niklass aizgāja.

Niklasam barga sieva, — Frensija smiedamās teica.

Viņai ir seši bērni, — izmeta krustmāte Džūlija,

— gluži pareizi, ka viņa ir stingra.

— Vai tēvocis Soumss viņu ļoti mīlēja? — Imodžina neatlaidās, tumšām, starojošām acīm vērdamās apkārtējo sejās.

Krustmāte Hestere izmisīgi noplātīja rokas tieši tajā brīdī, kad krustmāte Džūlija atbildēja: — Jā, tēvocis Soumss pret viņu izjuta sirsnīgu mīlestību.

Viņa laikam aizbēga ar kādu citu?

Nē, to gan ne; tas ir — ne gluži.

Ko tad viņa izdarīja, krustmāmiņ?

Iesim, Imodžin, — Vinifreda teica, — mums jātiek mājās.

Bet krustmāte Džūlija enerģiski noskaldīja:

Viņa … viņa neuzvedās, kā pieklājas.

Ak, šausmas! — iesaucās Imodžina. — Es tikai to vien dzirdu.

Nu, dārgā, — teica Frensija, — viņai bija mīlas dēka, kura beidzās ar jaunā cilvēka nāvi; un tad viņa pameta tavu tēvoci. Man viņa arvien patikusi.

Mani viņa parasti cienāja ar šokolādi, — murmināja Imodžina, — un viņa tik jauki smaržoja!

Dabiski! — Jūfimija noburkšķēja.

Nemaz dabiski! — Frensija atcirta, kura pati lietoja sevišķi dārgas lefkojas smaržas.

Nevaru saprast, kas mums noticis, — rokas paceldama, teica krustmāte Džūlija, — ka runājam par tādām lietām!

Vai viņi šķīrās? — Imodžina, jau durvīs stāvēdama, vēl jautāja.

Protams, ne, — attrauca krustmāte Džūlija, — tas ir … protams, ne.

Pie durvīm istabas viņā galā samanīja troksni. Timotijs bija atgriezies blakus telpā. — Atnācu pēc savas kartes, — viņš teica, — kas šķīrās?

— Neviens, tēvoc, — skaidru patiesību teikdama, atbildēja Frensija.

Timotijs paņēma no flīģeļa karti.

— Kaut kas tamlīdzīgs mūsu ģimenē nedrīkst notikt! — viņš teica. — Ļaunuma jau tā pietiek ar visu šo skriešanu brīvprātīgajos. Valsts brūk kopā. Nezinu, kurp tas mūs novedīs. — Viņš draudēdams pakratīja resnu pirkstu. — Mūslaikos par daudz sieviešu, un tās nezina, ko grib.

Šos vārdus izteicis, viņš satvēra karti abām rokām un izgāja laukā, kā baidīdamies no atbildes.

Septiņas sievietes, kam šie vārdi bija domāti, uzsāka paklusu sačukstēšanos, no kuras izdalījās Frensijas balss: — Ak šie Forsaiti!… — un krustmātes Džūlijas: — Hester, šovakar viņam jāpamērcē kājas karstā sinepju ūdenī, vai tu pateiksi Džeinai? Baidos, ka tikai viņam atkal nav sakāpušas asinis galvā …

Vakarā, kad viņas abas ar Hesteri pēc pusdienu maltītes sēdēja vienas, Džūlijai tamborējot noskrēja valdziņš, un viņa pacēla skatienu:

Hester, es nevaru atcerēties, kur dzirdēju, ka mīļais Soumss vēlas, lai Irēna atkal atgriežas pie viņa. Kas mums stāstīja, ka Džordžs uzzīmējis jocīgu karikatūru par Soumsu, zem kuras uzrakstījis: «Viņš nebūs laimīgs, kamēr to nedabūs.»

Jūstess, — aiz avīzes «The Times» atskanēja Hesteres balss, — un karikatūra viņam bija kabatā, bet viņš negribēja mums to rādīt.

Krustmāte Džūlija klusēja, kaut ko prātodama. Pulkstenis tikšķēja. Avīze čaukstēja. Uguns kamīnā sprakšķēja, krustmātei Džūlijai noskrēja vēl viens valdziņš.

Hester, — viņa teica, — man ienāca prātā šausmīga doma.

Tad nesaki man to, — Hestere atcirta.

Ak! Bet man jāsaka. Tu pat iedomāties nevari, cik šausmīga! — Viņas balss noslīdēja līdz čukstam:

Džolions … Džolions … Stāsta, ka viņš uzaudzējis gaišu bārdu.

XII MEDĪBAS TURPINĀS

Divas dienas pēc mielasta Džeimsa namā misters Poltīds sagādāja Soumsam vielu pārdomām.

Kāds džentlmenis, — tas teica, lūkodamies šifra atslēgā, ko turēja kreisajā rokā, — «47», kā mēs sakām, pagājušajā mēnesī Parīzē pievērsa lielu uzmanību «17». Bet pašlaik, šķiet, nekā ievērības cienīga nav. Viņi, ne no viena neslēpdamies, arvien sastopas sabiedriskās vietās: operā, Komiskajā teātrī, Luvrā, Luksemburgas parkā*, viesnīcas vestibilā un tā tālāk. Viņa nav bijusi viņa dzīvojamās telpās, viņš nekad nav bijis pie viņas. Abi kopīgi izbrauca uz Fontenblo — taču tur nekas nozīmīgs nenotika. Īsumā: situācija ir daudzsološa, bet prasa pacietību. — Un pēkšņi viņš, pacēlis skatienu, piebilda:

Bet te ir diezgan interesants punkts: «47» ir tāds pats uzvārds kā … hm … kā «31».

«Blēdis zina, ka es esmu viņas vīrs,» Soumss nodomāja.

Tā vārds … tāds dīvains … Džolions, — turpināja misters Poltīds. — Mums zināma viņa Parīzes adrese un dzīves vieta šeit. Mēs, protams, nevēlamies dzīt nepareiza zaķa pēdas.

Turpiniet tāpat kā līdz šim, bet piesardzīgi, — Soumss īgni norūca.

Instinktīvā pārliecība, ka profesionālais detektīvs izdibinājis viņa noslēpumu, lika Soumsam būt vēl atturīgākam.

Atvainojiet, — misters Poltīds turpināja, — tūlīt pārbaudīšu, vai nav kas jauns.

Viņš atgriezās ar vairākām vēstulēm. Aizslēdzis durvis, pārskatīja aploksnes.

Tā, šeit viena personīgi man; to raksta «19».

Nu un? — jautāja Soumss.

Hm, — noņurdēja misters Poltīds, — viņa raksta: ««47» šodien aizbrauca uz Angliju, viņa adrese uz bagāžas — Robinhila. Atvadījās no «17» Luvrā plkst. 3.30. Nekā ārkārtēja. Uzskatīju par pareizu palikt un novērot «17». Jūs, protams, varat izsekot «47» Anglijā, ja Jums tas liktos vajadzīgs,» — un misters Poltīds uzmeta Soumsam gluži neprofesionālu skatienu, kā vākdams materiālus grāmatai par cilvēka dabu, kuru nolēmis uzrakstīt pēc izstāšanās no sava kantora. — Šī «19» ir ļoti saprātīga sieviete, lieliski grimējas. Viņa nav lēta, bet savu atalgojumu nopelna atliku likām. Novērojamiem līdz šim nav aizdomu, ka tiem seko. Bet jūtīgi cilvēki to pēc zināma laika tomēr sāk nojaust, kaut arī tiem nebūtu konkrēta pamata. Es ieteiktu «17» pagaidām atstāt mierā un paturēt acīs «47». Viņu korespondenci kontrolēt būtu ļoti riskanti Vismaz pašreizējos apstākļos es to sevišķi neieteiktu. Bet jūs varat paziņot savam klientam, ka izredzes labas. — Un atkal misters Poltīds puspievērtām acīm noraudzījās mazrunīgajā apmeklētājā.

Nē, — Soumss negaidot ierunājās, — es atzīstu par pareizāku tikpat piesardzīgi novērošanu turpināt Parīzē, Londonai nepievēršoties.

Labi, — atbildēja misters Poltīds, — to varam.

Kādas … kādas attiecības viņu starpā?

Es jums nolasīšu, ko «19» saka, — atbildēja misters Poltīds, atslēdza rakstāmgalda atvilktni un izņēma vīstoklīti; viņa par tām runā ļoti konfidenciāli. Tā, tepat ir: ««17» ir ļoti valdzinoša; «47», šķiet, uz muguras ir vairāk (tas, ziniet, nozīmē vecumu), viņš ir acīm redzot iemīlējies… nogaida… «17» varbūt atturas apsvērumu dēļ, kurus nav iespējams pateikt, nezinot nekā konkrēta. Bet, pēc visa spriežot… viņa pati nav īsti skaidrībā ar sevi… viņa kādu dienu rīkosies gluži impulsīvi. Abiem ir stils.»

— Ko tas nozīmē? — Soumss izgrūda caur zobiem. — Hm, — novilka misters Poltīds, smaidīdams un

rādīdams baltus zobus. — Tas ir pie mums lietotais izteiciens. Citiem vārdiem sakot, tā nav nekāda viegla aizraušanās, viņi visā nopietnībā piederēs viens otram pavisam vai nepiederēs nemaz.

Tā, — norūca Soumss, — un tas ir viss?

— Jā, — apstiprināja misters Poltīds, — bet daudzsološi.

«Zirnekli!» Soumss klusībā nodomāja. — Sveicināti!

Viņš gāja cauri Grīnparkam, lai nokļūtu Viktorijas stacijā, no kurienes ar metro gribēja braukt uz Sitiju. Janvāra mēnesim laiks bija silts. Saules stari, spraukdamies cauri dūmakai un mezdami dzirkstis pār apsarmojošo zāli, ietina dienu mirguļojošā zirnekļa tīklā.

Lieli zirnekļi…mazi zirnekļi!… Bet lielākais no visiem ir viņa paša neatlaidība, kas, tīklu aužot, ar saviem pavedieniem aizsprosto katru ceļu uz izeju. Kas šim tipam ko luncināties ap Irēnu? Vai tas, ko ierosināja domāt Poltīds, atbilda patiesībai? Vai varbūt Džolions tikai juta līdzi viņas vientulībai, kā pats teiktu…būdams no laika gala sentimentāls radikālis? Bet ja īstenībā tā būtu, kā Poltīds stāstīja! Soumss apstājās. Nevar būt! Džolions taču bija sešus gadus vecāks par viņu pašu, nemaz nebija izskatīgāks! Nedz arī bagātāks! Kas tajā varēja būt intereses cienīgs?

«Turklāt viņš taču pārbrauca,» Soumss nodomāja, «neliekas, ka…bet būs ar viņu jāsatiekas!» Un, izņēmis vizītkartīti, Soumss rakstīja:

Ja Jūs nākamnedēļ varētu kādā pievakarē atlicināt pusstundu laika, būšu sastopams katru dienu starp plkst. 5.30 un 6.00 Mākslas pazinēju klubā. Bet, ja jums tas būtu ērtāk, varu arī ierasties «Hotch Potch» klubā. Vēlos Jūs satikt.

S. F.

Viņš iegriezās Sentdžeimsstrītā* un iedeva vizītkarti «Hotch Potch» kluba šveicaram.

— Nododiet to, lūdzu, misteram Džolionam Forsaitam, tiklīdz viņš ierodas, — Soumss teica un, paņēmis vienu no šiem jaunajiem taksometriem, aizbrauca uz Sitiju.

Džolions saņēma karti to pašu pēcpusdienu, un tūdaļ vērsa savus soļus uz Pazinēju klubu. Ko Soumsam tagad vajadzēja? Vai uzodis kaut ko par Parīzi? Un, šķērsodams Sentdžeimsstrītu, Džolions nolēma nemaz neslēpt savu braucienu uz Parīzi. «Bet, ja Soumss to jau pats nezina, nav viņam arī ko stāstīt, ka viņa tur atrodas.» Un šādā juceklīgajā noskaņojumā Džolions sekoja viesmīlim līdz mazajai logu nišai, kur Soumss pašreiz dzēra tēju.

— Nē, pateicos, tēju ne, — Džolions teica, — bet, ja atļauts, turpināšu smēķēt.

Logu aizkari vēl nebija aizvilkti, lai gan laternas ārpusē bija iedegtas; brālēni sēdēja, gaidīdami, lai runāt uzsāk otrs.

— Jūs, dzirdēju, bijāt Parīzē, — Soumss beidzot ieminējās.

— Jā, tikko atgriezos.

— Vals man to pateica; viņš tātad kopā ar jūsu zēnu dodas projām?

Džolions pamāja ar galvu.

— Jums laikam nebūs gadījies satikt Irēnu? Viņa, liekas, ir kaut kur ārzemēs.

Džolions ietinās varenā dūmu mākonī, pirms atbildēja:

— Satiku gan.

—Kā viņai klājas? Ļoti labi.

Atkal iestājās klusums. Tad Soumss krēslā saslējās.

— Kad pēdējo reizi tikāmies, — viņš teica, — es vēl nebiju galīgi izlēmis. Mēs par to runājām, un jūs izteicāt savus uzskatus. Es nevēlos atjaunot strīdu. Man tikai gribētos teikt sekojošo: mans stāvoklis attieksmē uz Irēnu ir ārkārtīgi grūts. Es negribētu, lai jūs savu ietekmi pielietotu pret mani. Kas reiz notika, tas bija ļoti sen. Es viņu lūgšu aizmirst pagātni.

— Jūs jau to lūdzāt, — murmināja Džolions.

— Toreiz šī doma viņai bija kaut kas jauns, tā viņu pārsteidza. Bet, jo vairāk viņa pārdomās, jo vairāk viņai jāredz, ka tā ir vienīgā pareizā izeja mums abiem.

Man gan neliekas, ka tāds ir viņas viedoklis, — Džolions uzsvērti mierīgi teica. — Un piedodiet, ja atļaušos pateikt, ka jūs jautājumu pārprotat, ja iedomājaties, ka šeit nozīme saprātam.

Džolions redzēja brālēna bālo seju kļūstam vēl bālāku, — viņš, to nemaz nezinādams, bija atkārtojis Irēnas teiktos vārdus.

—   Pateicos, — norūca Soumss, — taču es varbūt visu redzu skaidrāk, nekā jūs to domājat. Es tikai gribu būt drošs, ka jūs nemēģināsiet viņu ietekmēt pret mani.

—   Nezinu, kas jums liek domāt, ka spēju viņu ietekmēt, — teica Džolions, — bet, ja to spēju, tad mans pienākums šo ietekmi izlietot tā, lai tas nāktu par labu viņas laimei. Es laikam esmu tā saucamais «feminists».

—   Feminists! — atkārtoja Soumss, kā cenzdamies iegūt laiku. — Vai tas nozīmē, ka jūs esat pret mani?

—   Atklāti sakot, — Džolions atbildēja, — es esmu pret to, ka sievietei jādzīvo ar vīrieti, kas viņai ir pretīgs. Tas, manuprāt, ir riebīgi.

—   Un jūs viņai laikam pie katras satikšanās iepotējat šos savus uzskatus?

—   Es viņu tagad nesastapšu.

—   Vai tad jūs nebrauksiet atpakaļ uz Parīzi?

—   Cik man zināms, ne, — Džolions atteica, pamanījis Soumsa sejā aizdomu pilnu saspringtību.

—   Jā, un tas būtībā arī bija viss, kas man sakāms. Katrs, kas nostājas starp vīru un sievu, uzņemas smagu atbildību.

Džolions piecēlās un viegli paklanījās.

— Sveicināti! — viņš teica un nesarokojies aizgāja, atstādams Soumsu, kurš viņam domīgi noskatījās nopakaļ. «Mēs, Forsaiti,» prātoja Džolions, sēzdamies ratos, «esam ļoti civilizēti; vienkārši ļautiņi noteikti izplūktos. Ja tas nebūtu zēna dēļ, kas dodas karā…»Karš! Ar joni viņu atkal pāršalca senās šaubas. Skaists karš! Uzkundzēšanās tautām vai sievietēm! Cenšanās pieveikt un paņemt savā varā tos, kas tevi negrib! Elementārākās pieklājības noliegšana! īpašumi, likumīgi nopamatotas tiesības! Un — izstumt katru, kas ir pret to. «Paldies dievam!» Džolions nodomāja. «Es tomēr esmu bijis arvien pret to.» Jā gan! Viņš atcerējās sašutumu, kādu izjutis vēl pirms pirmās nelaimīgās laulības par izrēķināšanos ar Īriju un tiesas prāvām, kuras bija ierosinājušas sievietes, kas gribēja, lai tās atbrīvo no nemīlama vīra. Garīdzniecība gan uzskatīja, ka dvēseles un miesas brīvība ir divas gluži dažādas lietas! Kāda kaitīga dogma! Miesu un dvēseli tā nevar šķirt. Brīva griba ir katras saistības spēks, nevis vājums. «Vajadzēja gan pateikt Soumsam,» Džolionam ienāca prātā, «ka viņš, manuprāt, ir komisks. Ak! — bet arī traģisks.»

Vai pasaulē vispār var būt kaut kas traģiskāks par cilvēku, kurš kļuvis par sava privātīpašnieciskā instinkta vergu, kurš ārpus tā cita nekā neredz, nespēj pat iedziļināties otra cilvēka jūtās? «Man jāraksta Irēnai vēstule un jābrīdina viņa,» Džolions nosprieda, «Soumss mēģinās viņu pārliecināt vēlreiz.» Un visu atceļu uz Robinhilu Džolions kurnēja, ka spēcīgā pienākuma apziņa, ko viņš juta pret dēlu, liedza viņam steigties atpakaļ uz Parīzi…

Bet Soumss vēl ilgi sēdēja savā krēslā, kļuvis par upuri ne mazāk urdošām mokām — greizsirdības mokām, it kā tikko atklājis, ka šis tips atrodas izdevīgākā stāvoklī nekā viņš un savērpis jaunus pavedienus, aizsprostodams viņam izeju. «Vai tas nozīmē, ka jūs esat pret mani?» Nekā viņš nebija ieguvis ar šo viltīgo jautājumu. Feminists! Frāžu varonis. «Es nedrīkstu pārsteigties,» Soumss domāja. «Man radusies atelpa; Džolions nebrauc atpakaļ uz Parīzi, ja nav melojis. Pagaidīšu līdz pavasarim.» Lai gan viņš nepateiktu, ko citu pavasaris viņam varēja dot kā vien palielināt mokas. Un, lūkodamies lejup uz ielu, kur gājēji steidzās no viena laternas gaismas apļa uz otru, Soumss domāja: «Nekas neizdodas…nekas nav pūļu vērts. Esmu vientuļš — lūk, visa nelaime!

Soumss aizvēra acis; un pēkšņi viņam šķita, ka redz Irēnu tumšā ieliņā aiz baznīcas, redz viņu paejam garām, paveramies atpakaļ un viņš saskata viņas starojošās acis un balto pieri zem mazas, tumšas, zelta vizuļiem rotātas cepurītes ar plīvuriņu mugurpusē. Soumss atvēra acis — tik skaidri viņš to bija redzējis! Apakšā pa ielu gāja sieviete, bet tā nebija viņa! Ak, nē, tur nekā nebija!

XIII TE NU ES ESMU!

Imodžinas pirmās viesību sezonas tērpi nodarbināja mātes domas un vectēva maku visu marta mēnesi. Ar forsaitisku neatlaidību Vinifreda vēlējās, lai viss būtu augstākās kvalitātes. Tas novērsa prātu no lēni tuvāk nākošās procedūras, kas dos viņai brīvību, par kuru viņa šaubījās, vai to vēlas; tas novērsa prātu arī no viņas zēna un strauji tuvāk nākošā šķiršanās brīža, kas aizvedīs dēlu karā, par kuru ziņas bija joprojām satraucošas. Kā bites rosās ap vasaras puķēm vai mirdzoši dunduri lidinās virs spurainajiem rudens ziediem, tā Vinifreda ar «mazo meitiņu», kura bija gandrīz tikpat gara, kā viņa un arī krūšu apmēra ziņā daudz neatpalika, apstaigāja Rīdženstrītas* veikalus, Hanoveras* skvēra uri Bondstrītas * salonus, aizrāvušās ar audumu aplūkošanu un aptaustīšanu. Desmitiem jaunu sieviešu ar apbrīnojamu stāju un brīnišķīgu gaitu defilēja Vinifredas un Imodžinas priekšā, ietērptas «modes jaunumos». Modeļi — «ļoti moderni, kundze, pēdējais modes kliedziens» — no kuriem abas atteicās nelabprāt, spētu piepildīt veselu muzeju; modeļi, kurus viņas uzskatīja par vajadzīgu iegādāties, tikpat kā iztukšoja Džeimsa kontu. Nav labi darīt kaut ko pa pusei, sprieda Vinifreda, saprazdama nepieciešamību nodrošināt meitai šai pirmajā un vienīgajā vēl neapēnotajā viesību sezonā izcilus panākumus. Jau pacietība vien, ar kādu abas pārbaudīja to bezpersonisko radījumu pacietību, kuras viņu priekšā lēnām slīdēja garām, liecināja, ka viņas nodarbībai nodevās ar ticīgā aizrautību. Vinifredai šie brīži nozīmēja ilgstošu zemošanos pie iemīļotās dievietes «Modes» ar tādu pašu kvēli, kādu katoļticīgais izjūt šķīstās jaunavas priekšā. Imodžinai tie deva pārdzīvojumus, kas nebūt nebija nepatīkami, — meitene bieži izskatījās tik daiļa, un glaimi viņu sagaidīja uz katra soļa: vārdu sakot, tas bija «amizanti».

Divdesmitā marta pēcpusdienā, krietni patukšojušas Skaivorda krājumus, pa ceļam atspirdzinājumu meklēdamas, iegriezušās kafejnīcā un attiecīgi stiprinājušās ar šokolādi un putu krējumu, abas pavasara dvesmas apņemtajā pievakarē pāri Berklija skvēram* atgriezās mājās. Atvērusi durvis, — tās bija svaigi nokrāsotas gaišā, olīvzaļā krāsā, jo šogad neko neaizmirsa, kas varēja dot Imodžinai labu reputāciju, — Vinifreda piegāja pie sudraba groziņa, lai palūkotos, vai kāds nebija atstājis vizītkarti, un pēkšņi viņas nāsis ietrīsējās. Kas tā par smaržu?

Imodžina bija paņēmusi no bibliotēkas atsūtītu romānu un stāvēja, tajā iedziļinājusies. Sirdi satraucošu dīvainu jūtu dēļ Vinifreda diezgan skarbi teica:

— Paņem, bērns, grāmatu līdzi augšā un atpūties pirms pusdienām.

Joprojām lasīdama, Imodžina kāpa augšā. Vinifreda dzirdēja meitas istabas durvis aizcērtamies un dziļi ievilka gaisu. Vai pavasaris ķircināja viņas jutekļus — visam saprātīgumam un aizvainotai tikumībai par spīti uzvandot sirdī ilgas pēc viņas «āksta»? Tā bija vīrieša smarža! Viegls cigāru dūmu un lavandas ūdens aromāts, ko viņa nebija samanījusi kopš atvasaras vakara pirms sešiem mēnešiem, kad bija nosaukusi Dārtiju par «pēdīgo nelieti». No kurienes tā uzvēdīja, vai arī tā bija tikai atmiņu modināta smaržas halucinācija? Vinifreda pavērās apkārt…Nekā…itin nekā…ne vismazākās nekārtības vestibilā, nedz arī ēdamistabā. Īss sapnis skaidrā dienas laikā par smaržu — mānīgi, skumji, muļķīgi! Sudraba groziņā atradās divas vizītkartes, divas ar uzrakstu «Mistersunmisis Poligeiti» un viena ar uzrakstu «Misters Toms Poligeits». Vinifreda tās paostīja, taču tām bija sīva smarža. «Es laikam esmu nogurusi,» viņa nodomāja, «iešu atgulties.» Dzīvojamā istaba augšstāvā slīga tumsā, gaidīdama roku, kas to apgaismotu; tai garām viņa devās uz guļamistabu. Arī šeit aizkari bija pusaizvilkti un telpā valdīja krēsla, jo pulkstenis bija seši. Vinifreda noģērba mēteli…atkal šī smarža!…Tad viņa kā piekalta palika stāvam gultas galā. Kaut kas tumšs bija piecēlies no kušetes pretējā kaktā. Vinifreda izgrūda vārdu, kas viņas ģimenē izteica šausmas:

— Ak dievs!

Un kāda balss atsaucās:

— Es tas esmu…Montijs.

Cieši turēdamās pie gultas gala, Vinifreda pastiepās un iededza spuldzi virs tualetes galda. Gaismas loka malā parādījās Dārtijs visā savā lepnumā, sākot no krūšu lejas daļas ar trūkstošo pulkstenķēdi līdz pat glītajiem, tumši brūnajiem zābakiem, kuri…jā, kuri purngalos bija atiruši. Krūšu augšdaļu un seju slēpa ēna. Viņš tiešām izskatījās vājš — bet varbūt apgaismojums maldināja? Viņš panācās uz priekšu, tagad apgaismots no zābaku purngaliem līdz patumšajiem matiem, kuri gan bija mazliet nosirmojuši. Adas krāsa kļuvusi tumšāka, bālāka, melnās ūsas, zaudējušas brašumu, ņirdzīgi nokārās lejup, sejā vaibsti, kas Vinifredai bija sveši. Kaklasaitē trūka adatas. Dārtija uzvalks — ak, viņa to pazina! — bet kāds negludināts, saburzīts! Vinifreda nolūkojās atkal viņa zābaku purngalos. Dzīve viņu bija pamatīgi un nežēlīgi pārmācījusi, pārvērtusi un sapurinājusi, iedragājusi un salauzusi. Un Vinifreda stāvēja klusēdama un nekustīga, acis nenovērsdama no atirušajiem purngaliem.

— Nu, — viņš teica. — Es vēstuli saņēmu. Te nu es esmu.

Vinifredas krūtis cilājās. Ilgas pēc vīra, ko viņā bija atmodinājusi pazīstamā smarža, tagad cīnījās ar greizsirdību, kas izrādījās daudz dziļāka, nekā viņa to jebkad izjutusi. Te nu viņš bija — sava senākā koptā, brašā «es» tumša, izkropļota ēna! Kāda vara viņam to bija nodarījusi — izspiedusi viņu kā citronu līdz pašai mizai! Šī sieviete!

—   Te nu es esmu, — viņš teica vēlreiz. — Man klājās ļoti slikti. Nudien! Atbraucu starpklājā. Man nav nekā, izņemot to, kas mugurā, un šis čemodāns.

—   Un kam palika pārējais? — kliedza Vinifreda, pēkšņi atdzīvojusies. — Kā tu uzdrīkstējies atbraukt? Tu taču zināji, ka tikai laulības šķiršanas dēļ tu dabūji vēstuli ar aicinājumu braukt mājās. Neaiztiec mani!

Abi stāvēja, pieķērušies katrs savā pusē pie platās gultas gala, kurā viņi tik daudz gadu bija kopīgi pavadījuši naktis. Daudzreiz, jā, daudzreiz Vinifreda bija ilgojusies, lai viņš atgriežas. Bet tagad, kad viņš pārnācis, viņas sirdi pildīja tikai dzedrais, nāvējošais aizvainojums. Dārtijs pacēla roku pie ūsām, bet tās vairs nevirpināja ar veco, ierasto kustību; viņš tās tikai paraustīja lejup.

— Ak dievs! — Dārtijs izsaucās. — Ja tu zinātu, kā man klājās!

— Priecājos, Ka es to nezinu!

—   Vai bērni veseli? Vinifreda pamāja ar galvu. — Kā tu tiki iekšā?

—   Ar savu atslēgu.

— Tad kalpones to nezina. Tu šeit nevari palikt, Montij.

Viņš ironiski iesmējās.

—   Kur tad?

—   Vienalga, kur.

—   Taču paskaties manī! Šī — šī sasodītā…

— Ja tu pieminēsi šo sievieti, — Vinifreda kliedza, — tad es aiziešu taisnā ceļā uz Pārkleinu un nenākšu vairs atpakaļ.

Pēkšņi Dārtijs izdarīja kaut ko pavisam vienkāršu, taču, viņam tik ļoti neraksturīgu, ka tas Vinifredu aizkustināja. Viņš aizvēra acis, kā gribēdams sacīt:

— Labi! Pasaulei es esmu miris!

— Tu vari dabūt istabu, kur pārlaist nakti, — viņa teica, — tavas mantas te vēl ir. Tikai Imodžina ir mājās.

Dārtijs atbalstījās pret gultas galu.

— Labi, viss tavās rokās, — viņš teica, savējās žņaudzīdams. — Esmu diezgan cietis. Neesi nu tik barga pret mani — nav vērts. Es baiļojos, tik ļoti baiļojos, Fredij.

Šis vecais, jau gadiem ilgi vairs nelietotais mīlināmais vārds lika Vinifredai nodrebēt.

«Ko lai es ar viņu iesāku?» viņa prātoja. Dieva dēļ, ko lai es ar viņu iesāku?»

— Vai tev ir kāda cigarete?

Vinifreda iedeva viņam vienu no mazās kārbas* ko tā glabāja gadījumam, ja naktī nevarēja gulēt, un pasniedza uguni. Līdz ar šo rīcību atmodās atkal viņas dabai raksturīgais lietišķīgums.

— Ej nomazgājies vannā. Nolikšu drēbes ģērbistabā. Runāt mēs varēsim vēlāk.

Viņš pamāja ar galvu un pievērsa viņai acis, kas likās pusizdzisušas, bet varbūt tā likās grumbu dēļ, kas ap plakstiem bija padziļinājušās?

«Viņš nav tas, kas bija,» Vinifreda nodomāja. «Viņš nekad vairs nebūs tas, kas bija! Bet kāds viņš būs?»

— Labi! — Dārtijs teica un devās uz durvīm. Viņš pat kustējās citādi, kā cilvēks, kurš zaudējis ilūzijas un šaubās, vai vispār vēl vērts kustēties.

Kad viņš bija izgājis un Vinifreda dzirdēja ūdeni tekam vannā, viņa nolika Dārtija ģērbistabā uz gultas pilnu drēbju komplektu, tad nokāpa lejā un uznesa augšā biskvītu kārbu un viskiju. Apģērbusi atkal mēteli, viņa, brītiņu paklausījusies pie vannas istabas durvīm, nokāpa lejā un izgāja no mājām. Uz ielas viņa vilcinājās. Pulkstenis jau pāri septiņiem! Vai Soumss būs klubā vai Pārkleinā? Vinifreda devās uz Pārkleinu. Atgriezies! Soumss aizvien bija baidījies — viņa dažbrīd gaidījusi, ka tā notiks. Atgriezies! To tikai viņš spēj — šis āksts — lai ar savu «Te nu es esmu!» padarītu par muļķiem viņus visus — tiesu, Soumsu un paša sievu! Lai gan nu viņa tikusi vaļā no tiesas, atbrīvota no tumšā mākoņa, kas karājās pār pašu un bērniem! Kāds atvieglojums! Bet kā izturēties pret Dārtija atgriešanos? Šī «sieviete» viņas vīru bija salauzusi, paņēmusi visu viņa kaislību, ko viņš pret sievu nekad nebija izjutis; ko Vinifreda Dārtija nekad nebija varējusi iedomāties. Tas bija visbriesmīgākais! Šo patmīlīgo, tukšo «ākstu», kuru viņa pati nekad nebija īsti iekvēlinājusi, cita sieviete bija ievilinājusi valgos un apbūrusi. Apkaunojoši! Pārlieku apkaunojoši! Nebija ne pareizi, ne pieklājīgi ņemt Dārtiju atpakaļ! Bet viņa to bija pieprasījusi; un tiesa tagad varbūt piespiedīs vīru pieņemt. Viņš vēl joprojām bija viņas vīrs — viņa no tiesas vairāk nekā prasīt nevarēja. Un vienīgais, ko viņš, bez šaubām, gribēja, bija nauda, lai nodrošinātu sevi ar cigāriem un lavandas ūdeni! Ak šis aromāts! «Galu galā neesmu vēl veca,» viņa nosprieda, «vēl es neesmu veca!» Bet šī sieviete, kas novedusi Dārtiju tik tālu, ka viņam jāsaka: «Esmu diezgan cietis. Es baiļojos, baiļojos, Fredij!» Vinifreda tuvojās tēva mājām gudrodama un prātodama, kamēr Forsaitu daba viņu visu laiku vedināt vedināja pie dziļas pārliecības, ka Dārtijs galu galā tomēr ir viņas īpašums, kas no alkatīgās pasaules jānosargā. Un ar šo apņēmību viņa iegāja Džeimsa namā.

— Kur misters Soumss? Savā istabā? Uziešu pie viņa, nesakiet, ka es te esmu.

Brālis pašreiz pārģērbās. Viņa to atrada spoguļa priekšā apsienam melnu kaklautu ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš tā galus nicinātu.

— Sveika! — viņš teica, raudzīdamies spogulī uz māsu. — Kas noticis?

—   Montijs! — Vinifreda ledaini izgrūda. Soumss apmetās apkārt.

—   Ko?

—   Atgriezies!

— Uzķērāmies paši uz savas makšķeres, — Soumss murmināja. — Kāpēc tu man, jupis parāvis, neļāvi mēģināt ar «brutalitāti». Es zināju, ka mēs šādā veidā ļoti riskējam.

—   Ak! Nerunā tagad par to! Ko lai es daru? Soumss atbildēja ar dziļu, dziļu nopūtu.

—   Nu? — Vinifreda nepacietīgi jautāja.

—   Ko Dārtijs sev par attaisnojumu saka?

— Neko. Vienam viņa zābakam pilnīgi atiris purngals.

Soumss stingi vērās māsa.

— Ak, — viņš izgrūda, — protams! Pagrimis līdz pēdējai iespējai. Tātad — viss sākas atkal! Tā būs tēva nāve.

— Vai mēs viņam to nevaram noslēpt?

— Neiespējami. Tēvs aizvien nemaldīgi uzošņā, kas sagādā rūpes.

Un Soumss nogrima domās, pirkstus aizbāzis aiz zilajiem zīda bikšturiem. — Jāatrod likumīgs ceļš, — viņš murmināja, — padarīt Dārtiju nekaitīgu.

— Nē, — iesaucās Vinifreda, — es negribu atkal kļūt par muļķi. Tad jau labāk samierinos ar viņu.

Stingiem skatieniem viņi viens otrā skatījās. Sirdis bija jūtu pārpilnas, bet, būdami Forsaiti, viņi tās neizteica vārdos.

— Kur tu viņu atstāji?

Vannā, — un Vinifreda rūgti iesmējās, — viņš neatveda neko citu kā lavandas ūdeni. — Nomierinies! — teica Soumss. — Tu esi ļoti satraukta. Es iešu tev līdzi.

Kāda tam nozīme?

Mēs varētu viņam uzstādīt noteikumus.

Noteikumus! Viss būs, kā bijis. Tiklīdz viņš atkopsies … sāksies atkal kārtis un derības, žūpošana… — Vinifreda apklusa, atcerēdamās vīra sejas izteiksmi. Kā apdedzinājies bērns — apdedzinājies bērns! Varbūt!…

Atkopsies? — jautāja Soumss. — Vai viņš ir slims?

— Nē, iztukšojies līdz pēdējam, tas ir viss.

Soumss paņēma no krēsla vesti un to uzģērba, tad svārkus, iesmaržināja kabatas lakatiņu ar odekolonu, piestiprināja pulksteņa ķēdi un teica:

— Mums nelaimējas.

Un, kaut arī Vinifredu pašu māca mokas, viņai bija žēl brāļa, it kā viņš ar šiem pāris vārdiem būtu atsedzis savas lielās mokas.

— Gribas satikt māti, — viņa teica.

— Viņa būs ar tēvu guļamistabā. Nāc klusiņām lejā kabinetā. Pasaukšu māti.

Vinifreda nolavījās mazajā, tumšajā kabinetā, kas bija ievērojams tikai ar pārlieku apšaubāmu Kanaleto* gleznu, lai to varētu novietot citur, un ar lielisku tiesas spriedumu kolekciju, kurā kopš daudziem gadiem neviens vairs neielūkojās. Te nu viņa stāvēja ar muguru pret nolaistiem kastaņbrūnajiem aizkariem, vērdamās tukšajā kamīnā, kamēr Soumsa pavadībā ienāca māte.

— Ak mana nabadzīte! — izsaucās Emīlija. — Cik nožēlojami tu izskaties! Tas nu patiešām ir pārāk nekrietni no Dārtija.

Ģimenē viņi arvien bija sargājušies no jūtu izpausmēm, uzskatīdami to par nedelikātu rīcību, tāpēc arī Emīlija nespēja pieiet meitai klāt un to sirsnīgi apskaut. Taču mierinājums jau bija mātes klusinātā balss un viņas vēl joprojām apaļie, dārgām, melnām mežģinēm segtie pleci. Saņēmusi visu savu lepnumu un gribasspēku, lai neapbēdinātu māti, Vinifreda visparastākā balsī teica:

— Viss kārtībā, māt, nav vērts uztraukties.

— Nesaprotu, — ierunājās māte, skatīdamās Soumsā, — kāpēc Vinifreda Dārtijam nevar pateikt, ka to nodos tiesai, ja tas viņu nebeigs apgrūtināt. Viņš paņēma viņas pērles, un, ja nav tās atnesis atpakaļ, ar to pilnīgi pietiek.

Vinifreda smaidīja. Nu viņi visi nāks gan ar šādiem, gan ar tādiem priekšlikumiem, taču viņa jau zināja, ko viņa darīs, un tas nozīmēja, ka nedarīs neko. Sajūta, ka galu galā viņa tomēr bija guvusi zināmu uzvaru, saņemdama atpakaļ savu īpašumu, nostiprinājās Vinifredas apziņā ar katru mirkli vairāk. Nē! — ja viņa gribēs vīru sodīt, viņa to varēs darīt mājās, lai pasaule to nezina.

— Bet ienāc taču ēdamistabā, — aicināja Emīlija,

— tev jāpaliek un jāpaēd kopā ar mums pusdienas. Atļauj man to pastāstīt tēvam. — Un, kad Vinifreda tuvojās durvīm, viņa izslēdza gaismu. Un tikai tad viņi redzēja, kāda nelaime viņus sagaida gaitenī.

Tur, gaismas vilināts, kas plūda no nekad neapgaismotas istabas, stāvēja Džeimss, ietinies tumši brūnajā kamieļvilnas pledā tā, ka rokas nebija redzamas un plašs tuksnesis šķita šķiram viņa sudrabbalto bārdu no elegantās biksēs tērptajām kājām. Viņš tur stāvēja, ārkārtīgi atgādinādams stārķi un rādīdams tādu sejas izteiksmi, kā ieraudzījis savā priekšā vardi, pārlieku lielu, lai to noritu.

— Ko tas nozīmē, — sirmgalvis jautāja, — «pastāstīt tēvam»? Jūs man nekad neko nestāstāt.

Šim brīdim Emīlijai trūka atbildes. Bet Vinifreda piegāja tēvam klāt un, aptverdama ar savām rokām viņa abus vājos, nevarīgos delmus, teica:

— Montijs nav vis bankrotējis, tēt. Viņš tikai pārbrauca mājās. — Visi trīs gaidīja, ka ar Džeimsu notiks kaut kas nopietns, un bija priecīgi, ka Vinifreda vēl turēja veco vīru savos tvērienos, taču viņi nezināja, cik stiprām saitēm turējās šis ēnai līdzīgais vecais Forsaits. Likās, mute un gludi skūtais zods mazliet sašķobās, garā, baltā vaigu bārda tikko manāmi notrīs. Tad Džeimss ar zināmu cieņu ierunājās:

— Viņš mani vēl iedzīs kapā. Es jau to zināju.

— Nevajag uztraukties, tēvs, — Vinifreda mierīgi teica. — Es par to gādāšu, lai viņš uzvedas pieklājīgi.

— Ak! — nopūtās Džeimss. — Še, noņem to, man ir karsti.

Viņi attina pledu. Džeimss pagriezās un stingriem soļiem iegāja ēdamistabā.

—   Zupu nevēlos, — viņš teica Vormsonam un apsēdās savā krēslā. Arī pārējie apsēdās. Vinifredai vēl bija cepure galvā, kad Vormsons jau lika galdā ceturto klājienu. Kad sulainis izgāja no istabas, Džeimss vaicāja:

—   Ko viņš pārveda?

—   Neko, tēt.

Džeimss koncentrēja skatienu uz paša attēlu ēdamkarotē.

— Laulības šķiršana! — viņš ņurdēja. — Nieki! Ko gan es iedomājos. Vajadzēja Dārtijam maksāt noteiktu mēneša pabalstu, lai viņš neatgriežas Anglijā. Soums, ej un piedāvā viņam to!

Šāds priekšlikums šķita tik saprātīgs un vienkāršs, ka Vinifreda pati izbrīnījās, kad iebilda:

— Nē, tagad, ja nu Dārtijs reiz atgriezies, es viņu ari paturēšu. Viņam tikai jāuzvedas pieklājīgi, tas ir viss!

Visi skatījās uz Vinifredu. Viņi arvien bija zinājuši, ka viņai netrūkst drosmes.

— Svešumā! — Džeimss gluži nesakarīgi teica. — Kas to lai zina, kādi tur rīkļu rāvēji! Pievāc Dārtija revolveri! Neej gulēt bez tā. Tev vajadzētu paņemt līdzi Vormsonu, lai guļ jūsu mājā. Rīt es pats ar Dārtiju runāšu.

Visi jutās saviļņoti par šādu paziņojumu, un Emīlija piekrītoši teica:

—   Pareizi, Džeims, mēs vairs necietīsim nekādas nekrietnības.

—   Ak, — Džeimss drūmi nomurmināja, — nemāku teikt! Vormsona ierašanās ar zivi sarunu pārtrauca. Kad Vinifreda pēc pusdienām tuvojās tēvam, lai viņu noskūpstītu un novēlētu ar labu nakti, viņš meitu uzlūkoja tik jautājošām un skumjām acīm, ka tā savai balsij lika skanēt, cik vien iespējams, mierīgi:

— Viss kārtībā, mīļo tēt, neuztraucies. Man neviena nevajag. Dārtijs ir pavisam rāms. Es tikai nervozēšu, ja tu uztrauksies. Ar labu nakti, lai dievs tevi sargā!

Džeimss atkārtoja vārdus «lai dievs tevi sargā», kā lāgā nesaprazdams, ko tie nozīmē, un viņa skatieni pavadīja meitu līdz durvīm.

Vinifreda pārnāca mājās pirms pulksten deviņiem un devās tieši augšā.

Dārtijs bija savā istabā atlaidies gultā, pilnīgi apģērbies: zilā sarža uzvalkā, rokas sakrustojis aiz galvas un izdzisušu cigareti mutē.

Vinifredai viņš jocīgi atgādināja viņas puķes loga kastēs pēc svelmainas vasaras dienas, kad tās tāpat bija šļaugani atlaidušās vai, pareizāk sakot, stāvēja…apžuvušas un tomēr pēc saules rieta atspirgušas. Šķita, ka arī uz viņas apsvilušo vīru jau būtu nokrituši pāris rasas pilienu.

Dārtijs apātiskā balsī ieteicās:

— Tu laikam biji Pārkleinā. Kā klājas vecītim? Vinifreda nevarēja pārvarēt sevi, neatcirtusi rūgtu

atbildi:

— Vēl nav nomiris.

Dārtijs satrūkās, patiešām satrūkās.

—   Saproti, Montij, — Vinifreda teica, es negribu, ka tēvu kaut kas uztrauc. Ja tu neuzvedīsies, kā vajag, tu vari iet atpakaļ, no kurienes esi nācis. Vai jau pusdienoji?

—   Nē.

— Vai negribi paēst? Viņš paraustīja plecus.

— Imodžina man piedāvāja, bet es negribēju. Imodžina! Visā šajā uztraukumā Vinifreda bija aizmirsusi meitu.

— Tu viņu tātad redzēji? Ko viņa teica? — Imodžina mani noskūpstīja.

Aizvainotā Vinifreda redzēja vīra melnīgsnējo, zobgalīgo seju noskaidrojamies. «Jā,» viņa nodomāja, «meitu viņš mīl, mani nemaz.»

Dārtija acis šaudījās šurpu turpu.

— Vai viņai par mani kas zināms? — viņš jautāja.

Vinifredā pēkšņi uzliesmoja atziņa, ka šeit ierocis, kas viņai vajadzīgs. Viņš baidījās, ka tikai bērni to neuzzina!

—   Nē. Tikai Vals zina. Citi ne, viņi vienīgi zina, ka tu aizbrauci.

—   Vinifreda dzirdēja Dārtiju atviegloti nopūšamies.

—   Bet bērni to uzzinās, — viņa bargi teica, — ja tu man dosi pamatu to teikt.

—   Labi, — viņš murmināja, — pazudini mani! Esmu pagalam!

Vinifreda piegāja pie gultas. — Klausies, Montij! Negribu tevi pazudināt. Negribu tevi sāpināt. Es tev nekad neko neatgādināšu. Arī pati nemocīšos. Kāda tam nozīme? — Viņa brīdi klusēja. — Taču ilgāk es to vairs nevaru izturēt un arī negribu! Labāk, ja tu to zini. Tu man liki ciest. Bet es tevi reiz mīlēju. Tādēļ…— Vinifredas puspiemiegto, zaļi pelēko acu skatiens sastapās ar Dārtija brūnajām acīm, kuras raudzījās no smago plakstu apakšas, viņa pēkšņi pieskārās vīra rokai, tad devās uz savu istabu.

Tur viņa sēdēja ilgi spoguļa priekšā, grozīdama savus gredzenus, domādama par uzvarēto, melnīgsnējo, viņai tagad gandrīz svešo vīrieti blakus istabā gultā. Vinifreda bija cieši nolēmusi vairs «nemocīties», bet viņu urdīja greizsirdība pret to, ko viņš bija pārdzīvojis, un laiku pa laikam viņai Dārtija bija pat žēl.

XIV SVEŠĀDA NAKTS

Soumss stūrgalvīgi gaidīja pavasari — tas nebija viegli cilvēkam, kas apzinās, ka laiks skrien, bet viņa zīle rokā nav tuvāka par medni kokā, un ka nekur nav izeja no šī zirnekļa tīkla. Misters Poltīds neziņoja nekā jauna, atskaitot to, ka novērošana turpinās — un tas maksāja daudz naudas. Vals un tā brālēns bija aizgājuši karā, no kurienes tagad pienāca labvēlīgākas ziņas. Dārtijs pagaidām uzvedās pieklājīgi; Džeimss atkal turējās pie veselības; veikals plauka gandrīz neticami — un Soumsam nebija pamata uztraukties, izņemot par to, ka viņu «kavēja» un viņam nevienā virzienā nebija iespējams spert soļus.

Nevarēja teikt, ka Soumss tieši vairītos no Soho, jo viņš nedrīkstēja pieļaut, lai dāmas domātu, ka viņš ir «atkritis», kā Džeimss būtu izteicies, — varēja taču gadīties, ka kuru katru mirkli būs atkal «jāpieķeras». Taču Soumsam vajadzēja būt tik atturīgam un piesardzīgam, ka viņš bieži pagāja garām restorāna «Bretaņa» durvīm, pa tām neieejot un steidzīgi atstājot šo pilsētas kvartālu, kas viņā vienmēr izraisīja nelikumīgi iegūta īpašuma sajūtu.

Tā nu Soumss vienā maija naktī, iegriezdamies Rīdžentstrītā, nokļuva dīvainā ļaužu pūlī, kādu nekad nebija redzējis: tas bija spiedzošu, svilpojošu, dejojošu, lēkājošu, grotesku un šausmīgi jautru cilvēku bars ar liekiem deguniem, mutes harmonikām, lētām stabulēm, garām spalvām greznotām galvām un visādiem citiem plānprātības izpausmes atribūtiem, kā Soumsam šķita. Ak, Meifkinga!* Protams, pilsēta atkarota. Nu labi! Bet vai tas bija kāds attaisnojums? Kas tie par ļaudīm, ar ko viņi nodarbojas, no kurienes ieklīduši šeit Vestendā? Tie kutināja viņam seju, svilpa ausīs. Meičas kliedza: — Nepazaudē savu parūku, bālģīmi! — Kāds puisis iedeva tādu duncku Soumsa cilindram, ka viņš to tikai ar mokām atkal uzlika pieklājīgi galvā. Petardes sprāga viņam pie paša degungala, pie kājām. Soumsu pārņēma apjukums, sašutums, aizvainojums. Šī ļaužu straume plūda no visām malām, it kā pēkšņi būtu atvērušās slūžas, ļaudamas plūst ūdeņiem, par kuru esamību Soumss gan bija dzirdējis, īsti nekad tam tomēr neticēdams. Šī tātad bija tauta, šī nepārredzamā, dzīvā, visu smalko manieru un forsaitisma noliedzēja. Te nu bija — ak šausmas! — demokrātija! Tā smirdēja, kliedza, bija pretīga! Īstendā vai pat Soho kvartālā tā varbūt vēl iederētos, bet šeit Rīdžentstrītā — Pikadilijā! Kur tad nu policija! Tūkstoš deviņi simtā gadā Soumss ar visiem saviem Forsaitu tūkstošiem nekad netika redzējis šo katlu ar paceltu vāku; un tagad, ielūkojoties tajā, viņš gandrīz nespēja noticēt savām sūrstošajām acīm. Tas bija kaut kas neizsakāms! Šie ļaudis nezināja, kas ir savaldība, viņš tiem likās jocīgs. Rupjš, aizsmacis, rēcošs cilvēku bars — un kādi smiekli! Šiem cilvēkiem nekas nav svēts! Viņš nebrīnītos, ja tie pēkšņi sāktu dauzīt logus. Viss spiedzošais, svelpjošais, dervišiem līdzīgi dejojošais pūlis aizvēlās projām pa Pelmelu*, garām lepnajiem klubiem, kur iestāšanās vien maksāja sešdesmit mārciņu. No klubu logiem ar atturīgu jautrību lejup raudzījās viņa paša šķiras ļaudis. Tie nekā neapjēdza! Ak, tas bija nopietni — varēja izvērsties visvisādi. Pašreiz pūlis priecājās, bet kādu dienu tā noskaņojums var kļūt citāds. Soumss atcerējās dumpi astoņdesmito gadu beigās*, kad viņš bija Braitonā; toreiz tie visu satrieca, turēja runas. Taču vairāk nekā bailes Soumss izjuta dziļu izbrīnu. Šie cilvēki uzvedās histēriski — tas nebija angliski! Turklāt tas viss notika tikai tāpēc, ka bija atkarota maza pilsētiņa — ne lielāka par Votfordu — seštūkstoš jūdžu tālu no šejienes. Savaldība, atturība! Šīs īpašības, kas Soumsam bija gandrīz dārgākas par pašu dzīvību, šie neatņemamie turības un kultūras atribūti, kur tie palikuši? Tas te nebija angliski! Nē, tas nebija angliski! Tā Soumss prātoja, spiezdamies cauri pūlim. Soumss jutās, it kā būtu pēkšņi notvēris kādu, kas izgriež no viņa aktu vākiem līgumu par «nodrošinātu īpašumu», vai arī ieraudzījis briesmoni, kas glūnoši lavījas klāt nākotnei, mezdams pa priekšu savu ēnu. Ak, šis solīduma, ak, šis godbijības trūkums! Likās, it kā Anglijas iedzīvotāju deviņas desmitdaļas būtu svešinieki. Bet, ja tas bija tā … tad varēja gadīties viss, kas!

Pie Haidparkkornera Soumss ieskrēja krūtīs Džordžam Forsaitam, kurš, no piedalīšanās sacīkstēs stipri iededzis, turēja rokā lieku degunu.

— Hallo, Soums! — tas uzsauca. — Še tev deguns! Soumss atbildēja ar sāju smaidu.

— Es dabūju to no viena no šiem ziķeriem, — turpināja Džordžs, kas acīm redzot tikko bjja iebaudījis pusdienas, — man vajadzēja viņam pamatīgi iegāzt, tāpēc, ka viņš gribēja notriekt manu cepuri. Nudien, kādu dienu mums vēl būs jākaro ar šiem puišiem, tie kļūst sasodīti nekaunīgi — visi radikāļi un sociālisti. Viņi tīko pēc mūsu mantas. Pastāsti to tēvocim Džeimsam, tas uzlabos viņa miegu.

«In vino veritas[18] ,» nodomāja Soumss, bet tikai pamāja ar galvu un devās pāri Hamiltona laukumam. Pārkleinā viņam tikai paretam nāca pretī viens otrs ļaužu pulciņš, turklāt ne sevišķi skaļš. Un, paceldams acis uz augstajām ēkām, Soumss nodomāja: «Lai būtu kā būdams, mēs tomēr esam savas valsts balsts. Tik viegli viņi mūs vis neiedragās. Kam manta, tam vara!»

Bet, kad Soumss aizvēra aiz sevis tēva nama durvis, šis dīvainais, svešādais ielas lietuvēns izzuda no viņa atmiņas tik pilnīgi, it kā viņš to būtu redzējis tikai sapnī un atmodies, siltas rīta atmosfēras pārņemts, savā atsperu matrača gultā.

Nonācis līdz lielās, tukšās dzīvojamās istabas vidum, Soumss apstājās.

Sieva! Vajadzīgs kāds, ar ko visu pārrunāt. Cilvēkam taču ir tiesības uz to! Sasodīts! Cilvēkam uz to ir tiesības!

TREŠĀ DAĻA

..

I SOUMSS PARĪZĒ

Soumss bija maz ceļojis. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš kopā ar tēvu, māti un Vinifredu bija devies «mazā izbraucienā», kas aptvēra Briseli — Reinas upi — Šveici, mājās atgriezdamies caur Parīzi. Divdesmit septiņu gadu vecumā, tieši tad, kad Soumss sāka interesēties par gleznām, viņš pavadīja piecas trauksmainas nedēļas Itālijā, veltīdams visu uzmanību renesansei, — neatrazdams tajā tik daudz, cik viņu savā laikā bija mācījuši no tās sagaidīt, — un atpakaļceļā divas nedēļas Parīzē, veltīdams uzmanību sev, kā tas pieklājas īstam Forsaitam, kurš atrodas starp tik dīvaini egocentriskiem un «svešiem» cilvēkiem, kādi ir franči. Tā kā franču valodas zināšanas Soumss bija apguvis skolā, tad viņš runāto vārdu nevarēja saprast. Tāpēc viņam šķita ieteicamāk klusēt gan sevis, gan pašu franču dēļ; tā cilvēks nekļuva par muļķi. Soumsam nepatika turienes vīriešu apģērbs, slēgtie pajūgi, teātri, kas atgādināja bišu stropus, un gleznu galerijas, kas smaržoja pēc vaska. Viņš bija pārāk piesardzīgs un pārāk kautrīgs, lai pētītu to Parīzes pusi, kurā, pēc Forsaitu domām, slēpās tās pievilkšanas spēks; un attiecībā uz izdevīgu pirkumu kolekcijai — nekas nesanāca. Tie bija ierāvēju banda, kā Niklass būtu teicis. Soumss pārbrauca neapmierināts, sacīdams, ka Parīze tiekot pārvērtēta.

Tāpēc, tad nu, kad Soumss 1900. gada jūnijā devās uz Parīzi, tas bija tikai viņa trešais uzbrukums civilizācijas centram. Taču šoreiz kalns gāja pie Muhameda, jo Soumss tagad jutās nesalīdzināmi civilizētāks par Parīzi, Un, iespējams, ka tas tā arī bija. Vēl jo vairāk, šoreiz viņš brauca ar noteiktu nolūku. Tagad tā nebūs vairs tikai tukša zemošanās gaumes un netiklības priekšā, tagad viņš te kārtos savus personiskos, likumīgos darījumus. Patiesībā viņš brauca tāpēc, ka viss jau sen bija pārsniedzis joku robežas. Izsekošana turpinājās un turpinājās … bet rezultātu … nekādu … it nekādu! Džolions vairs nebija atgriezies Parīzē, un neviena cita «aizdomās turētā» nebija! Nodarbodamies ar jaunām un ļoti konfidenciāla rakstura lietām, Soumss nu vairāk nekā jebkad apzinājās, cik daudz juristam nozīmē paša nevainojamā reputācija. Bet naktīs un vaļas brīžos viņu satrauca doma, ka laiks steidzas un tam līdzi aizplūst nauda, bet paša nākotne kā sapinusies tā sapinusies «cilpā». Pēc Meifkingas nakts Soumss ievēroja, ka ap Aneti luncinās kāds «jauns, zaļš ārsts».

Divreiz Soumss bija uzdūries viņam — jautram, jaunam puisim, kas nebija vecāks par trīsdesmit gadiem. Nekas Soumsu tā nekaitināja kā jautrība — šī piedauzīgā, ekstravagantā īpašība, kurai nav nekā kopēja ar realitāti. Vārdu sakot, paša vēlēšanos un cerību mistrojums sāka izvērsties Soumsam par mocību, un nesen viņam bija iešāvusies prātā doma, vai tikai Irēna nav pamanījusi, ka to novēro. Un tieši tas viņu beidzot arī pamudināja aizbraukt un redzēt visu paša acīm, vēlreiz mēģināt lauzt Irēnas pretestību, viņas noraidījumu, lai vēlreiz ievadītu viņas un savu dzīvi samērā ciešamā gultnē. Ja tas atkal neizdotos, — nu tad viņš vismaz būs paskatījies, ko viņa tur viena dara.

Soumss apmetās kādā Komartena * ielas viesnīcā, kura Forsaitiem bija ļoti ieteikta un kur īstenībā neviens nerunāja franciski. Soumsam nebija nekāda noteikta plāna. Viņš nevēlējās Irēnu pārsteigt, viņam tomēr vajadzēja parūpēties, lai viņai nerastos izdevība izvairīties no sastapšanās ar viņu aizbēgot. Un nākamajā rītā Soumss, brīnišķīgam laikam pastāvot, devās ceļā.

Parīze izskatījās tik priecīga, lielā, zvaigžņveidīgā pilsēta slīga mirdzošā vizmā, kas Soumsu gandrīz kaitināja. Viņš gāja lēniem soļiem, ar patiesu ziņkāri, degunu pacēlis, lūkodamies apkārt. Nu gan viņam gribējās izprast franču būtību. Vai tad Anete nebija francūziete? Un no šī apmeklējuma viņš varētu daudz ko iegūt, ja tikai mācētu to izmantot. Šajā visai atzīstamajā noskaņojumā Soumss Vienprātības laukumā * nokļuva gandrīz trīs reizes zem riteņiem. Viņš nonāca Kūrdelarēnavēnijā * Irēnas viesnīcas priekšā gandrīz pārāk pēkšņi, jo vēl nebija izdomājis, kā rīkoties. Pārgājis krastmalas pretējā pusē, viņš cauri platānu lapotnes plīvuram saskatīja baltu, laipnu ēku ar zaļām žalūzijām. Un, apzinādamies, ka būtu daudz labāk sastapties ar Irēnu nejauši kaut kur ārpusē nekā riskēt viņu apciemot, Soumss apsēdās uz sola, no kura varēja novērot parādes durvis. Pulkstenis vēl nerādīja vienpadsmit, un tāpēc bija maz ticams, ka Irēna jau būtu kaut kur aizgājusi. Pa saulainajiem laukumiņiem starp platānu mestajām ēnām cienīgi pastaigājās, savas spalvas tīrīdami, daži baloži. Garām gāja zilā blūzē ģērbies strādnieks un kaisīja putniem druskas no turzas, kurā bija ielikta viņa brokastu maize. Kāda bonne[19] lentītēm rotātu aubi galvā uzraudzīja divas mazas meitenītes, kurām bija peļastītes un mežģiņotas biksītes. Tad ātri aizripoja vieglie rati, kuru kučieris valkāja zilus svārkus un spožu, cilindrveidīgu cepuri. Soumsam viss šķita kaut kā samāksloti, zināmā mērā gleznaini, kas nemaz neiederējās laikmetā. Ir gan teatrāli ļautiņi šie franči. Soumss aizdedzināja vienu no savām reti smēķējamām cigaretēm, juzdamies savā ziņā aizskarts, ka liktenis aiztriecis viņu svešā malā. Viņš nebrīnītos, ja Irēnai šī ārzemnieciskā dzīve patiktu; viņa nekad nebija īsti angliska . .. pat savā ārienē ne! Un Soumss sāka minēt, kurš no šiem zaļām žalūzijām sargātiem logiem varētu būt viņas. Kādiem vārdiem lai izsaka to, ko viņš bija nācis teikt, lai tie salauztu viņas lepno ietiepību? Soumss meta ar cigaretes galu balodim, sevī domādams: «Es taču nevaru te sēdēt mūžīgi un zīlēt pēc pirkstiem! Labāk aiziet un apciemot Irēnu pievakarē.» Bet viņš tomēr palika, dzirdēja pulksteni nositam divpadsmit, tad pusvienu. «Gaidīšu līdz vieniem,» viņš nolēma, «ja jau esmu sēdējis tik ilgi.» Taču tajā pašā mirklī viņš uzlēca kājās un satrūcies atkal apsēdās.

Pa durvīm bija iznākusi sieviete, ģērbusies krēma krāsas tērpā, un devās projām gaiši brūna saulessarga paēnā. Tā bija Irēna! Soumss nogaidīja, kamēr tā aizgāja pietiekami tālu, lai nevarētu viņu pazīt, un tad tai sekoja. Irēna gāja nesteigdamās, it kā bez sevišķa mērķa, liekas Buloņas * meža virzienā, ja viņš nemaldās. Vismaz pusstundu Soumss, iedams ielas otrā pusē, ieturēja sākotnējo distanci, līdz Irēna iegriezās mežā. Varbūt viņa tomēr gāja uz satikšanos? Ar kādu sasodītu francūzi, iespējams, ar kādu no šiem «Mīļā drauga»* tipiem, kuriem nebija nekā cita ko darīt kā skraidīt pakaļ sievietēm — Soumss šo grāmatu bija izlasījis ar lielām pūlēm un zināmu negribīgi atzītu baudu.

Stūrgalvīgi viņš Irēnai sekoja pa ēnainu aleju, brīžiem pazaudēdams to no acīm, tiklīdz taka pagriezās. Un viņš atcerējās, kā reiz pirms daudziem, daudziem gadiem kādu vakaru bija zadzies Haidparkā no koka līdz kokam, no sola līdz solam, neprātīgā, smieklīgā, drausmīgā greizsirdībā sekodams Irēnai un Bozinijam. Ceļš strauji pagriezās, un, steidzoties nopakaļus, Soumss pēkšņi atradās iepretim Irēnai, kas sēdēja pie mazas strūklakas — mazas, zaļganas bronzas Niobes, kura, ietinusies līdz pat slaidajiem gurniem savos garajos, atraisītajos matos, vērās pašas raudāto asaru peļķē. Soumss uzdrāzās Irēnai virsū tik pēkšņi, ka bija paskrējis garām, pirms vēl paspēja pagriezties un nocelt cepuri. Irēna nepietrūkās kājās. Viņa arvien mācēja lieliski savaldīties, — tā bija viena no viņas īpašībām, ko Soumss apbrīnoja visvairāk un kas lika viņam izjust visdziļāko sarūgtinājumu pret sievu, jo viņš nekad nebija spējis pateikt, ko viņa īsteni domā. Vai Irēna bija manījusi, ka viņš seko? Viņas savaldība Soumsu kaitināja, un, nemaz nemēģinādams izskaidrot savu klātbūtni, viņš, norādīdams uz mazo Niobi, izmeta:

— Ļoti glīta skulptūra.

Un tai pašā mirklī viņš redzēja, ka Irēna pūlas saglabāt savu mieru.

— Es negribēju tevi izbiedēt. Vai šī ir viena no tavām iemīļotākām vietiņām?

— Jā.

— Mazliet vientuļa.

Brīdī, kad viņš šos vārdus teica, kāda dāma, lēnām pastaigādamās, apstājās, lai uzmestu skatienu strūklakai, un devās atkal tālāk.

Irēnas acis tai sekoja.

— Nē, — viņa atbildēja, bakstīdama ar saulessargu zemi, — it nemaz. Cilvēkam arvien līdzi iet ēna.

Soumss saprata; un, cieši Irēnā vērdamies, viņš izsaucās:

— Tu pati esi vainīga. Tu no tās vari atbrīvoties kuru katru mirkli. Irēna, nāc atpakaļ pie manis, un esi brīva!

Irēna iesmējās.

— Nesmejies! — Soumss izgrūda, piecirzdams kāju, — tas ir necilvēcīgi. Paklausies! Vai ir kaut kāds noteikums, ar kuru tu būtu ar mieru nākt atpakaļ. Jā es tev apsolu pašai savu māju… un apciemot tevi tikai šad un tad?

Irēna piecēlās, kaut kas mežonīgs pēkšņi pavīdēja viņas sejā un augumā.

— Nekāds! Nekāds! Nekāds! Tu vari mani vajāt līdz kapa malai. Es neiešu atpakaļ.

Aizvainots, tikko valdīdams pār sevi, Soumss atkāpās.

—    Netaisi scēnu! — viņš skarbi izgrūda. Un abi divi stāvēja nekustīgi, stingām acīm lūkodamies mazajā Niobē, kuras zaļganā miesa saulē vizuļoja.

—    Tas tātad ir tavs pēdējais vārds, — Soumss murmināja, rokas dūrēs sažņaudzis, — tu pazudini mūs abus.

Irēna nodūra galvu.

— Es nevaru nākt atpakaļ. Sveiki!

Soumsā uzplūda neizsakāmi lielas netaisnības sajūta.

— Pagaidi, — viņš uzsauca, — un uzklausi mani vēl brīdi! Tu man devi svētu solījumu… tu nāci pie manis bez viena penija. Tev bija viss, ko es tev spēju dot. Bez iemesla tu lauzi šo solījumu; tu padarīji mani par apsmieklu; tu liedzi man bērnu; tu padarīji mani par gūstekni … tu… tu mani vēl joprojām tā valdzini, ka es tevi joprojām gribu… gribu. Ko tu nu teiksi par sevi?

Irēna pagriezās, seja bija līķa bālumā, acis tumši kvēloja.

— Dievs mani radīja tādu, kāda es esmu, — viņa teica, — nekrietnu, ja tev tā tīk … taču ne tik nekrietnu, lai es vēlreiz atdotos vīrietim, kuru es ienīstu.

Saule rotaļājās Irēnas matos, kad viņa aizsteidzās, un šķita glāstām viņas cieši pieguļošo krēma krāsas tērpu.

Soumss nespēja ne runāt, ne pakustēties. Vārds «ienīstu» — tik pārspīlēts, tik primitīvs — lika viņā nodrebēt Forsaitam. Izgrūdis niknu lāstu, viņš lieliem soļiem pameta vietu, no kuras Irēna tikko bija nozudusi, un gandrīz iedrāzās krūtīs dāmai, kas staigādama nāca atpakaļ, — šai muļķa, muļķa ēnai.

Pa Buloņas mežu skrejot, Soumsam sviedri drīz tecēja aumaļām.

— Labi, — viņš nosprieda, — tagad man vairs nav jāizturas ar saudzību pret Irēnu. Viņai tās nav ne kripatiņas pret mani. Šodien pat es viņai parādīšu, ka viņa joprojām ir mana sieva.

Bet atceļā uz savu viesnīcu Soumsam tomēr vajadzēja saprast, ka viņš nezināja, ko ar to gribēja teikt. Nevarēja taču rīkot publiskas scēnas, bet, ja tās bija izslēgtas, ko tad vēl citu varēja darīt? Viņš gandrīz vai nolādēja savu smalkjūtību. Irēna to varbūt nemaz nav pelnījusi, bet viņš — ak vai! — viņš gan. Un, lenču neiebaudījis, sēdēdams viesnīcas vestibilā, kur ik brīdi nāca iekšā un gāja ārā tūristi ar «Bedekeru»* rokā, Soumss jutās dziļi nomākts. Cilpā sapinies! Visa viņa dzīve ar tās dabiskām tieksmēm un godīgām ilgām bija strupceļā iedzīta un važās kalta, turklāt tikai tāpēc, ka pirms septiņpadsmit gadiem liktenis bija licis viņa sirdij iemīļot šo sievieti — pie tam tik kvēli, ka pat šodien tā nespēja iemīļot nevienu citu. Ak, nolādēta šī diena, kurā viņš Irēnu bija sastapis, nolādētas viņa acis, kas saskatīja tajā kaut ko citu nekā nežēlīgo Venēru, kas tā bija patiesībā! Un tomēr, joprojām vēl redzēdams savā priekšā Irēnu cieši pieguļošajā, saulē vizuļojošā krepdešīna tērpā, Soumss klusu ievaidējās, tā, ka viens no tūristiem, garām iedams, nodomāja.: «Cilvēks mokās sāpēs! Pag! Ko es ēdu lenčā?»

Vēlāk, sūkdams caur salmiņu aukstu tēju ar citronu kādas kafejnīcas priekšā operas tuvumā, Soumss nolēma aiziet pusdienot Irēnas viesnīcā. Ja viņa tur būs, viņš ar to runās; ja nebūs, atstās zīmīti. Viņš rūpīgi apģērbās un uzrakstīja šādus vārdus:

Tava idile ar Džolionu Forsaitu man zināma visos sīkumos. Ja Tu to turpināsi, ņem vērā, ka es darīšu visu iespējamo, lai padarītu viņa dzīvi nepanesamu.

S. F.

Soumss vēstulīti aizzīmogoja, bet atstāja bez adresāta, negribēdams rakstīt Irēnas meitasvārdu, ko viņa nekaunīgā veidā bija atkal pieņēmusi, nedz arī minēt Forsaitu uzvārdu uz aploksnes, lai viņa to nesaplēstu nelasītu. Tad viņš atstāja viesnīcu un devās prom pa saules sakarsētām ielām, kas mudžēja no vakara izpriecu tīkotājiem. Iegājis Irēnas hotelī, Soumss apsēdās ēdamzāles attālākajā stūrī , no kura varēja pārredzēt visus ienācējus un izgājējus. Irēnas te nebija. Viņš ēda maz, ātri, modri skatīdamies. Irēna nenāca. Viņš pazvilnēja krēslā vēl brītiņu pie kafijas tases, izdzēra divus liķierus. Irēna joprojām nenāca. Soumss piegāja pie atslēgu dēļa un pētīja uzvārdus. Divpadsmitais numurs, pirmais stāvs! Soumss nolēma pats uznest augšā zīmīti. Viņš uzkāpa pa sarkaniem grīdceliņiem noklātajām kāpnēm, pagāja garām mazam salonam; astoņi… desmit… divpadsmit. Vai piezvanīt, vai iebīdīt zīmīti apakšā pa durvju spraugu, vai?… Pazagšus pavēries apkārt, Soumss nospieda durvju rokturi. Durvis atvērās, bet veda mazā telpā, kurā bija otras durvis. Viņš pieklauvēja pie tām — atbildes nesagaidīja. Durvis bija aizslēgtas. Grīdai tās pieskārās ļoti blīvi — zīmīti tur nevarēja iebīdīt. Soumss iebāza to atkal kabatā un brīdi pastāvēja ieklausīdamies. Viņš jutās dīvaini pārliecināts, ka Irēnas tur nav. Un pēkšņi viņš pagriezās atpakaļ, pagāja atkal garām mazajam salonam, nokāpa pa trepēm lejā. Kantora priekšā apstājās un teica:

—    Vai jūs būtu tik laipns un nodotu zīmīti misis Heronai?

—   Madame Herona šodien aizbrauca, Monsieur, pavisam piepeši ap pulksten trijiem. Viņas ģimenē kāds saslimis.

Soumss saknieba lūpas.

— Ak, — viņš noteica, — vai jūs nezināt viņas adresi?

—    Non, Monsieur[20] . liekas, Anglija. Soumss iebāza zīmīti kabatā un izgāja ārā. Viņš pasauca garām braucošu ormani.

— Aizvediet mani kaut kur.

Kučieris, kurš acīm redzot Soumsu nesaprata, uzsmaidīja viņam, pavicinādams pātagu. Un Soumss vizinājās pa visu zvaigžņveidīgo Parīzi. Šajos mazajos, dzelteniem riteņiem greznotajos divvietīgajos ratos, kas apstājās šur tur, lai uz jautājumu: «C'est par ici, Monsieur?»[21] — saņemtu atbildi: «Nē, brauciet tālāk!» — līdz kučieris izmisis vairs nevaicāja, un mazā, dzelteniem riteņiem greznotā kariete — mazs skrejošais holandietis ratu izskatā — turpināja ripot aizvien tālāk — garām augstiem, slēgtiem tirdzniecības namiem ar plakanām fasādēm un pa platānu ietvertajām avēnijām.

«Bez mērķa… kā mana dzīve,» Soumss nodomāja, «tik tālāk un tālāk!»

II ZIRNEKĻA TĪKLĀ

Soumss atgriezās Anglijā nākamajā dienā, un tai sekojošā rītā pie viņa ieradās misters Poltīds ar ziedu pogcaurumā un brūnu katliņu galvā. Soumss viņam piedāvāja krēslu.

— Nu vairs ziņas par karu nav tik ļaunas, vai ne? — misters Poltīds uzsāka. — Jums, cerams, klājas labi, ser.

— Pateicos. Ļoti.

Misters Poltīds pieliecās, atvēra savu plaukstu, paraudzījās tajā un glaimīgi teica:

—    Jūsu lietā mums nu, liekas, beidzot veicies.

—    Ko? — iesaucās Soumss.

Gluži negaidot «19» mums ziņo kaut ko tādu, ko mēs, manuprāt, ar pilnām tiesībām varam saukt par pārliecinošu pierādījumu, — un misters Poltīds apklusa.

— Proti?

— Kļuvusi šī mēneša desmitā datuma priekšpusdienā par aculiecinieci sarunai starp «17» un kādu citu personu, «19» var apzvērēt, ka redzējusi šo pašu personu ap pulksten desmitiem vakarā iznākam no «17» guļamistabas viesnīcā. Visu attiecīgi apgaismojot, šī pierādījuma pietiks, it sevišķi vēl tāpēc, ka «17» aizbraukusi no Parīzes… bez šaubām, kopā ar jau pieminēto personu. Abi, patiesību sakot, gan pazuduši no mūsu redzes loka, un mēs viņus vēl neesam atraduši, bet notversim … notversim. «19» ir strādājusi ļoti sarežģītos apstākļos, un man prieks, ka viņai beidzot veicies.

Misters Poltīds izņēma cigareti, pasita ar tās galu pret galdu, paskatījās Soumsā, tad ielika to atpakaļ. Klienta sejas izteiksmē nebija nekā uzmundrinoša.

— Kas ir šī jaunā persona? — Soumss strupi jautāja.

— To mēs vēl nezinām. «19» apzvēr faktu patiesību un apraksta ļoti sīki šī vīrieša izskatu.

Misters Poltīds izņēma vēstuli un sāka lasīt:

— «Pusmūža cilvēks, vidēja auguma, zils uzvalks pēcpusdienā, viesību tērps vakarā, bāls, tumši mati, mazas, tumšas ūsas, plakani vaigi, spēcīgs zods, pelēkas acis, mazas kājas, vainīgs izskats …»

Soumss piecēlās un piegāja pie loga. Tur nu viņš stāvēja, drausmīgi pārskaities. Ak, nepārspējamais idiots — pats savā tīklā sapinies, nepārspējamais idiots! Septiņus mēnešus no vietas maksāt piecpadsmit mārciņas nedēļā, lai beidzot tiktu izsekots kā paša sievas mīļākais! Vainīgs izskats! Soumss atgrūda vaļā logu.

—   Karsts, — viņš teica un atgriezās sava sēdeklī. Pārlicis vienu kāju pār otru, uzmeta misteram Poltīdam augstprātīgu skatienu.

—   Šaubos, vai šī pierādījuma pietiks, — viņš teica, vārdus stiepdams, — bez vārda, bez adreses. Manuprāt, jūs tagad lēdiju varat atstāt mierā un pievērsties atkal mūsu draugam «47» šeit.

Vai Poltīds bija uzminējis, ka tas bija viņš pats, to Soumss nevarēja pateikt, bet gara acīm viņš jau redzēja

Poltīdu savu draugu vidū kratāmies nevaldāmos smieklos. «Vainīgs izskats!» Sasodīts!

Misters Poltīds atbildēja pārliecinošā tonī, gandrīz ar patosu:

— Esiet pārliecināts, ka mums ir izdevies nokārtot lietas ar vēl daudz mazākiem pierādījumiem nekā šai. Tā taču ir Parīze, zināt. Skaista, vientuļi dzīvojoša sieviete. Kāpēc gan neriskēt, ser? Jāpaspēlē uz citām stīgām.

Soumss pēkšņi visu aptvēra. Nu bija modusies šī tipa profesionālā interese: «Manas karjeras lielākais triumfs. Palīdzēju vīram panākt laulības šķiršanu ar to, ka viņš apciemoja paša sievu tās guļamistabā. Tas ir temats, par ko runāt, kad es noiešu no skatuves.» Un vienu satrauktu brīdi Soumss nodomāja: «Un kāpēc gan ne?» Simtiem vidēja auguma vīriešu galu galā ir mazas kājas un vainīgs izskats!

— Neesmu pilnvarots uzņemties nekādu risku! — Soumss asi atbildēja.

Misters Poltīds pacēla acis.

— Žēl, — viņš novilka, — ļoti žēl! Otrs variants likās virzāmies uz priekšu pārāk gausi. Soumss piecēlās.

— Nekas. Lūdzu, novērojiet «47» un sargājieties atrast to, kā nav. Uz redzēšanos!

Pie vārdiem «to, kā nav» mistera Poltīda acis iezalgojās.

— Labi. Par turpmāko ziņosim.

Un Soumss bija atkal viens. Ak, šī riebīgā, netīrā, smieklīgā okšķerēšana! Atbalstījis elkoņus pret galdu, viņš iespieda pieri rokās. Veselas desmit minūtes viņš tā sēdēja, līdz viņu iztraucēja kāds darbinieks, ienākot ar projektu par jaunām tikko izlaistām, ļoti izdevīgām Manifelda un Topinga akcijām. Šo pēcpusdienu Soumss agri pārtrauca darbu un devās prom uz restorānu «Bretaņa». Tur viņš sastapa tikai madame Lamotu. Varbūt monsieur padzertu pie viņas tēju?

Soumss palocījās.

Kad viņi mazajā istabiņā sēdēja viens otram pretim, Soumss piepeši teica:

— Vēlos ar jums parunāt, madame.

Madame Lamotas skaidro, brūno acu ātrais skatiens vēstīja, ka viņa šādus vārdus gaidījusi jau ilgi.

— Vispirms gribu jums jautāt: šis jaunais ārsts… kā viņu sauc? Vai starp viņu un Aneti ir kaut kas nopietns?

Madame Lamota pēkšņi visā savā būtībā šķita ahatam līdzīga — asām šķautnēm, melna, cieta, spīdīga.

—   Anete ir jauna, — viņa atbildēja; tāds pats ir arī monsieurle docteur [22] , jaunu cilvēku starpā viss norisinās strauji, bet Anete ir laba meita. Ak, īsta pērle!

Ap Soumsa lūpām pavīdēja tikko jaušams smaids.

— Tātad nekas nopietns?

— Nopietns… nē, protams, ne! Jaunais cilvēks ir ļotī-ī patīkams, bet… ko gan jūs domājat? Patlaban viņam nav naudas.

Madame Lamota pacēla pūpoliem apgleznoto tējas tasīti; Soumss darīja to pašu. Abu acis sastapās.

— Es esmu precējies, — Soumss teica, — jau daudzus gadus nedzīvoju kopā ar savu sievu. Esmu ievadījis laulības šķiršanu.

Madame Lamota nolika tasīti. Patiesi! Kādas gan nav traģēdijas! Vismazākās līdzjūtības trūkums viņas vārdos izraisīja Soumsā kaut ko nicinājumam līdzīgu!

— Es esmu bagāts, — viņš piemetināja, skaidri apzinādamies, ka piezīme neatbilda labajam tonim. — Pašreiz nav nekādas nozīmes teikt vēl kaut ko vairāk, bet es domāju, jūs saprotat.

Madame Lamotas acis, kas bija atpletušās tik ļoti, ka atsedza baltumus, lūkojās Soumsā ļoti cieši.

—   Ak! Ca, mais nous avons le temps ! [23] — bija vienīgais, ko viņa atbildēja. — Varbūt vēl vienu tasīti?

—   Soumss atteicās un, atvadījies no madame Lamotas, aizsoļoja rietumu virzienā.

To nu viņš bija nokārtojis. Madame Lamota neļaus Anetei saistīties ar šo jautro, jauno ēzeli, kamēr… Bet kāda gan viņam garantija, ka viņš kādreiz varēs teikt: «Esmu brīvs.» Kāda garantija? Nākotne bija zaudējusi ikkatru realitātes pazīmi. Soumss jutās kā zirnekļa tīklā sapinusies muša, kas skumjām acīm lūkojas ilgotajā brīvībā.

Soumss gribēja izkustēties un tāpēc gāja kājām līdz Kensingtonas parkam * un pa Kvīnsgeitu aizstaigāja uz Celsiju. Varbūt Irēna atgriezusies savā dzīvoklī. Vismaz varēs noskaidrot to. Jo kopš pēdējā un visapkaunojošākā atraidījuma Soumsa aizvainotā pašcieņa meklēja atkal glābiņu pārliecībā, ka viņai droši vien ir mīļākais. Soumss nonāca pie mazās īres mājas ap pusdienas laiku. Nebija nekādas vajadzības jautāt! Sirma dāma aplaistīja puķes Irēnas loga kastē. Dzīvoklis acīm redzot izdots. Un Soumss lēnām devās atkal tālāk, iedams gar upmalu, — vakars bija skaidrs, rāms, brīnišķīgs, viss saskaņas un miera pilns, izņemot paša sirdi.

IIIRIČMONDAS PARKS

Tajā pēcpusdienā, kad Soumss brauca uz Franciju, Džolions Robinhilā saņēma telegrammu:

Jūsu dēls saslimis ar vēdera tīfu tiešu briesmu nav telegrafēšu atkal.

Šī vēsts nokļuva mājās, kur jau bez tā valdīja satraukums Džūnas nenovēršamās aizbraukšanas dēļ, viņas kuģa kajīte bija pasūtīta uz nākamo dienu. Kad pienāca telegramma, Džūna tieši uzticēja sava tēva gādībai Ēriku Kobliju un tā ģimeni.

Lēmumu kļūt par Sarkanā Krusta māsu, ko Džūna bija pieņēmusi, Džolija rīcības ietekmēta, viņa godīgi izpildīja, izjuzdama tomēr to pašu neapmierinātību un nožēlu, ko izjūt visi Forsaiti, kad kaut kas ierobežo viņu personīgo brīvību. Sākumā sajūsmināta par «brīnišķīgajām» nodarbībām, Džūna pēc mēneša sāka apzināties, ka viņa pati patstāvīgi var sagatavoties daudz labāk nekā citu vadībā. Un, ja Holija nebūtu sekojusi pusmāsas paraugam un pastāvējusi uz to, ka arī viņai jāsagatavojas kursos, Džūna katrā ziņā būtu visam «atmetusi ar roku». Bet Džolija un Vala aizbraukšana ar kara spēku aprīlī Džūnas jau ļodzīgo apņēmību atkal bija stiprinājusi. Taču tagad, aizbraukšanas priekšvakarā, Džūnu tik ļoti nomāca doma, ka viņa pamet Ēriku Kobliju ar sievu un diviem bērniem neatsaucīgas pasaules salto viļņu varā, ka viņas apņemšanās bija atkal apdraudēta. Telegramma ar satraucošo ziņu jautājumu izšķīra. Džūna jau redzēja sevi kopjam Džoliju — jo, protams, viņai atļaus kopt miesīgo brāli! Džolions — arvien tālredzīgs un šaubu pilns — šādas cerības neloloja. Nabaga Džūna! Vai kāds viņas paaudzes Forsaits vispār spēj aptvert, cik dzīve ir skarba un brutāla? Kopš Džolions zināja, ka dēls nonācis Keiptaunā, domas par zēnu viņu mocīja līdzīgi nemitīgai slimībai. Džolions nevarēja samierināties ar apziņu, ka Džolijs visu laiku atrodas briesmās. Telegramma, lai gan tik nopietna, atnesa gandrīz vai atvieglojumu. Zēnu vismaz neapdraudēja lodes. Un tomēr … vēdertīfs bija bīstams! «The Times» diendienā ziņoja par nāves gadījumiem šīs slimības dēļ. Kādēļ gan viņš pats nevarēja gulēt kādā hospitālī kaut kur tālu projām, bet zēns drošībā mājās? Viņa triju bērnu neforsaitiskā pašuzupurēšanās Džolionu tiešām bija ļoti pārsteigusi. Viņš pats gan ļoti labprāt būtu mainījies ar Džoliju, tāpēc, ka savu zēnu mīlēja, bet viņa jaunieši taču nevadījās no tādiem personiskiem motīviem. Džolionam neatlika nekas cits kā uzskatīt to par Forsaitu tipa izmiršanas pazīmi.

Šīs dienas pievakarē pie viņa vecā ozola paēnā atnāca Holija. Pēdējo mēnešu laikā viņa bija stipri izaugusi, mācīdamās slimnieku kopšanu ārpus mājas. Un, redzēdams tuvojamies meitu, Džolions sevī nosprieda: «Viņa ir saprātīgāka par Džūnu, kaut arī pati vēl bērns; viņa ir gudrāka. Paldies dievam, viņa nebrauks projām.» Holija iesēdās šūpolēs ļoti klusa un nerunīga. «Viņa visu izjūt tāpat kā es,» nosprieda Džolions. Un, redzēdams Holijas acis pievērstas sev, teica:

—. Neņem to par daudz pie sirds, bērns. Ja Džolijs nebūtu slims, viņš varētu atrasties vēl lielākās briesmās.

Holija izkāpa no šūpolēm.

— Man tev kaut kas jāsaka, tēt. Džolijs pieteicās brīvprātīgajos un aizbrauca manis dēļ.

— Kā tā?

— Kad tu biji Parīzē, Vals Dārtijs un es — mēs iemīlējāmies. Mēs mēdzām doties kopīgās izjādēs pa Ričmondas parku; mēs saderinājāmies. Džolijs to uzzināja un bija tādās domās, ka viņam tam visam jādara gals; tāpēc viņš izaicināja Valu pieteikties brīvprātīgajos. Vainīga esmu es, tēt, un es arī gribu braukt prom. Ja vienam no viņiem kaut kas notiktu, es justos drausmīgi. Turklāt esmu tikpat labi sagatavota kā Džūna.

Džolions lūkojās Holijā tādā apmulsumā, kas jau robežojās ar ironiju. Te nu bija atbilde mīklai, kuru viņš tikko sev bija uzdevis. Un viņa trīs bērni galu galā tomēr bija īsti Forsaiti. Holija, protams, būtu gan varējusi viņam to visu pateikt ātrāk! Bet viņš apspieda ironiskos vārdus, kas jau lauzās pāri lūpām. Saudzība pret jaunatni bija varbūt Džoliona pasaules uzskata svētākais bauslis. Viņš pats, bez šaubām, dabūja, ko pelnīja. Saderinājušies! Lūk, kāpēc viņš bija pazaudējis kontaktu ar meitu! Un ar Valu Dārtiju — Soumsa māsas dēlu — no naidīgās nometnes! Tas viss bija šausmīgi nepatīkami. Džolions salika kopā molbertu un pieslēja zīmējumu pie koka.

—   Vai tu to teici Džūnai?

—   Jā, viņa apsola iekārtot mani kaut kādi savā kajītē. Tā ir vienvietīga kajīte, bet viena no mums varētu gulēt uz grīdas. Ja tu piekrīti, Džūna tūlīt ies izdabūt atļauju.

«Piekrīti?» nodomāja Džolions. «Pašreiz mazliet pavēlu to prasīt!» Taču viņš atkal savaldījās.

—   Tu, mīļā, esi pārāk jauna, tevi nelaidīs.

—   Džūnai ir paziņas, kuriem viņa kādreiz palīdzēja tikt uz Keiptaunu. Ja man neļaus kopt slimniekus tūlīt, es varētu palikt pie viņiem un turpināt mācības tur. Ļauj man braukt, tēt!

Džolions smaidīja, tāpēc, ka būtu varējis raudāt.

—   Es nekad nevienam nekā neliedzu, — viņš teica. Holija apvija rokas viņam ap kaklu.

—   Ak, tēt, tu esi vislabākais cilvēks pasaulē!

«Tas nozīmē vissliktākais,» nodomāja Džolions. Ja viņš jebkad bija apšaubījis savas iecietības lietderīgumu, tad tas notika šoreiz.

— Man nav draudzīgu attiecību ar Vala ģimeni,

Džolions teica, — un Valu es nepazīstu, bet Džolijs viņu nevarēja ciest, Holija raudzījās kaut kur tālumā un teica:

—   Es viņu mīlu.

—   Tas visu izšķir, — Džolions sausi izmeta un, iztvēris viņas sejas izteiksmi, meitu noskūpstīja, sevī nodomādams: «Vai tad ir kaut kas aizkustinošāks par jauniešu ticību?» Tā kā viņš Holijai nebija aizliedzis braukt, tad bija skaidrs, ka pašam vajadzēja visu izrīkot, cik vien labi spēja, un tāpēc kopā ar Džūnu aizbrauca uz pilsētu. Vai nu pateicoties Džūnas neatlaidībai, vai apstāklim, ka ierēdnis, pie kura viņa griezās, bija Džoliona vecs skolas biedrs, bet viņi saņēma atļauju Holijai braukt vienā kajītē ar Džūnu. Nākamā vakarā Džolions pavadīja abas meitas uz Serbitonas * staciju, un viņas precīzi pēc saraksta aizbrauca, apgādātas ar naudu, pārtiku ievainotajiem un ar akreditīviem, bez kuriem neviens Forsaits nedodas ceļojumā.

Džolions atgriezās mājās Robinhilā zem zvaigžņotām debesīm un ieturēja vēlas vakariņas, ko kalpotāji bija uzklājuši ar sevišķu rūpību, gribēdami parādīt, ka jūt viņam līdzi, un viņš savukārt apēda tās ar sevišķu cītību, lai parādītu, ka šo līdzjūtību augsti vērtē. Tomēr īstu atvieglojumu Džolions izjuta, aizkūpinādams cigāru uz terases, kur formas un krāsas ziņā brīnišķīgi saskaņotās flīzes bija izraudzījies Bozinijs, — un viņu apņēma nakts, tik burvīga nakts ar tikko jaušamām koku šalkām un tik saldām smaržām, ka sirdī smeldza. Zāle bija rasas slacīta, un Džolions tādēļ pastaigājās šurpu turpu pa flīzēm, līdz viņam pēkšņi šķita, ka viņš ir viens no trijiem, kas te pastaigājas nevis pa apli, bet apgriežoties tieši apkārt terases galos, tā, ka viņa tēvs visu laiku atrodas tuvāk mājām un viņa dēls tuvāk terases ārmalai. Un abi divi tur viņu viegli zem rokas. Baidīdamies viņus iztraucēt, Džolions neuzdrīkstējās pacelt roku pie cigāra, un tas lēnām izdega, nobirdinādams viņu pašu ar pelniem, līdz beidzot izkrita no lūpām, kas bija sakarsušas. Tad abi viņu pameta, un viņa rokām kļuva vēsi. Te, apvienoti vienā Džolionā, bija soļojuši trīs Džolioni.

Viņš stāvēja pavisam klusu, ieklausīdamies skaņās — ratu rīboņā uz lielceļa, tāla vilciena dārdos, suņa rejās

Geidža saimniecībā, koku šalkās un zirgu puiša lētās stabulītes dziesmā. Virs galvas mirdzēja neskaitāmas zvaigznes — spulgas un klusas, un tik bezgala tālas! Mēness nespīdēja. Gaismas tieši pietika, lai saskatītu terases malā augošos, tumšiem karogiem un šķēpiem līdzīgos īrisus — Džolions vairāk par visām citām mīlēja šīs puķes ar izliektām, viegli krokotām nakts krāsas ziedlapiņām. Viņš pagriezās un iegāja namā. Tas pletās plašs un neapgaismots; izņemot viņu, visā šajā galā nebija nevienas dvēseles. Kāda neizsakāma vientulība! Viņš nevarēja turpināt šeit dzīvot viens pats. Un tomēr, kāpēc gan cilvēkam jājūtas vientuļam, ja visapkārt valda skaistums? Un atbilde — kā muļķīgā mīklā — skanēja: tāpēc, ka viņš tāds jutās. Jo lielāks ir skaistums, jo lielāka vientulība; skaistums alkst harmonijas, bet harmonijas spēks ir vienotība. Skaistums nespēj sniegt mierinājuma, ja tam trūkst dvēseles. Džolions nespēja baudīt šo nakti, šo prātu skurbinošo nakti, kas visu tina liegā, zvaigžņu apspīdētā, vīnogu zilganā vizmā un izplatīja zāļu un medus smaržu, ja no sievietes, kura viņam nozīmēja skaistumu, tā iemiesojumu un būtību, šķīra, neatvairāmi šķīra — viņš to juta — vienīgi vispārpieņemtās pieklājības normas.

Velti Džolions mēģināja aizmigt, cīnīdamies pārlieku smagi pēc tās rezignācijas, ko tik grūti ir sasniegt Forsaitiem, kuri raduši iet savus ceļus un kurus tēvi tik lieliski nodrošinājuši. Rītausmā viņš tomēr aizmiga un drīz sapņoja savādu sapni.

Viņš atradās uz skatuves, kurai bija ārkārtīgi augsts, bagātīgi krokots priekškars, kas, sniegdamies līdz pat zvaigžņu jumolam, stiepās puslokā gar visu rampas malu. Džolions bija ļoti maza, sīka, melna figūriņa, kas nemierīgi šaudījās šurpu turpu. Un visdīvainākais bija tas, ka viņš nebija tikai viņš pats, bet arī Soumss, tā, ka viņš ne vien piedzīvoja, bet arī vēroja. Šī reizē Soumsa un paša figūriņa centās atrast kādu šķirbiņu priekškarā, kurš, smags un tumšs, neļāva iziet. Daudz reižu viņš jau bija staigājis tā priekšā, līdz pēkšņi sajūsmināts ieraudzīja šauru spraudziņu — tievu, brīnišķīgu īriszieda krāsas plaisu, kas, paradīzes atspulgam līdzīga, šķita tāla un netverama. Piesteidzies ātriem soļiem, lai pa to izietu, Džolions redzēja priekškaru savā priekšā aizveramies. Rūgti vīlies, viņš — jeb vai tas bija Soumss? — pagāja vēl soli uz priekšu, un atkal parādījās sprauga, priekškaram paveroties, un atkal pārāk ātri aizvērās. Tā tas turpinājās un turpinājās, un Džolions nekad netika cauri, līdz viņš ar vārdu «Irēna» uz lūpām atmodās. Sapnis viņu stipri satrauca, it sevišķi paša identifikācija ar Soumsu.

Nākamajā rītā, pārliecinājies, ka nespēj strādāt, Džolions, vēlēdamies nogurt, pavadīja garas stundas, jādams uz Džolija zirga. Otrā dienā viņš nolēma braukt uz Londonu un mēģināt izdabūt atļauju sekot savām meitām uz Dienvidāfriku. Tajā rītā viņš tieši bija sācis kravāties, kad saņēma šādu vēstuli:

Grīna viesnīcā Ričmondā 13. jūnijā

Mīļo Džolion!

Jūs būsiet pārsteigts, uzzinādams, cik tuvu Jums esmu. Parīze kļuva nepanesama — un es atbraucu šurp, lai atrastos tuvāk Jūsu padomiem. Labprāt Jūs atkal satiktu. Kopš jūs atstājāt Parīzi, neesmu satikusi neviena, ar ko varētu no sirds parunāt. Vai Jums un Jūsu zēnam klājas labi? Neviens, liekas, nezina, ka pašreiz esmu šeit.

Mūžīgā draudzībā

Jūsu Irēna.

Irēna tikai trīs jūdzes no šejienes — un atkal bēgot! Džolions stāvēja ar dīvainu smaidu ap lūpām. Tas bija vairāk, nekā viņš cerēja!

Ap dienas vidu Džolions atstāja mājas un kājām devās caur Ričmondas parku, un, tā staigādams, viņš domāja: «Ričmondas parks! Nudien, tas mums, Forsaitiem, kā radīts!» Ne tāpēc, ka tur dzīvotu Forsaiti — tajā neviens nedzīvoja, izņemot valdnieku ģimenes, mežziņus, briežus un stirnas, — bet tāpēc, ka Ričmondas parkā Dabai atļauts parādīties līdz zināmai robežai, ne vairāk, — un tā, sniegdama drosmīgu dabiskuma ainu, šķiet sakām: «Redz, kādas manas tieksmes, — tās ir tikpat kā kaislības, gandrīz nevaldāmas, taču, protams, ne gluži;

Īpašuma galvenais sasniegums ir valdīšana pār sevi.» Jā! — un Ričmondas parks valdīja pār sevi, pat šajā spožajā jūnija dienā, kad dzeguzītes, bultu ātrumā lidinādamās, kūkoja te vienā, te otrā kokā un meža baloži vēstīja vasaru.

Grīna hotelis, kurā Džolions iegāja pulksten vienos, atradās gandrīz iepretim populārākajai viesnīcai «Kronis un scepteris». Tas bija kluss, ļoti solīds uzņēmums, kur nekad netrūka auksta cepeša, ērkšķogu tortes un pāris labāko aprindu atraitņu, tā, ka durvju priekšā gandrīz arvien stāvēja kāds divjūgs.

Kādā telpā ar činča auduma [24] drapērijām, tik gludi vēsām, ka šķita izslēdzam katru jūtu izpausmi, uz taburetes, ko sedza izšuvums, sēdēja Irēna un spēlēja klavieres pēc vecas «Ansītis un Grietiņa»* partitūras. Virs viņas galvas pie sienas, kura vēl nebija Morisa stilā tapsēta, karājās gravīra, kas attēloja karalieni ponija mugurā, medību suņu, skotu mednieku un nomedīto briežu vidū; turpat blakus uz palodzes stāvēja puķu pods ar sārtbaltu fuksiju. Šai istabā Viktorijas laikmets runāja skaidri izteiktu valodu, un Irēna savā pieguļošajā tērpā Džolionam likās Venēra, kas izkāpj no pagājušā gadsimta gliemežnīcas.

—   Ja saimniekam būtu acis, — tas teica, — viņš jums parādītu durvis; jūs neiederaties viņa dekorācijās. — Tā Džolions viegli tika pāri satraukuma brīdim. Iebaudījuši mazliet auksta cepeša, cukurā grauzdētus valriekstus, ērkšķogu torti un izdzēruši krūku ingvera alus, viņi izgāja parkā, un nepiespiesti jautrajai sarunai tagad sekoja klusums, kura Džolions bija baidījies.

—   Jūs man nekā nestāstījāt par Parīzi, — viņš beidzot teica.

—   Nē. Mani ilgu laiku novēroja; cilvēks pie tā pierod. Taču tad ieradās Soumss. Pie mazās Niobes … sākās atkal vecā dziesma, vai es neiešot atpakaļ pie viņa.

— Neticami!

Irēna līdz šim bija runājusi, plakstus nolaidusi, bet tagad viņa pacēla skatienu. Šīs tumšās acis, vērdamās

Džoliona acīs, atklāja, ko nespētu izteikt nekādi vārdi: «Mani spēki ir galā, ja tu mani gribi, te es esmu!»

Vai viņš jebkad — un gadu viņam bija krietni daudz — piedzīvojis tādu jūtu saviļņojošu mirkli?

Džolionam gandrīz izspruka vārdi: «Irēna, es jūs dievinu!» Taču tad viņš pēkšņi gara acīm redzēja tik skaidri, kā to nekad nebūtu turējis par iespējamu, Džoliju gluži baltu seju guļam pie gluži baltas sienas.

—   Mans zēns ļoti slims, — viņš lēni teica. Irēna paņēma Džolionu zem rokas.

—   Iesim tālāk, saprotu.

Nebija vajadzīgi nekādi nožēlojami paskaidrojumi! Irēna sapratusi! Un viņi gāja tālāk, pastaigādamies starp ozoliem un papardēm, kas jau sniedzās līdz ceļgaliem, garām trušu izraktām aliņām, un runāja par Džoliju. Pēc divām stundām Džolions atvadījās no Irēnas pie Ričmondas parka Hilgeitas un devās mājup.

«Tātad viņa zina par manām jūtām,» viņš domāja. Protams! Tādai sievietei to nevarēja noslēpt.

IV PĀRI UPEI

Džolijs jutās līdz nāvei noguris no murgiem. Tagad viņš bija atstāts viens — pārlieku vājš un bezspēcīgs, lai kaut ko sapņotu; atstāts guļam apātisks, neskaidri atceroties senus, tālus notikumus; tikko spējīgs pagriezt acis, lai pa logu pie guļvietas paraudzītos uz upi, kas gurdi plūda pa smiltīm, un uz izstīdzējušiem krūmiem pretējā krasta karū. Tagad viņš zināja, kas ir karū, kaut arī nebija dzirdējis lidojošu ložu spindzienus. Sērga viņam bija pielavījusies ātrāk, nekā viņš paguva paostīt pulveri. Svilinoši karsta diena, auksts dzēriens, varbūt arī bojāts auglis — kas to lai zina? Tikai ne Džolijs, kuram pat nebija spēka nenovēlēt slimībai tās uzvaru, — viņam tā pietika vienīgi, lai zinātu, ka šeit kopā ar viņu guļ vēl daudzi, ka viņš mokās drudža murgos, spēka pietika tikai vērot upes lentu un neskaidri atcerēties tālus, senus notikumus…

Saule bija gandrīz norietējusi. Drīz kļūs vēsāks. Viņam labprāt gribētos zināt, cik tagad laiks, — sajust rokā veco, nodilušo pulksteni, dzirdēt skandinātāju noskandinām. Tas būtu tik omulīgi, tik mājīgi. Viņam pat nebija spēka atcerēties, ka vecais pulkstenis bija uzvilkts pēdējo reizi tai dienā, kad viņš te iegūla. Smadzenēs tik vāji pulsēja dzīvība, ka Džolijs vairs nespēja izšķirt kopējas, ārsta, sanitāra sejas, kuras parādījās un pazuda, — viņam tā bija viena pati vienaldzīga seja; un. visiem vārdiem, ko te runāja par viņu, bija viena un tā pati jēga — lielākoties nebija nekādas. Ko Džolijs bija darījis kādreiz agrāk, kaut arī tas bija tālu un nenoteikti, atainojās skaidrāk … kā viņš Harovā paiet garām vecajām kāpnēm, kuras ved uz biljarda istabu … kā atsaucas: «Ser, es! … Ser… es!» … kā ietin zābakus «Vestminsteras avīzē», zaļgans papīrs, spoži nospodrināti zābaki… un vectēvs iznāk ārā no tādas kā tumsas… zemes smarža… šampinjonu lecekts! Robinhila! Nabaga vecā Baltazara guldīšana lapās! Tētis! Mājas…

Apziņa atgriezās līdz ar apjēgšanu, ka upē nav ūdens… un turklāt kāds runāja. Vai viņš ko vēlas? Nē. Ko gan varēja vēlēties? Viņš bija par vārgu, lai vēlētos. .. kaut dzirdēt pulksteni skandējam …

Holija! Viņa nepiespēlēs pareizi! Ak! Met! Ne tik zemu! … «Padod atpakaļ, otrais!» Viņš bija otrais!

Apziņa atgriezās vēlreiz, uztverot violeto mijkrēsli ārpusē un asins sārtu uzlecošu augošu mēnesi. Acis valdzinātas vērās tajā; un garajos absolūti bez domu brīžos spīdeklis kāpa arvien augstāk un augstāk …

— Doktor, viņš aiziet! — Nekad vairs neiesaiņot zābakus? Nekad? «Saturies otrais!» Neraud! Ej mierīgi… pāri upei… guli!… Tumšs? Kaut jel kāds liktu … viņa … pulkstenim … skandēt!…

VSOUMSS RĪKOJAS

Aizzīmogotā vēstule ar mistera Poltīda rokas rakstīto adresi palika Soumsa kabatā divas stundas, kamēr visa viņa uzmanība bija veltīta «Jaunajai akmeņogļu sabiedrībai», kura gandrīz vienlaikus ar vecā Džoliona aiziešanu no priekšsēdētāja amata bija sākusi nīkuļot un pēdējā laikā noslīdējusi lejup tik ātri, ka tagad neatlika nekas cits kā to «likvidēt». Soumss paņēma vēstuli līdz, kad devās ieturēt lenču savā Sitijas klubā, kas viņam bija dārgs to maltīšu dēļ, ko viņš tur bija baudījis kopā ar tēvu septiņdesmito gadu sākumā, kad Džeimsam patika, lai dēls šurp nāk un ieskatās savas karjeras nākotnē.

Šeit, sēdēdams attālā stūrītī pie ceptas jēra gaļas un kartupeļu biezeņa, Soumss lasīja:

Godājamais ser!

Saskaņā ar Jūsu ierosinājumu mēs uzsākām darbību viņā galā un guvām labus rezultātus. «47» novērošana mums deva iespēju atrast «17» apmešanās vietu: Ričmonda, Grīna viesnīca. Konstatēts, ka pagājušajā nedēļā abi satikās katru dienu Ričmondas parkā. Cik redzams, nekā absolūti izšķiroša nav. Bet es esmu pārliecināts, ka līdz ar ziņām, kuras ir mūsu rīcībā no Parīzes kopš šāgada sākuma, mēs tagad varētu apmierināt tiesas prasības. Novērošanu mēs, protams, turpināsim, kamēr saņemsim no Jums jaunus norādījumus.

Jūs cienīdams,

Klods Poltīds.

Soumss izlasīja vēstuli divas reizes, tad pasauca viesmīli.

—   Ņemiet prom, tas atdzisis!

—   Vai apmainīt pret citu, ser?

—   Nē. Atnesiet man kafiju otrā zālē.

Un, samaksājis par to, ko nebija ēdis, Soumss izgāja, paiedams garām diviem paziņām, tos nepamanījis.

«Apmierināt tiesas prasības!» viņš nodomāja, sēdēdams pie maza, apaļa marmora galdiņa, uz kura bija novietoti kafijas trauki. Ak, šis Džolions! Soumss ielēja tasē kafiju, saldināja to un izdzēra. Viņš apkaunos šo zelli tā bērnu acīs! Un piecēlies ar šādu stingru lēmumu, Soumss pirmoreiz mūžā izjuta, cik neizdevīgi būt pašam par savu pilnvaroto. Viņš nevar kārtot šo skandalozo lietu savā kantorī. Viņam jāuztic personīgais gods svešiniekam, citam profesionālajam ģimeņu nesaskaņu kārtotājam. Pie kā viņš pats varētu griezties? Varbūt pie Linkmena un Leivera, Bedžrovā — solīdi ļaudis, ne pārāk populāri, viņš tos pazina tikai pavirši. Bet, pirms dodas pie tiem, jāsatiekas vēlreiz ar Poltīdu. Taču, to iedomājoties, Soumsu vienu brīdi pārņēma īsts vājums. Atklāt savu noslēpumu? Kā atrast vajadzīgos vārdus? Kā ļauties cilvēku nicinājumam un slepenam izsmieklam? Un tomēr šis tips droši vien jau visu saprot — ak, katrā ziņā saprot. Un, apzinādamies, ka reizi par visām reizēm tagad jādara gals, Soumss noīrēja ratus un aizbrauca uz Vestendu.

Šajā karstajā laikā mistera Poltīda logs bija atvērts līdz galam un vienīgā piesardzība pret ārpasauli bija drāšu tīkls, kas neļāva ielidot mušām. Kādas pāris bija mēģinājušas iekļūt, bet sapinušās, un izskatījās — tās, tīklam piekļāvušās, gaida, ka tūlīt tiks aprītas. Sekodams sava klienta skatienam, misters Poltīds piecēlās atvainodamies un aizvēra logu.

«Teatrālais ēzelis!» Soumss sevī noburkšķēja. Kā visi būtībā pašpārliecināti cilvēki, viņš tūlīt iejutās attiecīgajā pozā un ar savu raksturīgo greizo smaidu teica:

— Saņēmu jūsu vēstuli. Esmu nolēmis rīkoties. Pieņemu, ka jūs zināt, kas patiesībā ir lēdija, kuru jums bija uzdots novērot?

Mistera Poltīda sejas izteiksme šai mirklī bija īsts meistardarbs. Tā tik skaidri izteica: «Ko jūs gan iedomājaties? Tās ir tikai veikalnieciskas dabas zināšanas, ticiet man — lūdzu, atvainojiet.» Viņš nenoteikti atmeta ar roku, kā teikdams: «Tādas lietas — šādi gadījumi mums nav sveši!»

— Labi, — teica Soumss, aplaizīdams lūpas, — tad vairs nekas nav sakāms. Uzdošu Linkmenam un Leiveram no Bedžrovas rīkoties manā vietā. Man jūsu liecības nav vajadzīgas, bet es jūs lūgšu savu ziņojumu pulksten piecos nodot viņiem, arī turpmāk ievērojot vislielāko klusuciešanu.

Misters Poltīds mazliet pievēra acis, kā tūdaļ piekrizdams. — Ser, — viņš izmeta.

— Vai esat pārliecināti, — Soumss pēkšņi sparīgi iejautājās, — ka pierādījumu diezgan?

Misters Poltīds tikko jaušami paraustīja plecus.

— Varat droši riskēt, — viņš murmināja. — Ņemot vērā to, kas ir mūsu rīcībā, un cilvēka dabu, jūs varat riskēt.

Soumss piecēlās.

— Jums jājautā pēc mistera Linkmena. Pateicos, necelieties! — Viņš negribēja, lai misters Poltīds, kā parasti, nostātos starp viņu un durvīm. Saules sakarsētajā Pikadilijā Soumss noslaucīja pieri. Tas bija pats riebīgākais no visa — svešus cilvēkus paciest vieglāk. Un viņš devās atpakaļ uz Sitiju, lai nokārtotu, kas vēl bija darāms.

Kad Soumss vakarā Pārkleinā pusdienojot skatījās savā tēvā, viņā uzbangoja agrākās ilgas pēc dēla — pēc dēla, kas pie galda skatītos viņā, kad dzīves ceļš ies lejup; ko viņš sēdinātu uz saviem ceļiem, kā Džeimss kādreiz mēdza sēdināt viņu; pēc dēla, ko viņš būtu radījis; kas saprastu viņu, tāpēc, ka būtu paša asinis un miesa, kas saprastu un mierinātu viņu un būtu bagātāks un izglītotāks nekā viņš pats, tāpēc, ka tas savu gaitu uzsāktu labākos apstākļos. Novecot — kā šis kalsnais, vecais, trauslais stāvs, kas tur sēdēja, — un būt gluži viens ar savu mantību, kura aizvien pieaug; bez jebkādām interesēm, tāpēc ka tai nav nākotnes un to no viņa mantos tādas rokas, mutes un acis, gar kurām viņam nav ne mazākās daļas! Nē! Tagad viņš laulības šķiršanu panāks ar varu un būs brīvs, lai apprecētos un viņam būtu dēls, par ko rūpēties, pirms viņš kļūs tāds kā šis sirmgalvis, viņa tēvs, kas domīgu skatienu veras gan savā teļa frikasē, gan dēlā.

Šādā noskaņojumā Soumss devās pie miera. Bet, silti gulēdams Emīlijas smalkajos linu palagos, viņam atkal uzmācās mokošas atmiņas; viņu vajāja Irēnas tēls, gandrīz fiziska viņas tuvuma sajūta. Kāpēc viņam vajadzēja būt tādam muļķim, lai ar Irēnu atkal sastaptos, un pieļaut, lai šī brāzma viņu pāršalc atkal ar jaunu spēku, tā, ka sāpīgi bija domāt par Irēnu un šo tipu, kurš viņam to nozaga!

VI VASARAS DIENA

Reti bija mirkļi, kad Džoliona domas nekavējās pie dēla tajās dienās, kas sekoja pirmajai pastaigai kopā ar Irēnu pa Ričmondas parku. Jaunas ziņas nepienāca. Apjautāšanās kara ministrijā nekā nedeva. Vēstis no Džūnas un Holijas varēja gaidīt tikai pēc trim nedēļām. Šajās dienās Džolions apjēdza, cik nepilnīgas ir viņa atmiņas par Džoliju un kāds viņš bija bijis nemākulis tēvs. Nebija nevienas pašas atmiņas, kur zināma loma būtu dusmām; nevienas par izlīgšanu, jo viņi nekad nebija strīdējušies; nedz arī sirsnīgi izrunājušies, pat ne pēc Džolija mātes nāves. Nebija nekā cita kā tikai pusironiskas pieķeršanās jūtas. Bīdamies pazaudēt savu vai traucēt dēla brīvību, Džolions aizvien bija baiļojies ierobežot sevi, vienalga, kādā plāksnē.

Vienīgi Irēnas tuvumā viņš izjuta atvieglojumu, ko gan stipri traucēja aizvien pieaugoša apziņa, cik ļoti viņa jūtas dalītas starp Irēnu un Džoliju. Ar Džoliju saistījās visa Džoliona dzīvības turpināšanas izpratne un sociālie uzskati, kurus viņš dziļi bija uzsūcis savā jaunībā un atkal vēlāk, kamēr Džolijs mācījās skolā un universitātē, — nemaz nerunājot par jūtām, ko tēvs un dēls sagaida viens no otra. Ar Irēnu viņam saistījās visa bauda, ko sniedz skaistums un daba. Un Džolionam šķita, ka viņš arvien mazāk un mazāk zina, kura balss viņā ir spēcīgāka. Bet no šī stinguma viņu kādu pēcpusdienu, tieši brīdī, kad viņš dzīrās doties uz Ričmondu, brutāli uzmodināja ar divriteni atbraucis jauns cilvēks, kura sejā likās dīvaini pazīstama un kurš, tikko jaušami smaidīdams, viņam tuvojās:

— Misters Džolions Forsaits? Lūdzu!

Iedevis Džolionam aploksni, jauneklis aizbīdīja divriteni līdz ceļam un aizbrauca. Pārsteigts Džolions to atvēra.

«Izmeklēšanas un laulības šķiršanas daļa uzaicina ierasties tiesā sakarā ar lietu «Forsaits pret Forsaitu un Forsaiti».» Kauna un riebuma sajūtai tūdaļ sekoja reakcija: «Lai! — te taču ir tieši tas, ko tu vēlies, un nu tas tev vairs nepatīk!» Bet arī Irēna droši vien būs saņēmusi pavēsti. Viņam tūdaļ jāsteidzas pie tās. Pa ceļam Džolions visu rūpīgi apsvēra. Cik smieklīgi! Jo, lai arī svētie raksti saka ko sacīdami par sirdi, likuma burta apmierināšanai nepieciešams tomēr kaut kas vairāk nekā iekārošana vien. Viņi varētu lieliski apgāzt šo apsūdzību vai vismaz gluži pamatoti mēģināt to darīt. Bet šāda doma Džolionam derdzās. Ja arī viņš nebija Irēnas mīļākais faktiski — savās ilgās tomēr tāds bija, un Džolions zināja, ka Irēna gatava nākt pie viņa. Viņas seja viņam to teica. Viņam nebija pārspīlēta priekšstata par viņas jūtām pret sevi. Viņa savu lielo kaisli bija pārdzīvojusi, un viņš savā vecumā no viņas otru tādu nevarēja gaidīt. Bet Irēna uzticējās viņam, juta simpātijas pret viņu un droši vien apzinājās, ka viņš tai būs patvērums. Zinādama, ka viņš to dievina, tā noteikti neprasīs, lai viņš noraida šo apsūdzību. Paldies dievam, Irēnai nepiemita šis nejēdzīgais britu apzinīgums, kurš atsakās no laimes pašas atsacīšanās dēļ! Irēna droši vien priecāsies par šo izdevību atgūt brīvību — pēc tam, kad septiņpadsmit gadus bijusi kā dzīva aprakta! Un attiecībā uz to, ka viss kļūs sabiedrībai zināms — tur taču ko slēpt nekā vairs nebija! Un sūdzības atspēkošana kauna traipu nenoņems. Džolions jutās tieši kā jau Forsaits, kura personiskā dzīve apdraudēta: ja jau likums vēršas pret viņu, lai tad viņš vismaz zina, par ko! Vēl vairāk: stāvēt liecinieku solā un patiesības vārdā zvērēt, ka viņu abu starpā nav bijis neviena žesta, pat neviena vārda, kas runātu par mīlu, Džolionam šķita daudz pazemojošāk, nekā klusu ciešot uzņemties laulības pārkāpēja vainu — nudien, daudz pazemojošāk, ņemot vērā jūtas, kas mita viņa sirdī, — turklāt viņa bērniem tas būtu tikpat nepatīkami un aizskaroši. Jau iedomājoties vien, ka viņam tiesneša un divpadsmit caurmēra angļu priekšā būs jādod paskaidrojums — ja viņš to spētu — par savu sastapšanos ar Irēnu Parīzē un par. pastaigām Ričmondas parkā, Džolions sašuta. Visas šīs procedūras brutalitāte un svētulība, šī varbūtība, ka viņiem neticēs, jau doma vien redzēt Irēnu, ko viņš uzskatīja par Dabas un Skaistuma iemiesojumu, stāvam visu šo aizdomu pilno, ņirdzīgo acu priekšā, Džolionam riebās. Nē, nekādā ziņā! Apsūdzības atspēkošana sagādātu tikai Londonai sensāciju un garantētu avīzēm izpārdošanu. Tad jau tūkstoškārt labāk samierināties ar to, ko viņam sūtīja Soumss un dievi! «Bez tam,» Džolions vaļsirdīgi atzinās, «kas to lai zina, vai es pat sava zēnā dēļ spētu vēl ilgāk izturēt šo stāvokli! Vienalga, kā, viņas kakls nu beidzot būs ārā no cilpas!» Dziļi domās iegrimis, Džolions tikko manīja spiedīgo tveici. Debesis sedza sarkanvioleti mākoņi, šur tur vīdēja sīkas, baltas švīkas. Kad Džolions iegāja parkā, nopakšķēja smaga lietus lāse, atstādama ceļa putekļos mazu, zvaigžņveidīgu bedrīti. «Ptu!» pukojās Džolions, «negaiss! Cerams, ka Irēna nav iznākusi pretī!» Taču tieši šai mirklī viņš redzēja Irēnu tuvojamies vārtiem. «Jāsteidzas atpakaļ uz Robinhilu,» viņš nosprieda.

* * *

Pulksten četros negaiss bija brāzies pāri Poultrijai, sagādādams ierēdņiem visos kantoros patīkamu izklaidēšanos. Soumss tieši dzēra tēju, kad viņam ienesa vēstuli:

Godājamais ser!

Lietā «Forsaits pret Forsaitu un Forsaiti» atļaujamies ziņot, ka saskaņā ar jūsu norādījumiem šodien Ričmondā un Robinhilā atbildētājam un atbildētājai personīgi izsniegtas tiesas pavēstes.

Ar cieņu Linkmens un Leivers.

Soumss brīdi stingi lūkojās zīmītē. Tiklīdz viņš bija devis šos norādījumus, tā viņu nepārtraukti māca kārdinājums tos atkal anulēt. Tas bija tik skandalozi, tāds šausmīgs apkaunojums! Ari liecības, kuras viņš šai sakarībā bija dzirdējis, viņam nemaz nelikās pārliecinošas; turklāt viņš arvien mazāk un mazāk ticēja, ka šie divi būtu pārkāpuši visas robežas. Bet pavēste viņus, protams, mudinās to darīt; šī doma Soumsam bija mokoša. Irēnas mīlestība lai tagad piederētu šim tipam, kad viņš pats cietis neveiksmi! Vai jau par vēlu? Vai tagad, kad viņi ar pavēsti ir nopietni brīdināti, viņam nebija līdzeklis piespiest viņu šķirties? «Bet, ja es nerīkošos tūlīt,» Soumss nodomāja, «tad būs par vēlu, kad viņi būs saņēmuši šo uzaicinājumu. Aizbraukšu un parunāšu ar Džolionu, tūlīt pat braukšu.»

Un, nervozu baiļu satraukts, Soumss aizsūtīja pēc viena no šiem «jaunmodīgajiem» taksometriem. Iespējams, ka paies krietns brīdis, kamēr piespiedīs šo tipu pie zemes, un dievs vien zina, kādu lēmumu abi pieņēmuši pēc šāda trieciena! «Ja es būtu teatrāls ēzelis,» Soumsam iešāvās prātā, «tad paķertu līdzi zirgu pātagu vai pistoli, vai kaut ko citu tamlīdzīgu!» Bet viņš paņēma tikai «Medžentija Vēka lietas» dokumentu žūksnīti, nodomājis tos pa ceļam papētīt. Taču viņš tajos pat neielūkojās, sēdēja gluži rāms, mašīnas kratīts un mētāts, nemaz nemanīdams vēja, kas viņam pūta pakausī, ne benzīna smakas. Viņš rīkosies tā, kā to prasīs Džoliona izturēšanās. Galvenais — nezaudēt galvu!

Londona jau bija sākusi izsviest savus strādniekus, kad Soumss tuvojās Patnija tiltam*; skudru pūznis sairdams izklīda uz visām pusēm. Kāds milzums skudru, un visas cīnās par eksistenci, cenzdamās šai lielajā burzmā nepazust! Varbūt pirmo reizi mūžā Soumsam ienāca prātā doma: «Es varētu nospļauties uz visu, ja to gribētu! Mani nekas nespētu skart, es varētu dzīvot, cepuri kuldams, — baudīt dzīvi!» Nē! Cilvēks nevar dzīvot tā, kā viņš bija dzīvojis, un tad atmest visam ar roku un atdoties izpriecām, aizlaižot pa vējam naudu un reputāciju, ko bija iemantojis. Cilvēka dzīves vērtību nosaka tas, kas viņam pieder un ko viņš cenšas iegūt. Tikai nelgas domā citādi — nelgas, sociālisti un brīvdomātāji!

Mašīna, uzņēmusi lielu ātrumu, jau trauca garām savrupmājām. «Liekas, piecpadsmit jūdžu stundā!» Soumss nosprieda. «Tas mudinās cilvēkus dzīvot ārpus pilsētas!» Un viņš prātoja, kā gan tas atsauksies uz Londonas gruntsgabaliem, kas pieder tēvam, — viņš pats gan nekad nebija interesējies par šo kapitāla ieguldīšanas veidu, jo azartists viņā bija atradis izeju gleznu kolekcionēšanā. Un mašīna joņoja tālāk, lejup no kalna, garām Vimbldonas sporta laukumiem*. Ak, šī sastapšanās! Droši vien piecdesmit divu gadu vecs vīrietis ar pieaugušiem bērniem un pats populārs gleznotājs nerīkosies pārsteidzīgi. «Džolions taču negribēs kompromitēt ģimeni,» Soumss gudroja. «Viņš mīlēja savu tēvu tāpat kā es mīlu savējo, un tie abi bija brāļi. Šī sieviete saposta visu — kas viņai īsti piemīt? Es to nekad neesmu zinājis.» Automašīna iegriezās sānceļā, brauca gar mežu, un Soumss dzirdēja kūkojam vēlīnu dzeguzi, laikam gan vispār pirmo šogad.

Nu viņš atradās gandrīz iepretim vietai, kuru sākumā bija izraudzījies savai mājai un kuru Bozinijs tik vienkārši noraidīja, izvēlēdamies citu. Soumss sāka slaucīt ar kabatas lakatu seju un rokas, dziļi elpoja, lai nomierinātos. «Nezaudēt galvu,» viņš sev teica, «nezaudēt galvu!»

Mašīna iegriezās gatvē, kura varētu piederēt viņam, un pretī plūda mūzika. Viņš bija aizmirsis šī tipa meitas.

— Iespējams, ka nāku tūlīt atpakaļ, — Soumss teica šoferim. — Iespējams arī, ka brītiņu uzkavējos. — Un tad viņš piezvanīja.

Sekodams kalponei caur portjerām viesistabā, Soumss atviegloti nodomāja, ka tikšanās brīža skarbumu mīkstinās Džūna vai Holija, viena no tām, kura pašreiz muzicēja, un tāpēc viņš jutās ārkārtīgi pārsteigts, redzēdams pie klavierēm Irēnu un atzveltnī sēžam un klausāmies Džolionu. Abi piecēlās. Soumsam galvā saplūda asinis, un visa viņa apņēmība rīkoties atkarībā no šā vai tā izkūpēja. Viņa sejā pavīdēja senču — drūmo, jūras krastā dzīvojošo Forsaitu, «Dižā Doseta» priekšteču — ņirdzīgi niknais smīns.

— Skaisti! — Soumss izgrūda. Viņš dzirdēja Džolionu murminām:

— Šī gan nebūs īsti piemērota vieta — ieiesim kabinetā, ja jums nav iebildumu. — Un abi izgāja viņam pa priekšu cauri portjerām. Mazajā istabā, kurā Soumss tiem sekoja, Irēna nostājās pie atvērta loga, un «šis tips» pie liela atzveltņa viņai blakus. Soumss aizcirta durvis aiz sevis ar troksni; klaudziens atmodināja viņa atmiņā kādu senu dienu pirms visiem šiem gadiem, kad viņš durvis bija aizcirtis Džoliona priekšā — aizcirtis tāpēc, ka tas bija jaucies viņa darīšanās.

—   Nu, — viņš teica, — ko jūs tagad teiksiet? «Šim tipam» netrūka nekaunības smaidīt.

—   Tas, ko mēs šodien saņēmām, jums atņem jebkuras tiesības jautāt. Es domāju, jūs priecāsieties, ka varat izvilkt savu kaklu no cilpas.

—   Ak! — izgrūda Soumss. — Jūs tā domājat! Bet es atbraucu, lai jums pateiktu, ka es no viņas šķiršos, atsegdams jūsu abu negodu līdz pēdējam sīkumam, ja jūs nezvērēsiet no šī brīža vairs nesatikties.

Soumss pats izbrīnījās par savu veiklo valodu, jo domas viņam jaucās un rokas drebēja; neviens viņam neatbildēja; bet Irēnas un Džoliona sejas Soumsam likās nicinājuma pilnas.

—   Nu, — viņš teica, — ko tu teiksi, Irēna?

Irēnas lūpas sakustējās, bet Džolions uzlika savu roku uz viņas piedurknes.

—   Atstājiet viņu mierā! — Soumss nikni kliedza. — Irēna, vai tu zvērēsi?

—   Nē.

—   Ak! — un jūs? — Vēl jo mazāk.

—   Jūs tātad esat vainīgi, vai ne?

—   Jā, vainīgi.

To pateica Irēna savā mierīgā balsī un ar to nepieejamo sejas izteiksmi, kura Soumsu tik bieži bija satracinājusi, un, zaudējis varu pār sevi, viņš kliedza:

—   Tu esi velns!

— Ārā! Atstājiet tūdaļ šo māju, citādi es pielietošu varu!

Šis tips vēl runās par varu! Vai viņš arī saprot, ka daudz netrūkst, lai viņam ielauž sprandu.

—   Pilnvarotais, — Soumss šņāca, — kas piesavinās viņam uzticētu mantu! Zaglis, kas nozog brālēna sievu.

—   Sauciet mani, kā gribat. Jūs esat izvēlējies savu daļu, mēs — savu. Ārā!

Ja Soumsam būtu bijis līdzi ierocis, viņš šajā brīdī to būtu lietojis.

—   Par to jūs man samaksāsiet! — viņš kliedza.

—   Ar vislielāko prieku.

Dzirdot šo nežēlīgo vārdu jēgas sagrozīšanu no tā cilvēka dēla mutes, kurš viņam bija devis palamu «privātīpašnieks», Soumss stāvēja, nikni skatīdamies. Cik tas bija smieklīgi!

Tā viņi stāvēja, un apslēpts spēks atturēja viņus no varas pielietošanas. Sist nedrīkstēja, vārdu, kas ievainotu, nebija. Bet Soumss nespēja, nemācēja pagriezties un aiziet. Viņa acis lūkojās Irēnas sejā — pēdējo reizi, kad viņš skatīja šo liktenīgo seju, — bez šaubām, pēdējo reizi!

— Tu, — Soumss pēkšņi izspieda, — ceru, ka tu pret viņu izturēsies tāpat, kā izturējies pret mani, — vairāk ko teikt man nav.

Soumss redzēja Irēnu satrūkstamies, un, dīvainu jūtu pārņemts, kas nebija ne īsti triumfs, ne atvieglojums, viņš atrāva vaļā durvis, izgāja cauri viesistabai un iekāpa mašīnā. Viņš atmetās pret atzveltni, aizvēris acis. Nekad visā savā mūžā nebija bijis tik tuvu slepkavībai, nekad nebija tā pazaudējis savaldību, kura bija kļuvusi par viņa otro dabu. Soumss jutās kails, izģērbts, it kā visus dvēseles spēkus zaudējis — dzīve šķita bez jēgas, prāts atteicās darboties. Saules stari spīdēja tieši virsū, bet viņam sala. Scēna, kuru viņš bija tikko piedzīvojis, jau bija izzudusi no prāta, bet, kas viņu gaidīja nākotnē, tam trūka realitātes, viņam nebija nekā kur pieķerties, un viņu pārņēma bailes, it kā viņš karātos bezdibeņa malā, it kā līdz ar nākamo mašīnas pagriezienu zaudēs prātu. «Tas man neder,» Soumss domāja. «To es nedrīkstu, tas man neder.» Automobilis joņoja tālāk, un mehāniskā virknē slīdēja garām koki, mājas, cilvēki, bet viss bija bez jebkādas jēgas. «Cik dīvaini es jūtos,» Soumss domāja, «aizbraukšu uz Turku pirti. Es — es biju tuvu kaut kam drausmīgam. Tas nedrīkst notikt!» Automobilis atceļā rībinādams traucās pāri tiltam, uzbrauca Fulhamroudā, slīdēja garām Haidparkam.

— Uz Turku pirti! — teica Soumss.

Dīvaini, ka tādā siltā vasaras dienā karstums liekas tik patīkams! Ieejot sviedrēšanās telpā, Soumss sastapa Džordžu Forsaitu, kas sarkans un spīdīgs nāca ārā.

— Sveiks! — uzsauca Džordžs. — Ko tad tu te meklē? Tev taču nav lieka svara.

Āksts tāds! Ar savu parasto greizo smaidu Soumss pagāja viņam garām. Gulēdams uz muguras un nemierīgi berzēdamies, pamanījis pirmās svīšanas pazīmes, Soumss nedomāja: «Lai viņi smej! Es negribu neko zināt! Es nedrīkstu uztraukties! Tas man ir kaitīgi!»

VII VASARAS NAKTS

Pēc Soumsa aiziešanas mazajā kabinetā valdīja kapa klusums.

Paldies par skaistajiem meliem, — Džolions pēkšņi ierunājās. — Nāciet, iziesim ārā … šeit gaiss vairs nav tāds, kā bija.

Klusēdami abi pastaigājās gar augsto dienvidu mūri, kura aizvējā tika audzēti persiku kociņi. Starp zālaino terasi un mitro, gundegām un lielziedu pīpenēm nosēto pļavu vecais Džolions bija iestādījis noteiktā attālumā vairākas cipreses. Divpadsmit gadus tās bija augušas, līdz to tumšās, spirālveidīgās kontūras visā pilnībā atgādināja Itāliju. Putni klusu laidelējās pa pielijušajiem krūmiem; bezdelīgas šaudījās garām, mazajiem, veiklajiem ķermenīšiem tēraudzili atvizot; zāle zem kājām likās elastīga, zaļums spirdzinošs; taurenīši lidinoties dzenāja cits citu. Pēc pārlaistās mokošās scēnas dabas miers bija apbrīnojami burvīgs. Gar saulē slīgstošo mūri stiepās šaura, gara atraitnīšu un rezēdu dobe, un bišu klusajai sanešanai pie jaucās visas citas skaņas. Šurp atplūda govs māvieni, kurai bija atņemts teliņš, dzeguzes kūkošana no pļavas malā augošās gobas. Kas varētu iedomāties, ka tepat desmit jūdžu tālāk sākas Londona — šī Forsaitu Londona ar savu bagātību un postu, ar savu netīrību un kņadu, ar savām šur tur izsvaidītajām skaistumu iemiesojošām akmens salām riebīgajā ķieģeļu un apmetumu jūrā? Tā pati Londona, kas bija redzējusi Irēnas jaunības traģēdiju un Džoliona grūtās dienas; šis zirnekļa tīkls, šis grandiozais privātīpašnieciskā instinkta darba nams!

Un pastaigādamies Džolions apdomāja vārdus: «Ceru, ka tu izturēsies pret viņu tāpat, kā izturējies pret mani.»

Tas būs atkarīgi no viņa paša. Vai viņš varēja galvot par sevi? Vai Daba atļāva Forsaitam nepārvērst par verdzeni to, ko viņš dievina? Vai viņam varēja uzticēt Skaistumu? Vai ari dailei, kas pie viņa nāk, jābūt tikai viešņai, kura nāk, kad viņa vēlas, piederot viņam īsus mirkļus, lai atgrieztos atkal, kad tai pašai tīk? «Mēs esam laupītāju dzimta,» Džolions nodomāja, «esam šaursirdīgi un mantrausīgi! Dzīves zieds mūsu rokās nav drošs. Lai Irēna nāk pie manis, kad pati vēlas, lai nenāk, ja nevēlas. Kaut jel es būtu tikai viņas aizstāvis un patvērums; lai tā nekad… nekad nejustos kā būri.»

Irēna bija viņa pa sapņu spraugu redzētais skaistums. Vai viņam izdosies izkļūt cauri priekškaram un to iegūt? Vai iespējams pārraut šo vareno mantības aizsegu — šo ciešo, ierobežojošo privātīpašnieciskā instinkta loku, kas apņem sīko, melno figūriņu, viņu un Soumsu, — lai ieietu savā vīziju valstībā, atrodot tajā apmierinājumu ne tikai jutekļiem? «Ak,» Džolions prātoja, «kaut jel es mācētu negrābt un neiznīcināt!»

Pusdienojot abi kala plānus. Šovakar Irēna dosies atpakaļ uz viesnīcu, bet rit viņš to paņems līdz uz Londonu. Viņam jāinstruē savs advokāts Džeks Herings. Nedrīkstēja kustināt ne pirksta tiesas procesa aizkavēšanai. Lai advokāts jau pašā sākumā piekrīt visam — zaudējumu atlīdzināšanai, tiesas lēmumiem, izdevumu segšanai — visam, lai tikai Irēnas kakls beidzot būtu ārā no cilpas! Rītdien viņš satiksies ar Heringu — abi aizies pie tā kopīgi. Un tad — prom uz ārzemēm, lai nebūtu nekādu grūtību ar liecību pierādīšanu, lai meli, kurus Irēna bija teikusi, pārvērstos par patiesību.

Džolions paskatījās uz Irēnu; un viņa sajūsminātās acis šķita redzam šeit ne tikai sievieti, bet pašu Skaistuma būtību, dziļu un noslēpumainu, ko vecie meistari — Ticiāns, Džordžone, Botičelli mācēja notvert un atainot savu gleznoto sieviešu sejās, — šo apgaroto skaistumu Džolions redzēja atmirdzam Irēnas pierē, matos, lūpas un acīs.

«Un tas būs mans!» viņš nodomāja. «Tas mani biedē!»

Pēcpusdienā abi izgāja uz terases padzert kafiju. Viņi ārā sēdēja ilgi — vakars bija tik jauks — un vēroja, kā lēnām pār zemi slīga nakts. Vēl bija silts, un gaisā virmoja liepziedu smarža — šovasar neparasti agri. Divi sikspārņi laidelējās, klusu un noslēpumaini švirkstinot spārniem. Džolions bija novietojis krēslus pie kabineta loga, un, istabas blāvās gaismas vilināti, naktstauriņi lidoja viņiem pāri. Nejuta ne vēsmiņas un ne mazākās šalkoņas pārdesmit soļu attālajā vecajā ozolā! Mēness izpeldēja no birztalas, gandrīz pilnīgi apaļš; un abas gaismas savā starpā cīnījās, līdz mēness gaisma uzvarēja, ietīdama dārzu citās krāsās un noskaņās, pārslīdēdama pāri terases flīzēm, sasniegdama Džoliona un Irēnas kājas, kāpdama augšup un pārvērzdama viņu sejas.

— Tā, — Džolions beidzot teica, — jūs būsiet nogurusi, un derētu posties ceļā. Istabene jums parādīs Holijas istabu, — un viņš pašķindināja kabineta zvanu. Kalpone atnākdama pasniedza viņam telegrammu. Sekodams ar acīm Irēnai, kura aizgāja tai līdzi, Džolions nosprieda: «Telegramma droši vien pienākusi pirms kādas stundas vai varbūt vēl agrāk; un viņa mums to neiznesa! Tas runā skaidru valodu! Ak, drīz mūs nosodīs, bet mēs zināsim par ko!» Un, atplēsis telegrammu, Džolions lasīja:

Džolionam Forsaitam Robinhilā

20. jūnijā Jūsu dēls aizgāja mūžīgā mierā klusu un bez sāpēm. Dziļā līdzjūtībā — kāds viņam nepazīstams vārds.

Telegramma izkrita no rokām, Džolions spēji apsviedās, tad palika nekustīgi stāvam. Mēness spīdēja viņam virsū; nakts taurenis atsitās pret seju. Šī bija pirmā diena, kurā viņš nebija gandrīz nepārtraukti domājis par Džoliju. Kā akls Džolions aizstreipuļoja līdz logam, uzgrūdās virsū sava tēva vecajam atzveltņa krēslam un noslīga uz tā sānu balsta. Tur viņš sēdēja sakņupis, tukšu skatienu vērdamies naktī. Izdzisis kā sveces liesma; tālu no mājām, no mīlestības, pavisam vientuļš, tumsā! Viņa zēns! No bērnu dienām tik labs pret viņu… tik draudzīgs! Divdesmit gadu, un nopļauts kā zāle — nepaguvis ne dzīvot! «Es viņu tā īsti nemaz nepazinu,» Džolions nodomāja, «un viņš nepazina mani, bet mēs mīlējām viens otru. Galvenais ir mīlestība.»

Nomirt svešumā … vientulībā … ilgojoties pēc savējiem … ilgojoties pēc mājām! Tas Džoliona Forsaita sirdij likās vēl sāpīgāk, vēl nožēlojamāk nekā pati nāve. Bez patvēruma, bez līdzjūtības, bez mīlestības pēdējā stundā. Un Džoliona būtībā dziļi iesakņojusies radniecības apziņa — dzimtas saderības jūtas un mīlestība pret paša miesu un asinīm, kas bija bijusi tik spēcīga vecajā Džoliona un bija tik spēcīga visos Forsaitos, — jutās apkaunota, satriekta, saplosīta viņa zēna vientuļās nāves dēļ. Labāk būtu bijis, ja tas būtu kritis kaujā un tam nebūtu bijis laika ilgoties pēc savējiem, saukt viņus varbūt savā agonijā.

Mēness bija aizslīdējis aiz ozola, to nedabiski atdzīvinādams, tā, ka likās, ka tas viņā raugās, — vecais ozols, kurā viņa puišelis tik labprāt bija rāpies, no kura tas reiz kritis un sasities, bet nebija raudājis!

Iečīkstējās durvis. Džolions redzēja Irēnu ienākam, paceļam telegrammu, to lasām. Dzirdēja klusi nočaukstam viņas tērpu. Irēna noslīga Džolionam blakus ceļos, un viņš piespiedās viņai uzsmaidīt. Irēna izstiepa rokas un piekļāva viņa galvu savam plecam. Džolionu ietvēra viņas smarža un siltums; viņas tuvums palēnām apņēma visu viņa būtni.

VIII DŽEIMSS GAIDA

Sviedrējies, kamēr atguva līdzsvaru, Soumss aizgāja uz «Remove» klubu paēst pusdienas un tad devās uz Pārkleinu. Tēvs pēdējā laikā jutās slikti. Prāvu nu vajadzēs no tēva slēpt! Līdz pat šim brīdim Soumss nekad nebija apzinājies, cik ļoti baidās iedzīt Džeimsu kapā, sagādājot raizes tā sirmajai galvai, un cik ļoti šīs jūtas bija saistītas ar viņa paša nepatiku pret skandāliem. Soumsa mīlestība uz tēvu, jau arvien dziļa, pēdējos gados bija kļuvusi vēl sirsnīgāka līdz ar apziņu, ka Džeimss raugās uz viņu kā uz vienīgo balstu savas dzīves norieta dienās. Soumsam likās nožēlojami, ka cilvēkam, kas visu mūžu bijis tik apdomīgs un savas ģimenes vārda labā darījis tik daudz, ka tas jau bija kļuvis gandrīz par stabilas, nesatricināmas respektabilitātes jēdzienu, — šis vārds savas dzīvības pēdējās dienās jālasa visās avīzēs. Tas būtu tas pats kā sniegt palīdzīgu roku nāvei — šai Forsaitu lielākai ienaidniecei. «Man viss jāpastāsta mātei,» Soumss nodomāja, «un, kad prāva sāksies, avīzes no tēva jānobēdzina. Sirmgalvis tagad tikpat kā ar nevienu nesatiekas.» Atslēdzis namdurvis ar savu atslēgu, Soumss sāka kāpt augšup, kad samanīja kāpņu otrā laukumā kņadu. Mātes balss teica:

— Bet, Džeims, tu saaukstēsies! Kāpēc tu nevari mierīgi gaidīt?

Tēva balss atbildēja:

— Gaidīt? Es arvien gaidu. Kāpēc viņš nenāk?

— Tu vari ar viņu runāt rīt no rīta, nevis stāvēt kā putnu biedēklis kāpņu laukumā.

— Soumss tūlīt aizies gulēt. Es par to nebrīnītos. Bet man nenāk miegs.

— Nāc nu atpakaļ gultā, Džeims!

— Hm! Es līdz rītam varu arī nomirt, kas to lai zina.

— Tev nebūs jāgaida līdz rītam; es noiešu lejā un uzvēdīšu viņu augšā. Neuztraucies!

— Tu … tu arvien esi tāda pašpārliecināta. Viņš taču var arī šodien vispār neatnākt.

— Nu, ja viņš neatnāk, tu viņu arī šeit, rītasvārkos stāvēdams, nevari noķert.

Soumss apgāja ap pēdējo kāpņu izliekumu un ieraudzīja tēva brūni vatētajos zīda rītasvārkos ievīstīto stāvu pārliekušos pār augšējām margām. Gaisma, apspīdēdama sudrabbaltos matus un vaigubārdu, šķita apvijām vecā vīra galvu ar oreolu.

— Te viņš ir! — Soumss dzirdēja tēvu sakām balsī, kurā skanēja aizvainojums, un mātes rāmo atbildi no guļamistabas durvīm atsaucamies:

— Nu, tad viss kārtībā. Nāc iekšā, izsukāšu tavus matus.

Džeimss pacēla tievu, saliektu pirkstu — tas dīvaini atgādināja ģindeņa mājienu — un pazuda guļamistabas durvīs.

— Ko tas nozīmē? — Soumss sev jautāja. — Ko viņš nu sadzirdējis?

Tēvs sēdēja pie tualetes galda puspagriezienā pret spoguli, un Emīlija lēnām braucīja ar divām sudrabā ietvertām sukām pār viņa matiem. Emīlija to darīja vairākreiz dienā, jo tas uz vecīti atstāja gandrīz tādu pašu iespaidu kā uz kaķi, ko pakasa aiz ausīm.

— Nu tu klāt gan! — Džeimss iesaucās. — Es tevi gaidīju,

Soumss noglāstīja tēva plecu un, paņēmis rokā sudraba apavu aizpogājamo āķi, aplūkoja fabrikas zīmi.

— Nu — viņš teica, — tu tagad izskaties daudz labāk. Džeimss kratīja galvu.

—  Man tev kaut kas jāsaka. Māte to nezina. — Emīlijas neziņu par to, ko viņš tai nebija teicis, Džeimss paziņoja tā, it kā tā būtu bēdu vēsts.

—  Tēvs visu vakaru loti uzbudinājās. Es patiešām nezinu, par ko. — Suku klusais «šs-šs» likās atbalstām viņas balss mierinošo toni.

—  Nē, tu nekā nezini, — Džeimss teica, — to man var pateikt Soumss. — Un, pievērsis dēlam pelēkās acis, kurās atspoguļojās sirdi aizkustinošs sasprindzinājums, viņš murmināja:

—  Ar mani iet lejup, Soums. Manā vecumā nekā nevar zināt. Es varu nomirt kuru katru brīdi. Paliks daudz naudas. Reičelai un Sisilijai bērnu nav; Vals ir projām… viņa tēvs, šis subjekts, piesavināsies, cik vien spēs. Un es nemaz nebrīnītos, ja kāds pievāktu Imodžinu.

Soumss klausījās pa ausu galam — to visu viņš jau bija dzirdējis agrāk. Šs-šs! — švīkstēja sukas.

— Ja tas ir viss … — iemeta Emīlija.

— Viss! — iekliedzās Džeimss. — Tas nav nekas! Es tikai vēl sākšu. — Un atkal sirmgalvja acis žēlā sasprindzinājumā raudzījās Soumsā.

— Jautājums attiecas uz tevi, manu zēn, — viņš spēji sacīja. — Tev vajadzētu šķirties!

Dzirdēt šos vārdus tieši no šīm lūpām Soumsa savaldībai bija gandrīz par daudz. Viņa acis ātri pievērsās pogājamam āķim, bet it kā taisnodamies Džeimss steidzīgi turpināja:

— Es nezinu, ko viņa tagad dara… runā, ka esot ārzemēs. Tavs tēvocis Svizins par viņu jūsmoja … viņš bija savādnieks. (Tā Džeimss arvien atsaucās par savu nelaiķa brāli. Viņiem abiem kādreiz bija palama «tievais un resnais».) Viņa, domājams, nedzīvo viena. — Un, šādi izteicis savas domas par skaistuma ietekmi uz cilvēka dabu, Džeimss apklusa, neuzticības pilnām acīm kā putns pētoši raudzīdamies dēlā. Arī Soumss klusēja. Šš-šš švīkstēja sukas.

—  Liecies nu mierā, Džeims! Soumss pats zina, kā rīkoties. Tā viņa darīšana.

—  Ak, tā! — izsaucās Džeimss, un šie vārdi šķita izlaužamies viņam no sirds dzīlēm. — Bet jautājums attiecas uz visu manu un viņa mantu… kam lai tā paliek. Un, kad viņš nomirs, mūsu vārds izzudīs.

Soumss nolika pogājamo āķi uz mežģinotās, rožainās sedziņas.

—  Vārds? — jautāja Emīlija. — Vēl taču ir visi pārējie Forsaiti.

—  It kā tas man ko līdzētu, — murmināja Džeimss. — Es gulēšu savā kapā, un, ja Soumss neapprecēsies, pēc viņa neviens nepaliks.

—  Tev taisnība, — Soumss mierīgi atbildēja, — esmu jau iesniedzis laulības šķiršanas prasību.

Džeimsa acis gandrīz izlēca no pieres.

—  Ko? — viņš kliedza. — Te nu bij! Neviens man nekā nestāsta.

—  Nu, — izmeta Emīlija, — kas varēja iedomāties, ka tu to vēlies? Mīļais dēls, tas ir patiešām pārsteigums … pēc visiem šiem gadiem!

—  Tas tik būs skandāls! — Džeimss murmināja, kā runādamies ar sevi. — Bet tur nekā nevar darīt. Nesukā tik stipri! Kad lietu izskatīs?

—  Vēl pirms vasaras pārtraukuma; sūdzība netiek apstrīdēta.

Džeimsa lūpas kustējās, it kā viņš slepenībā kaut ko skaitītu.

— Es nedzīvošu tik ilgi, lai redzētu savu mazdēlu, — viņš murmināja.

Emīlija beidza sukāt.

— Skaidrs, ka piedzīvosi, Džeims. Soumss steigsies, cik ātri vien varēdams.

Pagāja ilgs klusuma brīdis, līdz Džeimss izstiepa roku.

—  Pasniedz man, lūdzu, odekolonu, — un, turēdams pudelīti pie deguna, viņš pagrieza dēlam pieri. Soumss noliecās un noskūpstīja šo pieri tieši tai vietā, kur sāk augt mati. Pār Džeimsa seju pārskrēja atvieglojuma trīsas, it kā baiļu sajūta norimtos.

—  Tagad iešu gulēt, — viņš teica, — Es negribu redzēt avīzes, kad par to rakstīs. Neķītra banda, bet es nedrīkstu tam pievērst nekādu uzmanību, esmu par vecu.

Dziļi aizkustināts, Soumss devās uz durvīm; viņš dzirdēja tēvu sakām:

— Esmu noguris. Lūgšanu noskaitīšu gultā. Un māti atbildam:

— Tā ir pareizi, Džeims, tā tev būs daudz ērtāk,

IX ĀRĀ NO ZIRNEKĻA TĪKLA

Forsaitu Biržā paziņojums par Džolija nāvi līdz ar daudzu citu ierindas kavalēristu uzvārdiem izraisīja dalītas jūtas. Dīvaini bija lasīt, ka Džolions Forsaits (dzimts trešās līnijas piektais šī vārda nesējs) miris no kādas slimības, dzimtenei kalpojot, un nedrīkstēt uztvert to kā personīgas bēdas. Tas atmodināja seno īgnumu pret viņa tēvu tāpēc, ka tas atsvešinājies no viņiem. Jo cieņa pret veco Džolionu vēl joprojām bija tik liela, ka pārējie Forsaiti neuzdrošinājās atzīties, kā būtu sagaidāms, ka paši novērsušies no viņa pēcnācēja tā nepiedienīgā dzīves veida dēļ. Šī ziņa, protams, palielināja interesi un bažas par Valu, bet Vala uzvārds bija Dārtijs, un, vai nu viņš kristu kaujā, vai izpelnītos Viktorijas krustu, notikums nekādā gadījumā nebūtu tas pats kā tad, ja viņa uzvārds būtu Forsaits. Arī Heimenu zaudējums vai slava nesniegtu īstu gandarījumu. Ģimenes lepnums jutās piekrāpts.

Kā īsti radās baumas, ka gaidāms «kaut kas gluži šausmīgs, mīļā», neviens nevarēja pateikt, vismazāk Soumss, kurš visu turēja lielā slepenībā. Varbūt kāda acs bija redzējusi tiesas prāvu sarakstā «Forsaits pret Forsaitu un Forsaiti» un pievienojis tam «Irēnu Parīzē ar blondu bārdaini». Varbūt kādai Pārkleinas sienai bija ausis. Fakts tomēr palika tas, ka to zināja — par to čukstēja vecie, par to debatēja jaunie, ka ģimenes lepnums drīz saņems triecienu.

Soumss, kādu svētdienu ieradies ar vizīti Timotija namā — turklāt cieši apņēmies pēc tiesas procedūras vizīti vairs neatkārtot, — tūlīt noprata pēc valdošās atmosfēras, ka šeit viss zināms. Viņa klātbūtnē, protams, neviens neuzdrīkstējās par to runāt, taču katrs no pārējiem šeit esošajiem četriem Forsaitiem aizturēja elpu, apzinādamies, ka krustmāti Džūliju nekas nespēj aizkavēt nostādīt viņus visus ļoti neveiklā situācijā. Viņa tik līdzjūtīgi skatījās uz Soumsu, tik bieži aprāvās pusvārdā, ka krustmāte Hestere atvainojās, teikdama, ka viņai jāejot paskalot Timotija acis: viņam sākoties miežgrauds. Soumss, vienaldzīgs un mazliet augstprātīgs, nepalika ilgi. Viņš aizgāja, apspiezdams lāstu bālajās, vēl smaidošajās lūpās.

Soumsa dvēseles mieram, ko tik nežēlīgi plosīja gaidāmais skandāls, par labu nāca tas, ka viņu dienām un naktīm savā varā turēja domas par izstāšanos no firmas, jo pie šīs nelokāmās pārliecības viņš tagad bija nonācis. Nevarēja taču vēl turpmāk — pēc notikušā — sastapties ar visiem šiem ļaudīm, kas viņu pazina kā «gudru galvu» un veiklu padomdevēju — nē, nevarēja! Izsmalcinātība un lepnums, kas tik dīvainā, tik nesaraujamā kārtā bija savijusies Soumsa raksturā ar privātīpašniecisko trulumu, sacēlās pret šo domu. Viņš pametīs praksi, dzīvos savu personisko dzīvi, iegādāsies gleznas, iemantos ievērību kā kolekcionārs — tas viņa sirdi galu galā saistīja vairāk nekā jurisprudence. Lai realizētu šo tagad negrozāmi pieņemto lēmumu, viņam jāpacenšas apvienot savu firmu ar kādu citu, turklāt tā, lai ļaudis to nezinātu, citādi šāda rīcība izraisītu ziņkāri un mestu uz viņu pazemojuma ēnu. Soumss bija izraudzījies firmu «Ketkots, Holidejs un Kingsons», kuras divi kompanjoni bija miruši. Pēc apvienošanās uzņēmuma nosaukums skanētu «Ketkots, Holidejs Kingsons, Forsaits, Basteds un Forsaits». Bet, apsvēruši, kurš no mirušajiem vēl joprojām ietekmē dzīvo kompanjonu, nolēma nosaukumu saīsināt, atstājot Ketkota, Kingsona un Forsaita vārdus, pie tam Kingsons būtu firmas aktīvais, bet Soumss tās pasīvais līdzīpašnieks. Par sava vārda, prestiža un klientūras atstāšanu Soumss saņemtu krietnu pretvērtību.

Kādu vakaru, kā tas pieklājas cilvēkam, kas nonācis pie tik nozīmīga savas karjeras posma, Soumss sēdēja un aplēsa, cik liela ir viņa pašreizējā vērtība, un, atskaitījis tūdaļ pamatīgu summu, ņemot vērā vērtību krišanos kara darbības ietekmē, secināja, ka viņa personas vērtība līdzinās aptuveni simt trīsdesmit tūkstošiem mārciņu. Pēc tēva nāves, kas arī — ak vai! — vairs nebija tālu, viņš saņems vēl vismaz piecdesmit tūkstoši, pie tam viņa gada izdevumi pašlaik tieši sasniedza divus tūkstošus sterliņu. Stāvēdams starp savām gleznām, Soumss redzēja savā priekšā nākotni, ko vainagoja izdevīgi darījumi, kas viņam bija nodrošināti, pateicoties rūdītām spējām būt tālredzīgākam par citiem. Pārdodot gleznas, kuru cenai jākrītas, paturot, kas vēl vērtībā kāpj, un lietpratīgi vērtējoši nojauzdams publikas gaumi nākamībā, varētu savākt unikālu gleznu kolekciju, kura pēc viņa nāves pārietu valsts īpašumā ar nosaukumu «Forsaita novēlējums».

Ja laulība tiktu šķirta, viņš īstenotu arī nodomu attiecībā uz madame Lamotu. Soumss zināja, ka viņai nebija sirsnīgākas vēlēšanās kā dzīvot Parīzē no saviem rentes [25] mazbērnu tuvumā. Viņš atpirktu restorānu «Bretaņa» par pasakainu cenu. Madame Lamota dzīvotu tikpat kā karaliene māte no procentiem, kurus ienestu kapitāls, ko viņa mācētu attiecīgi ieguldīt. (Starp citu, Soumss domāja atvietot madame ar spējīgu pārvaldnieku un iekārtoties tā, ka restorāns nestu krietnus procentus par viņa tur ieguldīto naudu. Soho slēpjas lieliskas iespējas.) Uz Anetes vārda viņš apņēmās noguldīt piecpadsmit tūkstošus mārciņu (vai nu ar, vai bez nolūka) — tieši to summu, kuru vecais Džolions bija novēlējis «šai sievietei»..

Džoliona pilnvarotā vēstule viņa pilnvarotajam bija darījusi zināmu, ka «šie abi» ir Itālijā. Turklāt bija dota

iespēja nepārprotami konstatēt, ka abi pirms tam bija apmetušies kādā Londonas viesnīcā. Viss bija skaidrs kā diena, un lietu izskatīs ne ilgāk kā pusstundā; bet šīs pusstundas laikā viņš — Soumss jutīsies kā ellē, un pēc šīs pusstundas visi Forsaita vārda nesēji sajutīs, ka «rozes ziedu laiks pagājis». Viņam nebija tādu ilūziju kā Šekspīram, ka roze, lai to sauktu, kādā vārdā gribētu, smaržotu tikpat saldi. Viņa vārds bija viņa īpašums, reāla, neaptraipīta manta, kuras vērtība tagad kritīsies vismaz par divdesmit procentiem. Atskaitot Rodžeru, kas reiz bija atteicies no parlamenta sēdekļa un — ak ironija! — Džolionu, kas ieguvis popularitāti kā gleznotājs, līdz šim nekad nav bijis neviena Forsaita ar skanīgu vārdu. Taču tieši skanīguma trūkums bija šī vārda lielākā vērtība. Tas bija personisks vārds, caurcaurēm individuāls un privātīpašums; tas nekad nebija ticis velti lietots, ne labā, ne ļaunā nozīmē. Tas bija viņa un katra viņa dzimts locekļa īpašums, nedalāms, saprātīgi pārvaldīts, konfidenciāls īpašums, kas nekļuva par publikas ziņkāres objektu biežāk, nekā to prasīja viņu ļaužu dzimšanas, laulību un nāves gadījumi. Un visu šo nedēļu laikā, kamēr Soumss gaidīja un gatavojās atstāt likuma sargātāju karjeru, viņš izjuta rūgtu naidu pret šo likumu, tik dziļi viņu aizvainoja šī nenovēršamā paša uzvārda piesmiešana, ko viņam vajadzēja paciest aiz nepieciešamības dot uzvārdam iespēju likumīgā kārtā turpināties paaudžu paaudzēs. Visa šī gadījuma drausmīgā netaisnība izraisīja Soumsā nemitīgas, apspiestas dusmas. Viņš nevēlējās nekā vairāk kā dzīvot nevainojamu ģimenes dzīvi, bet viņam pēc šiem neauglīgajiem, tukšajiem gadiem jānostājas liecinieku solā un atklāti jāatzīstas neveiksmīgajā mēģinājumā paturēt savu sievu — jāizraisa līdzjūtība, uzjautrinājums vai nicinājums sava dzimuma pārstāvjos. Viss bija apgriezts otrādi. Ciest vajadzēja viņai un šim tipam, bet tie atradās Itālijā! Šajās nedēļās likums, kuram pats bija kalpojis tik uzticīgi, ko bija uzlūkojis ar lielu cieņu kā visa īpašuma balstu, viņam likās ļoti nožēlojams. Kas varēja būt neprātīgāk kā pateikt vīram, ka viņam sieva pieder, un sodīt viņu, ja cits to viņam nelikumīgi atņem? Vai likums nezināja, ka vīra vārds ir viņa acuraugs, ka daudz smagāk būt ragainim nekā pavedējam? Tieši Džolionam viņš nenovēlēja šo uzvarētāja reputāciju, kad viņš — Soumss bija cietis neveiksmi. Arī zaudējuma atlīdzības jautājums Soumsu kaitināja. Viņš gribēja piespiest_ šo tipu ciest, bet atcerējās brālēna vārdus: «Ar vislielāko prieku,» — un; neveikli juzdamies, saprata, ka zaudējumu atlīdzības pieprasīšana sagādā ciešanas pašam, nevis Džolionam. Viņš neskaidri nojauta, ka Džolions maksās ļoti labprāt — šim tipam bija tik vaļīga morāle. Turklāt zaudējuma atlīdzību pieprasīt nemaz neklājas. Prasība bija pieteikta gluži mehāniski, un, jo tuvāk nāca šī stunda, jo vairāk Soumss saskatīja atlīdzības prasībā tikai vēl vienu šī nejēdzīgā, ačgārnā likuma viltību padarīt viņu smieklīgu, lai ļaudīm būtu ko vīpsnāt un sacīt: «Neko teikt, dabūja gluži smuku naudiņu par savu sievu.» Un Soumss savam pilnvarotajam deva rīkojumu norādīt, ka šī nauda ziedojama paklīdušu sieviešu patversmei. Soumss bija ilgi gudrojis, kura no labdarības iestādēm būtu vispiemērotākā; bet, izraudzījies šo, naktīs bieži pamodās un domāja: «Tas neder, pārlieku sensacionāli; tas pievērsīs ļaužu uzmanību. Vajag kaut ko neuzkrītošāku — piemērotāku.» Soumss neinteresējās par suņiem, citādi būtu izraudzījies tos. Savā izmisumā viņš beidzot — jo viņa zināšanas par labdarības iestādēm bija gaužām trūcīgas — izlēma neredzīgajiem par labu. To nevarēja uzskatīt par nepiedienīgu, un tas mudinātu tiesu noteikt atlīdzības summu augstāku.

Vesela virkne paredzētu tiesas prāvu tika noņemta no saraksta, kurš izņēmuma kārtā šovasar bija padevies īss, tāpēc Soumsa lietas izskatīšanu varēja paredzēt vēl pirms augusta. Jo tuvāk nāca šī diena, jo vairāk Vinifreda bija viņa vienīgais mierinājums. Māsa izturējās pret viņu ar tāda cilvēka līdzjūtību, kurš pats izgājis bargu skolu, un bija vienīgā sieviete, kam viņš uzticējās, zinādams, ka tā neko neatklās Dārtijam. Nelietis par to tikai pārlieku nopriecātos! Jūlija beigās, tiesas procesa priekšvakarā, Soumss aizgāja pie viņas. Dārtiji vēl nebija varējuši atstāt pilsētu, tāpēc, ka Montegjū jau bija iztērējis vasaras atpūtai domātos līdzekļus un Vinifreda neuzdrīkstējās iet un prasīt tēvam naudu, kamēr viņš negribēja neko dzirdēt par šo Soumsa prāvu.

Soumss sastapa māsu ar vēstuli rokās. — No Vala? — viņš drūmi jautāja. — Ko puisis raksta?

— Viņš raksta, ka ir apprecējies, — atbildēja Vinifreda.

—    Ar ko tad, dieva dēļ? Vinifreda pacēla uz viņu skatienu.

—    Ar Holiju Forsaiti, Džoliona meitu.

—    Ko?

— Viņš dabūja atvaļinājumu un apprecējās. Es pat nezināju, ka viņš meiteni pazīst. Nepatīkami, vai ne?

Soumss īsi iesmējās, dzirdot šo māsai raksturīgo, neko neizteicošo frāzi.

—    Nepatīkami! Bet nedomāju, ka viņi par šo afēru kaut ko uzzinās, pirms atgriezīsies. Labākais būtu, ja viņi paliktu turpat. Šis tips viņai dos naudu.

—    Bet es gribu Valu atpakaļ, — Vinifreda gandrīz žēlabaini novilka, — man zēna pietrūkst, viņš man atvieglo dzīvi.

—    Zinu, — nomurmināja Soumss. — Kā Dārtijs tagad uzvedas?

—    Varēja būt ļaunāk; mūžīgi vecā dziesma par naudu. Vai tu gribētu, lai es tev rīt nāku līdzi uz tiesu, Soums?

Soumss satvēra māsas roku. Šis žests tik nepārprotami atsedza viņa vientulība, ka Vinifreda to cieši saspieda ar abām plaukstām.

—    Nebēdā, brāli! Toties tu jutīsies nesalīdzināmi labāk, kad viss būs cauri.

—    Nezinu, ko esmu nodarījis, — Soumss aizsmakušā balsī izgrūda. — Es to nekad nezināju. Viss sagriezies ačgārni. Es Irēnu mīlēju, arvien esmu mīlējis.

Vinifreda redzēja asins pilienu izspiežamies uz Soumsa lūpām, un tas viņu dziļi satrauca.

— Protams, — viņa teica, — tas bija pārāk ļauni no Irēnas puses! Bet ko lai es daru ar šīm Vala precībām, Soums? Es nezinu, kā viņam rakstīt pēc šī notikuma. Tu redzēji meiteni. Vai viņa ir glīta?

— Jā, viņa ir glīta, — atbildēja Soumss. — Tumšmate, turklāt, īsta dāma.

«Tas neskan slikti,» nodomāja Vinifreda. «Džolionam arvien bija stils.»

—    Tas ir gatavais juceklis, — viņa izmeta. — Ko tēvs par to teiks?

—    Viņam nekas nav jāstāsta, — Soumss teica. — Karam drīz beigas, un vislabākais būtu, ja tu atļautu Valam tur palikt par fermeri.

Tas bija tāpat kā pateikt māsai, ka dēls zudis.

— Montijam es to neesmu paziņojusi, — Vinifreda nelaimīgi noteica.

Lietu izskatīja nākamās dienas priekšpusdienā, un tā vilkās mazliet ilgāk par pusstundu. Soumss — liecinieku solā bāls, elegants un drūms — bija izcietis pirms tam tik daudz, ka uztvēra tagad visu kā pusmiris. Tikko bija pasludināts spriedums, Soumss atstāja tiesas zāli.

Pēc stundām četrām viņš jau būs kļuvis par publikas īpašumu! «Advokāta laulības šķiršanas prāva!» Stingo trulumu viņā nomainīja īgns, spītīgs niknums. «Lai velns parauj viņus visus!» Soumss klusībā sodījās. «Nekur es nebēgšu. Izturēšos tā, it kā nekas nebūtu noticis!» Un pa svelmējošo, karsto Flitstrītu un Ladgeithilu * viņš nostaigāja visu ceļa gabalu līdz savam Sitijas klubam, paēda lenču un devās uz kantori. Tur viņš cītīgi nostrādāja visu pēcpusdienu.

Iznākdams ārā, Soumss tūlīt redzēja, ka darbiniekiem viss zināms, un atbildēja uz viņu nejaušajiem skatieniem ar tik izsmējīgu sejas izteiksmi, ka viņi nekavējoties novērsās. Pie Svētā Paula katedrāles viņš apstājās, lai nopirktu visaristokrātiskāko vakara avīzi. Protams! Te jau bija! «Plaši pazīstama advokāta laulības šķiršanas prāva. Atbildētājs — brālēns. Zaudējumu atlīdzība neredzīgajiem par labu.» Tātad to paziņoja! Raudzīdamies pretimnācēju sejās, Soumss minēja: «Interesanti, vai tu to zini?» Un pēkšņi viņš jutās nelabi, it kā galvā viņam kaut kas virpuļotu.

Kas tad tas? Viņš ļāvās vājumam! To nedrīkstēja! Tā var saslimt. Nedrīkst domāt! Viņš aizbrauks uz savām mājām upmalā, airēs, makšķerēs. «Neļaušu sevi pieveikt!» Soumss nolēma.

Un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka pirms aizbraukšanas no pilsētas vēl jānokārto kaut kas ļoti svarīgs,

Madame Lamota! Viņam tai jāpaskaidro likuma burts. Ka paies vēl seši mēneši, pirms viņš būs patiešām brīvs! Tikai negribējās satikt Aneti! Soumss pārvilka ar roku pār pieri — tā bija ļoti karsta!

Viņš devās caur Koventgārdenu*. Smacīgajā jūlija dienā atkritumu smakām piesātinātais vecā tirgus gaiss Soumsam riebās un vairāk nekā jebkad Soho viņam šķita visīstākais nelietības miteklis. Vienīgi restorāns «Bretaņa» — tīrs, eleganti nokrāsots, greznots zilajiem toverīšiem un pundurkociņiem tajos — saglabāja zināmu savrupo un franciskoto pašcieņu. Pašlaik bija klusās stundas, un bālas, iznesīgas oficiantes klāja mazos galdiņus pusdienām. Soumss cauri zālei devās uz privātajām telpām. Viņam par nepatiku, pēc klauvējiena durvis atvēra Anete. Arī viņa izskatījās bāla un karstā laika izvārdzināta.

— Jūs nemaz vairs neredz, — meitene gurdi izdvesa. Soumss smaidīja.

— Pretēji paša gribai. Biju ļoti aizņemts. Kur jūsu māte, Anet? Man viņai kaut kas jāpaziņo.

— Mātes nav mājās.

Soumsam šķita, ka Anete viņā dīvaini paskatās. Ko meitene zināja? Cik daudz māte viņai pastāstījusi? Pūlēdamies to uzminēt, Soumsam pēkšņi uznāca reibonis. Viņš satvēra galda malu un kā caur miglu redzēja Aneti panākamies uz priekšu, uzlūkodama viņu lietišķām, pārsteigtām acīm. Viņš savējās aizvēra un teica:

—    Nekas. Laikam nomocīja saule. — Saule! Kas viņu mocīja — tā bija tumsa! Anetes balss, franciska un nosvērta, aicināja:

—    Apsēdieties, tad pāries! — viņas roka uzgūlās Soumsa plecam, un viņš atslīga krēslā. Kad tumsas migla izklīda un Soumss atvēra acis, Anete vērās viņā. Cik pētījoša un neparasta izteiksme divdesmit gadus vecai meitenei!

— Vai jūs jūtaties labāk?

— Ak sīkums, — Soumss atbildēja. Nojauta viņu brīdināja, ka vārguma parādīšana meitenes priekšā viņam nenāks par labu — vecums jau bez tā bija pietiekams mīnuss. Vienīgi gribasspēks palīdzēs viņam iegūt Aneti; ar pēdējo mēnešu vilcināšanos viņš bija pazaudējis pamatu zem kājām, nevarēja atļauties zaudēt vēl vairāk. Soumss piecēlās un sacīja:

— Es jūsu mātei rakstīšu. Tagad došos ilgstošā atpūtā uz savām mājām upes krastā. Vēlētos, lai jūs abas atbrauktu tur paciemoties. Pašreiz visjaukākais laiks. Jūs taču to darīsiet, vai ne?

— Tas būtu brrrīnum jaukī-ī!

Mīlīga «r» skaņas velšana — bet sajūsmas nekādas. Un diezgan apbēdināts Soumss piebilda:

— Jūs taču arī moka karstums, vai ne, Anete? Atpūta upmalā jums noderēs. Arlabvakar!

Anete mazliet paliecās. Šajā kustībā pavīdēja kaut kas nožēlai līdzīgs.

—     Vai tik jūs spēsiet paiet? Varbūt pasniegt tasīti kafijas?

—     Nē, — Soumss noteikti atteicās. — Sniedziet man roku.

Anete izstiepa roku, un Soumss to pievilka pie savām lūpām. Kad Soumss skatienu pacēla, meitenes sejā atspoguļojās atkal tā pati dīvainā izteiksme. «Nesaprotu,» viņš domāja, iedams ārā, «bet es nedrīkstu gudrot… nedrīkstu mocīties.»

Soumss tomēr mocījās, iedams Pelmelas virzienā. Būdams anglis, viņai svešas ticības pusmūža cilvēks, savas laulības dzīves traģēdijas aizlauzts — ko viņš varēja viņai dot? Tikai bagātību, sabiedrisku stāvokli, dīku dzīvi, apbrīnu! Tas bija daudz, bet vai tā pietika divdesmit gadus vecai meitenei! Viņš tik maz pazīst Aneti. Turklāt Soumsu māca arī savādas bailes no Anetes mātes un viņas pašas. Tās abas tik labi zināja, ko gribēja. Tās bija gandrīz Forsaites. Viņas nekad netvers ēnu, palaižot garām realitāti.

Milzīgās pūles, kādas Soumsam sagādāja vienkāršas vēstulītes uzrakstīšana madame Lamotai, kad viņš bija nonācis savā Sitijas klubā, viņu tikai vēlreiz brīdināja, ka viņa spēki ir izsīkuši.

Godājamā kundze! (Soumss uzsāka.)

Pēc klāt pievienotā avīzes izgriezuma Jūs redzēsiet, ka šodien tika šķirta mana laulība. Saskaņā ar angļu likumiem man nav atļauts apprecēties otrreiz ātrāk kā pēc sešiem mēnešiem, kad tiesas spriedums būs apstiprināts. Pa šo laiku pagodinos lūgt uzskatīt mani par oficiālu pretendentu uz Jūsu meitas roku. Pēc dažām dienām rakstīšu atkal un uzaicināšu Jūs abas atbraukt viesos manās mājās upmalā.

Ar cieņu Jūsu Soumss Forsaits.

Aizzīmogojis un nosūtījis vēstuli, Soumss iegāja ēdamzālē. Pāris karošu zupas pietika, lai pārliecinātos, ka nespēj neko ieēst. Un, licis pasaukt ormani, viņš aizbrauca uz Pedingtonas staciju un tur iekāpa pirmajā vilcienā, kas devās uz Redingu*. Soumss nonāca savās mājās tieši ap saulrietu un izgāja ārā zaļajā maurā. Gaiss bija piesātināts ar neļķu un rezēdu smaržu, kas kāpa augšup no puķu dobēm; no upes vēdīja tikko jaušams vēsums.

Atpūta — miers! Lai nabaga cilvēks atpūšas. Lai nešaudās pa viņa apziņu moku, kauna un dusmu domas kā ļauni nakts putni. Lai viņš, tāpat kā baloži, kas snauduļo savā baložu mājiņā, cieši cits citam piekļāvušies, un kā spalvaini zvēriņi pārupes mežā un vienkāršie ļautiņi savās būdiņās, kā koki un vakara mijkrēslī blāvā upe, kā tumsā slīgstošā rudzupuķu zilā debess, pie kuras jau sāk mirgot zvaigznes, — lai viņš atraisās no sevis un atpūšas.

X LAIKMETS AIZIET

Soumsa un Anetes laulības notika Parīzē 1901. gada janvāra pēdējā dienā tik slepeni, ka pat Emīlijai to pateica tikai tad, kad tās bija noslēgtas. Nākamajā dienā pēc kāzām Soumss aizveda Aneti uz vienu no šīm klusajām Londonas viesnīcām, kur vairāk nekā jebkur citur visā zemes virsū iespējams gūt pret augstāku maksu mazāk labuma. Anetes elegantajos Parīzes ģērbos ietērptais daiļums sniedza Soumsam daudz lielāku apmierinājumu, nekā to spētu jauniegādāts porcelāna priekšmets vai izcila glezna. Viņš jau iepriekš priecājās par brīdi, kad varēs Aneti parādīt Pārkleinā, Grīnstrītā un Timotija namā.

Ja Soumsam šajās dienās kāds būtu jautājis:

—    Nu, tā gluži konfidenciāli, vai jūs mīlat šo meiteni? — viņš būtu atbildējis:

—    Mīlu? Kas ir mīla? Ja jūs domājat, vai man pret Aneti tādas pašas jūtas, kādas man bija pret Irēnu tajās senajās dienās, kad es viņu pirmo reizi redzēju un viņa mani negribēja, kad es nopūtās mocījos un pēc viņas alku un nevarēju ne mirkli atrast miera, līdz viņa piekāpās, tad — nē!

Ja jūs domājat, vai es jūsmoju par Anetes jaunību, viņas daiļumu, vai manus jutekļus mazliet satrauc viņas tuvums, tad — jā!

Vai esmu tādās domās, ka viņa man būs uzticīga, krietna sieva un laba māte maniem bērniem? Teikšu atkal: jā! Ko man vēl vairāk vajag? Un ko vairāk gūst no saviem vīriem trīsceturtdaļas visu precēto sievu? Bet, ja taujātājs vēl turpinātu jautāt: — Un vai jums šķiet, ka bija godīgi mudināt meiteni atdoties jums uz visu mūžu, ja neesat visā nopietnībā saviļņojis tās sirdi? — tad Soumss atbildētu:

— Francūzietes uz šiem jautājumiem skatās citādi nekā mēs. Viņas lūkojas uz precībām no dzīves materiālās nodrošinātības un ģimenes pieauguma viedokļa. Un es pats, pēc savas pieredzes spriežot, nemaz neesmu tik pārliecināts, ka viņu viedoklis nebūtu saprātīgs. Šoreiz es negaidu vairāk, nekā varu dabūt vai viņa man spēj dot. Es nebrīnītos, ja pēc gadiem man rastos sarežģījumi ar Aneti, bet tad es būšu vecs, un līdz tam man jau būs bērni. Piemiegšu acis. Man ir bijusi mana lielā kaislība; Anetei tāda, iespējams, būs … nedomāju, ka veltīta man. Es viņai sniedzu krietni daudz un negaidu neko lielu pretī, izņemot bērnus vai vismaz dēlu. Bet par vienu esmu drošs — viņai ir ļoti veselīgs saprāts!

Un ja nerimtīgais taujātājs vēl vaicātu:

— Tātad jūs nemeklējat laulībā garīgo saskaņu? — Soumss lūpas būtu sašķobījis raksturīgajā greizajā smīnā un atbildējis:

— Kā to ņem. Ja gūšu apmierinājumu saviem jutekļiem, piedzīvošu paša «es» turpinājumu pēcnācējos, mājās valdīs laba saskaņa un laba gaume — tad tas ir viss, ko savā vecumā varu sagaidīt. Nedomāju, ka es no sava spraustā ceļa novērsīšos, piesliedamies nedabiskai sentimentalitātei. — Tad nu taujātājam ar pietiekamu takta izjūtu jautāšanu gan vajadzētu izbeigt.

Bija mirusi karaliene, un pasaules lielākās galvaspilsētas gaiss šķita pelēks aizturēto asaru dēļ. Kažokmētelī, cilindru galvā Soumss kopā ar Aneti, tumšā kažokā tērpušos, bēru ceremonijas rītā šķērsoja Pārkleinu, lai nokļūtu līdz Haidparka režģu žogam. Lai gan sabiedriski notikumi Soumsu parasti saviļņoja maz, šis dziļi simboliskais notikums, ar kuru noslēdzās garš un bagāts laika posms, ietekmēja viņa iztēli. Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit septītajā gadā, kad Viktorija nāca tronī, «Dižais Dosets» vēl cēla namus, kuri vērta Londonu neglītu, un Džeimss, zaļš puisis, divdesmit sešus gadus vecs, tikko uzsāka savu jurista praksi. Toreiz ļaudis vēl brauca karietēs: vīrieši valkāja platās, stāvās apkakles, skuva augšlūpu, ēda austeres no mucām; sulaiņi balansēja uz kariešu aizmugures kāpšļa; sievietes runāja klīrīgi, un tām nepiederēja īpašumi; valstī valdīja smalkas manieres, un nabagiem bija cūku aizgaldi; nelaimīgus grēkāžus par sīkiem noziegumiem pakāra, un Dikenss tikko bija sācis rakstīt; aizritējis bija gandrīz divu paaudžu mūžs — ar tvaikoņiem, dzelzceļiem, telegrāfiem, divriteņiem, elektrisko apgaismojumu, telefoniem un nu vēl ar šiem automobiļiem — uzkrājušās tādas bagātības, ka no astoņiem procentiem kļuvuši trīs un Forsaitu saradies tūkstošiem! Tikumi bija pārvērtušies, paražas pārvērtušās, cilvēki no pērtiķa attālinājušies par diviem augumiem, par dievu bija kļuvis mamons — mamons tik varens, ka pats piekrāpās. Sešdesmit četri gadi, kas veicināja privātīpašumu un bija radījuši vidusšķiras virsotni, atbalstīja to, slīpēja, pulēja, līdz tās raksturā, tikumos, valodā, ārienē, paražās un būtībā gandrīz vai nebija atšķirības no aristokrātijas. Laikmets, kas individuālo brīvību tā bija apzeltījis, ka cilvēks, kuram piederēja nauda, bija brīvs gan pēc likuma, gan faktiski; taču, kam nauda nepiederēja, tas bija brīvs pēc likuma, bet ne faktiski. Noslēdzās ēra, kas bija kanonizējusi liekulību tā, ka cienījams bija tas, kurš tāds šķita. Dižs laikmets, no kura pārveidojošās ietekmes nebija paglābies nekas, izņemot cilvēka dabu un Visuma dabu.

Un, lai redzētu šo laikmetu aizejam, Londona — tā acuraugs un lutekle — vēla savu pilsoņu straumes pa visiem vārtiem Haidparkā, pašā serdē, kur bija sācies viktoriānisms — Forsaitiem laimīgais «medību lauks». Zem pelēkajiem padebešiem, kuri nule bija pārstājuši smidzināt, pulcējās tumšās drēbēs tērpies pūlis, lai noskatītos izvadīšanā. «Vecā, labā», ar tikumiem un gadiem apveltītā karaliene pēdējo reizi bija iznākusi ārā no savas noslēgtības, lai piešķirtu Londonai svinamdienu. No Haundsdičas, Ektonas, Ilingas, Hempstedas, Ailingtonas un Betnelgrīnas; no Heknejas, Hornsijas, Leitonstonas, Batersijas un Fulhemas; arī no tām zaļajām ganībām, kur ziedēja un zēla Forsaiti — no Meifēras un Kensingtonas, Sentdžeimsas un Belgrevijas, Beisvoteras un Čelsijas, tāpat no Rīdžentparka ļaužu drūzma plūda prom uz ceļiem, pa kuriem tūlīt drūmā greznībā un krāšņā parādē dosies garām nāve. Nekad vairs nevienai karalienei nebūs lemts tik ilgi valdīt, nedz arī ļaudīm radīsies iespēja redzēt apglabājam tik lielu vēstures posmu par viņu naudu. Žēl, ka vēl turpinās karš un karalienes šķirstu nav iespējams greznot ar uzvaras vainagu! Viss pārējais izvadīšanas un piemiņas svinību ceremoniālā gan tā kā būtu — karavīri, matroži, ārvalstu prinči, pusmastā nolaisti karogi, zvanu skaņas un — galvenais — bangojošais, lielais, tumšās drānās tērpušos ļaužu pulks, kur varbūt šur tur zem melnajām, pēc priekšraksta apģērbtajām drēbēm dziļi sirdī slēpās nemākslotas sēras. Galu galā te taču mūžīgā mierā aiziet kaut kas vairāk nekā karaliene, aiziet sieviete, kura bija drosmīgi spītējusi likstām, pēc savas vislabākās apziņas krietni un saprātīgi nodzīvodama mūžu.

Ļaužu drūzmā pie režģu žoga stāvēja Soumss, paņēmis Aneti zem rokas, un gaidīja. Jā! Laikmets aiziet! Līdz ar šo tredjūnismu un leiboristiem Apakšnamā, ar šīm no kontinenta ievazātām idejām un ar šo vispārējo, vārdos neizsakāmo nojautu viss bija kļuvis gluži citāds. Soumss atcerējās pūli Meifkingas naktī un Džordža

Forsaita vārdus: «Tie visi ir sociālisti, tīko pēc mūsu mantas.» Soumss, tāpat kā Džeimss, nezināja, neprata pateikt, kā būs… ar Eduardu * tronī! Dzīve nekad vairs nebūs tik droša kā vecās, labās Vikas laikos! Konvulsīvi viņš paspieda savas jaunās sievas elkoni. Te katrā ziņā bija kaut kas taustāms, kas piederēja viņam, beidzot atkal drošs mājas pavards; kaut kas, kādēļ privātīpašums kļuva par vērtību, — atkal kaut kas reāls. Piespiests Anetei cieši klāt un cenzdamies atvairīt citus, Soumss jutās apmierināts. Ļaudis visapkārt drūzmējās, ēda sendvičus un birdināja drupačas. Zēni, kuri bija sakāpuši platānās, tur augšā trieca kā pērtiķēni un meta lejup zariņus un apelsīnu mizas.

Paredzētais laiks jau bija pāri; procesijai drīz vajadzētu nākt! Un piepeši Soumss gabaliņu atstatu sev aizmugurē, mazliet pa kreisi no vietas, kur abi stāvēja, ieraudzīja pagara auguma vīrieti ar īsu, iesirmu bārdiņu un mīkstu platmali galvā un slaidu sievieti mazā, apaļā zvērādas cepurītē ar plīvuru — Džolionu un Irēnu, kuri sarunājās, uzsmaidīja viens otram, stāvēdami cieši blakus tāpat kā viņš ar Aneti! Viņi Soumsu nebija pamanījuši. Pazagšus un ar ļoti dīvainu sajūtu sirdī viņš tos abus vēroja. Tie izskatījās laimīgi! Kāpēc viņi bija nākuši šurp… šie nelabojamie likuma pārkāpēji, šie pret viktoriānisma ideāliem sadumpojušies radījumi? Kas tiem šajā burzmā meklējams? Katrs no viņiem jau divreiz morāliski izstumts — tie vēl šķita dižojamies ar savu mīlu un izlaidību! Kā apburts Soumss abus vēroja — pat Aneti zem rokas turot, nevilšus atzīdams, ka … ka Irēna … viņa … Nē, to viņš neatzīs; un Soumss novērsa skatienu. Viņš negribēja tos redzēt un pieļaut, lai mostas senais sarūgtinājums un ilgas! Un šajā brīdī Anete pagriezās pret viņu un teica:

— Soums, paskaties uz tiem abiem, esmu pārliecināta, ka viņi tevi pazīst. Kas tie ir?

Soumss pavērās sāņus.

— Kuri?

— Tur, nu tu viņus redzi, pašreiz aiziet. Tie tevi pazīst.

— Nē, — Soumss atbildēja, — tu maldies, mīļā.

— Cik jauka seja! Un kāda gaita! Elle est trиs distinguй! [26]

Tad Soumss gan paskatījās. Tā Irēna viņa dzīvē bija ienākusi un aizgājusi… līganu gaitu, taisni izslējusies, tāla un netverama, aizvien vairīdamās garīgā kontakta ar viņu! Soumss spēji novērsās no šī aizejošā pagātnes tēla.

— Tev labāk derētu uzmanīties, — viņš teica, — lūk, kur jau nāk!

Bet, stāvēdams šeit ar Aneti zem rokas un šķietami vērīgi raugoties procesijā, kura tuvojās, Soumss trīcēja apziņā, ka viņam vienmēr kaut kā pietrūka, instinktīvi nožēlodams, ka nebija ieguvis abas.

Lēnām tuvojās mūzika un pavadītāju pulks, līdz, klusumam valdot, garais bēru gājiens iegriezās pa parka vārtiem. Soumss dzirdēja Aneti čukstam: «Cik sērīgi un cik skaisti!» — juta viņas rokas spiedienu, kad viņa piecēlās pirkstu galos; un ļaužu saviļņojums aizgrāba pašu. Te jau arī klāt… karalienes katafalks, lēnām aizejošā laikmeta šķirsts! Un, kad tas slīdēja garām, pār visu garo skatītāju rindu pāršalca apspiesta nopūta, dīvaina skaņa, kādu Soumss nekad nebija dzirdējis, tik neapzināta, pirmatnēja, dobja un kaisla, ka ne viņš, ne arī kāds cits īsti nezināja, vai pats to citiem līdzi izdvesis. Tik tiešām dīvaina skaņa! Laikmets parāda godu paša nāvei… Vai, vai!… Dzīves balsts bija zudis. Kas bija šķitis mūžīgs, aizgāja! Karaliene — lai dievs to svētī!

Sī skaņa, šī neapturama nopūta aizvirmoja katafalkam līdzi, kā uguns kamols aizveļas pa zāli tievā strēlē; tā neatpalika, jūdzi pēc jūdzes šalkdama līdzi gar blīvo ļaužu pūli. Tā bija cilvēciska skaņa un tomēr necilvēciska — dzīvnieciskas zemapziņas un dziļas atskārsmes izraisīta, ka viss mirst, viss pārvēršas. Neviens no mums … neviens no mums nav mūžīgs.

Nopūtai aprimstot, īsu, ļoti īsu brīdi valdīja klusums, līdz mēles atraisījās, lai dedzīgi apspriestu grezno skati. Soumss uzkavējās tieši tik ilgi, cik Anetei patika, tad izveda viņu no parka, dodoties uz lenču sava tēva mājās Pārkleinā…

Visu rītu Džeimss bija pavadījis, lūkodamies ārā pa guļamistabas logu, šī bija pēdējā lieliskā aina, ko viņam vēl bija lemts redzēt — pēdējā daudzu citu virknē! Tātad viņa mirusi! Nu jā, karaliene arī bija kļuvusi veca. Svizins un viņš pats bija redzējuši, kā to kronēja, — šmaugu meiteni un jaunāku par Imodžinu! Pēdējā laikā tā gan bija kļuvusi stipri kupla. Kopā ar Džolionu viņš redzējis to salaulājamies ar šo vācieti, viņas vīru… kurš izvērtās vēl gluži lādzīgs, pirms nomira un atstāja karalieni ar dēlu. Džeimss atcerējās daudzos vakarus, kad viņš kopā ar brāļiem un draugiem pie vīna glāzes un valriekstiem galvu vien bija nogrozījuši par šā puiša nebēdnību jaunības dienās. Un tagad tas nāca tronī. Runāja, ka esot daudz rāmāks kļuvis, bet viņš nekā nezināja … nemācēja teikt! Nebūtu ko brīnīties, ja tas turpinātu šķiesties ar naudu. Kāda cilvēku jūra tur ārā! Neliekas nemaz tik sen, kad viņš kopā ar Svizinu tā stāvēja burzmā pie Vestminstera abatijas*, kad tur kronēja Viku un kad viņš pēc tam aizgāja Svizinam līdzi uz Kremornu*; bija gan velna pulveris šis Svizins; nē, tas viss nešķita nez ko senāk par «jubilejas gadu» *, kad viņi kopā ar Rodžeru bija noīrējuši Pikadilijā balkonu*. Džolions, Svizins, Rodžers, visi ir aizgājuši mūžīgā mierā, un viņam pašam augustā būs deviņdesmit gadi! Un Soumss — tas nu atkal bija precējies, pie tam ar francūzieti. Francūzietes esot dīvainas sievietes, bet labas mātes, kā viņš dzirdējis. Viss pārvēršas. Runā, ka Vācijas ķeizars* šeit ieradies bērēs, viņa telegramma* vecajam Krīgeram toreiz bija gan tieši piedauzīga. Nebūtu ko brīnīties, ja viņš kādā jaukā dienā sagādātu nepatikšanas! Pārmaiņas! Hm! Lai nu paši rūpējas par sevi, kad arī viņš būs aizgājis: viņš nezināja, kur viņš varētu būt! Un tagad Emīlija — viņa mūždien kaut ko izgudro — bija ielūgusi uz lenču Dārtiju ar Vinifredu un Imodžinu, lai sagaidītu Soumsa sievu. Bet Irēna, stāsta, dzīvojot ar šo Džolionu. Jādomā, ka tagad viņš to apprecēs.

«Ko gan par visu būtu teicis brālis Džolions?» Džeimss prātoja. Un pilnīga neiespējamība izdibināt, ko būtu teicis vecākais brālis, kuru viņš kādreiz bija tik ļoti apbrīnojis, tik ļoti satrauca Džeimsu, ka viņš piecēlās no sava krēsla pie loga un sāka gausiem, nedrošiem soļiem staigāt pa istabu šurpu turpu.

«Irēna arī patiešām bija glīta,» viņš risināja domu tālāk. «Man viņa patika. Varbūt Soumss viņai nederēja … es nezinu … nemāku teikt. Mums nekad nebija nekādas ķibeles ar mūsu sievām.» Sievietes bija pārvērtušās … viss bija pārvērties! Un tagad karaliene bija mirusi… jā, tā, lūk, iet! Ļaužu pūļa sakustēšanās lika Džeimsam apstāties pie loga, piebāzt pie rūts degunu, kur tas no aukstuma kļuva gluži balts. Nu katafalks ar karalieni bija sasniedzis Haidparkkornera vārtus … pašreiz iet garām! Kāpēc Emīlija nenāk augšā, kur varēja visu noskatīties, bet rosās lejā lenča dēļ. Šajā brīdī Džeimsam viņas pietrūka — pietrūka!

Cauri kailo platānu zariem viņš tieši šai brīdī varēja redzēt procesiju, varēja redzēt, kā ļaudis noņem cepures … viņš nemaz nebrīnītos, ja daudzi no tiem saaukstētos! Aiz viņa muguras kāda balss ierunājas:

— Tev šeit gan, Džeims, lielisks skats!

— Nu, tu klāt gan! — Džeimss rūca. — Ko tad tu neatnāci ātrāk? Būtu vēl nokavējusi!

Viņš apklusa un skatījās, cik vien iespējams, vērīgi.

— Kas tas par troksni? — viņš pēkšņi vaicāja.

Nav nekāda trokšņa, — Emīlija atbildēja, — ko vēl nesadomāsi?… Ovācijas taču nerīkos. Bet es dzirdu.

— Nieki, Džeims!

Caur šiem dubultlogiem nedzirdēja ne skaņas. Ko Džeimss dzirdēja, tā bija paša sirds, kura vaidēja, redzot savu laikmetu aizejam.

— Nesaki man nekad, kur mani apbedīs, — viņš pēkšņi teica, — negribu to zināt. Un aizgriezās prom no loga. Tur nu aizgāja vecā karaliene; ne mazumu raižu viņai bijis… jādomā, viņa būs laimīga, tikusi vaļā no tām!

Emīlija satvēra matu sukas.

— Tik vien vēl laika, lai tev matus izsukātu, — viņa teica, — pirms viesi ierodas. Tev jāizskatās, cik vien labi iespējams, Džeims,

— Ko nu! — Džeimss norūca. — Stāsta, viņa esot daiļa.

Sastapšanās ar jauno vedeklu notika ēdamistabā. Džeimss sēdēja pie kamīna, kad Aneti ieveda. Viņš atbalstījās ar rokām pret sānu atzveltnēm un lēni piecēlās. Mazliet salīcis un nevainojami elegants vizītsvārkos, tievs kā diegs sirmgalvis saņēma Anetes roku savējā; no viņa grumbām izvagotās, tagad gluži nobālušās sejas acis bažu un šaubu pilnas raudzījās Anetē. Un it kā Anetes ziedošās jaunības atspulgs Džeimsa skatienos un vaigos iekvēlojās siltums.

— Sveicināti! — viņš teica. — Jūs laikam noskatījāties karalienes izvadīšanā? Pāri kanālam tikāt laimīgi?

Šādiem vārdiem Džeimss sveica to, no kuras gaidīja mazdēlu, kurš nesīs viņa vārdu.

Vērdamās Džeimsā, kas bija tik vecs, tievs, sirms un nevainojamu ārieni, Anete franču valodā kaut ko nomurmināja, ko viņš nesaprata.

— Protams, protams, — viņš teica, — jūs droši vien būsiet izsalkuši. Soums, pazvani, Dārtijus mēs negaidīsim.

Bet tieši šajā brīdī viņi ieradās. Dārtijs bija atteicies grozīt savu ierasto dienas kārtību, lai pavadītu «večiņu». Pa «acu galam» viņš ceremonijā bija noskatījies, sēdēdams «Iseeum» kluba smēķējamā zālē ar rīta kokteiļa glāzi sev blakām, tā, ka Vinifredai un Imodžinai vajadzēja no parka atnākt viņam pakaļ uz klubu. Dārtija brūnās acis raudzījās Anetē gandrīz vai priecīgi pārsteigtā apmierinājumā. Soumss pievācis sev otru skaistuli! Ko gan sievietes viņā saskatīja? Nu, šī, bez šaubām, viņam izspēlēs tādu pašu joku kā pirmā; taču pašreiz viņam, velna puikam, laimējies! Un, Grīnstrītas mājas paspārnē pavadītajos deviņos mēnešos gandrīz pilnā mērā atguvis zaudēto miesu un pašapziņu, Dārtijs virpināja ūsas. Par spīti Emīlijas laipnajām pūlēm, Vinifredas nosvērtībai, Imodžinas draudzīgajai interesei, Dārtija ārišķīgumam un Džeimsa rūpēm par Anetes cienāšanu, lenčs — Soumss to manīja — nebija izvērties par viņa jaunās sievas triumfu. Viņš Aneti ļoti drīz atkal aizveda.

—   Šis monsieurs Dārtijs, — Anete ratos teica, — je nґaime pas ce type-lа![27]

—  Pasarg dievs! — Soumss atbildēja.

—  Tava māsa ir ļotī-ī mīļa un meitene jauka. Tavs tēvs ir ļoti vecs. Tavai mātei, domājams, ar viņu tīrais posts; man negribētos būt viņas vietā.

Soumss piekrītoši pamāja ar galvu, atzīdams jaunās sievas vērīgumu, skaidro, aso prātu, bet mazliet nemiera tas tomēr viesa viņā. Iespējams, ka viņam pat iešāvās prātā doma: «Kad man būs astoņdesmit, Anetei būs piecdesmit pieci gadi un tīrais posts ar mani!»

— Ir vēl viens radu nams, kurp man tevi jāaizved, — Soumss teica, — tas tev šķitīs jocīgs, bet mums šī vizīte jānokārto, pēc tam ēdīsim pusdienas un aiziesim uz teātri.

Šādā veidā viņš sagatavoja Aneti Timotija namam. Taču tur viss noritēja citādi. Tur visi bija sajūsmināti, redzot Soumsu pēc tik ilga laika; ak, tātad šī bija Anete!

—  Jūs esat tik daiļa, mīļā, gandrīz par jaunu un jauku mīļajam Soumsam, vai ne? Bet viņš ir ļoti rūpīgs un gādīgs … tik labs vī… — Krustmāte Džūlija aprāvās un nomutēja Aneti uz abiem vaigiem tieši zem acīm … vēlāk viņa tās aprakstīja Frensijai, kad tā negaidot ieradās: «Rudzupuķu zilas, tik skaistas, es gandrīz gribēju tās noskūpstīt. Man gan jāsaka, mīļais Soumss ir īsts skaistuma pazinējs. Savā franciskumā, kas pat nav tik ļoti francisks, Anete, manuprāt, ir tikpat skaista — kaut arī ne tik īpatnēja, ne tik valdzinoša — kā Irēna. Jo valdzinoša Irēna taču bija — vai ne? — ar tik baltu ādu un tumšajām acīm un matiem couleur de… kā tad nu īsti? Mūžīgi aizmirstu.

—  Feuille morte, [28] — frensija izpalīdzēja.

—  Nu ja, nodzeltējušas lapas… tik savādi. Atceros, kad es biju meitenīte, pirms mēs vēl pārcēlāmies uz Londonu, mums bija medību suns, kucēns… lai ar to «pastaigātos», kā toreiz mēdza teikt; sunītim bija dzeltenbrūns plankums uz galvas, balta pakrūte un skaistas, tumši brūnas acis, un dzīvnieciņš bija jaunkundzīte.

—  Jā, krustmāmiņ, — Frensija teica, — tikai es te neredzu nekādas sakarības.

—  Ak, — diezgan apjukusi atbildēja Džūlija, — kucīte bija tik valdzinoša, un viņas acis un spalva, zini… — Džūlija apklusa, it kā nesmalkjutībā pieķerta. — feuille morte, — viņa pēkšņi piebilda, — Hester … jel atceries!…

Starp abām māsām norisinājās pamatīga vārdu maiņa, vai aicināt vai neaicināt Timotiju iepazīties ar Aneti.;

— Ak nepūlieties! — Soumss teica.

— Kas nu par pūlēm, tikai Timotiju, protams, drusku mulsinātu tas, ka Anete ir francūziete. Viņš bija tik izbijies Fašodas dēļ. Manuprāt, Hester, labāk gan neuzņemties šo risku. Ir taču jauki, ka Anete pieder mums vienām, vai ne? Un kā tev klājas, Soums? Vai esi aizmirsis savu…

Hestere steigšus iejaucās:

— Anet, kā jums patīk Londona?

Soumss nemierīgi gaidīja atbildi. Tā sekoja prātīga, mierīga:

— Ak! Londonu es pazīstu, esmu jau agrāk šeit bijusī, Soumss nekad nebija uzdrošinājies runāt ar Aneti par

restorānu. Frančiem bija citādi uzskati par smalkumu, un viņai varētu likties smieklīgi noliegt savus sakarus ar šo uzņēmumu. Soumss bija gribējis nogaidīt, kamēr apprecas, un tad runāt par šo jautājumu; tomēr tagad viņš vēlējās, kaut nebūtu gaidījis.

— Un kuru pilsētas daļu jūs pazīstat vislabāk? krustmāte Džūlija vaicāja.

—  Soho, — Anete atklāti atbildēja. Soumss sakoda zobus.

—  Soho? — Džūlija atkārtoja. — Soho?

«Tas nu izies pa visu ģimeni,» Soumss nodomāja.

—  Šī pilsētas daļa ir visai franciska un interesanta, viņš iemeta starpā.

—  Jā, — Džūlija murmināja, — tavam tēvocim Rodžeram tur kādreiz piederēja daži nami; atceros, viņš aizvien tur izlika kādus īrniekus no dzīvokļiem.

Soumss mainīja tematu, pievērsdamies Meiplderhemai.

—  Protams, — krustmāte Džūlija uzņēma pavedienu, — jūs tur drīz vien apmetīsieties. Mēs visi gaidīt gaidām to laiku, kad Anetei būs mazs mīlīgs…

—  Džūlij, — krustmāte Hestere izmisusi iesaucās, — pazvani, lai atnes tēju!

Soumss neuzdrīkstējās gaidīt tēju un veda Aneti prom.

— Es tavā vietā nebūtu pieminējis Soho, — viņš teica, kad abi brauca ratos. — Tas ir diezgan šaubīgs Londonas rajons, un tu, manuprāt, tagad vispār stāvi augstāk par visu šo restorānu būšanu, — un vēl piebilda, — es gribu, lai tu iepazīsties ar patīkamiem ļaudīm, un angļi ir šausmīgi snobi.

Anete atpleta savas skaidrās acis; ap lūpām pavīdēja tikko jaušams smaids.

— Jā? — viņa jautāja.

«Hm,» Soumss nodomāja, «tas mērķēts man!» — un uzmeta Anetei bargu skatienu. «Viņai ir labas veikalnieciskās dotības,» viņš prātoja. «Vajadzēs viņai to paskaidrot reizi par visām reizēm!»

— Redz, Anet! Viss ir gluži vienkārši, tas tikai jāizprot. Mūsu zemes brīvo profesiju un nestrādājošo šķiru ļaudis joprojām iedomājas, ka viņi stāv krietnu tiesu augstāk par veikalnieku šķiras pārstāvjiem, izņemot, protams, pašus bagātākos. Iespējams, ka tā ir muļķība, bet tā nu tas ir. Redz, Anglijā nav ieteicams citiem izpaust, ka tu vadi restorānu vai ka tev pieder veikals, vai ka tu darbojies vienalga kādos tirdznieciskos pasākumos. Tie varētu būt ļoti cienījami, bet uzspiež tev sava veida zīmogu; cilvēks vairs nevar pavadīt tik labi brīvo laiku un saieties ar tik jaukiem ļaudīm — tas ir viss.

— Saprotu, — Anete atteica, — gluži tāpat kā Francijā.

— Ak tā! — Soumss nomurmināja, juzdamies vienlaikus atvieglots un apmulsis. Protams, šķira ir noteicošais.

— Jā, — teica Anete, — comme vous кtes sage. [29] «Tas nu būtu kārtībā,» nodomāja Soumss, vērodams Anetes lūpas, «tikai viņa ir ļoti ciniska.» Soumsa franču valodas zināšanas vēl nebija tādas, lai viņš bēdātu par to, ka sieva nebija teikusi «tu». Viņš aplika tai apkārt roku un čukstus ar piepūli teica: Et vous кtes ma belle femme. [30] Anete izspurdza sīkos smiekliņos.

—  Oh, non! — viņa izsaucās. — Oh non! ne parlez pas Francais[31] , soums. ko tad šī vecā lēdija, tava krustmāte, tā gaidīt gaida?

—  Soumss iekoda lūpā.

— To dievs zina! — viņš teica. — Viņa arvien kaut ko pļāpā, — bet viņš to zināja labāk nekā dievs.

XI APSĪKUSI ROSĪBA

Karš ieilga; stāstīja, Niklass teicis, ka tas izmaksāšot vismaz trīssimt miljonus, pirms tas būšot galā! Ienākumu nodoklim draudot nopietnas briesmas. Toties par šo naudu viņiem reizi par visām reizēm piederēšot Dienvidāfrika. Un, kaut arī privātīpašnieciskais instinkts pulksten trijos naktī jutās ļoti iedragāts, ap brokastlaiku tas atspirga, atcerēdamies, ka šajā pasaulē nekas nav dabūjams par velti. Tāpēc cilvēki visā visumā turpināja dzīvot un darboties gandrīz tāpat, it kā nebūtu ne kara, ne koncentrācijas nometņu, ne glumā Deveta *, ne Eiropas sabiedriskās domas, nedz vispār kaut kā nepatīkama. Nudien, nācijas noskaņojums atainojās Timotija kartē, kurā rosība bija apsīkusi, jo tagad Timotijs karodziņus tajā vairs nepārvietoja un paši pārvietoties tie nevarēja, pat ne uz priekšu vai atpakaļ, kā taču pieklātos.

Rosības apsīkums sniedzās tālāk. Tas pārņēma Forsaitu Biržu, un izraisīja tur vispārēju nedrošību par to, kas gaidāms vistuvākā laikā. Paziņojums «The Times» laulību slejā par «Džoliona Forsaita un nelaiķa profesora Herona vienīgās meitas Irēnas» precībām izraisīja šaubas, vai Irēna šādi pareizi noraksturota. Tomēr visumā Birža juta atvieglojumu, ka viņa nebija figurējusi kā «Soumsa Forsaita bijušā» vai «šķirtā sieva Irēna». Dzimta galu galā jau no paša sākuma visu šo afēru bija uzņēmusi ar zināmu pārākuma apziņu, ko labi izteica Džeimsa vārdi: «Tā nu reiz ir! Nav vērts par to uztraukties!» Ko tas līdzētu, ja atzītu, ka tas ir «pamatīgs trieciens», kā tos laikus bija parasts sacīt.

Bet, kas gan notiks tagad, kad abi — Soumss un Džolions atkal apprecējušies? Šis jautājums bija visai intriģējošs. Zināja stāstīt, ka Džordžs ar Jūstesu saderējuši seši pret četri, ka ātrāk par mazu Soumsu pasaulē atskries mazs Džolions. Džordžs bija tāds jokupēteris! Klīda arī runas, ka tas ar Dārtiju saderējis, vai Džeimss nodzīvos līdz deviņdesmit gadu vecumam, lai gan neviens nezināja, kurš no abiem bija Džeimsa pusē. Maija sākumā atnāca Vinifreda, lai pastāstītu, ka Vala kāju ievainojusi kāda nomaldījusies lode un viņš tikšot demobilizēts. Viņu kopjot sieva. Viņš gan drusku klibošot — taču tik maz, ka neesot vērts par to runāt. Vals vēloties, lai vectēvs viņam Dienvidāfrikā nopērkot fermu, kur varētu audzēt zirgus. Sievastēvs dodot Holijai gadā astoņus simtus, tā, ka viņi varēšot gluži labi iztikt, jo piecus simtus došot arī Vala vectēvs, tā viņš solījis; bet par fermu viņš nekā nezinot, nemākot nekā teikt; vecais vīrs negribot, lai Vals izšķiestu viņa naudu.

— Bet zināt, — Vinifreda teica, — Valam taču kaut kas jādara.

Krustmāte Hestere ieminējās, ka vectēvs varbūt rīkojoties gluži prātīgi, jo, ja viņš fermu nenopērk, tad tā nevar arī izputēt.

— Bet Vals mīl zirgus, — Vinifreda turpināja. — Tā viņam būtu īsti piemērota nodarbošanās.

Te krustmāte Džūlija iemeta, ka zirgi esot visai nedrošs pasākums, vai tad Montegjū to jau nebija pieredzējis?

— Vals ir citāds, — atbildēja Vinifreda, — viņš atsities manī.

Krustmāte Džūlija bija pārliecināta, ka mīļais Vals ir ļoti veikls. — Es allažiņ atceros, — viņa vēl piebilda, kā tas viltoto peniju pasniedza ubagam. Vala vectētiņu tas ļoti iepriecināja. Viņam šķita, ka tas pierādot

lielu atjautību.

Atceros vēl viņa vārdus, ka Valam derētu pievērsties kara flotei.

Krustmāte Hestere māsai piebalsoja: vai tad Vinifredai neliekoties, ka jaunajam pārim daudz ieteicamāk dzīvot no drošiem ienākumiem nekā uzņemties risku jau savos gados.

— Jā, — Vinifreda atbildēja, — ja viņi būtu Londonā, tad varbūt. Londonā interesanti dzīvot un neko nedarīt. Bet svešumā Vals noteikti aiz garlaicības var vai nobeigties.

Krustmāte Hestere domāja, ka darbs Valam, protams, nāktu par labu, ja vien viņš būtu pilnīgi pārliecināts, ka nekā nezaudēs. Nav jau tā, ka viņiem nebūtu naudas. Timotijs gan darījis prātīgi, atstājot savu nodarbošanos. Un krustmāte Džūlija gribēja zināt, ko par to visu sakot Montegjū.

Bet to Vinifreda viņai neteica, jo Montegjū bija tikai izmetis:

— Pagaidi, kamēr vecis nomirst.

Šajā brīdī pieteica Frensiju. Viņas acis smaidīt smaidīja.

—   Nu, — viņa teica, — ko jūs par to sakāt?

—   Par ko tad, mīļā?

—   Taču par šārīta «The Times», protams!

— Neesam vēl redzējušas, mēs avīzi arvien lasām pēcpusdienā; tikmēr tā ir pie Timotija.

Frensija pabolīja acis.

— Un tu domā, ka tev to vajadzētu mums pastāstīt?— krustmāte Džūlija jautāja. — Kas tad tajā rakstīts?

— Irēnai Robinhilā piedzimis dēls.

Džūlija ievilka elpu. — Bet, — viņa izdvesa, — tie taču tikai martā apprecējās!

— Jā, krustmāt, vai tas nav interesanti?

— Nu, — Vinifreda teica, — es priecājos. Es ļoti jutu līdzi Džolionam, kad viņš pazaudēja dēlu. Tas pats varēja notikt arī ar Valu.

Krustmāte Džūlija šķita aizsapņojamies.

— Nez, — viņa murmināja, — ko tagad teiks mīļais Soumss. Viņš pats tik ļoti gribēja dēlu. To man vējiņš iečukstēja ausī.

Jā, — Vinifreda teica, — un viņam tas arī būs… ja nekas ļauns neatgadās.

Krustmātes Džūlijas acīs iemirdzējās prieks. — Cik brīnišķīgi! — viņa iesaucās. — Kad? — Novembrī!

Tavu laimīgu mēnesi! Viņa gan būtu vēlējusies, lai tas notiktu ātrāk. Džeimsam krietnu laika sprīdi vajadzēja gaidīt… un viņa vecumā!

Gaidīt! Džeimsa dēļ krustmātes baiļojās, bet pašas bija radušas to darīt. Tā nudien bija viņu galvenā izklaidēšanās. Gaidīt! Kad varēs palasīt «The Times»; kad atnāks kāds no radu bērniem un viņas uzmundrinās; kad saņems ziņu par Kristofera lēmumu pievērsties skatuvei; par Makendera kundzes māsas dēla dzīvi frontē; gaidīt, kad ieradīsies ārsts apraudzīt Hesteri, kura sirga ar bezmiegu agrās rīta stundās; kad saņems no bibliotēkas grāmatas, kuras arvien bija citi izķēruši; kad Timotijs atkal saaukstēsies; kad iestāsies jauka, silta diena, ne pārāk karsta, lai viņas tad varētu iziet pastaigāties pa Kensingtonas parku. Gaidīt viesistabā, katra savā kamīna pusē sēdēdama, kad pulkstenis, kas atradās starp viņām, sitīs stundas, un viņu vājās, dzīslotās rokas ņirbināja adāmadatas vai tamboradatas, savus matus viņas bija savaldījušas kā Knuts * viļņus, neļaudamas tiem vairs mainīties krāsā. Gaidīt melnajos zīda vai atlasa tērpos, kamēr galma etiķete nosaka, ka Hesterei atļauts valkāt tumši zaļo, bet Džūlijai tumši sarkanbrūno ģērbu. Gaidīt, vecīgajā prātā lēnām cilājot un pārcilājot sīkās ģimenes pasaulītes niecīgos priekus un bēdas, notikumus un cerības, — kā gotiņas ierastajās ganībās pacietīgi gremo savu gremokli. Bet šis jaunais notikums nudien bija gaidīšanas vērts. Soumss, kas viņām mēdza dāvināt gleznas un apveltīt viņas gandrīz ik nedēļu ar apciemojumu, kā tagad ļoti trūka, un kam tik ļoti vajadzīga bijusi viņu līdzjūtība pēc pirmās nelaimīgās laulības, arvien bija bijis viņu mīlulis. Šis gaidāmais notikums — Soumsa mantinieka piedzimšana — viņam un tāpat viņā mīļajam tēvam bija tik nozīmīgs, ka Džeimss gan nedrīkstētu nomirt neziņā par to, kas notika ar mantu. Džeimsam tik ļoti derdzās neziņa; un, būdams tādās attiecībās ar Motegjū, viņš, protams, nevarēja justies īsti apmierināts, neatstādams citus mazbērnus kā vien jaunos Dārtijus. Svarīgākais taču galu galā ir paša vārds! Un, kad tuvojās Džeimsa deviņdesmitā dzimšanas diena, māsām ļoti gribējās zināt, kādus drošības soļus viņš spers, lai to piedzīvotu. Viņš būtu pirmais Forsaits, kurš sasniedz šādu vecumu, līdz ar to, kā sacīt jāsaka, nospraužot jaunu mūža ilguma normu. Un tas, to viņas savā astoņdesmit pieci un astoņdesmit septiņi gadu vecumā saprata, bija kaut kas ļoti svarīgs, lai gan viņām nemaz netikās gudrot par sevi, kad vajadzēja domāt par Timotiju, kuram pat nebija vēl astoņdesmit divu gadu. Protams, eksistēja vēl kāda labāka pasaule. «Mana tēva namā ir daudz dzīvokļu» — bija viens no krustmātes Džūlijas iemīļotajiem izteicieniem. Tas viņu arvien mierināja, atgādinot daudzos nekustamos īpašumus, kuri palīdzēja mīļajam Rodžeram tikt pie bagātības. Bībele nudien bija liels palīgs, un ļoti jaukos svētdienas rītos māsas mēdza iet uz baznīcu; un dažkārt Džūlija ielavījās Timotija kabinetā, kad zināja, ka brāļa tur nav, un it kā nejauši nolika tur atvērtu «Jauno derību» starp citām grāmatām, kas atradās uz mazā galdiņa, — jo Timotijs, protams, bija liels lasītājs, kā jau kādreizējais grāmatu izdevējs. Taču Džūlija bija ievērojusi, ka tādās reizēs Timotijs vēlāk pie pusdienu galda arvien saīdzis. Arī Smizere ne vienreiz vien žēlojusies Džūlijai, ka, istabu uzkopjot, tai nācies grāmatas savākt no grīdas. Taču, par spīti visam, māsas apzinājās, ka debesis nevarētu vis būt gluži tik mājīgas kā telpas, kurās viņas tik ilgi dzīvoja gaidās ar Timotiju. It sevišķi krustmātei Hesterei nepatika doma par aiziešanu. Katra pārmaiņa vai, drīzāk, doma par pārmaiņām — jo tādas nekad nenotika — viņu arvien ļoti uztrauca. Krustmāte Džūlija, kas bija uzņēmīgākas dabas, dažbrīd gan nodomāja, ka tas būtu gluži aizraujoši; viņai tik lielu baudu bija sagādājis brauciens uz Braitonu tajā gadā, kad nomira mīļā Sjūzena. Bet katrs tomēr zināja, ka Braitonā ir jauki, turpretim grūti bija pateikt, kā varētu būt debesīs, un tāpēc viņa visā visumā pārlieku labprāt bija ar mieru gaidīt.

Džeimsa dzimšanas dienas rītā, piektajā augustā, māsas jutās ārkārtīgi satrauktas, un kamēr viņas, gultā gulēdamas, ieturēja brokastis» tikmēr savā starpā ar Smizeres roku palīdzību apmainījās īsām vēstulītēm. Smizerei jādodoties turp un jāaiznesot viņu sveicieni un mazās dāvanas un jāapjautājoties, kā misters Džeimss jūtas un vai tas ar visu šo uzbudinājumu šonakt labi gulējis. Atpakaļceļā Smizerei jāiegriežoties Grīnstrītā — tā gan iznākšot mazs līkums, toties viņa pēc tam varētu no Bondstrītas braukt ar omnibusu, līdz ar ko viņai rastos jauka, maza pārmaiņa — un jāuzaicinot mīļā misis Dārtija katrā ziņā atnākt pie viņām, pirms tā atstāj pilsētu.

To visu Smizere izdarīja — šī nepārspējamā kalpone, kuru pirms trīsdesmit gadiem krustmāte Anna bija izdīdījusi līdz tādai pilnības pakāpei, kāda tagad vairs nav sasniedzama. Misters Džeimss, tā misis Džeimsa bija teikusi, nakti pārlaidis lieliski un liekot sveicināt; misis Džeimsa stāstījusi, ka viņš izturējies visai dīvaini un žēlojies, ka nesaprotot, kam esot vajadzīga visa šī kņada. Ak! Un misis Dārtija sūtot sveicienu un solot atnākt tējas laikā.

Krustmāte Džūlija un Hestere, kaut arī aizvainotas, ka viņu dāvanas nav īpaši pieminētas, — viņām ik gadu piemirsās, ka Džeimsam nepatīk saņemt dāvanas, ka «izsviež naudu viņa dēļ», kā viņš allaž mēdza teikt, — tomēr bija «sajūsminātas»; viss liecināja, ka Džeimss ir labā garastāvoklī, un tas viņam bija ļoti svarīgi. Māsas sāka gaidīt Vinifredu. Viņa ieradās pulksten četros, atvezdama līdzi Imodžinu un Modu, kura nupat bija atgriezusies no pansijās un «arī izvērtās par skaistu meiteni»; tāpēc krustmātēm radās ārkārtīgas grūtības apjautāties par Anetes stāvokli. Krustmāte Džūlija beidzot tomēr sadūšojās un apvaicājās, vai Vinifreda nav kaut ko dzirdējusi un vai Soumss neesot noraizējies.

— Tēvocis Soumss arvien par kaut ko noraizējies, krustmāt, — iejaucās Imodžina, — viņš nevar justies laimīgs, kaut arī nu dabūjis, ko gribēja.

Šie vārdi krustmātes Džūlijas ausīm šķita tā kā dzirdēti. Ak! Protams! Džordža jocīgā karikatūra, kuru viņām nerādīja! Bet ko Imodžina ar to domā? Ka viņas tēvocis arvien grib vairāk nekā var dabūt? Tā domāt nemaz nebija glīti.

Imodžinas balss skanēja skaidri un gaiši:

— Iedomājieties! Anete ir tikai divus gadus vecāka par mani. Viņai gan jājūtas drausmīgi, ka ir apprecējusies ar tēvoci Soumsu.

Krustmāte Džūlija šausmās pacēla rokas.

— Mīļā, — viņa iesaucās, — tu nezini, ko tu runā! Tavs tēvocis Soumss ir izdevīgs partneris jebkurai sievietei. Viņš ir ļoti gudrs, izskatīgs, bagāts, nosvērta rakstura un rūpīgs, turklāt, ņemot visu vērā, nebūt ne vecs.

Imodžina, raidīdama mīlīgus skatienus no vienas «vecītes» uz otru, tikai smaidīja.

— Cerams, — krustmāte Džūlija ļoti bargi noteica,

— ka tu apprecēsies ar tikpat labu vīru.

—    Es neapprecēšos ar labu vīru, krustmāmiņ, — Imodžina murmināja, — tie ir garlaicīgi.

—    Ja tu tā runāsi, — atbildēja krustmāte Džūlija, joprojām ļoti uztraukta, — tu vispār vīra nedabūsi. Tāpēc labāk izbeigsim runāt par šo tematu, — un, pievērsdamās Vinifredai, jautāja: — Kā klājas Montegjū?

Taču tajā pašā vakarā viņa, pusdienas gaidot, čukstēja:

—    Hester, es liku Smizerei uznest augšā puspudeli saldā šampanieša. Mums, manuprāt, jādzer uz mīļā Džeimsa un… uz Soumsa sievas veselību; tikai turēsim to pilnīgā slepenībā. Es tikai teikšu: «Tu jau zini, Hester!» — un tad mēs sadzersim. Citādi tas Timotiju varētu uzbudināt.

—    Tas drīzāk uzbudinās mūs pašas, — atbildēja Hestere. — Taču šāda notikuma gadījumā mums tas, liekas, jādara.

— Protams! — krustmāte Džūlija jūsmīgi atbildēja.

— Tas tik ir notikums! Iedomājies tikai, ja viņam būs mazs, mīļš puisēns, kas ģimeni turpinās! Tagad, kad Irēnai piedzimis dēls, tas, es jūtu, ir sevišķi svarīgi. Zini, Vinifreda saka, ka Džordžs Džolionu dēvējot par «trīsstāvīgo», tāpēc, ka tam tagad trešā ģimene! Džordžs nudien ir jokupēteris. Un iedomājies! Irēna tomēr dzīvo tajā mājā, kuru Soumss ir uzcēlis sev un viņai. Mīļajam Soumsam tas laikam gan grūti paciešams, un viņš arvien bija tik krietns.

Tajā pašā vakarā viņa, nomodā gultā gulēdama, vēl uzbudināta un vēl joprojām mazliet pietvīkusi šampanieša glāzes un otrā tosta slepenības dēļ, ar atvērtu lūgšanu grāmatu rokā nekustīgu skatienu vērās griestos, kas nakts lampiņas gaismā šķita iedzelteni. Mazulīši! Cik tas būs patīkami visiem! Un viņa būtu tik laimīga, redzēdama mīļo Soumsu laimīgu. Bet, protams, nu viņam tādam jābūt, par spīti Imodžinas teiktajiem vārdiem. Soumsam būs viss, ko viņš vēlējās: manta, sieva un bērni! Un viņš jutīsies možs līdz sirmam vecumam, tāpat kā viņa mīļais tētis, un aizmirsīs gan Irēnu, gan visu šo nepatīkamo gadījumu. Kaut tikai vēl viņa pati piedzīvotu tos laikus, kad varētu nopirkt Soumsa bērniem pirmo šūpuļzirgu! Smizere viņas vietā veikalā to izvēlēsies, tādu skaistu, ābolainu. Ai, kā Rodžers viņu pašu šūpoja uz zirga, kamēr viņa novēlās! Ak, dievs! Tas bija tik sen! Sen gan! «Mana tēva namā ir daudz dzīvokļu …» Džūlijas auss uztvēra klusu skribināšanos. «Tās taču nebūs peles!» viņai gluži nevilšus iešāvās prātā. Troksnītis kļuva skaļāks. Kā tad! Tā ir pele! Cik neglīti no Smizeres … teikt, ka peļu nav! Tās izgrauzīsies cauri panelim, pirms tu, cilvēks, vēl pagūsi atjēgties, un tad būs jāatsauc namdari. Peles ir tik ļoti kaitīgas! Un Džūlija gulēja, acis tikko blisinādama, klausīdamās šajā klusajā skribināšanā un gaidīdama, lai miegs viņu no tās atpestī.

XII FORSAITU ATVASES PIEDZIMŠANA

Soumss iznāca pa durvīm, kas veda uz dārzu, šķērsoja zālāju, apstājās uz taciņas pie upes, apgriezās un devās atpakaļ uz durvīm, pa kurām bija iznācis, nemaz neapzinādamies, ka bija staigājis. Riteņu šņirkstēšana gatvē lika Soumsam apjēgt, ka laiks aizritējis un ārsts aizbraucis. Ko viņš īsti bija teicis?

— Stāvoklis šāds, mister Forsait, viņas dzīvību es noteikti varu glābt ar operāciju, bet bērns nāks pasaulē nedzīvs. Ja es neoperētu, bērns laikam gan piedzims dzīvs, bet mātei tas ir liels risks — liels risks. Kā vienā,

tā otrā gadījumā nepieļauju iespēju, ka viņai vēl varētu būt bērni. Savā pašreizējā stāvoklī viņa pati to acīm redzami nevar izlemt, bet sagaidīt viņas māti mēs nevaram. Tas jāizlemj jums, kamēr es sadabūju visu vajadzīgo. Pēc stundas būšu atpakaļ.

Jāizlemj! Ko izlemt! Nav laika atsaukt speciālistu! Nekam nav laika!

Riteņu troksnis attālinādamies apklusa, bet Soumss joprojām stāvēja, domās nogrimis, tad, pēkšņi aizklājis ar rokām ausis, devās atpakaļ uz upi. Ka tas tā sākās pirms laika, kad nav nekādas iespējas kaut ko paredzēt, pat ne atsaukt šurp viņas māti! To izlemt vajadzētu viņas mātei, taču tā no Parīzes nevarēja ierasties ātrāk par šo vakaru! Ja vien viņš saprastu ārsta žargonu, mācētu iedziļināties medicīnas finesēs, lai būtu pārliecināts, ka apsver pareizi visas iespējas; taču šie jautājumi viņam bija ķīniešu ābece — kā profānam likumu problēmas. Un tagad pašam jāizlemj! Soumss pārlaida roku pār pieri, kas bija mitra, kaut gan gaiss dzestrs. Ak, šīs skaņas, kuras plūda no Anetes istabas! Ja viņš atgrieztos turp, izlemt būtu tikai vēl grūtāk. Jāpatur mierīgs, skaidrs prāts. Vienā pusē bija dzīvība — gandrīz droša — viņa jaunajai sievai, bet pavisam droša nāve viņa bērnam; un … bērnu pēc tam vairs nebūs! Otrā pusē — varbūtēja nāve sievai, bet gandrīz droša dzīvība bērnam, un … bērnu pēc tam vairs nebūs! Ko izvēlēties?

… Pēdējās divas nedēļas bija lijis, upe stipri uzplūduši, un ūdenī ap steķi, pie kura stāvēja mazā jahta, peldēja no birztalas šurp atdzītas lapas, ko salna bija nokniebusi. Lapas krita, dzīvības aizslīdēja nebūtībā! Nāve! Izlemt pār nāvi! Un nav neviena, kas sniegtu viņam palīdzīgu roku! Ja dzīvība zaudēta, tā zaudēta uz mūžu. Nedrīkst ļaut zust nekam, ko var paturēt, jo, kas zudis, to tu atpakaļ vairs neatgūsi. Tukšs un kails tu stāvēsi kā šie koki, kad lapas nobirušas, kļūdams aizvien kailāks un kailāks, līdz tu arī pats novītīsi un aiziesi nebūtībā. Un Soumsa domas pēkšņi izmeta dīvainu kūleni, viņam šķita, ka viņš redz nevis Aneti tur augšā aiz loga, kura rūti apspīdēja saule, bet Irēnu Monpeljē skvēra nama guļamistabā, kā, iespējams, arī būtu varējis izvērsties viņas liktenis pirms sešpadsmit gadiem. Vai viņš tad būtu vilcinājies? Ne mirkli! Operējiet, operējiet! Glābiet viņas dzīvību! Nekādas lemšanas — tikai instinktīvs sauciens pēc palīdzības, kaut arī viņš zināja, ka Irēna viņu nemīl! Bet šobrīd! Ak! Soumsa jūtās pret Aneti nebija nekā nepārvarama! Pēdējos mēnešos, it īpaši, kopš sieva sākusi baiļoties, viņš bija brīnījies. Anetei bija pašai sava griba, savs francūzietes savtīgums. Un tomēr… tik daiļa! Ko viņa izvēlētos pati — vai uzņemtos šo risku? «Es zinu, viņa grib bērnu,» Soumss prātoja. «Ja tas piedzims nedzīvs un bērnu vairs nevarēs būt — viņa būs drausmīgi satriekta! Nevarēs vairs būt bērnu! Viss veltīgi! Dzīvot gadiem ilgi laulībā ar Aneti bez bērniem, bez tā, kas dotu viņai dzīves jēgu! Viņa ir pārāk jauniņa! Un nekā uz ko cerēt — ne viņai, ne man! Man!» Soumss sita sev ar dūrēm pret krūtīm! Kāpēc viņš nevarēja domāt, izslēdzot sevi, kāpēc nevarēja izkāpt laukā no savas čaulas, lai spētu izlemt, ko darīt? Šī doma sāpēja, tad… it kā pret bruņām atdūrusies, zaudēja asumu. Izkāpt no savas čaulas! Neiespējami! Izkāpt laukā bezskaņas, bezsmaržas, netaustāmajā, nedzirdamajā tukšumā. Un, sadūries šeit ar realitātes būtību, kas bija viņa forsaitiskās dabas pamatu pamats, Soumss uz mirkli nomierinājās. Kad cilvēka dzīve beidzas, viss beidzas — varbūt arī turpinās, tikai tad tam vairs nav nekādas nozīmes!

Soumss palūkojās pulkstenī! Pēc pusstundas ārsts būs atpakaļ. Viņam jāizlemj! Ja viņš būs pret operāciju un Anete nomirst, kā viņš tad skatīsies sievasmātei un ārstam acīs? Kā to attaisnos paša sirdsapziņas priekšā? Tas ir viņa bērns, ko sieva dzemdēs. Ja viņš būs par operāciju — tad notiesās sevi un sievu bezbērnu dzīvei. Bet kāda iemesla dēļ tad viņš Aneti bija apprecējis? Tikai tāpēc, lai viņam būtu likumīgs mantinieks. Un tēvs — jau uz nāves sliekšņa — gaida šo vēsti! «Tā ir nežēlība,» Soumss protestēja. «Ne man to izšķirt! Nežēlība!» Viņš pagriezās uz mājas pusi. Vienkāršs un ašs izlemšanas veids! Viņš izņēma no kabatas monētu un iebāza to atkal atpakaļ. Soumss zināja, ja arī viņš to mestu — tomēr nedarītu, ko laimes spēle liktu! Viņš iegāja ēdamistabā, kas atradās vistālāk no telpas, no kurienes nāca vaimanas. Ārsts bija teicis, ka zināmas izredzes ir. Šeit mājā šīs izredzes šķita lielākas; ne upe viļņoja, ne lapas bira. Kurējās kamīns. Soumss atslēdza dzērienu skapīti. Viņš gandrīz nekad nepieskārās alkoholam, bet tagad ielēja glāzē viskiju un, alkdams straujākas asinsriņķošanas, izdzēra to tukšu. «Šim tipam,» viņš nodomāja, «šim Džolionam jau ir bērni. Viņam ir sieviete, kuru es tiešām mīlēju, un tagad arī vēl dēls no viņas! Bet no manis… no manis prasa, lai es pazudinu savu vienīgo bērnu! Anete nevar nomirt, tas nav iespējams! Viņa ir spēcīga!»

Soumss vēl joprojām stāvēja sadrūmis pie bufetes, kad dzirdēja piebraucam ārsta karieti un izgāja pretī. Viņam vajadzēja pagaidīt, kamēr ārsts nonāk lejā.

—   Nu, doktor?

—   Stāvoklis tāds pats. Vai izlēmāt?

—   Jā, — Soumss atbildēja, — neoperējiet!

—   Neoperēt? Vai saprotat… risks ir liels! Soumsa sastingušajā sejā nepakustējās ne vaibsts,

vienīgi lūpas.

—   Jūs teicāt, ka ir zināmas izredzes?

—   Izredzes, jā, gaužām mazas.

—   Jūs teicāt, ka bērns piedzims nedzīvs, ja operēsiet?

—   Jā.

—   Vai jūs joprojām domājat, ka viņai kā vienā, tā otrā gadījumā vairs nevarēs būt bērnu?

—   To absolūti noteikti apgalvot nevar, taču maz ticams, ka varētu būt.

— Viņa ir spēcīga, — Soumss teica, — riskēsim.

Ārsts skatījās uz viņu ļoti nopietni. — Atbildība gulstas uz jums, — viņš teica, — ar savu sievu es tā neriskētu.

Kā sitienu saņēmis, Soumss atmeta galvu.

— Vai es jums tur augšā esmu vajadzīgs? — viņš jautāja.

— Nē, palieciet tepat.

— Tātad būšu gleznu galerijā, jūs zināt, kur tā ir. Ārsts pamāja ar galvu un devās augšā.

Soumss stāvēja kā stāvējis un klausījās. «Rīt ap šādu laiku,» viņš prātoja, «Anetes dzīvība varbūt gulsies uz manas sirdsapziņas.» Nē! Bija negodīgi.. . aplam tā teikt! Soumss atkal sadrūma un aizgāja uz savu galeriju. Tur viņš nostājās pie loga.

Vējš bija iegriezies ziemelī; laiks dzestrs un skaidrs; pār spilgti zilajām debesīm trauca smagi, balti, sapluinīti mākoņi; arī upe vīdēja zila caur zeltaini vizošo koku plīvuru; birztalas, krāšņas un raibas, kvēloja un laistījās — bija agrīns rudens. Ja apdraudēta būtu paša dzīvība, vai viņš tad riskētu? «Bet Anete gan drīzāk uzņemtos risku pazaudēt mani,» viņš domāja, «nekā pazaudēt savu bērnu! Viņa mani patiesībā nemaz nemīl!» Ko arī varēja sagaidīt no meitenes francūzietes? Vienīgais tiešām vitāli svarīgais viņiem abiem, vitāli svarīgais viņu laulībai un nākotnei bija bērns! «Tik daudz esmu tādēļ cietis,» Soumss domāja, «man jāiztur — jāiztur. Kaut cik cerības saglabāt abas dzīvības tomēr ir — kaut cik tomēr!» Cilvēks turas pie tā, kas viņam ir, kamēr to neatņem, dabiski, turas!

Soumss sāka staigāt pa savu galeriju. Pavisam nesen bija nopircis gleznu, kura, viņš to zināja, nozīmēja veselu kapitālu, un tagad viņš pie tās apstājās: meitene ar blāvi zeltainiem, metāla pavedieniem līdzīgiem matiem aplūko teiksmainu, mazu zelta zvēriņu, ko tur savā rokā. Pat šajā mokpilnajā brīdī Soumss spēja apzināties, cik izdevīgs bija šis pirkums, spēja apbrīnot lieliski gleznoto galdu, grīdu, krēslu, meitenes augumu, viņas koncentrēto sejas izteiksmi, blāvi zeltaino matu pavedienus, spoži zeltaino zvēriņu. Vākt gleznas, kļūt bagātākam un bagātākam! Kāda tam jēga, ja… Soumss spēji uzgrieza gleznai muguru un piegāja pie loga. Spārnus vējā izpletuši, ap baložu mājiņu lidinājās daži viņa baloži. Spožajā, spilgtajā saulē spalvu baltums meta gandrīz vai zibšņus. Putni laidelējās tālu, gaisā zīmēdami lidojuma hieroglifus. Baložus parasti baroja Anete; tad bija jauki noskatīties viņā; putni ēda viņai no rokas; zināja, ka viņai šeit jābūt! Soumsam kaklā sakāpa kamols. Viņa nemirs — nevarēja mirt! Viņa bija pārāk … pārāk saprātīga; un, par spīti trauslajam daiļumam, spēcīga, īsti spēcīga, tāpat kā viņas māte.

Metās jau tumšs, kad Soumss beidzot pavēra durvis un, turpat stāvēdams, klausījās. Ne skaņas! Palss mijkrēslis ložņāja pa kāpnēm un zemākajiem laukumiņiem.

Viņš pagriezās atpakaļ, un pēkšņi auss uztvēra troksnīti. Vērīgi paskatīdamies lejup, Soumss ieraudzīja kustamies melnu stāvu, un sirds viņam pamira. Kas tas? Vai nāve? Nāves ēna, kas iznākusi pa Anetes istabas durvīm? Nē! Tikai kalpone bez priekšauta un aubītes. Viņa pienāca pie kāpņu pamatnes un aizelsusies teica:

— Ārsts vēlas jūs redzēt, ser.

Soumss steidzās lejup. Kalpone stāvēja, pieplakusi sienai, lai palaistu viņu garām.

— Ak ser! Viss pārciests.

— Pārciests?! — Soumss gandrīz vai draudīgi vaicāja. — Kā jūs to domājat?

— Bērns piedzimis, ser.

Skriešus viņš noskrēja atlikušos soļus un pēkšņi uzdrāzās virsū ārstam krēslainajā gaitenī. Tas slaucīja pieri.

— Nu? — Soumss jautāja. — Ātri!

— Abas dzīvības glābtas, domājams, viss kārtībā. Soumss stāvēja pavisam nekustīgi, acis ar delnu aizklājis.

— Apsveicu, — viņš dzirdēja ārstu sakām, — tikai mata tiesa šķīra no nāves!

Soumsa roka, kas aizsedza acis, noslīga.

—   Paldies, — viņš teica, — liels, liels paldies! Un kas tad ir?

—   Meita … par laimi, dēls mātei būtu maksājis dzīvību … galviņa.

Meita!

— Abām visrūpīgāko kopšanu, — Soumss dzirdēja ārsta balsi, — un tad viss būs labi. Kad ieradīsies māte?

—   Šovakar, cerams, starp deviņiem un desmitiem.

—   Tikmēr es palikšu. Vai gribat abas apciemot?

— Pašreiz ne, — Soumss atbildēja, — pirms jūsu aizbraukšanas. Likšu, lai pusdienas jums uznes augšā. — Un pats kāpa lejā.

Neizsakāms atvieglojums, un tomēr… meita! Soumsam tā šķita netaisnība! Uzņemties šādu risku… pārdzīvot mokas … un kādas mokas… meitas dēļ! Viņš stāvēja hallē pie degoša kamīna, bikstīdams ar kāju pagales un cenzdamies pielāgoties apstāklim. «Mans tēvs!» viņš domāja. Rūgta vilšanās, nav ko slēpt. Cilvēks nekad neieguva visu, ko vēlējās šai dzīvē! Bet citas nav… vismaz nozīmes tai nekādas, pat ja tā eksistētu. Kamēr Soumss tā stāvēja, viņam atnesa telegrammu.

Brauc nekavējoties, ar tēvu strauji iet lejup.

— Māte.

Viņš to lasīja, dziļi satriekts. Varētu domāt, ka pēc pēdējo stundu pārdzīvojumiem Soumsu nekas vairs nespēj satraukt; taču tas viņu satrauca.

Pašlaik ir pusseptiņi; deviņos atiet vilciens no Redingas, un sievasmātes vilciens, ja viņa uz to paspējusi, pienāk astoņos četrdesmit — to viņš sagaidīs un tad dosies ceļā. Soumss lika sagatavot karieti, mehāniski iekoda pusdienas un uzgāja augšā. Ārsts viņam iznāca pretī.

— Viņas guļ.

— Es iekšā neiešu, — Soumss atviegloti teica. — Mans tēvs mirst, man jābrauc turp, vai viss kārtībā?

Ārsta sejā pavīdēja šaubu pilns pārsteigums. It kā tas gribētu teikt: «Ja visi būtu tik bezjūtīgi!»

— Jā, pēc manām domām, varat doties ceļā mierīgu prātu. Jūs taču drīz būsiet atpakaļ?

— Rīt, — Soumss atbildēja. — Te būs mana adrese. Ārsts gribēja jau izteikt savu līdzjūtību.

— Uz redzēšanos! — Soumss strupi izmeta un aizgāja. Viņš uzģērba kažoku. Nāve! Nepatīkams gadījums! Karietē viņš aizsmēķēja cigareti — vienu no reti smēķējamām cigaretēm. Vakars bija vējains un melnu spārnu nests; karietes lukturiem vajadzēja meklēt ceļu. Tēvs! Šis vecais, vecais vīrs! Cik skumji šādā naktī… nomirt!

Vilciens no Londonas pienāca tieši brīdī, kad Soumss sasniedza staciju, un madame Lamota — lietišķa, melnā tērpā ģērbusies, laternas gaismā stipri dzeltenu seju — tuvojās izejai ar ceļa somu rokās.

— Vai tas viss, kas jums līdzi? — Soumss apjautājās.

— Protams, man taču nebija laika. Kā jūtas mana meitiņa?

— Labi klājas… abām. Piedzima meitene!

— Meitene! Kāds prieks! Brauciens pār Lamanšu bija drausmīgs.

Un masīvais, melnās drēbēs tērptais stāvs, kas no drausmīgā brauciena pār kanālu nebija necik cietis, novietojās karietē.

—   Un jūs pats, mon cher[32] ?

—   Mans tēvs guļ uz miršanu, — Soumss norūca starp zobiem. — Dodos turp. Pasveiciniet Aneti!

—   Tiens, — madame Lamota nomurmināja, — quel malheu[33] !

Soumss pacēla cepuri un gāja uz vilcienu. «Francūzietes!» viņš nodomāja sevī.

XIII DŽEIMSAM PASAKA

Vienkārša saaukstēšanās, dabūta ar dubultlogiem nodrošinātajā telpā, kuru Džeimss kopš septembra vidus nebija atstājis un kurā gaiss un cilvēki, kas viņu apmeklēja, tā sakot, bija filtrēti, un viņš jau gulēja uz nāves cisām. Vārgajam organismam piemetusies nieka saaukstēšanās ātri pārsviedās uz plaušām. «Viņš nedrīkst saaukstēties,» ārsts bija teicis, bet Džeimss ņēma un saaukstējās. Kad viņš to sākumā pamanīja kaklā, tas teica kopējai (jo viņam tagad tāda bija): «Re nu, es jau zināju, kas būs, ja tā vēdina istabu!» Veselu dienu viņš ļoti bažījās sevis dēļ un priekšlaikus sāka spert visādus piesardzības soļus un lietot dažādus līdzekļus; elpoja ar vislielāko uzmanību un katru stundu lika mērīt temperatūru. Emīlija neuztraucās.

Taču nākamajā rītā, kad viņa ienāca, kopēja čukstēja:

— Kungs negrib, ka viņam mēra temperatūru. Emīlija piegāja no sāniem pie gultas, kurā Džeimss gulēja, un mīlīgi apvaicājās: — Nu, kā tu jūties, Džeims? — turēdama viņam pie lūpām termometru. Džeimss pacēla skatienu uz sievu.

— Kāds no tā labums? — viņš aizsmacis murmināja.

— Nemaz negribu zināt.

Tad viņa uztraucās. Džeimss elpoja ar lielām grūtībām, izskatījās drausmīgi vārgs, vaigos viegli, iesārti plankumi. Nudien, viņai bija «tīrais posts» ar viņu; bet tas taču bija Džeimss, viņas Džeimss gandrīz turpat piecdesmit gadus. Emīlija nevarēja ne atcerēties, ne iedomāties dzīvi bez Džeimsa — Džeimsa, kurš zem savas nervozitātes, pesimisma un raupjās čaulas slēpa dziļu mīlestību un bija izturējies arvien labi un augstsirdīgi pret viņiem visiem!

Visu to dienu un arī nākamo Džeimss nebija bildis gandrīz ne vārda, bet acis rādīja, ka viņš ievēro visu, kas viņa labā tiek darīts. Ieskatīdamās vīra sejā, Emīlija redzēja, ka viņš cīnās, un viņa nezaudēja cerības. Tieši šis rāmums, tieši veids, kā Džeimss glabāja katru niecīgāko enerģijas drusciņu, rādīja neatlaidību, ar kādu viņš cīnījās. Tas Emīliju dziļi saviļņoja, un, kaut gan slimnieka istabā viņas seja pauda mieru un paļāvību, asaras viņai tecēja pār vaigiem, kad viņa istabu atstāja.

Trešajā dienā ap tējas laiku — Emīlija tikko bija pārģērbusies, lai nekas viņas ārienē Džeimsu neuztrauktu, jo viņš visu ievēroja, — viņa redzēja pārmaiņu. «Nav nozīmes, esmu noguris,» bija skaidri lasāms vīra bālajā sejā, un, kad Emīlija piegāja viņam klāt, viņš čukstēja:

— Atsauc Soumsu!

— Jā, Džeims, — viņa mierinādama teica, — labi..« tūlīt. — Un noskūpstīja vīra pieri. Asara nopilēja uz tās, un, kad viņa to noslaucīja, redzēja Džeimsa acīs pateicības pilnu skatienu. Dziļi satraukta un tagad bez jebkādām cerībām Emīlija nosūtīja Soumsam telegrammu.

Kad Soumss no tumšās, vējainās nakts ienāca plašajā namā, tur valdīja kapa klusums. Vormsona platā seja izskatījās gluži sakritusi; viņš paņēma kažoku sevišķi saudzīgi, teikdams:

— Vai nevēlaties glāzi vīna, ser?

Soumss purināja galvu un jautājoši pacēla uzacis. Vormsona lūpas raustījās.

— Kungs prasa pēc jums, ser. — Un pēkšņi viņš izšņauca degunu. — Es, ser, jau ilgi esmu pie mistera Forsaita, — viņš piebilda, — jau ilgi.

Soumss atstāja Vormsonu, kažoku turot, un devās augšā pa kāpnēm. Šis nams, kurā viņš bija dzimis un audzis, viņam nekad nebija licies tik silts, bagāts un mājīgs kā tagad, kad viņš it kā pēdējā svētceļojumā gāja uz tēva istabu. Šeit gan nevaldīja viņa gaume, taču būtībā šis īsti solīdais iekārtojums atspoguļoja ērtības un labklājības kalngalu. Bet nakts bija tik tumša un vējaina; kaps tik auksts un vientuļš!

Pie durvīm Soumss apstājās. No tām nenāca ne skaņas. Klusu viņš nospieda rokturi un atradās tēva istabā, pirms viņu kāds pamanīja. Gaisma bija aizklāta. Māte un Vinifreda sēdēja gultas viņā pusē; kopēja rosījās šaipus gultas, kur stāvēja tukšs krēsls. «Tas man!» Soumss nosprieda. Kad viņš ienāca dziļāk istabā, māte un māsa piecēlās, bet viņš pamāja ar roku, un viņas atkal apsēdās. Soumss piegāja pie krēsla un palika tur stāvam, tēvā skatīdamies. Džeimss elpoja kā aizslāpdams, acis bija aizvērtas. Un, skatīdamies tēvā, kas bija tik vecs, tik bāls un nespēcīgs, klausīdamies viņa gārdzošajos elpas vilcienos, Soumsā sacēlās kaislīgs, kvēls naids pret dabu, pret nežēlīgo, nepielūdzamo dabu, kura, uzmetusies uz krūtīm šai kaudzītei, ko sauc par cilvēka ķermeni, lēni spieda laukā visu elpu no šīs būtnes, kas viņam bija pati dārgākā pasaulē. Tēvs vairāk nekā jebkurš cits bija dzīvojis prātīgu, mērenu, atturīgu dzīvi, un šī nu bija viņa alga — jāļauj, lai dzīvība no viņa tiktu izspiesta… lēnām, mokoši. Un, pirms Soumss pats apzinājās, ka runā, viņš izsaucās:

— Tā ir nežēlība!

Viņš redzēja māti aizklājam acis un Vinifredu pavēršam galvu uz gultas pusi. Sievietes! Tās ar visu tika daudz labāk galā nekā vīrieši! Viņš tuvojās tēvam vēl soli. Jau trīs dienas Džeimss nebija skūts, un tā lūpas un zodu klāja rugāji, kuri nebija necik baltāki par bālo pieri. Tie vērta seju maigāku, piešķīra tai svešādu izskatu, kas nebija vairs no šīs pasaules. Džeimss atvēra acis. Soumss piegāja gultai gluži cieši klāt un pārliecās pār tēvu. Tā lūpas kustējās.

— Esmu atnācis, tēv.

— Ā … kādi… kādi jaunumi? Man nekad nesaka … — balss aizlūza un jūtu brāzmā Soumsa seja tā raustījās, ka viņš nespēja parunāt. Vai pateikt tēvam?… Jā. Bet ko? Soumss saņēma visus spēkus, valdīja lūpas un teica:

— Labi jaunumi, dārgais, labi… Anetei dēls.

— A-ā! — Tā bija visdīvainākā skaņa, ķēmīga, atvieglojuma pilna, žēla, līksma … kā skaņa, ko izdveš zīdainis, kad dabū, ko grib. Acis aizvērās, un atkal sākās šī gārdzošā elpa. Soumss soli atkāpās un smagi ieslīga krēslā. Nepatiesība, kuru viņš bija teicis, paļaudamies uz viņā dziļi mītošo kaislo pārliecību, ka pēc nāves Džeimss patiesību vairs neuzzinās, vienu brīdi viņam bija laupījusi ikkatru spēju kaut ko just. Viņa roka kaut kam pieskārās. Tā bija tēva kailā kāja. Pēc elpas cīnoties, mirējs to bija izbāzis laukā no segas. Soumss to saņēma savā plaukstā, saņēma šo vēso kāju, kas bija tik viegla, tieva, balta un ļoti vēsa. Kāda nozīme bāzt atpakaļ gultā un apsegt to, kam drīz jākļūst vēl vēsākai! Soumss to gluži mehāniski sildīja savā rokā, klausoties tēva smagajā elpošanā, līdz kamēr atkal atmodās spējas just. Vinifreda klusu iešņukstējās, tūdaļ savaldīdamās; bet māte sēdēja nekustīgi, acis nenolaizdama no Džeimsa. Soumss pamāja kopējai.

— Kur ārsts? — viņš čukstēja.

— Pēc viņa aizsūtīja.

—   Vai tad jūs nekā nevarat darīt, lai atvieglotu elpošanu?

—   Palīdz tikai injekcija, un to viņš nevar ciest. Ārsts teica, kamēr viņš cīnās …

—   Viņš necīnās, — Soumss čukstēja, — viņš lēnām nosmok. Tas ir šausmīgi.

Džeimss nemierīgi sagrozījās, it kā saprazdams, par ko viņi runā. Soumss piecēlās un noliecās pār tēvu. Džeimss nevarīgi pakustināja abas rokas, un Soumss tās satvēra.

— Viņš grib, lai viņu pieceļ sēdus, — kopēja čukstēja.

Soumss tēvu piecēla. Viņam šķita, ka viņš to dara saudzīgi, bet Džeimsa sejai pārslīdēja gandrīz vai dusmu izteiksme. Kopēja uzbužināja spilvenus. Soumss atlaida tēva rokas un pieliecies noskūpstīja tēva pieri. Kad Soumss atkal izslējās, Džeimsa acis vērās dēlā ar tādu skatienu, kurš šķita nākam no viņā vēl mītošās dzīvības dzīļu dzīlēm. «Ar mani beigas, dēls,» tas šķita sakām, «rūpējies par viņām, rūpējies par sevi — visu atstāju tavā ziņā.»

— Jā, jel, jā, — Soumss čukstēja, — jā, jā.

Kopēja aiz Soumsa muguras kaut ko darīja, viņš nezināja, ko, jo tēvs ar vārgu, atvairošu kustību izteica it kā nepatiku par šo iejaukšanos; taču gandrīz vai tūlīt viņa elpa kļuva vieglāka, tad mierīga, viņš gulēja ļoti kluss. Sejas vaibstos izzuda saspringtība, to nomainīja bālums un dīvains rāmums. Acu plakstiņi ietrīsējās, norima, visa seja norima mierā. Vienīgi pēc tikko samanāmām lūpu kustībām varēja nojaust, ka Džeimss elpo. Soumss atslīga atpakaļ krēslā un sāka no jauna glāstīt tēva kāju. Viņš dzirdēja kopēju pie kamīna klusu raudam. Dīvaini, ka tieši viņa, svešiniece, bija vienīgā no klātesošajiem, kas raudāja! Soumss dzirdēja liesmas kamīnā klusi šaudāmies un plivināmies. Mūžīgajā mierā nu aiziet vēl viens Forsaits — viņi bija apbrīnojami!… Apbrīnojami, kā viņš to spēja izturēt! Māte un Vinifreda bija pieliekušās un vēroja Džeimsa lūpas. Bet Soumss, sāniski pārliecies pār tā kājām, sildīja rokā abas; tās viņu nomierināja, kaut gan kļuva vēsākas un vēsākas. Pēkšņi Soumss satrūkās: šausmīga skaņa, tāda skaņa, kādu viņš nekad mūžā nebija dzirdējis, izlauzās pār tēva lūpām, it kā ar garu vaidu lūztu pārmocīta sirds. Kas tā bija par stipru sirdi, kas izdvesa šādas ardievas! Tā beidza pukstēt. Soumss paskatījās tēvam sejā. Ne kustības, ne elpas! Miris! Viņš noskūpstīja pieri, apgriezās un izgāja no istabas. Uzskrēja augšā guļamtelpā, savā vecajā guļamtelpā, kura vēl aizvien atradās viņa rīcībā, iekrita gultā, iespieda seju spilvenā, lai apslāpētu elsas, kuras lauzās uz āru …

Brītiņu vēlāk viņš nokāpa lejā un iegāja tēva istabā. Džeimss gulēja viens, apbrīnojami mierīgs, atpestīts no mokām un bailēm, un par tā izvārgušo seju klājās sirma vecuma svinīgums, cēlais svinīgums, kāds piemīt senlaicīgām monētām.

Soumss klusi skatījās uz tēva seju, uz uguni kamīnā, uz visu telpu, kuras logi bija plaši atvērti Londonas naktij.

—   Ardievu! — viņš čukstēja un izgāja laukā.

XIV PIEDER VIŅAM

Tovakar un visu nākamo dienu Soumsam bija daudz kas kārtojams. Brokastu laikā viņš saņēma telegrammu, kura viņu nomierināja par Anetes stāvokli, un tikai ar pēdējo vilcienu viņš paspēja aizbraukt uz Redingu — ar mātes skūpstu uz pieres un viņas atvadu vārdiem ausīs:

— Nezinu, ko es būtu iesākusi bez tevis, mīļo zēn.

Savās mājās Soumss nonāca ap pusnakti. Laiks bija mainījies, kļuvis atkal silts, — it kā, paveicis savu darbu un aizsūtījis vienu Forsaitu mūžīgā dusā, nu varētu atpūsties. Otra, ap pusdienas laiku saņemtā telegramma bija apstiprinājusi ziņu, ka Anetei klājas labi, un Soumss tagad gāja nevis namā, bet devās cauri mēnesnīcas apspīdētajam dārzam uz savu jahtu. Tajā varēja gluži labi pārgulēt. Līdz nāvei noguris viņš ar visu kažoku apgūlās uz dīvāna un iemiga. Pamodās drīz pēc rītausmas un izgāja uz klāja. Tur viņš stāvēja, pret reliņiem atspiedies, un vērās rietumos, kur upe, platā lokā tecēdama, pagriezās aiz mežiem. Dīvainā kārtā Soumss uztvēra dabas skaistumu tāpat kā viņa senči fermeri, tikai, bez šaubām, asāk un dziļāk, pateicoties saviem pētījumiem ainavu glezniecībā, un jutās kaut kā neapmierināts, ja skaistuma nebija. Bet dienmijas puskrēslai piemīt spēks rosinoši ietekmēt visprozaiskāko iztēli, un Soumss jutās aizgrābts. Šī pasaule, kas bālajā, vēsajā apgaismojumā acīm tagad atklājās uz upes, bija cita nekā tā, kuru viņš pazina; šī bija pasaule, kurā cilvēks vēl nebija ienācis, — nereāla pasaule, līdzīga svešam, pēkšņi atklātam krastam. Tās krāsas nebija parastās, tai gandrīz vispār trūka krāsu; šīs pasaules kontūras iznira miglainas, bet noteiktas; tās klusums bija pārsteidzošs, un smaržas tai nebija. Kāpēc tā viņu saviļņoja, Soumss nezināja, ja tas nebija tāpēc, ka viņš tajā jutās tik bezgala vientuļš, brīvs no visām radniecības saitēm un no visas mantības. Varbūt tēvs iegājis šādā pasaulē, kaut gan tā tik līdzīgi tai, kuru atstājis. Un Soumss meklēja glābiņu no tās, gudrodams, kā gan mākslinieks to būtu attēlojis. Balti pelēcīgais ūdens blāvoja kā… kā zivīm vēders! Vai tas maz iespējams, ka visa šī pasaule, kurā viņš lūkojās, bija privātīpašums, izņemot ūdeni, — un pat tas tika izmantots! Nebija ne koka, ne krūma, ne zāles stiebriņa, ne putna, ne dzīvnieka, pat ne zivs, kas kādam nepiederētu. Bet kādreiz šeit bija mūžamežs un purvs, un ūdens, un teiksmaini dzīvnieki klejoja apkārt un savā starpā plosījās, un nebija cilvēku, kuri tos pazītu un dotu tiem vārdus; savvaļas krāšņums zēla tur, kur līdz pat pašai upei auga šie staltie, rūpīgi dēstītie meži un purvu miglā līgojās niedres pretējā krastā, kur tagad zaļo pļavas. Jā! Cilvēki sev bija pakļāvuši šo pasauli, sarakuši kupicas, apzīmējuši ar nosaukumiem un tad nolikuši glabāšanā advokātu kantoros. Un labi darīts!

Bet dažkārt, tā kā pašreiz, pagātnes rēgs uzrodas, lai vajātu un nomāktu katru cilvēku, kuram gadās būt nomodā, un čukstus atgādinātu viņam:

— No manas nevienam nepiederošās vientulības jūs esat nākuši, un turp jūs visi reiz atgriezīsieties.

Un Soumss, izjuzdams saltumu un baisumu, ko dvesa šī pasaule — viņam tik jauna un reizē tik veca, šī nevienam nepiederošā pasaule, kas ciemojās tur, kur kādreiz bija valdījusi, — devās lejā kajītē un uz spirta lampiņas uzvārīja sev tēju. Padzēris viņš paņēma rakstāmpiederumus un uzmeta divus sludinājumus:

Šā mēneša 20. datumā savā namā Pārkleinā deviņdesmit pirmajā dzīvības gadā šķīrās no mums Džeimss Forsaits. Apbedīšana — šī mēneša 24. datumā pulksten 12.00 Haigeitas kapsētā. Pavadītājus lūdz ierasties bez ziediem.

Šā mēneša 20. datumā Meiplderhemas «Paspārnē» Soumsa Forsaita sievai Anetei piedzima meita.

Bet zem tā viņš uz dzēšlapas uzskribelēja vārdu «dēls».

Pulkstenis rādīja astoņi, kad Soumss ikdienišķās pasaules rudens dienā nāca mājās. Krūmi upes pretējā krastā no pienbaltās miglas līda laukā kupli un krāšņi; dūmi zilgmodami stāvus kāpa gaisā; un piesaulē, spalvas tīrīdami, dūdoja viņa baloži.

Soumss uzzagās augšā ģērbistabā, nomazgājās vannā, noskuvās, uzvilka tīru veļu un tumšu uzvalku.

Madame Lamota pašlaik sēdās pie brokastu galda, kad viņš nonāca lejā. Viņa paskatījās uz Soumsa apģērbu un teica:

— Nesakiet neko! — un paspieda viņam roku.

— Anetei klājas gluži labi. Bet ārsts saka, viņai nekad vairs nevarēšot būt bērnu. Vai jūs to zinājāt?

Soumss pamāja ar galvu.

—   Žēl gan.Mais la petite est adoiable. Du cafй?[34] Soumss aizbēga no madame Lamotas cik ātri vien varēdams. Viņa to kaitināja — solīda, lietišķa, kustīga, skaidru prātu — francūziete. Viņš nevarēja ciest, kā tā stiepa patskaņus, kā veldama izrunāja «r». Viņam derdzās veids, kādā sievasmāte uz viņu bija noskatījusies, it kā viņš būtu vainojams, ka Anete viņam nekad nevarēs dzemdēt dēlu! Viņš… vainojams! Soumsam pat bija pretīga lētā sajūsma, ar kādu madame Lamota apveltīja viņa meitu, kuru viņš vēl nebija redzējis.

Dīvaini, cik ļoti Soumss izvairījās redzēt sievu un bērnu.

Liktos gan, ka viņam tūdaļ pirmajā mirklī vajadzētu steigties augšā. Taču tieši pretēji, viņš — šis izvēlīgais privātīpašnieks gandrīz vai fiziski kautrējās to darīt. Soumss baidījās no tā, ko Anete domā par viņu, viņas lielo moku vaininieku, baidījās bērna izskata, baidījās parādīt savu vilšanos par tagadni un nākotni.

Veselu stundu Soumss pavadīja, šurpu turpu staigājot pa viesistabu, līdz kamēr sadūšojās doties augšup un pieklauvēt pie Anetes durvīm.

Durvis atvēra madame Lamota.

—   A! Beidzot jūs atnācāt! Elle vous attend ! [35] Sievasmāte palaida Soumsu garām, un viņš gāja iekšā klusiem soļiem, cieši sakostiem zobiem, nedroši skatīdamies.

Anete gulēja gultā ļoti bāla un ļoti daiļa. Bērns bija kaut kur noslēpts; Soumss to nekur neredzēja. Viņš piegāja pie gultas un pēkšņā jūtu uzplūdumā pieliecās un noskūpstīja Aneti uz pieres.

— Tātad atnāci gan, Soums, — viņa teica, tagad man nemaz vairs neklājas tik slikti. Bet es pārcietu šausmīgas mokas, šausmīgas. Priecājos, ka man vairs nevarēs būt bērnu. Ai! Kā es mocījos!

Soumss stāvēja klusēdams, glāstīdams Anetes roku; viņš neparko nevarēja izdabūt nevienu pašu mīļu, līdzjūtīgu vārdu. Viņam iešāvās prātā: «Angliete to nebūtu teikusi!» Šajā mirklī Soumss noteikti apzinājās, ka viņš nekļūs sievai garīgi tuvāks, nedz arī tā kļūs tuvāka viņam. Viņš Aneti bija pievācis — tas arī bija viss! Un pēkšņi viņš atcerējās Džoliona vārdus: «Es domāju, jūs priecāsieties, ka varat izvilkt galvu no cilpas.» Jā, ārā viņš to bija dabūjis! Vai tagad to atkal bija iebāzis?

— Nu jāraugās, lai tu dūšīgi ēstu, — Soumss teica, — tad tu drīz atgūsi spēkus.

— Vai negribi redzēt bērnu, Soums? Tas guļ.

— Protams, — Soumss teica, — pat ļoti. Apiedams ap kājgalu, viņš piegāja pie gultas otriem sāniem un palika tur stāvam skatoties. Ko viņš tur ieraudzīja, pirmajā mirklī bija tas, ko viņš bija gaidījis — bērns. Bet, kamēr viņš skatījās un bērns elpoja un tā sīkie vaibsti miegā viegli kustējās, tas šķita iegūstam savu individuālo izskatu, kļūstam līdzīgs glezniņai, ko atkal varēs pazīt; nebija nekā atbaidoša, bērns Soumsam dīvaini aizkustinošā veidā atgādināja pumpuriņu. Tam bija tumši matiņi. Soumss pieskārās tiem ar pirkstu, viņš gribēja redzēt acis. Plaksti atvērās, acis bija tumšas, bet, vai zilas vai brūnas, to Soumss nevarēja pateikt. Bērns mazliet pamirkšķināja plakstus, nekustīgais skatiens šķita nākam no miega dzīlēm. Un pēkšņi Soumsa sirdī ielija dīvains siltums, tāda kā pacilātība.

—   Mapetite fleur ! [36] — maigi teica anete.

— Flēra, — Soumss atkārtoja, — Flēra! Tā mēs meitiņu sauksim.

Soumsā uzviļņoja triumfs un jaunatgūtā privātīpašnieka apziņa. Nudien! Šī… šī mazā būtne pieder viņam.

ATMODA

Caur plašo virsgaismas logu Robinhilas vestibilā jūlija pēcpusdienas saules stari krita tieši uz laukumiņu, kur platās kāpnes veidoja pagriezienu, un tur spožajā gaismā stāvēja mazais Džons Forsaits zilā audekla uzvalciņā. Mati viņam mirdzēja un tāpat arī acis zem sarauktās pierītes, jo šajā brīdī viņš nopietni pārdomāja, kā nokļūt lejā vēl šo pēdējo no daudzajām neskaitāmajām reizēm, pirms mašīna pārvedīs mājās tēvu un māti.

Varbūt lēkt pār četriem pakāpieniem uzreiz un apakšā pār pieciem? Vecs numurs! Nobraukt pa margām? Bet kā? Jāteniski, ar kājām pa priekšu? Nemaz neder! Nošļūkt sāniski uz vēdera? Blēņas! Varbūt sēdus, ar katru roku savā pusē turoties? Aizliegts! Vai jāteniski — ar galvu pa priekšu, šo veidu neviens, izņemot viņu pašu, vēl nezina? Tāds, lūk, bija iemesls, kāpēc mazais Džons sarauca savu saules apspīdēto pierīti..»

Vientiesīgās dvēseles, kas jau toreiz, 1909. gada vasarā, mēģināja vienkāršot angļu valodu, protams, nekā nezināja par mazā Džona esamību, citādi tie viņu būtu izsludinājuši par savu mācekli. Bet cilvēkbērns šajā dzīvē savā vientiesībā varēja aiziet par tālu, jo viņa īstais vārds bija Džolions, un viņa dzīvais tēvs un mirušais pusbrālis sev jau bija pievākuši šī vārda vecos saīsinājumus: Džo un Džolijs. Mazais Džons[37] patiesību sakot, bija darījis, ko mācējis, lai pakļautos vispār pieņemtajiem likumiem un rakstījis sākumā savu vārdu ar burtu «h», līdz kamēr tēvs viņam paskaidroja neatvairāmo nepieciešamību, un viņš to rakstīja bez «h».

Šim tēvam tad nu arī līdz šim brīdim piederēja mazā Džona sirsniņas tā daļiņa, ko pāri bija atstājuši zirgu puisis Bobs, kas spēlēja ermoņikas, un aukle «Da», kura svētdienās valkāja violetu kleitu un saucās Spreginsa privātā dzīvē, kāda retajos vaļas brīžos mēdz būt pat mājkalpotājiem. Māte mazajam Džonam šķita parādāmies tikai it kā sapņos, patīkami smaržojoša un glāstīdama viņa brūni zeltainos matus. Kad viņš reiz bērnu istabā pret kamīna aizsargu pārsita galvu, māte tūdaļ parādījās, lai plūstin noplūstu ar viņa asinīm; un, kad viņam rādījās nelabs sapnis, māte mēdza apsēsties uz viņa gultas malas un pieglaust viņa galvu sev pie kakla. Māte bija brīnišķa, bet kaut kādi tāla, tāpēc, ka «Da» bija tik ļoti tuva, un vīrieša sirdī reti kad vienlaikus atradīsies vieta vairāk nekā vienai sievietei. Ar tēvu, protams, Džonu saistīja īpaša draudzība, jo mazais Džons arī vēlējās kļūt par gleznotāju, kad izaugs liels, tikai ar mazu starpību — tēvs gleznoja gleznas, bet viņš gribēja, apsējis netīri baltu priekšautu, kurš patīkami smaržo pēc krāsas, stāvēt uz dēļa, kas novietots starp divām virvju kāpnēm, un krāsot sienas un griestus. Tēvs mazo Džonu ņēma arī līdzi izjādēs pa Ricmondas parku, un puisēns jāja uz sava ponija «Pelēča», kas tā bija iesaukts pelēkās spalvas dēļ.

Mazais Džons bija piedzimis ar «sudraba karoti mutē» [38] , kura bija diezgan glīti veidota un liela. Viņš nekad nebija dzirdējis tēvu vai māti runājam dusmīgā balsī, ne savā starpā, ne ar viņu, nedz arī ar citiem. Zirgu puisis Bobs, virtuvene, Džeina, Bella un pārējie mājas kalpotāji, pat «Da», kura bija vienīgā, kas viņam neļāva pilnu vaļu, runāja īpašā tonī, kad teica kaut ko viņam. Tāpēc puisēns domāja, ka pasaule ir vieta, kur valda izsmalcināta pieklājība un mūžīga brīvība.

Kā jau 1901. gadā dzimis bērns, Džons sāka apzināti domāt ap to laiku, kad viņa dzimtene, tikko pārcietusi drudža lēkmi — būru karu, — gatavojās liberālu laikmeta atdzimšanai 1906. gadā. Tad bērnu ierobežošana bija nepopulāra, vecākus spārnoja pārspīlēts uzskats, kat atvasēm jāsagādā patīkama dzīve. Viņi salauza rīkstes, žēloja bērnus un priekšlaikus sajūsminājās par gaidāmiem rezultātiem. Vēl vairāk, izraudzīdamies par tēvu draudzīgas dabas piecdesmit divus gadus vecu vīrieti, kurš jau bija pazaudējis vienīgo dēlu, un par māti trīsdesmit astoņus gadus vecu sievieti, kurai viņš bija pirmais un vienīgais bērns, mazais Džons bija rīkojies visai gudri un saprātīgi. Kas puišeli pasargāja kļūt par kaut ko vidēju starp klēpja sunīti un izlaistu lutekli, tā bija tēva neierobežotā mīla pret māti, ko tas dievināja, jo pat mazais Džons redzēja, ka tā nav tikai viņa māte un ka viņš tēva sirdī spēlē otro vijoli.

Kādu vijoli viņš spēlē mātes sirdī, to mazais Džons vēl nezināja. «Krustmāmiņa» Džūna, viņa pusmāsa (taču jau tik veca, ka no māsas gadiem sen izaugusi), viņu, protams, mīlēja, taču tā bija pārlieku strauja. Arī viņa mīļotajai «Da» piemita kaut kas spartisks. Ūdens mazā Džona vannā arvien bija vēss, viņa ceļgali — kaili; viņu nekad nepamudināja sevi žēlot. Un gari un plaši apspriestajā jautājumā attieksmē uz audzināšanu mazais Džons pilnīgi pieslējās tiem, kuri aizstāvēja teoriju, ka bērniem nekā nevajagot uzspiest. Viņam gluži labi patika Mademoiselle, kura ik rītus nāca, lai viņam mācītu divas stundas savu valodu līdz ar vēsturi, ģeogrāfiju un rēķināšanu. Nepatīkamas nebija arī klavierspēles stundas pie māmiņas, jo viņa mācēja puisēnu vilināt no melodijas uz melodiju, nekad neliekot viņam iemācīties spēlēt tādu gabalu, kas nesagādātu prieku; tāpēc viņš ar neatslābstošu aizrautību centās desmit neveiklus īkšķīšus pārvērst par astoņiem veikliem pirkstiņiem. Tēva vadībā Džons iemācījās zīmēt laimes cūciņas un citus dzīvnieciņus. Viņš nebija nekāds sevišķi labi audzināts puisēns. Taču, visā visumā, mutītē ieliktā sudraba karote viņu nebija samaitājusi, kaut gan «Da» dažkārt izmeta, ka saskare ar citiem bērniem «nāktu viņam tikai par labu».

Tāpēc mazais Džons jutās dziļi vīlies, kad «Da» viņu, jau gandrīz septiņus gadus vecu, kādu dienu nolika uz muguras un turēja ciet par to, ka viņš gribēja darīt kaut ko tādu, kam viņa nepiekrita. Šī pirmā forsaitiskās brīvības ierobežošana puišeli gandrīz satracināja. Šā stāvokļa neizsakāmajā nevarībā un neziņā, vai tas vispār jebkad arī beigsies, slēpās kaut kas drausmīgs. Ja nu «Da» viņam nekad vairs neļaus piecelties? Pilnā balsī brēkdams, viņš cieta šīs mokas veselas piecdesmit sekundes. Turklāt sāpīgāk par visu Džons izjuta to, ka auklei bija vajadzīgs viss šis laiks, lai aptvertu, kādas bailes viņš pārdzīvo. Šādi mazais Džons drausmīgā veidā atklāja, cik maz cilvēki spēj iejusties cits citā! Kad puisēnam ļāva piecelties, viņš bija pārliecināts, ka «Da» pastrādājusi kaut ko drausmīgu. Un, kaut arī viņš negribēja to apsūdzēt, viņam aiz bailēm, ka tas neatkārtojas, tomēr vajadzēja uzmeklēt māti un teikt:

— Māmulīt, neļauj, ka «Da» mani atkal nogāž uz muguras un tur ciet.

Māte, pašreiz tieši pacēlusi rokas virs galvas un turēdama tajās divas matu pīnes — «couleur de feuille morte», ko mazais Džons vēl nemācēja izteikt, — pavērās puisēnā savām brūnajām acīm, kas šķita it kā no viņa brūnās jaciņas izgriezti samta gabaliņi, un teica:

— Nē, puisīt, neļaušu.

Un, tā kā māte mazā Džona izpratnē bija kaut kas līdzīgs dievībai, viņš nomierinājās, vēl jo sevišķi tāpēc, ka brokastu laikā, zem ēdamgalda tupēdams un gaidīdams, vai nevarēs izkaulēt kādu sēnīti, dzirdēja māti tētim sakām:

— Vai tu to pateiksi «Da», vai lai es pati to daru? Viņa tik ļoti mīl Džonu.

Un tēvs atbildēja:

— Jā, taču tas viņai nav jāparāda šādi. Es ļoti labi zinu, kā cilvēks jūtas, ja to nogāž uz muguras un tur ciet. To neviens Forsaits ne mirkli nespēj izturēt.

Sapratis, ka vecāki nezina, ka viņš palīdis zem galda, Džonu pārņēma viņam gluži jauna apmulsuma sajūta, un viņš palika, kur bija, mocīdamies kārē pēc sēnītēm.

Līdz ar to viņš pirmo reizi mūžā bija ieniris dzīves tumšajās dzelmēs. Pēc šī gadījuma viņš nekā sevišķa vairs neatklāja, līdz kādu dienu, aizgājis uz kūti nodzerties svaigu pienu, tiklīdz Gerits beigs slaukt, ieraudzīja Raibaļas telīti guļam beigtu. Neremdināmās sāpēs Džons uztrauktā Gerita pavadībā devās meklēt savu «Da», bet pēkšņi, apjēgdams, ka «Da» nebija īstais cilvēks, kas viņam vajadzīgs, steidzās tālāk meklēt tēvu un ieskrēja mātes apkampienos.

— Raibaļas teliņš nomiris! Māmulīt! Māmulīt! Tas guļ tik rāms!

Mātes apkampiens un viņas vārdi:

— Jā, mīlulīt, neraudi, neraudi! — nomierināja viņa elsas.

Bet, ja varēja nomirt Raibaļas teliņš, tad varēja nomirt viss kas — ne tikvien bitītes, mušas, vaboles un cāļi — un arī gulēt tikpat rāmi! Tas bija drausmīgi… bet drīz aizmirsts!

Nākamais atgadījums bija tāds, ka mazais Džons uzsēdās virsū kamenei. Tā bija ar sāpēm saistīta pieredze, ko māte saprata daudz labāk nekā «Da». Pēc tam viņš neko svarīgu vairs nepiedzīvoja līdz pat gadu mijai, kad viņš pēc ārkārtīgi nogurdinošas dienas dabūja izbaudīt slimību, kas izpaudās sīkos izsitumos, gultā gulēšanā, medus ēšanā un daudzu mandarīnu notiesāšanā. Tieši ap to laiku viņam sāka atplaukt pasaule. Par šo atplaukšanu Džonam vajadzēja pateikties «krustmātei» Džūnai, jo, tiklīdz puisēns kļuva par mazu «nelaimes putnēnu», tā viņa tūdaļ atsteidzās no Londonas, atvezdama līdzi grāmatas, kuras kādreiz bija ietekmējušas viņas pašas kaujiniecisko, slavenajā 1869. gadā dzimušo garu. Šīs vecās un daudzkrāsainās grāmatas bija pārpilnas visšaušalīgāko notikumu. Tās Džūna lasīja Džonam priekšā, līdz kamēr viņam pašam ļāva lasīt; tad māsa drāzās atkal atpakaļ uz Londonu un atstāja zēnam veselu kaudzi grāmatu. Tās sakāpināja puisēna iztēles spējas tik ļoti, ka viņš ne par ko citu vairs nedomāja un nesapņoja kā tikai par jūras kadetiem un arābu tirgotāju kuģiem, jūras laupītājiem, plostiem, sandalkoka uzpircējiem, dzelzs rumakiem, haizivīm, kaujām, tatāriem, indiāņiem, gaisa baloniem, ziemeļpoliem un citiem neparastiem brīnumiem. Tajā pašā mirklī, kad viņam atļāva piecelties, Džons ņēmās uztakelēt gultu par kuģi ar priekš un pakaļgalu un, nokāpis no tā mazā vanniņā, pāri zaļajai grīdsegas jūrai devās prom uz klints radzi, kurā uzrāpās pa sarkankoka kumodes atvilktņu rokturiem, lai ar ūdens glāzi, ko turēja pie acs, lūkotos apvārsnī, vai nesaskatīs viņam glābiņu nesošās buras. Katru dienu mazais Džons cēla sev plostu no dvieļu turekļa, tējas paplātes un spilveniem. Plūmju ievārījuma sula, ko puisēns sakrāja un iepildīja tukšā zāļu pudelītē, kļuva par rumu, ar kuru viņš apgādāja savu plostu, gluži tāpat kā ar pemikana krājumiem, kurus radīja, savākdams mazus cāļa gaļas kumosiņus, ko pie kamīna uguns izkaltēja; citronu sulu pret skorbutu viņš ieguva no mandarīnu mizas un mazliet aiztaupītas suliņas. Kādu rītu Džons no visām savām gultas drēbēm, izņemot pagalvja polsteri, izveidoja ziemeļpolu un sasniedza to savā tāšu kanu laiviņā (kas privātā dzīvē bija kamīna aizsargs) pēc nikna cīniņaar ledus lāci, kas bija uzrīkots no «Da» naktskreklā sabāztajiem četriem ķegļiem un pagalvja polstera. Pēc šī gadījuma tēvs, cenzdamies apvaldīt dēla iztēli, atnesa viņam «Aivenho», «Bruņinieku Bevisu», grāmatu par «Karali Arturu» un «Toma Brauna skolas gadi *». Džons izlasīja pirmo grāmatu, un trīs dienas no vietas cēla, aizstāvēja un sagrāva Frondebefa pili, skaļi kliegdams: «en avant de brasy![39] » — un tamlīdzīgus saucienus, tēlojot šī darba visus varoņus, izņemot Rebeku un Rovenu. Izlasījis grāmatu par karali Arturu, viņš pārvērtās gandrīz vai pilnīgi par seru Lamoraku de Galisu, jo, kaut arī šis bruņinieks ne ar ko sevišķu neizcēlās, tā vārds mazajam Džonam patika labāk nekā visu citu bruņinieku vārdi; apbruņojies ar garu bambuka pīķi, jāja uz sava šūpuļzirga, līdz nodzina to galīgi. Beviss viņam likās neinteresants, turklāt šai spēlē vajadzēja meža undzīvnieku, kuru viņa istabā nebija, izņemot abus kaķus — Fici unMuri Forsaitus, kuri neļāva ar sevi jokot. Lai saprastu Tomu Braunu, Džons vēl bija par jaunu. Mājās visi atviegloti uzelpoja, kad viņam pēc ceturtās nedēļas tika atļauts iet lejā un ārā.

Plauka marta mēnesis, un koki ļoti atgādināja kuģu mastus, un tas bija brīnišķīgs pavasaris mazajam Džonam, toties smags pārbaudījums viņa ceļgaliem, drēbēm un «Da» pacietībai, jo tai vajadzēja mazgāt un pielabot viņa drēbes. Tēvs un māte pa savas istabas logiem redzēja Džonu katru rītu tūliņ pēc brokastīm iznākam laukā pa kabineta durvīm un, šķērsojot terasi, dodamies tālāk un uzrāpjamies vecajā ozolā; seja puisēnam pauda apņēmību, un gaišie mati vizēja. Mazais Džons savas dienas gaitas uzsāka šādi tāpēc, ka pirms mācību stundām nebija laika aiziet kaut kur projām. Vecā ozola daudzveidība nekad neapnika; tam bija grotmasts, fokmasts, bramštenga, un Džons arvien varēja nolaisties lejā pa fallēm — citkārt šūpoju virvēm. Ap vienpadsmitiem, beidzis mācības, viņš mēdza aiziet uz virtuvi pēc plānas šķēlītes siera, pāris biskvītiem un divām žāvētām plūmēm — pietiekama provianta braucienam mazā laiviņā, — lai apēstu to izdomātā vajadzības brīdī; apbruņojies līdz zobiem ar šauteni, pistolēm un zobenu, visā nopietnībā devās dienas gaitās, pa ceļam izcīnot kaujas ar neskaitāmiem vergu tirgotājiem, indiāņiem, jūras laupītājiem, leopardiem un lāčiem. Šajā dienas laikā puišeli reti kad redzēja citādu, kā turot zobos līku dūci (kā Diks Nidhems) un bieži sprāgstošu pistonu trokšņu pavadītu. Ar savu mazo šauteni viņš apšaudīja dārzniekus, un daudz bija to, kas, dzeltenu zirņu trāpīti, krita. Viņš dzīvoja ļoti vardarbīgu dzīvi.

— Ar Džonu tīrās briesmas, — tēvs kādu dienu teica mātei, zem vecā ozola sēdēdams, — tā vien liekas, ka viņš būs jūrnieks vai kaut kas gluži neiespējams. Vai esi viņā manījusi jeb kādu skaistuma izjūtas pazīmi?

— Nē, ne vismazāko.

— Viņš vēl, paldies dievam, neaizraujas ar stūrēm un mašīnām. Tās es ciest nevaru. Bet man gribētos, kaut viņš vairāk interesētos par dabu.

—   Puisītim, Džolion, ir bagāta iztēle.

—   Jā, uz varmācībām. Vai tad viņš kādu tagad mīl?

— Nē, tikai visus. Nav pasaulē mīlīgāka vai jaukāka bērna par Džonu.

— Tavs dēls, Irēna.

Šai mirklī abus ar diviem zirņiem nošāva Džons, kas, zaram pieplacis, gulēja ozolā augstu virs viņu galvām, bet šīs sarunas atsevišķie vārdi pamatīgi iespiedās viņa mazajā sirsniņā. Mīlīgs, jauks, bagāta iztēle, varmācības!

Pamatīgi ap šo laiku bija salapojuši arī koki, un tuvojās mazā Džona dzimšanas diena, kas atkārtojās katru gadu divpadsmitajā maijā un allažiņ palika atmiņā ar iemīļotajām pusdienām — teļa frikasē, sēnēm, mandeļu cepumiem un ingveralu.

Taču laika posmā starp viņa astoto dzimšanas dienu un attiecīgo pēcpusdienu, kad mazais Džons, jūlija saules apspīdēts, stāvēja kāpņu pagriezienā, bija noticis šis tas ļoti svarīgs.

«Da», kurai vai nu bija apnicis mazgāt Džona ceļgalus, vai arī tajā bija pamodušās tās mistiskās jūtas, kuras pat auklēm liek pamest savus auklējamos, tieši nākamajā dienā pēc viņa šūpuļsvētkiem, asarām plūstot, pameta Robinhilu, lai apprecētos — še tev nu bija! — ar svešu vīrieti. Mazais Džons, no kura to slēpa, veselu pēcpusdienu nevarēja nomierināties. Nevajadzēja gan to no viņa slēpt! Divas lielas kārbas alvas zaldātiņu un lielgabalu, grāmata «Jaunie taurētāji», kas atradās citu dzimšanas dienas dāvanu vidū, kopā ar lielajām bēdām radīja viņā zināmu pārvērtību, un viņš vairs nemeklēja piedzīvojumus, lai riskētu ar savu dzīvību, bet sāka nodoties paša izgudrotām rotaļām, kur riskēja ar neskaitāmu alvas zaldātiņu, marmora bumbiņu, akmentiņu un pupu dzīvību. Šo «lielgabalu gaļu» mazais Džons attiecīgi sagrupēja un pārmaiņus izcīnīja gan Napoleona karu Spānijā, gan Septiņgadu karu, gan Trīsdesmit gadu karu un vēl citus, par kuriem nesen bija lasījis lielajā «Eiropas vēstures enciklopēdijā», kas kādreiz piederēja vectēvam. Puisēns tos grozīja pēc savas personiskās patikas un karojot aizņēma visu bērnistabas grīdu tā, ka neviens nevarēja ienākt, jo bija jābaidās iztraucēt Zviedrijas karali Gustavu Ādolfu vai uzmīt virsū kādam no austriešu karapulkiem. Mazajam Džonam patika vārda «austrieši» skaņa, un tāpēc viņš tiem pieķērās ar sirdi un dvēseli un, pārliecinājies, ka gaužām maz bija to kauju, kurās tiem veicies, centās savās rotaļās pats izgudrot tiem uzvaras. Viņa iemīļotākie karavadoņi izrādījās princis Eižens, erchercogs Kārlis un Vallenšteins; turpretim Tilliju un Maku (Džons dzirdēja tēvu tos reiz nosaucam par «operešu varoņiem»; ko gan tas varētu nozīmēt?) diez ko cienīt nevarēja, lai gan arī tie bija austrieši. Vārda daiļskanības dēļ viņam patika arī Tirens.

Šīs attīstības fāze, kas sagādāja rūpes mazā Džona vecākiem, jo vedināja viņu rotaļāties istabā, kad vajadzētu būt ārā, turpinājās visu maija un pusi jūnija mēnesi, līdz tēvs tai darīja galu, atnesot puisēnam «Tomu Soijeru» un «Haklberiju Finu».

Kad mazais Džons lasīja šīs grāmatas, viņā notika kāda pārmaiņa un viņš atkal devās laukā svaigā gaisā un aizrautīgi meklēja upi. Tā kā Robinhilas robežās tādas nebija, Džonam par upi vajadzēja pārvērst dīķīti, kurā, par laimi, bija ūdens lilijas, spāres, odi, meldri un trīs mazi vītoli. Kad tēvs un Gerits bija pārliecinājušies, ka dīķis nekur nav dziļāks par divām pēdām un dibens nav staigns, mazajam Džonam atļāva pa to braukāt mazā, saliekamā kanu laiviņā, kurā viņš stundām ilgi īrās vai gulēja, garšļaukus izstiepies, slēpdamies no indiāņa Džo un citu ienaidnieku skatieniem. Dīķa malā puisēns sev uzcēla no vecām skārda biskvītu kastēm apmēram četras kvadrātpēdas plašu vigvamu, noklājis jumtu ar zariem. Tajā viņš dedzināja mazus ugunskurus un cepa uz tiem putniņus, kurus nebija nošāvis ar savu šauteni, klejodams pa birztalu un laukiem, un zivis, ko nebija sazvejojis dīķī, jo to tur nemaz nebija.

Šīs nodarbības aizņēma jūnija mēneša otro pusi un visu jūliju, kad tēvs ar māti bija Īrijā. Šīs piecas nedēļas, kamēr pieturējās vasara, viņš pavadīja ar šauteni vigvamā un kanu laiviņā uz ūdens, dzīvodams vientuļi savā «pa jokam» pasaulē, un, lai arī kā mazā Džona nodarbinātais bērna prāts necenstos neievērot dabas skaistumu, tas viņu tomēr laiku pa laikam kādu mirklīti valdzināja, gan atlidojot pie viņa ar spāres spārniem, gan iemirdzoties ūdens lilijās vai atklājoties skatienam debess zilgmē, kad viņš, uz muguras atmeties, gulēja savā slēpnī.

Pie krustmāmiņas Džūnas, kuras gādībā Džons bija atstāts, pašreiz atradās viens «pieaugušais», kam bija klepus un liela māla pika, ko tas izveidoja par seju; tāpēc Džūna reti nāca uz dīķi paraudzīties, ko puisēns tur dara. Taču vienreiz viņa atveda līdzi vēl divus citus «pieaugušos». Mazais Džons, kas ar tēva ūdens krāsām bija izraibinājis savu kailo ķermenīti koši zilām un dzeltenām strīpām un matos iespraudis pāris pīļu spalvu, redzēja viņus tuvojamies un paslēpās aiz vītoliem. Kā viņš jau paredzēja, tie tūdaļ devās uz viņa vigvamu un nometās tur uz ceļiem, lai paskatītos iekšā, tā, ka viņam radās izdevība ar asins stindzinošu kliedzienu gandrīz it kā pa īstam noskalpēt «krustmāmiņu» Džūnu un to otro «pieaugušo» sievieti, pirms tās paguva viņu nomutēt. Abi «pieaugušie» saucās «krustmāmiņa» Holija un «tēvocis» Vals, kam bija brūna seja un kas mazliet kliboja un smējās kā traks par indiāni. «Krustmāmiņa» Holija, kura, likās, arī bija māsa, Džonam iepatikās, bet šo pašu pēcpusdienu abi pieaugušie aizbrauca, un viņš tos vairs neredzēja.

Trīs dienas pirms tēva un mātes atgriešanās lielā steigā aizbrauca arī krustmāte Džūna, paņemot līdzi klepojošo «pieaugušo» ar visu viņa māla piku, un Mademoiselle teica:

— Nabadziņš, viņš bija ļoti-ī slims. Es tev, Džon, aizliedzu iet viņa istabā.

Mazais Džons, kurš reti kad darīja kaut ko tikai tāpēc, ka viņam to aizliedza, atturējās un negāja aizliegtajā istabā, kaut arī garlaikojās un jutās vientuļš. Taisnību sakot, dzīve uz dīķa bija garām un mazā Džona sirds pārpilna nemiera un ilgu pēc kaut kā — ne pēc kokiem, ne šautenes, — bet pēc kaut kā maiga. Abas divas pēdējās dienas šķita kā mēneši, par spīti «Krastā izmestajiem», kur viņš lasīja par māmuļu Lī un viņas šausmīgo sārtu. Šajās divās dienās viņš varbūt kādas simt reizes bija staigājis pa kāpnēm augšup un lejup, no savas rotaļu istabas, kurā viņš tagad gulēja, iegriezies mātes istabā, apskatījis visu, nekam nepieskaroties, un iegājis pēc tam vēl ģērbistabā, kur, pie vannas uz vienas kājas stāvot, vēlēdamies pieburt laimi, līdzīgi Slingsbijam, čukstējis:

— Ho, ho, ho! Vilciņ, kauc, vilciņ, rūc! — Tad, aizzogoties atpakaļ, atvēris mātes skapi un dziļi ievilcis elpu, samanīdams smaržu, kas šķita nesam viņu tuvāk — viņš nezināja, kam.

Un tieši to viņš bija tikko darījis, kad stāvēja saulstaru apspīdēts, apsvērdams, kādā īsti veidā nošļūkt lejā pa kāpņu margām. Šie veidi viņam visi likās muļķīgi, un, pēkšņas apātijas pārņemts, viņš sāka iet zemē pakāpienu pēc pakāpiena. Tā, lejup kāpdams, mazais Džons gluži skaidri atcerējās tēvu — īso, sirmo bārdiņu, dziļi iegrimušās, zibošās acis, grumbu starp tām, jautro smaidu, slaido augumu, kas mazajam Džonam arvien šķita tik ļoti liels, bet māti viņš nevarēja iztēloties. Ar to saistījās tikai kaut kas līgans ar divām tumšām acīm, kas atskatīdamās viņu bija uzlūkojušas, un smarža skapī.

Vestibilā Bella vilka vaļā lielos aizkarus un atvēra ārdurvis. Mazais Džons pielabinādamies ierunājās:

—   Bella!

—   Nu, māster Džon?

— Dzersim tēju zem ozola, kad viņi atbrauks. Es zinu , tur viņiem patiks vislabāk.

—   Tu domā, ka tev tur patiks vislabāk. Džons padomāja.

—   Nē, viņiem patiks, lai mani iepriecinātu.

Bella pasmaidīja.

— Nu labi, uzklāšu galdu ārā, ja sēdēsi šeit mierīgs un, kamēr viņi atgriežas, ar tevi nenotiks kāda ķibele.

Džons apsēdās uz paša apakšējā pakāpiena un piekrītoši pamāja ar galvu. Bella pienāca viņam pavisam klāt un vērīgi to apskatīja.

— Piecelies! — viņa teica.

Mazais Džons piecēlās, viņa nopētīja to arī no mugurpuses; drēbes nebija notašķītas zaļas, un ceļgali šķita tīri.

— Viss kārtībā! — Bella teica. — Ak mūžs! Kā iededzis! Še bučiņa!

Un Džons saņēma skūpstu uz paša cekula.

—   Kādi būs ievārījumi? — viņš jautāja. — Man šausmīgi apnicis gaidīt.

—   Ērkšķogu un zemeņu.

Oho! Tie viņam garšoja vislabāk!

Kad Bella aizgāja, mazais Džons gandrīz veselu minūti nosēdēja mierīgi. Klusums valdīja plašajā vestibilā, kura durvis austrumu pusē bija atvērtas, tā, ka mazais Džons redzēja vienu no saviem kokiem — burinieku lēnītēm aizpeldam pa zālienu Iekšpagalma kolonas meta slīpas ēnas. Džons piecēlās, pārlēca pāri vienai ēnai un apstaigāja apkārt īrisu dobei, kam vidū atradās pelēki balts marmora baseins. Puķes bija skaistas, tikai smaržoja ļoti vāji.

Puisēns nostājās atvērtajās durvīs un skatījās laukā. Varbūt varbūt viņi nemaz neatbrauc! Mazais Džons viņus tik ilgi bija gaidījis un juta, ka kaut ko tamlīdzīgu nespētu izturēt; bet pēkšņi viņa uzmanība no šīs nelāgās domas pārsviedās uz puteklīšiem, kuri virmoja zilganajā, no āra ieplūstošajā saules gaismas strēlē. Viņš iebāza tajā roku un mēģināja tos notvert. Bellai gan derēja putekļus te gaisā noslaucīt. Bet varbūt tie nemaz nebija putekļi — tikai tas, no kā taisīts saulesstars, un Džons paskatījās, vai ārā saules gaisma nebija tāda pati. Nebija vis. Mazais Džons gan bija solījis palikt mierīgi tepat vestibilā, bet to gluži vienkārši vairs nespēja; un, šķērsojis grantēto gatvi, puisēns atlaidās viņā pusē zālītē. Noplūcis sešas pīpenes, viņš katrai iedeva vārdu: sers Lamoraks, sers Traistrems, sers Lanselots, sers Palimeds, sers Bors, sers Gavens* un lika ziediem izcīnīt divkaujas, kamēr galva turējās tikai seram Lanselotam, par kuru bija izraudzīta sevišķi varena pīpene, bet arī tā pēc trim izcīnītām kaujām izskatījās gluži noplūkāta un nožēlojama. Kāds kukainītis lēnām rāpoja pa zālīti, kuru drīz vajadzēs pļaut. Katrs stiebrs bija mazs koks, kura stumbram vabolītei vajadzēja tikt garām. Mazais Džons lika seram Lamorakam izstiepties un ar viņa kājām bikstīja vaboli. Tā sabijusies aizbēga. Mazais Džons iesmējās, zaudēja interesi un nopūtās. Sirdi smeldza tukšums. Viņš pagriezās un nogūlās uz muguras. Liepas, pilnas ziedu, izplatīja medainu smaržu, un debesu zilgme bija brīnum skaista, ar pāris baltiem mākonīšiem, kuri izskatījās un varbūt arī garšoja kā citronu saldējums. Puisēns dzirdēja Bobu kaut kur spēlējam «Tāltālu pie Savanas upes», un klausoties viņam kļuva labi un sērīgi. Viņš atkal pagriezās un pielika ausi pie zemes — indiāņi pat pa gabalu varēja visu ko sadzirdēt, — bet viņš nekā nedzirdēja — vienīgi ermoņikas skaņas! Un gandrīz tajā pašā brīdī pats sadzirdēja rūcošu skaņu, vāju pūtienu. Nudien, mašīna . . . brauca .. . brauca!

Viņš pielēca kājās. Vai gaidīt pie durvīm vai uzskriet augšā pa kāpnēm un brīdī, kad vecāki ienāks, uzsaukt: «Uzmanību!» — un lēnām nošļūkt lejā pa kāpņu margām ar galvu pa priekšu? Vai to darīt?

Mašīna iegriezās gatvē. Nu jau par vēlu! Un mazais Džons tikai gaidīja, satraukumā lēkādams. Mašīna strauji tuvojās, bremzēja un apstājās. Izkāpa tētis, nudien, pavisam kā īstenībā. Tēvs pieliecās, un mazais Džons palēcās — abi galvām sadūrās. Tētis ierunājās:

—   Tavu prieku! Brūns gan tu man esi, puisi! — To viņš teica tieši tāpat kā arvien; un gaidas — ilgas pēc kaut kā — nemitējās mutuļot mazā Džona sirdī. Tad viņš ar ilgu, kautru skatienu pavērās mātē, kas, tērpusies zilā kostīmā un zilu šalli aptinusi ap cepuri un matiem, smaidīja. Viņš palēcās, cik augstu vien varēja, apskāva māti un apkampa to arī ar kājām. Mazais Džons dzirdēja, ka viņai aizrāvās elpa un juta viņas skāvienu. Puisēna ačeles, tagad visai tumši zilas, raudzījās mātes tumši brūnajās acīs, līdz mātes lūpas aizvēra viņa plakstus, un, saspiezdams māti, cik jaudas, viņš dzirdēja to elšam un smejamies, un sakām:

—   Tu gan esi stiprs, Džon!

Tad viņš laidās zemē un steidzīgi devās prom uz vestibilu, māti aiz rokas vilkdams.

Zem ozola sēdēdams un ievārījumu ēzdams, mazais Džons pamanīja mātē daudz tāda, ko agrāk, šķita, nebija ievērojis: viņas vaigi, piemēram, bija brūngani, zeltainajos matos pavīdēja sudrabaini pavedieni, pakaklē viņai nebija kamola kā Bellai, un iekšā un ārā viņa gāja klusi. Puisēns arī pamanīja dažas sīkas krunciņas pie pašiem acu kaktiņiem un patīkamu ēnu zem mātes acīm. Cik viņa bija skaista, daudz skaistāka par «Da» vai par Mademoiselle , vai par «krustmāmiņu» džūnu un pat par «krustmāmiņu» Holiju, kas viņam tik ļoti patika; pat daudz skaistāka par Bellu, kurai bija sārti vaigi un kura pārlieku pēkšņi visur parādījās. Šis jaunatklātais mātes skaistums bija kaut kas sevišķi svarīgs, un mazais Džons ēda mazāk, nekā bija nodomājis.

Kad tēja bija padzerta, tēvs gribēja ar viņu pastaigāties pa dārzu. Mazais Džons gari un plaši runāja ar tēvu par visu ko, cītīgi izvairīdamies pieskarties savai personiskajai dzīvei — seram Lamorakam, austriešiem un tukšumam, ko bija izjutis pēdējās trīs dienas un kas tagad tik pēkšņi pazudis. Tēvs stāstīja par kādu vietu ar nosaukumu Glensofentrima, kur tas kopā ar māti bija bijis, un par mazajiem ļautiņiem, kas tur nākuši laukā no zemes, kad visapkārt valdījis pilnīgs klusums. Mazais Džons pēkšņi apstājās, kājas izplētis.

—   Vai tu tiešām tam tici, tēti?

—   Nē, Džon, bet es domāju, tu varbūt ticēsi.

—   Kāpēc?

—   Tu esi jaunāks par mani, un tie ir rūķīši. Mazā Džona zodā iezīmējās bedrīte.

— Es rūķīšiem neticu. Nekad neesmu nevienu redzējis.

— Ha! — tētis teica.

—   Vai māmiņa redzējusi? Tēvs dīvaini pasmaidīja.

—   Nē, viņa tikai redzēja Panu.

—   Kas ir Pans?

—   Teiku tēls, kas mīt mežonīgās un skaistās vietās.

—   Vai viņš bija Glensofentrima? — Māmiņa tā apgalvoja.

Mazais Džons kājas pievilka un sāka iet tālāk.

—   Vai tu viņu redzēji?

—   Nē, es redzēju tikai Venēru Anadiomenu. Mazais Džons kļuva domīgs. Venēra bija pieminēta

viņa grāmatā par grieķiem un Troju. Tātad Anna viņas vārds un Diomena uzvārds?

Bet apjautājoties noskaidrojās, ka tas vispār ir viens vārds un nozīmē «no putām izkāpusi».

—   Vai viņa no putām izkāpa Glensofentrima?

—   Jā, katru dienu.

—   Kāda viņa izskatījās, tēti?

—   Kā māmiņa.

—   Ak! Tad nu gan tai jābūt… — bet viņš aprāvās, pieskrēja pie žoga, uzrāpās augšā un tūdaļ atkal rāpās zemē. Atklājums, ka māte ir skaista, nebija izpaužams, viņš juta, ka tas jāpatur tikai sev. Bet, kamēr tēvs izsmēķēs cigāru, paies pārāk ilgs laiks, un tāpēc mazais Džons beidzot bija spiests teikt:

—   Man gribas redzēt, ko māmiņa atvedusi. Tu neņemsi ļaunā, tēt?

Viņš izvēlējās šādu mazsvarīgu ieganstu, lai nešķistu nevīrišķīgs, un mazliet samulsa, kad tētis, paskatījies viņā, visu saprata un, smagi nopūties, atbildēja.

— Nu, labi, puis, ej vien un samīļo viņu.

Mazais Džons aizgāja, izlikdamies, ka nesteidzas, bet tad aizdrāzās, lai panāktu nokavēto. Mātes istabā viņš iegāja no savas istabas, tāpēc, ka durvis bija atvērtas. Māte vēl joprojām uz ceļiem nometusies pie sava kofera, un puisēns pavisam klusu nostājās viņai blakus.

Viņa atliecās taisni un teica:

— Nu, Džon?

— Es domāju, ka derētu ienākt un paskatīties, ko tu dari.

Apskāvis māti un pats ticis samīļots, viņš uzrausās uz palodzes un, pavilcis kājas zem sevis, skatījās, kā viņa izkravāja somu. Vērojot māti šajā nodarbībā, zēnu pārņēma prieks, kādu viņš līdz šim nebija pazinis, pa daļai tāpēc, ka viņa ņēma laukā priekšmetus, kuri izskatījās noslēpumaini, un pa daļai tāpēc, ka viņam patika skatīties mātē. Viņa kustējās citādi nekā visi pārējie un it īpaši Bella; māmiņa noteikti bija visdaiļākā sieviete, kādu viņš vispār redzējis. Galu galā viņa beidza izkravāt ceļa somu un tagad pietupās sava mazā Džona priekšā.

— Vai tu ilgojies pēc mums, Džon?

Puisēns piekrītoši pamāja ar galvu un, šādi atzinies savās jūtās, nemitējās māt.

—   Bet pie tevis bija krustmāmiņa Džūna?

—   Jā! Bet pie viņas bija vīrietis, kas klepoja. Mātes seja pārvērtās un izskatījās gandrīz dusmīga.

Mazais Džons steidzīgi piebilda:

— Tas, māmiņ, bija nabaga cilvēks, viņš šausmīgi kāsēja; man . . . man viņš patika.

Māte aptvēra savām rokām Džonam viduklīti.

— Tev patīk visi, Džon? Zēns padomāja.

— Zināmā mērā, jā, — viņš atbildēja. — Vienu svētdienu krustmāmiņa Džūna paņēma mani līdzi baznīcā.

—   Baznīcā? Nu!

—   Viņa gribēja redzēt, kā tas uz mani iedarbosies.

—   Nu, un iedarbojās arī?

— Jā, man kļuva pavisam savādi, tāpēc viņa mani ļoti ātri atveda atpakaļ mājās. Nemaz nebiju slims. Es nolikos gulēt un dzēru karstu groku, un lasīju grāmatu «Bīčvudas zēni». Tas bija lieliski.

Māte košļāja lūpu.

—   Kad tas bija?

—   Ak. Apmēram . .. sen atpakaļ. . . gribēju, lai Džūna mani atkal paņem līdzi, bet viņa neņēma. Tu un tētis, jūs nekad neejat baznīcā, vai ne?

—   Nē, neejam.

— Kāpēc jūs neejat? Māte smaidīja.

— Redz, mīlulīt, mēs abi gājām, kad vēl bijām maziņi. Varbūt gājām, kad bijām par daudz maziņi.

— Nu jā, saprotu, — Džons atteica, — tas ir bīstami.

— Tu par visu to varēsi spriest un lemt pats, kad paaugsies lielāks.

It kā ko nopietni apsvēris, mazais Džons atbildēja:

—   Es neko daudz negribu augt. Es negribu skolā iet. — Spēja, nevaldāma vēlēšanās pateikt kaut ko vairāk, pateikt to, ko īsti jūt, lika viņam pietvīkt.

—   Es . . . es gribu palikt pie tevis un būt tavs mīļotais, māmulīt.

Tad, instinktīvi nojauzdams, ka stāvoklis jāglābj, puisēns žigli piebilda:

— Es arī šovakar nemaz negribu iet gulēt. Man vienkārši apnicis katru vakaru iet gulēt.

— Vai tev atkal rādījās slikti sapņi?

— Tikai vienu reizi. Vai drīkstu šovakar durvis uz tavu istabu atstāt vaļā, māmulīt?

— Jā, mazu šķirbiņu.

Mazais Džons atviegloti nopūtās.

—   Ko tu redzēji Glensofentrimā?

—   Tikai skaistumu, mīlulīt.

—   Kas īsteni ir skaistums?

— Kas īsteni ir … Ak, Džon, tas ir sarežģīts jautājums.

— Nu, piemēram, vai es to varu redzēt? Māte piecēlās un apsēdās viņam līdzās.

— Tu to redzi katru dienu. Skaistas ir debesis, zvaigznes un mēnesnīca naktī, tad vēl putni, puķes, koki . ..

tas viss ir skaists. Paskaties laukā pa logu, Džon… tur tevi gaida skaistums.

— Ak! Nu jā, tas ir skats. Un tas ir viss?

— Viss? Nē. Jūra ir brīnum skaista, un skaisti ir viļņi ar putām galotnēs.

—   Vai tu katru dienu no tās izkāpi, māmulīt? Māte pasmaidīja.

—   Jā, mēs peldējāmies.

Mazais Džons pēkšņi pasniedzās un aplika rociņas viņai ap kaklu.

— Nu es zinu , — viņš noslēpumaini sacīja. — Tā esi tu, pa īstenam, un viss pārējais ir izlikšanās.

Māte nopūtās, pasmējās un teica:

— Ak Džon!

Bet dēlēns kritiski turpināja:

— Nu, piemēram, vai tu domā, ka Bella ir skaista? Es gan ne.

— Bella ir jauna, tā ir liela priekšrocība.

— Taču tu, māmulīt, izskaties jaunāka par viņu. Ja cilvēks uzdrāžas virsū Bellai, tad sasitas. Kad īsti padomāju, tad neticu, ka «Da» bija skaista un Mademoisell e ir gandrīz neglīta.

—Mademoisellei ir ļoti glīta sejiņa.

— Nu jā! Glīta. Man patīk tavi mazie stariņi, māmulīt.

— Stariņi?

Mazais Džons pielika pirkstiņu pie mātes acs ārējā kaktiņa.

—   Ak! Tie? Tā tomēr ir vecuma pazīme!

—   Tie parādās, kad tu smaidi.

—   Bet agrāk tie nebija.

— Nu nekas, man viņi patīk. Vai tu mani mīli, māmulīt?

—   Mīlu, ļoti mīlu tevi, sirsniņ. — Vairāk par visu?

—   Vairāk par visu!

—   Vairāk, nekā es domāju, ka tu mani mīli?

—   Daudz . . . daudz vairāk.

—   Nu jā, es tevi tāpat; tad mīlam viens otru vienādi. Līdz ar apziņu, ka viņš vēl nekad nebija tik brīvi atklājis savas jūtas, mazā Džonā pēkšņi uzvilnīja vīrišķības gars, kāds piemita seram Lamorakam, Dikam Nīdhemam, Haklberijam Finam un visiem citiem varoņiem.

— Vai gribi, lai tev kaut ko parādu? — Džons noprasīja un, izslīdējis mātei no rokām, nostājās uz galvas, pacēlis kājas gaisā. Pēc tam, viņas acīm redzamās sajūsmas mudināts, viņš iekāpa gultā un izmeta kūleni, nepieskaroties nekur ar rokām. To viņš atkārtoja vairākas reizes.

Tajā vakarā, apskatījis, ko vecāki bija atveduši, puisēns palika augšā līdz pat pusdienas maltītei un sēdēja starp abiem vecākiem pie mazā, apaļā galdiņa, pie kura tie mēdza ēst, kad bija vieni. Mazais Džons jutās ārkārtīgi satraukts. Māte valkāja gaišu zalpelēku kleitu ar krēma krāsas mežģinēm, kas sastāvēja no sīkām rozītēm, kuras vijās ap viņas kaklu, kas bija brūnāks par mežģinēm. Džons neatlaidīgi skatījās uz māti, līdz pēkšņi tēva uzjautrinātais smaids lika viņam uzmanību beidzot pievērst ananasa šķēlei. Kad mazais Džons gāja gulēt, bija vēlāks nekā jebkad agrāk, kad viņš bija devies pie miera. Māte kopā ar viņu uzgāja augšā, un puisēns izģērbās ļoti gausi, lai tā ilgāk paliktu pie viņa. Kad viņam beidzot mugurā bija tikai pidžama, Džons teica:

— Apsoli, ka neiesi prom, kamēr noskaitīšu lūgšanas. — Apsolu.

Nometies ceļos un galvu gultā iespiedis, Džons steigšus, aizgūtnēm skaitīja lūgšanas, šad tad paverot actiņas, lai redzētu, ka māte stāv pavisam mierīga ar smaidā atplaukušu seju.

—   Mūsu tēvs debesīs, — skanēja pēdējā lūgšana, — svētīts lai top tavs vārds, māmulīt, lai nāk tava valstība, māmulīt, kā debesīs tā virs zemes, mūsu dienišķo maizīti dod mums šodien, māmulīt, pasargā mūs no visa ļauna un piedod mums, kā mēs piedodam saviem parādniekiem. A mām! Uzmanību! — mazais Džons lēca un ilgu brīdi palika mātes skavās. Gultā guļot, viņš joprojām turēja viņas roku.

—   Tu nevērsi durvis ciet, māmulīt, atstāsi pusvirus kā tagad, vai ne?

—   Man jāiet lejā un jāspēlē tētim. — Ak, jauki, tad es arī dzirdēšu.

—   Cerams, ne, tev jāguļ.

—   Gulēt es varu katru nakti.

—   Un šī nakts ir gluži tāda pati kā citas.

—   Nav vis! Šī ir pavisam sevišķa nakts!

—   Pavisam sevišķās naktīs ir vissaldākā gulēšana.

—   Bet, ja es gulēšu, tad nedzirdēšu, kad tu nāksi augšā savā istabā, māmulīt.

—   Pirms apgulšos, ienākšu pie tevis un nomutēšu tevi; pats redzēsi, ja būsi nomodā, un, ja nebūsi, tad tomēr zināsi, ka skūpstu esi dabūjis.

Džons nopūtās.

— Nu labi, — viņš teica, — liekas, būs ar to jāsamierinās. Māmulīt?

— Jā?

— Ka sauc to, kurai tētis tic? Venēra Anna Diomeda? — Ak! — sirsniņ manu! Anadiomena. — Nu jā! Bet vārds, kuru es tev izraudzījos, man patīk daudz labāk.

— Kādu tu izraudzījies, dēliņ? Mazais Džons nedroši atbildēja:

— Žinevra*! Tas ir no «Apaļā galda»… man tas nupat ienāca prātā, tikai viņai, protams, mati bija klaidā atrisuši.

Mātes acis, kas vērās Džonam garām, šķita aizplīvurotas.

—   Māmulīt, tu neaizmirsīsi atnākt?

—   Neaizmirsīšu, ja tu tagad gulēsi.

—   Tātad norunāts, — un Džons aizmiedza acis.

Viņš juta mātes lūpas pieskaramies pierei, dzirdēja viņas soļus, atvēra acis, lai redzētu to aizslīdam pa durvīm, un nopūties plakstus atkal aizvēra.

Tad sāka ritēt laiks.

Minūtes desmit mazais Džons itin godīgi centās aizmigt, skaitīdams garu garā virknē savērtus dadžus, lai slīgtu miegā pēc «Da» vecās receptes. Puisēnam šķita, ka viņš skaitījis stundām ilgi. Nu jau vajadzēja būt, viņš nodomāja, nu jau vajadzētu būt laikam, kad māmiņai jānāk gulēt. Mazais Džons pasvieda segu nost.

— Man karsti! — viņš teica, un balss tumsā skanēja tikdīvaini, gluži kā sveša. Kāpēc māmiņa nenāk? mazais Džons apsēdās. Jāpaskatās! Viņš izkāpa no gultas, aizgāja līdz logam unpavēra mazliet aizkaru. Ārā nebija tumšs, bet viņš nevarēja pateikt, vai tas tā bija dienas gaismas vai mēness dēļ, kas likās milzīgi liels. Tam bija dīvaina, ļauna seja, un šķita, it kā tas ņirgātos par viņu; puisēnam negribējās uz to skatīties. Tad, atcerējies, ka māte teica, ka mēnesnīcas naktis ir skaistas, viņš turpināja skatīties laukā, nekā sevišķa nemanīdams. Koki meta tumšas ēnas, zālājs izskatījās tāds kā izlijis piens, un redzēt viņš varēja tālu, ak, tik ļoti tālu, taisni pāri visai pasaulei, un viss likās pavisam citāds un neparasts. Turklāt pa atvērto logu plūda iekšā brīnišķīga smarža.

— Ak, ja man būtu tāds balodis kā Noasam! — viņš prātoja.

Tik spožs un apaļš mēness smej,

Tas spīd un spīd un gaismu lej.

Pēc šī pantiņa, kurš Džonam gluži nevilšus ienāca prātā, viņa ausis uztvēra mūziku, ļoti klusu…mīlīgu…Māmiņa spēlē! Puisēns atcerējās, ka kumodes atvilktnē noglabājis mandeļu cepumu, un, sameklējis to, atgriezās pie loga. Viņš izliecās ārā, brīžiem grauza, brīžiem pārstāja ēst, lai labāk sadzirdētu mūziku. «Da» reiz teica, ka eņģeļi debesīs spēlējot arfu; tomēr tas nebija ne uz pusi tik skaisti, kā spēlēja māmiņa mēness naktī, kamēr viņš ēda cepumiņu. Garām aizdūca maijvabole, naktstauriņš iesitās viņam sejā, mūzika apklusa, un mazais Džons pavilka galvu atpakaļ. Tagad gan māmiņai jānāk! Viņš negribēja, lai tā viņu atrastu nomodā. Viņš ielīda atpakaļ gultā un uzvilka segu gandrīz pāri galvai, bet viņš bija atstājis aizkaros spraugu, pa kuru tika iekšā mēnesnīca. Gaismas strēle stiepās pāri grīdai netālu no gultas kājgala, un mazais Džons vēroja, kā tā lēni, it kā dzīva, tuvojās viņam. Tad atkal sāka skanēt mūzika, bet nu viņš to varēja sadzirdēt tik tikko; mūzika ieaijāja, jauki….ieaijāja… mūzika…ieaijāja…ieaijā …

Un laiks tecēja, mūzika plūda, izgaisa, apklusa; mēness stars zagās klāt bērna sejai. Mazais Džons miegā grozījās, līdz gulēja uz muguras, brūnajā dūrītē joprojām turēdams segu. Plakstiņi ietrīsējās…puisēns ieslīga sapnī. Viņš redzēja, ka dzer pienu no bļodas, bet bļoda bija mēness, un pretim sēdēja liels, melns kaķis, kas skatījās viņā un uzjautrināti smaidīja tieši tāpat kā tētis. Mazais Džons dzirdēja kaķi čukstam: «Nedzer par daudz.» Nu jā, tas, protams, bija kaķa piens, un Džons mīlīgi pastiepa roku, lai paglaudītu kustonīti, bet tā tur vairs nebija; bļoda bija pārvērtusies par gultu, kurā pats gulēja, un, kad viņš mēģināja tikt laukā, tad nevarēja atrast malu; nevarēja to atrast… viņš… viņš . . . nevarēja tikt laukā! Tas bija šausmīgi!

Miegā viņš šņukstēja. Turklāt gulta sāka virpuļot; tā bija gan ap viņu, gan viņā pašā; un tā virpuļoja un virpuļoja un arvien trakāk, un to riņķī grieza māmuļa Lī no stāsta «Krastā izmestie». Ak! — viņa izskatījās tik briesmīga! Un viņa to grieza arvien ātrāk un ātrāk!… līdz viņš un gulta, un māmuļa Lī, un mēness, un kaķis vairs bija tikai viens vienīgs virpulis, un viss griezās un griezās riņķī un riņķī…šausmīgi…. šausmīgi. . . šausmīgi!

Viņš kliedza.

Kāda balss, teikdama: «Mīlulīt, mīlulīt!» — izspiedās cauri virpulim, un mazais Džons, gultā piecēlies un acis plaši atplētis, pamodās.

Tā bija māmiņa ar atrisušiem matiem kā Žinevra, un, viņai pieplakdams, puisēns paslēpa tajos sejiņu.

— Ai! Ai!

— Tagad atkal viss labi, dēliņ. Nu tu esi nomodā. Nu, nu! Nav taču nekā!

Bet mazais Džons nemitējās:

— Ai! Ai!

Mātes balss samtaini glāstīt glāstīja viņa dzirdi.

—   Mēnesnīca, dārgumiņ, iespīdēja tev sejā. Puisēns elpoja, piespiedis mutīti mātes naktstērpam,

—   Tu teici, ka tā ir skaista. Māmulīt!

— Bet ne, lai tajā gulētu, dēliņ. Kas tad to ielaida istabā? Vai tu aiztiki priekškarus?

— Gribēju paskatīties, vai ir vēls;es…es palūkojos laukā, es… es dzirdēju, kā tu spēlēji, es . .. es apēdu savu mandeļu kūciņu.

Tomēr palēnām bērns nomierinājās, un viņā modās vēlēšanās attaisnot savas bailes.

— Māmuļa Lī sāka manī virpuļot un kļuva aizvien ugunīgāka, — viņš čukstēja.

—   Bet, ko tad arī, dēliņ, citu varēja sagaidīt, ja tu, jau gulēt aizgājis, vēl apēdi kūciņu?

—   Tikai vienu pašu, māmulīt, un mūzika tad izklausījās vēl daudz skaistāka. Es taču tevi gaidīju — gandrīz, jau domāju, ka klāt rītdiena.

— Putniņ manu, tagad vēl ir tikai vienpadsmit. Mazais Džons klusēja, berzēdams deguntiņu gar mātes kaklu.

— Māmulīt, vai tētis tavā istabā? — Šovakar ne.

—   Vai es drīkstu nākt?

—   Ja vēlies, dārgumiņ.

Pa pusei atguvies, Džons pavirzījās nostāk.

—   Māmulīt, tu izskaties citāda, daudz jaunāka.

—   Tas matu dēļ, puisīt.

Mazais Džons saņēma tos rociņā …kuplus, tumši zeltainus, kam vijās cauri reti, sudrabaini pavedieni.

— Man tie patīk, — viņš teica, — vislabāk tu man patīc tāda. — Paņēmis māti pie rokas, puisēns vilka to uz durvju pusi. Kad abi izgāja tām cauri, viņš tās aizvēra un atviegloti nopūtās.

— Kurā pusē tev patīk gulēt, māmulīt?

—   Kreisajā.

—   Labi. Nezaudēdams laiku un nedodams mātei izdevību grozīt savu nodomu, Džons ielīda guļvietā, kura šķita daudz mīkstāka nekā paša gultiņa. Viņš nopūtās vēlreiz, iespieda galvu spilvenā un izturējās pavisam mierīgi, vērodams kara ainu ar kaujas ratiem, šķēpiem un zobeniem, kāda arvien norisa segas virspusē, kur vilnas spalviņas šķita stāvus izslējušās, ja uz tām skatījās pret gaismu.

— Tas nebija nekas,tiešām,vai ne? — viņš jautajā. Sēdēdama spoguļa priekšā, māte paskaidroja.

— Itin nekas, tikai mēness un tava paša iedoma. Nevajag, dēliņ, tā uzbudināties.

Bet mazais Džons, vēl joprojām ne visā pilnībā atguvis līdzsvaru, kā dižodamies atbildēja.

— Man, protams, patiesībā arī nemaz nebija bailes! — Un atkal viņš gulēja mierīgi, vērodams šķēpus un zobenus. Tagad viss likās tik sen.

—   Māmulīt, nu pasteidzies mazliet!

—   Puisīt, man mati jāsapin.

— Ak! Šovakar nevajag. Tev tie rīt no rīta atkal būs jāatpin. Man miedziņš nāk, ja nenāksi gulēt, man tas drīz pāries.

Trīsdaļīgā spoguļa priekšā māte piecēlās balta un puķaina. Džons varēja viņu redzēt trīskārt, kad viņa, matiem gaismā atvizot, tumšajām acīm smaidot, pagrieza galvu. Tas bija gluži lieki, bet viņš teica:

—   Māmulīt, nāc, es gaidu.

—   Tūlīt, puisīt, tūlīt.

Džons aizvēra acis. Viss izvēršas uz vislabāko, tikai viņai jāpasteidzas! Puisēns juta gultu iedrebamies, māmiņa tajā iegūlās. Un, vēl joprojām turēdams actiņas aizvērtas, viņš pusmiegā ievaicājās:

— Labi, vai ne?

Bērns dzirdēja mātes balsi kaut ko atbildam, juta viņas lūpas pieskaramies savam degunam un, pieglaudies viņai, kas gulēja tepat nomodā un domās to glāstīja, ieslīga saldā miegā, kas noslēdza viņa mazo pagātni.

PASKAIDROJUMI

P i r m ā d a ļ a

I

Timotija namā

1 . haigeita — kapsēta Londonā.

2.  Voukinga — neliela pilsētiņa dienvidrietumos no Londonas, kur atrodas galvaspilsētas nekropole.

3. Kempdenhila — viens no lepnākajiem Londonas Vestendas rajoniem.

4. Hente-Hempšira — grāfiste.

5 Precēto sieviešu īpašuma tiesības — sākot ar 1882. gadu, precētām sievām nebija tiesības uz nekustamiem īpašumiem.

6.  Čelsija — Londonas rajons, kur dzīvo daudz mākslinieku, aktieru, muziķu, literātu.

7.  Barbizoniešu gleznas — par barbizoniešiem sauc franču ainavistus, kuri darbojās XIX gs. 30.—60. g Barbizonā, netālu no Parīzes.

8.  Marīss — šajā gadījumā domāts holandiešu gleznotājs Jākobs Marīss (1837—1899.) — vecākais, kura daiļradi raksturo ainavu un žanra glezniecība.

9.  Izraelzs — holandiešu mākslinieks (1824.—1911.) — populārs žanra glezniecībā.

10. Move — holandiešu gleznotājs (1838.—1888.).

11. Soho — Londonas rajons Vestendā, ko apdzīvo visdažādāko valstu imigranti; pazīstams ar saviem restorāniem, kuros dabūjami visdažādāko tautu nacionālie ēdieni.

12. «Šie būri» — domāts paredzamais konflikts starp būru republikām (Dienvidāfrikā), no vienas puses, un Angliju, no otras.

13. Misters Čemberlens — Džozefs Čemberlens (1836.—1914.) angļu politiķis, izteikts imperiālists, angļu-būru kara piekritējs, 1895.—1902. g. koloniju ministrs.

14. Vecais Krīgers — Stefans, Johans, Pauls Krīgers (1825.— 1904.) — būru politiķis, no 1883.—1898. g. Transvālas prezidents.

15. Pirms Komūnas — šajā gadījumā acīm redzami domāta 1848. gada revolūcija.

16. Meifēra — lepnu kvartālu rajons Londonā.

II

«Labāko aprindu cilvēks» noiet no skatuves

1. Ņūmārketa — angļu zirgkopības un zirgu skriešanās sacīkšu centrs.

2. «Mazo grupa » — iestāju eksāmeni Oksfordas universitātē. Gala eksāmenus kārto «Lielo grupa»

3. Kato — Kato Pablijs Valerijs (dzimis ap mūsu ēras 100. gadu) — romiešu dzejnieks.

4. Kato-Pablijs Valerijs, Virgila un Lidijas dēls — jokupēteris Džordžs izmanto zirgu sacīkšu programas lietoto izteiksmes veidu, kad norāda uz zirgu dižciltību.

5.Pikadilija — viena no dzīvākajām ielām Londonas Vestendā.

III

Soumss gatavojas spert soļus

1. Būla stila rakstāmgalds — rakstāmgalds ar inkrustācijām franču kokgrebēja Andrē Būla Ў1642.—1732.) stilā,

2.  Džordžs arī šeit lieto zirgu skriešanās sacīkšu terminoloģiju.

IV

Soho

1.     Izmaelieši — atkritēji (Bībeles termins)

2.     Pulmana vagons — Pulmans, ievērojams dzelzceļu vagonu konstruktors. Pulmana vagoni savā laikā bija visātrākie un visērtākie.

3. Vedžvuda — pazīstama porcelāna fabrika, kas nosaukta fabrikas dibinātāja Vedžvuda (1730.—1795.) vārdā.

4.Ričmonda — liels parks Temzas labajā krastā Londonas dienvidrietumu ārpilsētas rajonā.

5.Haidparkkorners un Naitsbridžgeita — divas ieejas Haidparkā (dienvidaustrumu pusē un dienvidu pusē), vislielākajā Londonas parkā pilsētas rietumos.

6 .veco malboroviešu rīkotā dineja — domāta dineja, kurā piedalījās bijušie Malboro koledžas audzēkņi.

V

Džeimss redz rēgus

1. Gladstons (1809.—1898.) — angļu politiķis, liberālās partijas līderis.

2. Medžuba — augstiene Transvālā, kur būri pilnīgi iznīcināja britu karapulku 1881. gadā. Pulka komandieris — ģenerālis Džordžs Kolijs krita.

3. Apšaubāmais Terners — glezna, par kuru šaubījās, vai tā pieder slavenā angļu ainavista Ternera (1775.—1851.) otai.

VI

«Ne vairs gluži jaunais» Džolions mājās

1.  harova — slēgta tipa zēnu koledža, kur mācījās tikai turīgo ģimeņu atvases, galvenokārt no aristokrātu aprindām.

2. bretaņa — francijas province.

3. frita «derbijs» — anglijā loti populāra mākslinieka Frita (1819.—1909.) glezna «zirgu skriešanās sacīkstes Epsomā».

4. lendsira gravīras — savā laikā ļoti populāra mākslinieka animālista Lendsira (1802.—1873.) gleznu reprodukcijas.

VIII

Džolions nododas aizbildņa pienākumiem

1.poultrija — iela sitijā.

2. Vaitholla — Londonas iela, kur atrodas valdības galvenās iestādes.

IX

Vals uzzina jaunumus

1. Kembridžširā — domātas rudens zirgu skriešanās sacīkstes Ņūmārketā.

X

Soismss aicina pie sevis nākotni

1.pengborna — pilsēta temzas krastā.

2. Uitlenderi — Dienvidāfrikas kolonisti, galvenokārt angļi, kas saplūda tur pēc zelta atradņu atklāšanas Transvā!ā 1884. gadā.

3 . mesonjē — franču gleznotājs (1815.—1891.).

XI

… un apciemo pagātni.

1. Loustofta — angļu porcelāna marka.

XII

Forsaitu Biržā

1.  arhitektu adamu stilā — xviii gs. populāru arhitektu — brāļu Ādamu stilā.

2.  Strenda — viena no galvenajām Anglijas galvaspilsētas ielām, kas savieno Londonas rietumu dalu ar Sitiiu.

3. krīgera ultimāts — 1899. g. 9. oktobrī Transvāla iesniedza Lielbritānijai ultimātu, kurā pieprasīja, lai šķīrējtiesa izskata jautājumu attiecībā uz uitlenderiem un atsauc angļu karaspēku no republikas robežām. Ultimātu noraidīja, un 1899. g. 11. oktobrī sākās angļu-būru karš.

4. iniskilingieši — viens no angļu armijas pulkiem.

5. indiešu sacelšanās — sipaju sacelšanās — sacelšanās Indijā pret angļu kundzību 1857.—1859. g.

6. robertss — robertss fredriks slejs (1832.—1914.) — angļu karavadonis, kas ieguva popularitāti angļu impērijas koloniālajos karos. Virspavēlnieks angļu-būru karā, sākot ar 1899. g.

7. fašoda — angļu-franču konflikts, ko izraisīja abpusējas koloniālas intereses pie Fašodas 1898. g.

8. džeimsons — britāniias Dienvidāfrikas ierēdnis, kas, uzsākot pazīstamo «Džeimsona uzbrukumu», centās ar savu pulku apvienoties ar uitlenderiem, kuri gatavoja sacelšanos pret angļiem Transvālā. Pulks tika sakauts, un pašu Džeimsonu būri saņēma gūstā 1896. g.

9 sers alfreds milners — britu galvenais komisārs (1854.—1925.) Dienvidāfrikā un Kapzemes kolonijas gubernators; angļu delegāts sarunu vešanai ar būriem 1899. g. Sarunas beidzās ar neveiksmi.

10 . gladstons — 1877. g. angli ieņēma Transvālu, taču būru sacelšanās 1880.—1881. g. piespieda Gladstona kabinetu atkal atzīt republikas neatkarību.

XIV

Soumss atklāj, ko grib

1.    Grīnparks — viens no Londonas rietumu daļas parkiem.

Otrādaļa

I

Trešā paaudze

1. klasiskā stila sacīkstes — tradicionālās, ar lielām godalgām saistītās zirgu skriešanās sacīkstes maija un jūnija mēnešos: Epsomā, Askotā; jūlijā: Sendaunā un Gudvudā; sezonas beigās — Donkasterā,

2. mertona koledža — viena no oksfordas universitātes koledžām,

3. «lēkājošā pestītāja» principi — sektas «Lēkājošais pestītājs» dogmas.

4. bartolocijs — slavens itāliešu mākslinieks (1728.—1813.), kas savas dzīves lielāko daļu pavadīja Anglijā.

II

Soumss mēģina vēlreiz

1 . karalienes advokāts — speciāls goda tituls. Šis advokāts tiesā valkā zīda mantiju.

2. bullers — angļu ģenerālis būru kara laikā (1899.—1902.).

3. kolijs — sk. i daļas v nodaļas 2. piezīmi.

4 . leidismita — dienvidāfrikas pilsēta, no kuras angļi ar lielām grūtībām atvairīja būrus.

5 . gaija foksa diena — saskaņā ar senām angļu tradīcijām katru gadu 5. novembrī sārtā «sadedzina Gaiju Foksu», t. s. 1605. g. «Pulvera apvērsuma» barvedi.

6 . rou — haidparka galvenā aleja.

III

Ciemos pie irēnas

1. Pedingtona — viena no Londonas stacijām.

2. sentdžonsvudgārdena — dārza rajons, kuru parasti apdzīvo Jaudis ar samērā mēreniem ienākumiem.

3. nacionālā galerija — anglijas lielākā gleznu galerija, atrodas Trafalgarskvērā.

IV

Ceļi, kurus Forsaiti baidās iet

1. Tempis — arhitektūras ansamblis Londonas centrālajā daļā. Tur atrodas divas no četrām pazīstamajām Londonas juridiskajām korporācijām.

V

Džolija spriedums

1. vulzlijs — garnets džozefs vulzlijs (1833.—1913.); angļu buržuāzijā ļoti populārs angļu ģenerālis — «speciālists» koloniju kara vešanā.

2. melnā nedēļa — 1899. g. 10.—15. decembri; šajā īsajā laika sprīdī angļi cieta lielas neveiksmes pie Stormbergas, Magersfonteinas, Kolenso.

3. metjuens — angļu ģenerālis, kas cieta sakāvi pie Magersfonteinas 1899. g. 11. decembrī.

4. Vaverlija romāni — Valtera Skota romānu cikla nosaukums.

5 . gibona «romas impērija» — plašs angļu vēsturnieka Gibona (1737.—1794.) darbs, kas aptver daudzus sējumus, kuros aplūkots «Romas imperitas pagrimums un sabrukums».

6 humbolta «kosmoss» — vācu dabas zinātnieka Aleksandra Humbolta (1769.—1859.) ievērojams fiziskās ģeogrāfijas darbs, kam, pēc autora nodoma, vajadzēja aptvert visas tā laika zināšanas par Zemi un Visumu.

VI

Džolions svārstās

1 . rivoli iela — parīzes centrālā iela, kas šķērso visu pilsētu

no rietumiem uz austrumiem.

2. malenrūža — pazīstams monmartras lokāls.

3. senklū — pilsēta ziemeļos no Parīzes; bijušā karaļu rezidence.

4. fonteneblo — pilsēta apmēram 60 km uz dienvidaustrumiem no Parīzes; ievērojama ar savu parku; parīziešu iemīļota ekskursiju vieta.

5 . «madonna grotā» — ievērojama leonardo da Vinči glezna.

VII

Dārtiju lieta

1 . londonas sezona — laika posms no maija līdz jūlijam, kad Londonas elegantajā sabiedrībā notiek visvisāda veida svētki, tiek rīkotas pieņemšanas karaliskajā galmā, privātās mājās, rīko tradicionālo lielo prēmiju izlozi zirgu skriešanās sacīkstēs.

VII

Izaicinājums

1. Rohemptongeita — viena no sešām Ričmondas parka alejām.

XI

Timotijs ceļ iebildumus

1. Spionkopa — pilsēta Dienvidāfrikā, kur 1900. g. 24. janvārī tika galīgi sakauts ģenerāļa Bullera karaspēks.

2. kolvuds — ievērojama klavieru ražotāja firma Anglijā.

3. dzelzs hercogs — hercogs velingtons (1769.—1852.).

XII

Medības turpinās

1 . luksemburgas parks — populārs parks ar pili Parīzē.

2. sentdžeimsstrīta — tur daudz lepnu klubu, atrodas Grīnparka tuvumā.

3. izrēķināšanās ar īriem — t. s. feniju sacelšanās 1867. gada februārī un martā.

XIII

Te nu es esmu!

1. rīdženstrīta, hanoveras skvērs, Bondstrīta — vietas, kas Londonā slavenas ar lepniem veikaliem un modes namiem.

2. berklija skvērs — laukums ar aristokrātiskām savrupmājām.

3. kanaleto — ievērojams venēcijas ainavists (1697.—1768.).

XIV

Svešāda nakts

1 . meifkinga — dienvidāfrikas pilsēta, ko angļu-būru kara laikā bija ielenkuši būri.

2 pelmela — vestendas iela, kur atrodas vislepnākie un visbagātākie klubi,

3, Astoņdesmitie gadi — XIX gs. astoņdesmitos gadus Anglijā raksturo ievērojamas strādnieku kustības; viena no ievērojamākām, starp citu, bija veselu mēnesi ilgstošs 40 tūkstošu dokeru streiks 1889. gadā.

Trešādaļa

I

Soumss Parīzē

1. Komartena iela — viena no pazīstamākajām Parīzes ielām.

2. vienprātības laukums — (franciski place de la Concorde), viens no skaistākajiem Parīzes laukumiem.

3. kūrdelarēnavēnija — tulkojumā karalienes avēnija, iela, kas sākas pie Vienprātības laukuma.

4. buloņas mežs — plašs parks parīzes rietumos.

5. «mīļais draugs» — mopasāna romāns.

6. «bedekers» — populārs vācu ceļvedis pa dažādām valstīm.

II

Zirnekļa tīklā

1 . kensingtonas parks — plašs parks tieši blakus Haidparkam (rietumu pusē).

III

Ričmondas parks

1. serbitona — londonas piepilsēta.

2. «ansītis un grietiņa» — humperdinka bērnu opera.

3. morisa stils — viljams moriss (1834 —1896.) prerafaelītu skolas pārstāvis, dzejnieks un gleznotājs; 1863. gadā nodibināja darbnīcas, kurās tika izgatavotas mākslinieciskas tapetes, krāsains stikls, kuru apgleznojot vadījās pēc mākslinieku prerafaelītu zimējumiem.

VI

Vasaras diena

1. patnija tilts — tilts pār temzu londonas dienvidrietumu priekšpilsētas daļā.

2. vimbldonas sporta laukumi — plaša teritorija, kas rietumos saplūst kopā ar Ričmondas parku. Šeit atrodas visdažādākie sporta klubi.

VII

Vasaras nakts

1. Džordone — ievērojams itāliešu renesanses mākslinieks (1477. – 1510. ).

2 . botičellī — ievērojams itāliešu renesanses mākslinieks (1444. – 1510. ).

IX

Ārā no zirnekļa tīkla

1.      flitstrīta, ladgeithila — ielas, kas ved uz sitijas centru,

2.  koventgārdena — plašs tirgus londonas centrā.

3.  Redinga — pilsēta, kas atrodas Temzas labajā krastā, Berkširas grāfistē.

X

Laikmets aiziet

1. Eduards — domāts angļu karalis Eduards VII (1901.—1910.).

2. Vestminsteras abatija — katedrāle, kur, sākot ar XI gs., tika kronēti angļu karaļi.

3. Kremorna — apšaubāmas reputācijas izpriecu vieta Čelsijā; 1877. gadā valdība to slēdza.

4 Jubilejas gads — 1897. gads, kad svinēja Anglijas karalienes Viktorijas (1837.—1901.) 60 valdīšanas gadu jubileju.

5. balkons — ļaudīm, kas vēlas noskatīties Londonas ielās notiekošās ceremonijas, pret maksu izīrē logus, balkonus un vietas speciāli uzceltajos paaugstinājumos.

6. vācijas ķeizars — karalienes viktorijas mazdēls Vilhelms II.

7. telegramma — domāta apsveikuma telegrama, ko vācu ķeizars Vilhelms I nosūtīja Transvālas prezidentam Krīgeram sakarā ar veiksmīgu Džeimsona uzbrukuma «atvairīšanu» (1896.).

XI

Apsīkusi rosība

1. Devets — Kristiāns Devets (1854,—1922.) būru ģenerālis un politisks darbinieks, ievērojamākais būru partizāņu karavadonis.

2 knuts — dānijas un anglijas karalis (995.—1035.), kam, kā teika stāsta, paklausījuši Temzas viļņi.

I n t e rlū d i ja

1. Bruņinieks Beviss — angļu bruņinieku romāns, kas aptver XIV gs,

2. Toma Brauna skolas gadi — populāra bērnu grāmata, kuru sarakstījis Tomass Hjūss (1828.—1896.) un kurā attēlota skolēnu dzīva angļu koledžās,

3. Sers Lamoraks u. c, — «Artura cikla» romānu tēli, Apaļā galda bruņinieki

4. Žinevra — karaļa Artura sieva.

Komentāri

[2] cachet (franc.) — šeit domāta zināma franciskuma iezīme. Tulk.

[3] Ļoti pieklājīgs kungs (franc). tulk.

[4] Ļoti laipns, ļoti patīkams kungs (franc). tulk.

[5] kā franču valodā parasts, Anete uzsver pēdējo zilbi. Tulk,

[6] Aizstāvamie, atbalstāmie (franc).Tulk

[10] arlabvakaru (franc.) — parasts atvadu sveiciens vakarā. Tulk.

[11] sarkanais laimē, nepāris un zaudē (franc.) — izteicieni, kas saistīti ar ruletes spēli. Tulk,

[12]Dievs ar tevi (muhamedāņu izsauciens). Tulk.

[14] bez mīlestības, bez romāna (franc). Tulk.

[15] Viņa ir tavs sapnis(franc)

[16] zemeņu saldējums (franc). Tulk.

[17] Uz priekšu ( franc). Tulk

[18] Vīnā patiesība (lat. ). Tulk.

[19] Aukle, bērnumeita (franc. ).Tulk.

[20] ne, kungs (franc ). tulk.

[21] vai te, kungs (franc) . tulk.

[22] Ārsta kungs (iranc). tulk.

[23] bet mums nav jāsteidzas (franc). Tulk

[24] vaskots kokvilnas mēbeļu audums. Tulk.

[25] No procentiem(franc).Tulk.

[26] viņa ir ļoti īpatnēja, smalka (franc). Tulk.

[27] man nepatīk tādi tipi (franc). tulk.

[28] vītušas lapas, nodzeltējušas (franc. ). Tulk.

[29] cik jūs prātīgs (franc. ). tulk.

[30] Un jūs esat mana daiļā sieva ( franc.). tulk.

[31] Ak nē! Nerunājiet franciski ( franc.). Tulk.

[32] Mīļais ( franc. ). Tulk.

[33] Ak, kāda nelaime ( frac. ). Tulk.

[34] Bet mazā ir tik jauka, varbūt kafiju (franc.). Tulk.

[35] Viņa jūs gaida ( franc. ). Tulk.

[36] mana mazā puķe; puķīte (franc. ). tulk.

[37] angļu valodā vārdu Džons (John — izrunā Džon) raksta vidū ar «h»; tas ir patstāvīgs vārds un nav atvasināts no vārda Džolions. Tulk.

[38] angļu ticējums «piedzimt ar sudraba karoti mutē» atbilst apmēram senlatviešu ticējumam par «piedzimšanu laimes krekliņā»

[39] Uz priekšu de Brasī (franc.).Tulk.

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-3 IZĪRĒJAMS

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-3 IZĪRĒJAMS

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA 1961

RĪGĀ

«Bet tad no kļūmā naida klēpjiem dzima

Reiz sirdis, kuras mīlā iedegās.»

VELTĪTS ČARLZAM SKRIBNERAM

FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-3

IZĪRĒJAMS

PIRMĀ DAĻA

..

I SATIKŠĀNAS

1920. gada 12. maija pēcpusdienā Soumss Forsaits iznāca no Naitsbridžas viesnīcas kur bija apmeties, un sāka soļot pa ielu, nodomājis apskatīt kādā Korkstrītas galerijā gleznu izstādi un ielūkoties nākotnē. Viņš gāja kājām. Kopš kara gadiem viņš, ja vien varēja, nekad neņēma mašīnu. Šoferi, pēc viņa ieskatiem, bija nepieklājīgi subjekti, lai gan tagad, kad karš bija beidzies un piedāvājums sāka atkal pārsniegt pieprasījumu, tie saskaņā ar cilvēka dabas likumiem kļuva pieklājīgāki. Taču viņš nebija tiem piedevis, sirds dziļumos saistīdams tos ar drūmām atmiņām un tagad — kā visus to šķiras locekļus — ar neskaidrām nojautām par revolūciju. Ievērojamās rūpes, kādas bija izjutis kara laikā, un vēl ievērojamākās rūpes, kādas viņam vajadzēja pārdzīvot pēc miera noslēgšanas, bija atstājušas Soumsa sīkstajā raksturā psiholoģiskas pēdas. Garā viņš bija tik bieži pārdzīvojis izputēšanu, ka pārstājis ticēt tās patiesai iespējamībai. Maksāt gadā četrus tūkstošus ienākuma nodokli un papildnodokli — vai gan kas ļaunāks vēl varēja būt! Ceturtdaļmiljonu liels īpašums, kuru noslogoja tikai sieva un viena vienīga meita un kurš ieguldīts visai dažādi, bija solīda garantija pat pret tādu «fantastisku ideju» kā nodokli, kas uzlikts kapitālam. Un, kas attiecas uz karā saraustās peļņas konfiskāciju, — viņš to no sirds atbalstīja, jo viņam nekādas peļņas nebija, un tāpēc varēja sacīt: «To šie nekauņas pelnījuši!» Gleznu cenas turklāt bija cēlušās, un viņš kopš kara sākuma bija paplašinājis savu kolekciju cītīgāk nekā jebkad agrāk. Uzlidojumi arī bija labvēlīgi ietekmējuši dabu, kam piemita iedzimta piesardzība, un nocietinājuši raksturu, kas jau tā bija stūrgalvīgs. Draudi tikt pilnīgi iznīcinātam izkliedēja bailes no mazāka apmēra triecieniem, kas izpaudās aplikšanā ar nodokļiem, kamēr paraža nosodīt vācu nekaunību, dabiski, noveda pie strādnieku šķiras nosodīšanas, ja ne atklāti, tad vismaz apslēptākajās dvēseles dzīlēs.

Soumss mirkli apstājās, lai pārliektos pār Rovas margām. Piemērota vieta atmiņām — pusceļā starp māju Parkleinā, kuras sienas bija redzējušas viņa dzimšanu un viņa vecāku nāvi, un mazo namiņu Monpeljē skvērā,kur pirms trīsdesmit pieciem gadiem viņš bija baudījis savas pirmās laulības laimi. Tagad, pēc divdesmit gadiem otrā laulībā, senā traģēdija šķita viņam līdzīga kādai agrākai dzīvei, kas bija beigusies, kad gaidītā dēla vietā piedzima Flēra. Jau ilgus gadus viņš pat zemapziņā vairs nenožēloja, ka nebija piedzimis dēls; Flēra bija viņa vienīgais lolojums. Galu galā meita nesa viņa vārdu, un viņš nebūt neilgojās pēc tās dienas, kad viņa to apmainīs. Patiesībā, ja Soumss arī kādreiz domāja par šādu nelaimi, tad viņu mierināja neskaidrā nojauta, ka viņš var meitai dot pietiekami lielas bagātības, lai tā varbūt varētu nopirkt un izdzēst tā cilvēka vārdu, kas viņu apprecēs, — kāpēc gan ne, ja šajos laikos sieviete, kā liekas, kļuvusi vienlīdzīga ar vīrieti? Un Soumss, slepenībā pārliecināts par stiprā dzimuma pārākumu, sparīgi noglauda ar saliekto plaukstu seju, kamēr atrada atbalstu zodā. Savas atturības dēļ Soumss nebija aptaukojies un izļumis; viņa deguns bija bāls un plāns, sirmās ūsas īsi apgrieztas, redze nebojāta. Vieglais galvas pieliekums izlīdzināja un samazināja sejas izmērus, kas, matiem atkāpjoties un pierei paaugstinoties, kļuva pārāk lieli. Maz pēdu laika zobs bija atstājis šajā «visnaudīgākajā» no jaunajiem Forsaitiem, kā būtu izteicies pēdējais no vecajiem Forsaitiem — Timotijs, kam tagad ritēja simt pirmais gads.

Platānu ēna krita uz Soumsa vienkāršo filca cepuri; viņš bija atmetis cilindrus — šajos laikos nebija jēgas pievērst citu uzmanību savai pārticībai. Platāni! Viņa domas spēji pārsviedās uz Madridi — uz lieldienām pirms kara, kad, nevarēdams izšķirties, vai pirkt Goijas gleznu vai ne, viņš bija devies ceļojumā, lai aplūkotu mākslinieku tā dzimtenē. Šis cilvēks viņu bija spēcīgi ietekmējis — īsts ģēnijs, ar plašu vērienu! Lai cik augsti viņu vērtēja, kādreiz vērtēs pat vēl augstāk, pirms nodos arhīvā. Otrā aizraušanās ar Goiju pārspēs pat pirmo, o jā! Un Soumss bija nopircis gleznu. Šajā ceļojumā viņš pretēji savai paražai bija pasūtījis kopiju no kādas freskas, kura saucās «La Vendimia »[3] un kurā bija redzama meitene ar sānos iespiestu roku, — meitene, kas Soumsam atgādināja Flēru. Tagad šī kopija karājās Meiplderhemas galerijā un izskatījās visai neizteiksmīga — nav taču iespējams kopēt Goiju. Tomēr Soumss to joprojām aplūkoja, kad meitas nebija mājās, jo gleznā redzamās jaunavas vieglais, graciozais stāvs, izliektās uzacis, sapņainā kvēle tumšajās acīs neatvairāmi atgādināja Flēru. Dīvaini, ka Flērai bija tumšas acis, lai gan viņa paša acis pelēkas — nevienam īstam Forsaitam tās nebija brūnas — un viņas mātei zilas! Taču vecmāmiņai Lamotai acis, bez šaubām, bijušas tumšas kā ievogas!

Viņš sāka atkal soļot uz Haidparkkornera pusi. Visā Anglijā neredzēja spilgtāku pārmaiņu kā «Rou» alejā. Dzimis gandrīz vai pāris soļu no tās, Soumss varēja to atcerēties, sākot ar 1860. gadu. Bērnībā viņu veda šurp, un viņš trinās gar krinolīniem un raudzījās uz šaurās biksēs tērptiem dendijiem, kuriem bija vaigu bārdas un kuri jādelēja, izturēdamies kā kavalēristi; vīrieši cilāja baltos cilindrus ar izliektām malām; visam piemita dīkdienīga noskaņa; švītu vidū mēdza parādīties mazs, līkkājains vīrelis garā, sarkanā vestē ar suņiem vairākās saitēs — gan karaļa Čarlza spānieliem, gan itāliešu kurtiem, kuriem gaužām patika mātes krinolīns; vienu no suņiem vīrelis vienmēr neatlaidīgi centās pārdot mātei — no tā visa tagad vairs nebija ne miņas. Patiešām, nekā izsmalcināta, tikai strādnieki sēž vienmuļās rindās, un nav viņiem arī uz ko skatīties — šad tad, sēžot zirgā kā vīrieši, pajāj garām pāris jaunu, apaļu sievišķu katliņos vai nevīžīgi koloniju iedzīvotāji uz bēdīga izskata noīrētiem kleperiem; šur tur parādās mazas meitenes uz ponijiem vai veci džentlmeņi, kas te ieradušies ieelpot svaigu gaisu, vai ziņnesis, kas iejāj lielu, niķīgu kavalērijas zirgu; neviena tīrasiņu ērzeļa, neviena zirgu puiša, neviens nelokās, nepievelk kāju, nedzird nevienu tenku, it nekā; tikai koki tādi paši — koki, kam vienalga, kā viena paaudze nomaina otru un kā iznīkst cilvēku cilts. Demokrātiskā Anglija — izspūrusi, steidzīga, trokšņaina un šķietami bez vadības. Un kaut kas Soumsa dvēselē, kas alka izsmalcinātības, neapmierināti sakustējās. Zudusi uz mūžiem; noslēgto kārtu un spožās ārienes citadele! Bagātība jau bija — o jā! Bagātība — viņš pats bija bagātāks nekā tēvs jebkad savā mūžā; bet manieres, gaume, izsmalcinātība — viss zudis, visu aprijis milzīgais, nejaukais, familiārais, skaļais pūlis, kas ož pēc benzīna. Šur un tur vēl paslēpušās mazas, jau pa pusei uzvarētas aristokrātijas un kastu oāzes, izkaisītas un chйtif[4] kā teiktu anete; bet nekā sakarīga un noteikta, pie kā pakavēties skatienam. Un šai agrāk neredzētajā sliktu manieru un izlaidīgas morāles juceklī iegrūsta viņa meita — viņa dzīves zieds! Un, kad vēl pie varas nāks šie neaptēstie leiboristi, ja tas vispār kādreiz notiks, tad jāsagaida visļaunākais!

Soumss izgāja cauri velvētajai ejai, kuru beidzot vairs — paldies dievam! — neizkropļoja pelēkzaļganais starmetis. «Lai labāk uzstāda starmeti uz ceļa, pa kuru paši iet,» viņš domāja, «un apgaismo savu dārgo demokrātiju!» Un viņš aizsoļoja gar Pikadilijas klubu fasādēm. Džordžs Forsaits, protams, sēdēs «Iseeum» kluba erkerveida logā. Džordžs tagad kļuvis tik resns, ka uzturas tur gandrīz nepārtraukti, atgādinādams nekustīgu, zobgalīgu, izsmejošu aci, kas novēro, kā lēni iet pretī savam galam cilvēki un lietas. Un Soumss paātrināja soli, jo no brālēna skatiena vienmēr jutās ārkārtīgi neērti. Viņš bija dzirdējis par Džordžu, ka tas pašā kara vidū uzrakstījis vēstuli ar parakstu «Patriots», kurā žēlojies, ka valdība savā histērijā samazinot auzu devu sacīkšu zirgiem. Jā, tur viņš bija, garš, smagnējs, glītā uzvalkā, gludi skuvies, ar kārtīgi pieglaustiem matiem, kas kļuvuši tikai mazliet retāki un, bez šaubām, smaržo pēc vislabākā odekolona, — tur viņš sēdēja ar sārto sporta avīzi rokā. Viņš nu gan nebija mainījies! Un varbūt pirmo reizi savā mūžā Soumss juta, ka viņa sirds iesilst tādā kā simpātijā pret šo zobgalīgo radinieku. Tā svars, tā nevainojami pāršķirtais celiņš un acis, kuru skatiens atgādināja bulli, bija garantija, ka veco kārtību nomainīt nebūs tik viegli. Soumss redzēja Džordžu pavēcinām sārto papīru, it kā uzaicinot viņu uzkāpt augšā, — šis dīvainais cilvēks droši vien gribēja pajautāt kaut ko par savu naudu. Tā joprojām atradās Soumsa ziņā; kļuvis par pasīvu līdzdalībnieku smagajā laikposmā pirms divdesmit gadiem, kad norisa viņa un Irēnas šķiršanās prāva, Soumss pēc tam bija atģidies, ka tikpat kā nemanot viņa kontrolē nonākuši visi Forsaitu naudas darījumi.

Īsu mirkli pavilcinājies, viņš pamāja ar galvu un devās iekšā. Kopš svaiņa Montegjū Dārtija nāves Parīzē, par kuru neviens skaidri nebija zinājis, ko domāt, izņemot to, ka pašnāvība tā, bez šaubām, nav bijusi, — «Iseeum» klubs Soumsam šķita kļūstam pieklājīgāks. Arī Džordžs, kā viņš zināja, bija atstājis savas jaunības trakulības tālu aiz muguras un negrozāmi nodevies ēšanas priekiem, baudīdams tikai vislabāko, lai nekļūtu vēl resnāks, un paturēdams, kā viņš pats izteicās, «tikai pāris vecu kleperu, lai galīgi nezaudētu interesi dzīvē». Tāpēc Soumss piebiedrojās savam brālēnam erkerveida logā, neizjuzdams vairs mulsinošo neveiklību, kas tādās reizēs mēdza viņu pārņemt agrāk.

Džordžs izstiepa savu labi kopto roku.

— Neesmu tevi redzējis kopš kara sākuma, — viņš sacīja. — Kā klājas tavai sievai?

— Pateicos, — Soumss vēsi atbildēja, — gluži labi. Kāds apslēpts joks uz mirkli savilka smīnā Džordža

gaļīgo seju un lika ļauni iedzalkstīties acīm.

—    Tas beļģis Profons, — viņš sacīja, — ir tagad mūsu kluba biedrs. Viņš ir šaubīgs subjekts.

—    Tā gan! — nomurmināja Soumss. — Par ko tu gribēji ar mani runāt?

—    Par veco Timotiju, viņš kuru katru mirkli var nolikt karoti. Testamentu viņš, cerams, ir sastādījis?

— Jā.

— Tāpēc nu tev vai kādam citam vajadzētu viņu apciemot — viņš taču ir pēdējais no vecās gvardes, iegājis jau otrā simtā. Stāsta, viņš esot līdzīgs mūmijai. Kur jūs domājat viņu glabāt? Viņš būtu pelnījis piramīdu.

Soumss papurināja galvu. — Haigeitā, ģimenes kapenēs.

— Nu jā, man šķiet, mūsu dārgām vecenītēm viņa gaužām pietrūktu, ja viņš nokļūtu kur citur. Stāsta, ka viņš vēl interesējoties par ēdienu. Viņš, zini, var novilkt vēl diezgan ilgi. Vai mums par visiem tiem vecajiem Forsaitiem nepienākas kāds naudas vīkšķis? Desmit vecīšu dzīvojuši caurmērā astoņdesmit astoņus gadus — es izrēķināju. To vajadzētu pielīdzināt trīnīša dzimšanai.

— Vai tas ir viss? — vaicāja Soumss. — Man laiks iet, «Ak tu nesabiedriskais āpsi,» šķita atbildam Džordža

acis. — Jā, tas ir viss. Apciemo veco viņa mauzolejā — iespējams, ka viņam iegribēsies ko pravietot. — Smīns viņa dziļu grumbu izvagotajā sejā nodzisa, un viņš piebilda: — Vai jūs, advokāti, neesat izgudrojuši, kā izlocīties no tā nolādētā ienākumu nodokļa? Tas velnišķīgi skar ienākumus no mantojuma. Līdz šim es vienmēr saņēmu gadā divarpus tūkstošus; tagad es saņemu pusotra tūkstoša — tīros nabaga grašus, lai gan dzīves dārdzība gandrīz divkāršojusies.

— A! — norūca Soumss. — Skriešanās sacīkstes apdraudētas!

Džordža sejā atplaiksnījās zobgalīgas pašaizsardzības izteiksme.

— Jā, — viņš sacīja, — mani uzaudzināja par dīkdieni, un te nu es esmu mūža galā kā savītusi zelta lapa [5] un kļūstu diendienā nabagāks. Tie leiboristi novilks mums septiņas ādas, pirms aptīrīs pavisam. Kā tu domā nopelnīt sev maizi, kad pienāks tāds brīdis? Es iekārtošu sev sešu stundu darba dienu un mācīšu politiķiem saprast jokus. Klausi, ko es tev saku, Soums, ietiec parlamentā, nodrošini sev savus četrus simtus[6] — un pieņem mani par skolotāju.

Kad Soumss aizgāja, viņš atkal ieņēma savu vietu erkerveida logā.

Soumss soļoja pa Pikadiliju, iegrimis dziļās pārdomās, ko bija izraisījuši brālēna vārdi. Viņš pats vienmēr bija strādājis un krājis, Džordžs nebija darījis nekā un šķiedis, bet, ja reiz sāksies konfiskācija, tad aplaupīs viņu — strādātāju un krājēju! Tas nozīmēja noliegt visus tikumus, apgāzt visus Forsaitu principus. Vai civilizāciju varēja celt uz citiem pamatiem? Soumss bija pārliecināts, ka ne. Nu labi, viņi nekonfiscēs Soumsa gleznas, jo nezinās to vērtību. Bet, kāda būs to vērtība, ja šie vājprātīgie kādreiz sāks slaukt kapitālu? Neejoša prece! «Par sevi es neraizējos,» viņš domāja, «es savā vecumā varētu iztikt ar pieciem simtiem gadā un nejustu starpību.» Bet Flēra! Šīs bagātības, kas tik gudri ieguldītas, šie dārgumi, kas rūpīgi izmeklēti un krāti,— tie visi domāti viņai. Un, ja iznāks tā, ka viņš tos nevarēs atdot vai atstāt Flērai, tad taču dzīvei nav jēgas, un kāda nozīme tad iet un skatīties šīs trakās futūristiskās blēņas un gudrot, vai tām būs nākotne vai ne?

Tomēr, ieradies Korkstrītas galerijā, viņš samaksāja savu šiliņu, paņēma katalogu un iegāja iekšā. Izstādes telpā slaistījās ap desmit apmeklētāju. Soumss drosmīgi devās uz priekšu un nonāca pie kāda priekšmeta, kas viņam šķita līdzīgs laternas stabam, kurš saliekts sadursmē ar autobusu. Šis priekšmets bija atbīdīts soļus trīs no sienas un katalogā apzīmēts ar vārdu «Jupiters». Soumss to ziņkārīgi aplūkoja, jo pēdējā laikā veltīja mazliet uzmanības skulptūrām. «Ja tas ir Jupiters,» viņš domāja, «tad interesanti būtu zināt, kāda izskatās Junona.» Un pēkšņi viņš to ieraudzīja pāri pretī. Tā viņam likās uz mata līdzīga vieglā sniega segā tītam ūdens sūknim ar diviem rokturiem. Viņš joprojām lūkojās uz statuju, kad divi no apmeklētājiem apstājās viņam pa kreisi. — Epatant! [7] — viņš dzirdēja vienu sakām.

— Žargons! — Soumss norūca pie sevis. Otra zēniskā balss attrauca:

—    Nerunā muļķības, veco zēn, viņš jau ņirgājas par mums. Kad Jupiters, Junona radīti bija[8] viņš teica: «palūkošos, cik daudz tie muļķi spēs norīt.» Un muļķi rij un vēl aplaizās.

—    Tu stulbais zīdaini! Vospovičs ir novators. Vai tu neredzi, ka viņš skulptūrā ienesis satīru? Plastiskās mākslas, mūzikas, glezniecības un pat arhitektūras nākotne ir satīrā. Tā tam jābūt. Cilvēki ir noguruši — sentimentam izsists pamats zem kājām.

— Nu, man tomēr ir tiesības mazliet interesēties par skaistumu. Es esmu bijis karā. Jums nokrita kabatas lakatiņš, ser.

Soumss redzēja, ka viņam pastiepj pretī kabatas lakatiņu. Viņš paņēma to ar sev raksturīgo aizdomību un pielika pie deguna. Tas smaržoja pareizi — viegli pēc odekolona, un stūrī bija viņa iniciāļi. Mazliet nomierinājies, viņš pievērsa acis jaunekļa sejai. Jaunajam cilvēkam bija smailas ausis, smejoša mute, kurai abās pusēs auga zobu sukai līdzīgas ūsiņas, mazas, možas acis un gluži parasts apģērbs.

—    Pateicos, — viņš sacīja un, viegla aizkaitinājuma mudināts, piebilda: — Priecājos, dzirdot, ka jums patīk skaistums; šajos laikos tas atgadās reti.

—    Es to dievinu, — teica jauneklis, — bet mēs abi esam pēdējie no vecās gvardes, ser.

Soumss pasmaidīja.

—    Ja jūs patiesi interesējaties par gleznām, — viņš sacīja, — tad te ir mana vizītkarte. Kuru katru svētdienu, ja vēlaties pabraukties pa upi un iegriezties pie manis, varu jums parādīt dažus tīri labus eksemplārus.

—    Tas ir ļoti jauki no jums, ser. Labprāt iegriezīšos. Mans vārds ir Monts … Maikls. — Un jauneklis noņēma cepuri.

Jau nožēlodams impulsīvo soli, Soumss par atbildi mazliet pacēla savējo un augstprātīgi palūkojās jaunekļa biedrā, kam bija purpursarkana kaklasaite, pretīga vaigu bārda, kura atgādināja gliemjus, un nicīgs skatiens, — iespējams, ka šis subjekts bija dzejnieks!

Viņš bija pieļāvis pirmo neuzmanību daudzu gadu laikā un tāpēc satraukts aizgāja apsēsties nišā. Kas viņu bija dzinis dot savu vizītkarti nez kādam vējgrābslim, kas vazājas apkārt kopā ar tādu sprukstiņu? Un Flēras tēls, kas vienmēr slēpās Soumsa zemapziņā, pēkšņi nostājās viņa acu priekšā līdzīgi filigrānai figūriņai, kas iznāk no pulksteņa, kad tas sit stundas. Pie starpsienas iepretī nišai karājās liels audekls, uz kura Soumss no savas vietas spēja saskatīt vienīgi krietni daudz četrstūrainu traipu tomātu krāsā un neko citu. Viņš paraudzījās katalogā: «32. nr. — Nākotnes pilsēta. — Pols Posts.» «Šī arī laikam ir satīriska,» viņš nodomāja. «Kādas blēņas!» Taču viņa nākamā doma bija piesardzīgāka. Nedrīkst pārsteidzīgi nosodīt. Monē svītrainie smērējumi taču bija guvuši tādus panākumus un puantilistu un Gogēna gleznas tāpat. Pat pēc postimpresionistiem bija parādījušies daži gleznotāji, ar kuriem nevarēja nerēķināties. Trīsdesmit astoņu gadu laikā, kopš Soumss bija kļuvis par gleznu kolekcionāru, viņš bija pārdzīvojis tik daudz «virzienu», pieredzējis tādus gaumes un glezniecības tehnikas uzplūdus un atplūdus, ka noteikti varēja apgalvot tikai vienu: no katras jaunas modes var nopelnīt. Arī šis gluži labi varēja būt gadījums, kad vai nu jānomāc savs iedzimtais instinkts, vai jāpalaiž garām izdevīgs darījums. Viņš piecēlās, nostājās gleznas priekšā un visiem spēkiem pūlējās aplūkot to ar citu cilvēku acīm. Virs tomātu krāsas traipiem Soumss šķitās redzam saulrietu, līdz kāds no garāmgājējiem noteica: — Viņam brīnišķi izdevušās lidmašīnas, kā jums šķiet? — Zem tomātu krāsas traipiem stiepās balta mala ar stateniskām, melnām svītrām, kurām Soumss nespēja piedēvēt nekādu jēgu, kamēr kāds cits, ejot garām, nomurmināja: — Kādu ekspresiju viņš panāk ar priekšplānu! — Ekspresiju? Kādu tad? Soumss devās atpakaļ uz savu vietu. Viņa tēvs teiktu, ka tā ir ķēmošanās, un nedotu par gleznu ne penija. Ekspresija! Kā tad! Viņš bija dzirdējis, ka kontinentā tagad visi esot ekspresionisti. Tātad tas pārnāk arī uz šejieni? Viņš atcerējās pirmo influences vilni 1887. vai 1888. gadā — teica, ka tas nācis no Ķīnas. Interesanti, no kurienes uzradies šis . .. šis ekspresionisms. Gatavā slimība!

Soumss ievēroja, ka starp viņu un «Nākotnes pilsētu» nostājusies kāda sieviete un jauneklis. Tie bija pagriezuši viņam muguru, taču Soumss pēkšņi aizsedza seju ar katalogu, pavilka cepuri zemāk uz acīm un turpināja skatīties caur spraugu. Šo muguru nevarēja nepazīt, tā bija eleganta kā vienmēr, kaut arī mati nosirmojuši. Irēna! Viņa šķirtā sieva Irēna! Un tas, bez šaubām, bija viņas dēls no šī Džoliona Forsaita — viņu zēns, sešus mēnešus vecāks par Soumsa paša meitu! Un, domās pārdzīvodams atkal rūgtās šķiršanās prāvas dienas, viņš piecēlās, gribēdams nozust, bet ātri atkal apsēdās. Irēna bija pagriezusi galvu un teica kaut ko savam dēlam; viņas profils joprojām bija tik jaunavīgs, ka sirmie mati šķita nopūderēti kā masku ballē, un viņas lūpas smaidīja tā, kā Soumss, to pirmais īpašnieks, nekad nebija redzējis tās smaidām. Viņš ar nepatiku atzina, ka šī sieviete joprojām ir skaista un ka tās stāvs ir gandrīz tikpat jaunavīgs kā agrāk. Un kā zēns viņai uzsmaida! Soumsam sažņaudzās sirds. Šī aina aizvainoja viņa taisnīguma izjūtu. Viņš skauda Irēnai zēna smaidu — tas pārsniedza visu, ko Flēra sniedza viņam — Soumsam, un tas nebija pelnīti. Viņu dēls būtu varējis būt viņa dēls; Flēra būtu varējusi būt viņas meita, ja viņa nebūtu nogājusi no īstā ceļa! Viņš nolaida katalogu. Ja Irēna redz viņu, jo labāk! Atgādinājums par viņas toreizējo uzvedību tagad, dēla klātbūtnē, kurš droši vien neko par to nezina, būtu līdzīgs Nemezidas pirksta dziedinošajam pieskārienam, ko agri vai vēlu nāksies sajust. Tad, neskaidri aptverdams, ka šāda doma ir pārāk ekstravaganta Forsaitam viņa vecumā, Soumss izņēma pulksteni. Pāri četriem! Flēra nokavējusies. Viņa bija aizgājusi pie Soumsa māsasmeitas Imodžinas Kardiganas, un tur Flēru cienā ar cigaretēm un tenkām, un citādām muļķībām. Viņš dzirdēja zēnu iesmejamies un moži sakām: — Klau, māmiņ, vai to gleznojis kāds no krustmātes Džūnas nelaimes putniem?

— Pols Posts, — šķiet, ka jā, dārgais.

Pēdējais vārds lika Soumsam viegli nodrebēt, viņš nekad nebija dzirdējis Irēnu to lietojam. Un tad viņa Soumsu ieraudzīja. Viņa acīs laikam atplaiksnījās kaut kas no Džordža Forsaita ļauni zobgalīgā skatiena, jo Irēnas cimdotā roka pievilka tuvāk tērpa krokas, uzacis pacēlās, seja pārakmeņojās. Viņa devās tālāk.

— Atbaidoši, — sacīja zēns, paņemdams māti atkal zem rokas.

Soumss stīvi nolūkojās viņiem pakaļ. Zēns izskatījās glīts, viņam bija Forsaitu zods un dziļas, tumši pelēkas acis, bet visā viņa būtnē dzirkstīja kas saulains, it kā pār viņu būtu izlieta glāze veca šerija; varbūt tas bija viņa smaids, varbūt mati. Viņš bija jaukāks, nekā tie abi pelnīja! Viņi pazuda no Soumsa redzesloka blakus istabā, un Soumss atkal iegrima «Nākotnes pilsētas» vērošanā, taču neredzēja neko. Viņa lūpas saviebās greizā smīnā. Viņš nicināja savu jūtu spēku, pēc visiem šiem gadiem. Rēgi! Un tomēr, vai, kļūstot vecākam, vēl paliek kas cits, izņemot rēgus? Jā, Flēra! Viņš pievērsa acis ieejai. Meitenei jau sen vajadzēja nākt, bet viņa, protams, liek tēvam gaidīt! Un pēkšņi viņš ieraudzīja tādu kā sievieti, kā vēju — sīku, trauslu būtni, tērptu jūras zaļā tunikā ar metāla jostu un lentu, kas saturēja nepaklausīgos sarkanzeltainos, jau krietni sarmas skartos matus. Viņa sarunājās ar galerijas kalpotājiem, un kaut kas pazīstams tās acīs, zodā, matos, izturēšanās veidā piekala Soumsa uzmanību — kaut kas viņā atgādināja kārnu skotu terjeru, kurš gaida pusdienas. Nu, protams, Džūna Forsaita! Viņa brālēna meita Džūna — un nāk tieši uz Soumsa kluso nišu! Dzijās domās iegrimusi, Džūna apsēdās viņam blakus, izņēma bloknotu un ar zīmuli piezīmēja pāris vārdu. Soumss sēdēja nekustēdamies. Nolādētā radniecība! — Riebīgi! — Soumss dzirdēja viņu nomurminām. Tad, it kā dusmodamās uz svešinieku, kas varēja noklausīties viņas vārdus, tā palūkojās blakussēdētājā. Bija noticis visļaunākais.

— Soums!

Soumss tikko manāmi pagrieza galvu.

— Kā jums klājas? — viņš teica. — Divdesmit gadu neesmu jūs redzējis.

— Jā. Kas tad jūs atveda šurp?

—    Manas vājības, — sacīja Soumss. — Kāda bezjēdzība!

—    Bezjēdzība? Nu jā, protams, tā vēl nav guvusi atzinību.

—    Un nekad arī negūs, — sacīja Soumss, — tā droši vien nes milzu zaudējumus.

—    Protams, nes.

—    Kā jūs to zināt?

—    Tā ir mana galerija.

Soumss neaprakstāmā izbrīnā nošņaukājās.

—    Jūsu? Kas jūs dzen rīkot tādas izstādes?

—    Es neskatos uz mākslu kā uz pārtikas precēm.

Soumss norādīja uz «Nākotnes pilsētu». — Palūkojieties uz to! Kas gan dzīvos tādā pilsētā vai ļaus tādu piekārt pie sienas?

Džūna mirkli vēroja gleznu. — Tā ir vīzija, — viņa teica.

— Muļķības!

Iestājās klusums, un Džūna piecēlās. «Izskatās pēc jukušas!» Soumss nodomāja.

— Starp citu, — viņš sacīja, — jūs te sastapsiet savu pusbrāli ar sievieti, kuru es agrāk pazinu. Uzklausiet manu padomu un slēdziet šo izstādi.

Džūna pameta skatienu atpakaļ uz viņu. — Ak jūs, Forsaits! — viņa sacīja un devās tālāk. Tās vieglais, gaisīgais stāvs, kas tik pēkšņi aizslīdēja projām, pauda bīstamu apņēmību. Forsaits! Protams, viņš bija Forsaits! Un viņa ari! Bet, kopš tā laika, kad viņa, būdama vēl meitene, bija ievedusi Soumsa dzīvē Boziniju un tas visu izpostījis, viņš nebija samierinājies ar Džūnu — un nekad nesamierināsies! Un te nu viņa bija, līdz šai dienai neprecējusies, galerijas īpašniece! … Un pēkšņi Soumsam ienāca prātā, cik maz viņš tagad zina par paša ģimeni. Vecās krustmātes, kas dzīvoja pie Timotija, bija mirušas pirms daudziem gadiem; baumu birža vairs neeksistēja. Ko viņi visi bija darījuši pa kara laiku? Jaunā Rodžera dēls ticis ievainots, Sentdžona Heimena otrais dēls kritis, jaunā Nikolasa vecākais dabūjis Britu impērijas ordeni vai ko nu viņi tur dod. Šķita, ka tie visi bija zināmā veidā piedalījušies karā. Šis Džoliona un Irēnas zēns gan izskatījās par jaunu, turpretī viņa paša paaudze bija, protams, par vecu, lai gan Džailzs Heimens bija vadījis Sarkanā Krusta auto un Džesijs Heimens iestājies brīvprātīgajā policijā — šie abi «Dromio» bija vienmēr izcēlušies ar uzņēmību! Ja runā par Soumsu pašu, tad viņš bija ziedojis sanitāro automobili, lasījis avīzes, kamēr kļuva nelabi, pārdzīvojis daudz uztraukuma, atsacījies no jauniem uzvalkiem, zaudējis septiņas mārciņas svara; nezin ko vairāk viņš savā vecumā vēl būtu varējis darīt. Patiešām, ja tā padomā, tad liekas pārsteidzoši, ka viņš un viņa ģimene šo karu uzņēmuši pavisam citādi nekā kādreizējo konfliktu ar būriem, kas tolaik arī šķita prasām visu impērijas spēku sasprindzinājumu. Tajā karā gan viņa māsasdēls Vals Dārtijs tika ievainots, nekauņas Džoliona pirmais dēls nomiris no vēdera tīfa, abi «Dromio» dienējuši kavalērijā un Džūna bijusi par žēlsirdīgo māsu, bet tas viss tad likās kas ārkārtīgs, turpretī šajā karā katrs bija «ziedojis savu artavu», it kā tas būtu pats par sevi saprotams, — tā vismaz Soumss domāja. Tas šķita liecinām, ka kaut kas aug vai arī varbūt cits, kas pagrimst. Vai Forsaiti vairs nebija tādas individualitātes, vai viņi vairāk piederēja impērijai, vai bija kļuvuši mazāk provinciāli? Vai ari tas bija.vienkārši aiz naida pret vāciešiem?… Kāpēc Flēra nenāca? Tad viņš varētu tikt projām. Viņš redzēja tos trīs kopā atgriežamies no otras telpas un aizejam atpakaļ gar šķērssienas viņpusi. Zēns tagad stāvēja Junonas priekšā. Un pēkšņi statujas otrā pusē Soumss ieraudzīja savu meitu ar paceltām uzacīm, kas nebija nekāds brīnums. Viņam bija redzams, kā Flēras acis iesāņus paveras zēnā un kā zēns atbild viņas skatienam. Tad Irēna paņēma dēlu zem rokas un aizvilka tālāk. Soumss ievēroja, ka viņš atskatās un Flēra noraugās visiem trim izejošiem pakaļ.

Kāda balss jautri noteica: — Mazliet pārsālīts, vai ne, ser?

Pašlaik atkal nāca garām jauneklis, kas bija pacēlis viņa kabatas lakatiņu. Soumss pamāja ar galvu.

— Nezinu, kurp mēs ejam.

— O! Viss kārtībā, ser, — jauneklis līksmi attrauca, — viņi jau arī nezina.

Flēras balss sacija: — Hallo, tēvs! Te jau tu esi! — Tieši tā, it kā viņš būtu licis tai gaidīt. Paceldams cepuri, jauneklis devās tālāk.

— Tu nu gan esi visai precīza jauna dāma! — teica Soumss, ar skatienu nomērīdams meitu no galvas līdz kājām.

Šis viņa dzīves dārgākais īpašums bija vidēja auguma, ne pārāk spilgtas, ne klusinātas krāsas, ar īsiem, tumšiem kastaņbrūniem matiem; viena no otras tālu guļošās brūnās acis spulgoja tik tīri baltajos ābolos, ka tie kustoties dzirkstīja, taču nekustīgi izskatījās gandrīz sapņaini zem bālajiem, melnu skropstu iežogotajiem plakstiņiem, kas bija nolaisti it kā gaidās. Flērai bija burvīgs profils, un tās sejā nekas neatgādināja tēvu, izņemot apņēmīgo zodu. Soumss, sajuzdams, ka viņa sejas izteiksme, lūkojoties meitā, kļūst maigāka, sarauca pieri, lai saglabātu Forsaitam piedienīgo vēso mieru. Viņš zināja, ka Flērai piemīt pārāk liela tieksme izmantot tēva vājumu. Paņemdama Soumsu zem rokas, viņa sacīja:

—    Kas tas bija?

—    Viņš pacēla manu kabatas lakatiņu. Mēs sarunājāmies par gleznām.

—    Tu taču nepirksi šo te, tēvs?

—    Nē, — Soumss bargi noteica, — un arī ne to Junonu, kuru tu apskatīji.

Flēra paraustīja viņa elkoni. — Ai! Iesim! Drausmīga izstāde.

Durvīs viņi sastapās ar jaunekli, ko sauca par Montu, un tā biedru. Taču Soumss bija izlicis izkārtni «Nepiederošiem ieeja aizliegta» un tik tikko atbildēja uz jaunā cilvēka sveicienu.

— Ko tad tu sastapi pie Imodžinas? — viņš vaicāja, nokļuvis ārā uz ielas.

— Krustmāti Vinifredu un to mesjē Profonu. — A, — norūca Soumss, — to beļģi! Ko sevišķu gan tava krustmāte viņā saskata?

— Nezinu. Viņš izskatās diezgan āķīgs, — māte saka, ka viņš tai patīkot.

Soumss nosēcās.

— Brālēns Vals un viņa sieva arī bija tur.

—    Ko! — iesaucās Soumss. — Es domāju, ka viņi aizbraukuši atpakaļ uz Dienvidāfriku.

—    O nē! Viņi pārdevuši savu fermu. Brālēns Vals taisās Saseksā trenēt sacīkšu zirgus. Viņi tur nopirkuši vecu, jauku muižu, ielūdza arī mani viesos.

Soumss iekāsējās. Šīs ziņas viņam nepatika.

—    Kāda tad tagad ir viņa sieva?

—    Ļoti klusa, bet jauka, manuprāt.

Soumss atkal iekāsējās. — Viņš ir liels vējgrābslis, tas tavs brālēns Vals.

—    Ai, nē, tēvs, viņi briesmīgi mīl viens otru. Es solījos sestdien aizbraukt pie viņiem un paciemoties līdz trešdienai.

—    Trenēs sacīkšu zirgus! — sacīja Soumss. Pasākums bija ekstravagants, bet ne jau šī ekstravagance modināja viņā pretīgumu. Kāda velna pēc šis māsasdēls nevarēja palikt Dienvidāfrikā? Nepietika ar viņa paša šķiršanos, vajadzēja vēl māsasdēlam apprecēties ar sāncenša meitu Holiju — pusmāsu Džūnai un tam zēnam, uz kuru Flēra nupat bija skatījusies pa ķēmīgā sūkņa roktura apakšu. Ja viņš neuzmanīsies, tad meita uzzinās visu seno negodu! Nepatīkami! Nelaimes viņam šo pēcpusdienu bija uzbrukušas kā bišu spiets!

— Man tas nepatīk! — viņš teica.

—  Man gribas redzēt sacīkšu zirgus, — maigi čaloja Flēra, — un viņi apsolīja, ka es varēšu jāt. Tu jau zini, brālēns Vals nevar daudz staigāt, bet jāt viņš jāj lieliski. Viņš man parādīs, kā aulekšo.

—  Sacīkstes! — teica Soumss. — Žēl, ka karš tās nav galīgi noslaucījis no zemes virsas. Baidos, ka viņš atsities savā tēvā.

— Es neko nezinu par viņa tēvu.

— Nu jā, — Soumss nikni attrauca. — Viņš visai daudz interesējās par zirgiem un Parīzē, iedams lejup pa kāpnēm, lauza kaklu. Tādējādi tava krustmāte laimīgi tika no viņa vaļā. — Soumss sarauca pieri, atcerēdamies, ka pirms sešiem gadiem bija spiests piedalīties Parīzē izmeklēšanā sakarā ar šīm kāpnēm, jo Montegjū Dārtijs pats tajā vairs piedalīties nevarēja; tās bija gluži normālas kāpnes mājā, kurā spēlēja bakarā. Vai nu vinnesti, vai to nosvinēšana bija sakāpusi Soumsa svainim galvā. Franču ierēdņi bija izturējušies pret to visu ļoti pavirši, un Soumss dabūjis krietni noskrieties.

Flēras balss iztraucēja viņu no domām. — Skaties! Tie cilvēki, kas reizē ar mums bija galerijā.

— Kādi cilvēki? — nomurmināja Soumss, gluži labi zinādams, par ko ir runa.

— Es domāju, šī sieviete ir skaista.

—  Ieiesim šai konditorejā, — Soumss strupi izmeta un, piekļāvis meitas elkoni ciešāk sev klāt, iegriezās tuvējās durvīs. Iet konditorejā viņam bija visai neparasti. — Ko tu gribi, lai es pasūtu? — viņš gluži noraizējies jautāja.

—  O! Es negribu nekā. Mani cienāja ar kokteili un pamatīgām otrām brokastīm.

—  Mums kaut kas jāēd, ja esam te ienākuši, — norūca Soumss, nelaizdams vaļā meitas roku.

— Divas tējas, — viņš sacīja, — un divus no šiem cepumiem ar mandeļu pildījumu.

Bet, tikko viņa augums bija atslīdzis krēslā, kad gars jau pielēca kājās. Tie trīs — tie trīs ienāca konditorejā! Viņš dzirdēja Irēnu sakām ko savam dēlam un tā atbildi:

— Ai ne, māmiņ, šī ir ļoti laba konditoreja. Es te vienmēr iegriežos. — Un viņi visi trīs apsēdās.

Šai mirklī, juzdamies tik neveikli kā nekad savā mūžā, pagātnes rēgu un ēnu nomākts, vienīgo jebkad mīlēto sieviešu — šķirtās sievas un savas meitas klātbūtnē Soumss nebaidījās tik daudz no viņām kā no savas māsīcas Džūnas. Viņa varēja sarīkot scēnu — iepazīstināt šos abus bērnus, viņa bija spējīga uz visu ko. Soumss pārāk steidzīgi iekoda savā cepumā, un tas pielipa pie lieko zobu plates. Bakstīdams to ar pirkstiem, viņš pavērās Flērā. Tā sapņaini košļāja savu cepumu, bet viņas acis lūkojās zēnā. Forsaits Soumss sacīja: «Domā, jūti — un beigts tu esi!» Un viņš sāka izmisīgi strādāt ar pirkstu. Liekie zobi! Diez vai Džolionam ir liekie zobi? Vai tai tur sievietei arī ir liekie zobi? Bija laiks, kad viņš skatīja to bez kādiem izskaistinājumiem, kailu. To nu viņam neviens nevar atņemt. Un viņa to zina, kaut arī simtreiz sēdētu tur mierīga un savaldīga, it kā nekad nebūtu bijusi viņa sieva. Dzēlīga ironija saviļņoja viņa Forsaita asinis; asas sāpes, ko tikai mata platums šķīra no prieka. Kaut tikai Džūna pēkšņi neiztraucētu visu to lapseņu pūzni! Zēns ierunājās:

— Protams, krustmāt Džūna. — Tātad viņš sauca savu pusmāsu par krustmāti. — Nu, viņai gan droši ir pie piecdesmit! — tas ir lieliski, ka tu viņus atbalsti. Tikai … pie joda to visu! — Soumss zagšus pašķielēja viņos. Irēnas izbiedētās acis modri vēroja dēlu. Viņa … viņa prata izrādīt maigumu … pret Boziniju … pret šī zēna tēvu .. . pret šo zēnu! Viņš aizskāra Flēras roku un sacīja:

—    Nu, vai esi paēdusi?

—    Vēl vienu, lūdzu, tēvs.

Viņai taču kļūs nelabi! Soumss devās pie kases samaksāt. Pagriezies, lai dotos atpakaļ, viņš redzēja Flēru stāvot pie durvīm un turot rokā kabatas lakatiņu, ko zēns acīm redzot nupat bija viņai pasniedzis.

— F. F., — viņš dzirdēja meitu sakām, — Flēra Forsaita — gluži pareizi, tas ir mans. Ļoti pateicos.

Augstais dievs! Flēra izspēlēja triku, kuru viņš nupat galerijā bija tai pastāstījis, — mazais pērtiķēns!

— Forsaita? Vai tiešām . .. mani sauc tāpat. Varbūt mēs esam radinieki?

— Patiesi! Noteikti esam. Citu Forsaitu nav. Es dzīvoju Meiplderhemā, un jūs?

— Robinhilā.

Jautājumi un atbildes bira tik ātri, ka viss bija beidzies, pirms Soumss spēja pakustināt kaut pirkstu. Viņš redzēja Irēnas sejā atplaiksnāmies bailes, tikko manāmi papurināja galvu un satvēra Flēras elkoni.

— Iesim prom, — viņš sacīja.

Flēra nekustējās.

—    Vai tu nedzirdēji, tēvs? Vai tas nav savādi — mums ir vienādi uzvārdi. Vai mēs esam radinieki?

—    Kā? — Soumss teica. — Forsaits? Varbūt attāli radi.

— Mans vārds ir Džolions, ser. Saīsināti — Džons.

— A! Ak tā! — sacīja Soumss. — Jā. Attāli radinieki. Kā jums klājas? Ļoti laipni no jums. Sveiki!

Viņš devās projām.

—    Liels paldies, — Flēra sacīja. — Au revoir ! [9]

—    Au revoir! — viņš dzirdēja zēnu atbildam.

II ĀĶĪGĀ FLĒRA FORSAITA

Iznākot no konditorejas, Soumsa pirmā doma bija izgāzt savas dusmas, pārmetot meitai: «Kas tā par manieri — nomest kabatas lakatiņu!» — uz ko viņa tikpat labi varēja atbildēt: «Es to iemācījos no tevis!» Viņa otrā doma tāpēc bija, ka nav ko spēlēties ar uguni, citādi var apdedzināt pirkstus. Bet Flēra jau droši vien jautās pati. Soumss pašķielēja uz meitu un redzēja, ka tā dara to pašu. Tad viņa maigi sacīja:

—    Kāpēc tev nepatīk šie radinieki, tēvs? Soumss savilka lūpu kaktiņus uz augšu.

—    Kāpēc tu tā domā?

—    Cela se voit. [10]

«Tas sevi redz!» Ir nu gan izteiciens!

Nodzīvojis divdesmit gadu ar sievu francūzieti, Soumss joprojām nejuta simpātiju pret viņas mātes valodu; viņš to uzskatīja par teatrālu un domās saistīja ar visām ģimenes dzīves ironijas finesēm.

— Kā tā? — viņš vaicāja.

— Tu noteikti viņus pazīsti, bet izlikies, ka pirmo reizi redzi. Es ievēroju, ka viņi skatās uz tevi.

— Es redzēju šo zēnu pirmo reizi mūžā, — Soumss runāja pilnīgu patiesību.

— Nē, bet citus tu, dārgais, esi redzējis agrāk. Soumss atkal pavērās meitā. Ko viņa bija uzzinājusi?

Kas bija izpļāpājies — vai Flēras krustmāte Vinifreda, vai Imodžina, vai Vals Dārtijs ar savu sievu? Mājās rūpīgi raudzījās, lai Flērai nebūtu ne jausmas par veco skandālu, un Vinifreda bija desmitiem reižu brīdināta, lai nedomā bilst par to ne pušplēsta vārda. Viņai nebija jāzina, ka tēvam bijusi cita sieva. Bet Flēras tumšās acis, kuru dienvidnieciskā kvēle un skaidrais skatiens gandrīz biedēja Soumsu, lūkojās viņā pavisam nevainīgi.

—    Redzi, — viņš sacīja, — tavs vectēvs sagāja ar savu brāli naidā. Abas ģimenes nav viena ar otru pazīstamas.

—    Cik romantiski!

«Ko gan viņa ar to domā?» Soumsam iešāvās prātā. Šis vārds viņam likās pārspīlēts un bīstams — it kā meita būtu teikusi: «Cik jauki!»

— Un tās arī turpmāk nepazīs viena otru, — viņš piebilda, taču tūlīt nožēloja, ka ļāvis vārdos izskanēt izaicinājumam, jo Flēra smaidīja. Šai laikmetā, kad jaunie ļaudis lepojās ar to, ka iet paši savu ceļu un nepievērš uzmanību nevienam pieklājīgam aizspriedumam, viņš bija pateicis tieši to, kas visvairāk iekairināja meitas stūrgalvību. Tad, atcerēdamies Irēnas sejas izteiksmi, viņš atkal uzelpoja vieglāk.

—    Kāpēc tad viņi sastrīdējās? — viņš dzirdēja Flēru vaicājam.

—    Mājas dēļ. Priekš tevis tas ir pārāk sens stāsts. Tavs vectēvs nomira tai dienā, kad tu piedzimi. Viņš bija deviņdesmit gadu vecs.

—    Deviņdesmit? Vai ir vēl daudz Forsaitu bez tiem, kas ierakstīti Sarkanajā grāmatā [11] ?

—    Es nezinu, — sacīja Soumss. — Tagad viņi visi izklīduši. Vecie, izņemot Timotiju, miruši.

Flēra sasita plaukstas.

—    Timotijs? Vai tas nav jocīgi?

—    Nebūt ne, — atteica Soumss. Viņu aizvainoja, ka Flērai vārds «Timotijs» liekas jocīgs, — šķita, it kā meita nicina visus viņa priekštečus. Jaunā paaudze izsmēja visu, kas bija sīksts un pamatīgs. «Aizej apciemot veco zēnu. Varbūt viņam iegribēsies ko pravietot.» Ak, ja Timotijs redzētu savu brāļu un māsu dēludēlu un dēlumeitu nemierīgo Angliju, viņš, protams, sāktu runāt. Un Soumss neviļus pacēla acis uz «Iseeum» klubu; jā — Džordžs joprojām sēdēja logā ar to pašu sārto papīru rokā.

—    Kur ir Robinhila, tēvs?

Robinhila! Robinhila, visas traģēdijas centrs! Kāpēc viņa to grib zināt?

— Sarijā, — viņš nomurmināja, — netālu no Ričmondas. Kāpēc tu prasi?

—    Vai tā māja ir tur?

—    Kāda māja?

—    Kuras dēļ viņi sastrīdējās.

—    Jā. Bet kāds tam visam sakars ar tevi? Mēs rīt dosimies mājup — tev labāk vajadzētu padomāt par saviem tērpiem.

—    Pateicos! Par tiem visiem jau padomāts. Ģimeņu naids? Tas ir kā Bībelē vai kā Markam Tvenam — traki satraucoši! Un kāda loma tev šai strīdā bija, tēvs?

—    Tā nav tava darīšana.

—    O! Bet ja man šis naids jākur tālāk?

—    Kas teica, ka tas tev jākur tālāk?

—    Tu, dārgais tētiņ.

—    Es? Es teicu, ka tam nav nekāda sakara ar tevi.

—    Zini, tieši manas domas; tātad viss kārtībā.

Flēra nudien ir pārāk viltīga, āķīga, kā dažreiz to dēvēja Anete. Atliek vienīgi mēģināt novērst viņas uzmanību.

— Te ir izstādītas labas mežģines, — viņš sacīja, apstādamies kāda skatloga priekšā, — es domāju, ka tev tās patiks.

Kad Soumss bija samaksājis un viņi atkal devās tālāk, Flēra teica:

— Vai tev neliekas, ka tā zēna māte ir visskaistākā sieviete viņas vecumā, kāda jebkad redzēta?

Soumss nodrebēja. Briesmīgi, cik dziļi tas iesēdies meitas sirdī!

—    Es viņu nemaz neievēroju.

—    Dārgo tēt, es redzēju tavu skatienu.

—    Tu redzi visu — un, man šķiet, vēl vairāk par visu!

—    Kāds ir viņas vīrs? Viņam jābūt tavam brālēnam, ja jūsu tēvi bija brāļi.

—    Miris, cik man zināms, — pēkšņi iekaisis, izgrūda Soumss. — Divdesmit gadus neesmu viņu redzējis.

—    Kas viņš bija?

—    Gleznotājs.

—    Tas ir brīnišķīgi.

Soumsam uz lūpām bija jau vārdi: «Ja tu gribi darīt man patikšanu, tad izmet šos cilvēkus no galvas,» — bet viņš tos norija — Flēra nedrīkst redzēt viņa jūtas.

— Viņš mani reiz apvainoja, — viņš sacīja. Flēras ašais skatiens kavējās pie tēva sejas.

— Saprotu! Tu to neatriebi, un tas tevi grauž. Nabaga tēvs! Nu, es viņiem parādīšu!

Viņš tiešām jutās, it kā gulētu tumsā un pār seju tam lidinātos moskīti. Tādu neatlaidību tas Flērā līdz šim vēl nebija ievērojis un, pienākot pie viesnīcas, dusmīgi noteica:

— Es darīju visu, ko varēju. Un pietiks reiz runāt par šiem cilvēkiem. Es līdz pusdienām uziešu augšā.

Es pasēdēšu te.

Meita izstiepās krēslā, un viņš, šķiroties uzmetis tai pa pusei niknu mīlas pilnu skatienu, iegāja liftā un uzbrauca līdz saviem apartamentiem ceturtajā stāvā. Nostājies viesistabā pie loga, pa kuru bija redzams Haidparks, Soumss bungoja ar pirkstu pa rūti. Viņa jūtās jaucās mulsa, īgnums, satraukums. Kaisa vecā brūce, ko laiks un jaunas intereses bija aizdziedējuši, un šai izjūtai pievienojās gan nepatika, gan bailes, gan vieglas sāpes kuņģī, kam nebija nācis par labu mandeļu cepums ar pildījumu. Vai Anete bija atgriezusies? Noderīga tā viņam, protams, tādās grūtībās nevarēja būt. Vienmēr, kad tā bija mēģinājusi Soumsu iztaujāt par viņa pirmo laulību, viņš bija to apklusinājis. Anete zināja vienīgi, ka tā bijusi viņa mūža lielā kaislība, kamēr laulība ar viņu pašu — tikai līdzeklis radīt ko līdzīgu ģimenei. Par to viņa vienmēr turēja uz Soumsu ļaunu prātu, tikai neizrādīja to un izlietoja ar lielu aprēķinu. Viņš ieklausījās. Aiz durvīm bija dzirdama neskaidra skaņa, sievietes kustību lieciniece. Anete bija mājās. Viņš pieklauvēja.

— Kas tur ir?

— Es, — teica Soumss.

Viņa pašlaik mainīja tērpu un vēl nebija pilnīgi apģērbusies; šī sieviete patiešām varēja tīksmināties spoguļa priekšā. Viņas rokas, pleci, mati, kuri kopš to iepazīšanās bija kļuvuši tumšāki, kakla pagrieziens, drēbju glāsainums, pelēkzilās acis ar tumšajām skropstām bija lieliski — četrdesmit gadu vecumā viņa nenoliedzami bija tikpat skaista kā jebkad agrāk. Vērtīgs īpašums — brīnišķīga saimniece, prātīga un pietiekami maiga māte. Ja tikai tā vienmēr neizteiktos ar tik vaļsirdīgu cinismu par viņu abu attiecībām! Soumss, kas nejuta pret Aneti vairāk patiesa maiguma kā viņa pret vīru, būdams īsts anglis, cieta no apvainojuma, ka sieva nepūlas pārklāt viņu kopdzīvi pat ar visplānāko jūtu plīvuru. Līdzīgi vairumam savu tautas brāļu un māsu, viņš uzskatīja, ka laulībai jāpamatojas uz abpusēju mīlestību, bet, ja šī mīla izgaist vai arī atklājas, ka patiesībā tās nekad nav bijis, un kļūst pilnīgi skaidrs, ka laulība nebalstās uz mīlestību, — to nedrīkst atklāti parādīt. Laulība ir, bet mīlas nav — taču jūs esat saistīti ar laulības saitēm, tāpēc jums jāizliekas, ka mīlat! Kā vienā, tā otrā gadījumā laulības forma saglabājas un jūs nevar kā frančus sabāzt vienā maisā ar cinismu, reālismu un netikumību. Bez tam to prasa arī privātīpašuma intereses. Soumss zināja: Anete zina, ka viņi abi zina, ka viņu starpā nav mīlestības, taču joprojām prasīja, lai sieva to neizpauž ne vārdos, ne darbos, un nekad nevarēja saprast, ko tā domā, kad runā par angļu liekulību.

— Ko tu esi ielūgusi nākamnedēļ pie mums «Paspārnē»?

Anete viegli pārvilka pār lūpām ar sārto zīmuli — Soumss vienmēr vēlējās, kaut viņa to nedarītu.

— Tavu māsu Vinifredu, Kar-r-diganus, — viņa paņēma tievu, melnu zīmulīti, — un Prosperu Profonu.

— To beļģi? Kāpēc viņu?

Anete laiski pagrieza galvu, nokrāsoja vienas acs skropstas un sacīja:

— Viņš uzjautrina Vinifredu.

—    Es vēlētos, lai kāds uzjautrinātu Flēru, viņa niķojas.

—    Niķojas? — atbalsoja Anete. — Vai tu tikai tagad to ievēr-roji, mans dr-raugs? Viņa jau piedzima niķīga, ja tev labpatīk tā izteikties.

Vai viņa nekad neiemācīsies normāli izrunāt «r»? Soumss pieskārās kleitai, ko viņa bija noģērbusi, un iejautājās:

— Ko tu darīji?

Anete palūkojās vīra attēlā spogulī. Viņas nupat nosārtotās lūpas smaidīja pa pusei neviltoti, pa pusei ironiski.

— Uzjautrinājos, — viņa atteica.

— A! — Soumss īgni norūca. — Laikam špices un lentas?

Ar šiem vārdiem viņš apzīmēja sieviešu neizprotamo šaudīšanos pa veikaliem. — Vai Flēra vasaras tērpus iegādājusies?

—Tu nemaz nejautā, vai es tos esmu sev iegādājusies.

— Tev jau gluži vienalga, vai es jautāju vai ne.

—    Tieši tā. Nu, ja gribi zināt, viņai viss kārtībā un man arī, — iznāca šausmīgi dārgi.

—    Hm! — teica Soumss. — Ko tas Profons dara Anglijā?

Anete pacēla uzacis, ko nupat bija beigusi krāsot.

—    Brauc ar jahtu.

—    A! — Soumss sacīja. — Viņš ir miegains.

— Dažreiz, — teica Anete, un viņas seja pauda mierīgu labpatiku. — Bet dažreiz ar viņu ir ļoti jautri.

— Kaut kas viņā atgādina nēģeri. Anete izstaipījās.

—    Nēģeri? — viņa teica. — Kā tā? Viņa māte bijusi armēniete.

—    Tātad tāpēc, — nomurmināja Soumss. — Vai viņš ko saprot no gleznām?

—    Viņš saprot visu — viņš ir labākās sabiedrības cilvēks.

—    Nu labi, dabū kādu Flērai. Man gribas viņu izklaidēt. Sestdien viņa brauks pie Vala Dārtija un tā sievas; šis apciemojums man nepatīk.

— Kāpēc ne?

Tā kā iemeslu nevarēja izskaidrot, neiedziļinoties ģimenes vēsturē, Soumss tikai noteica:

—    Tukša laika nosišana. Jau tā viņa pārāk daudz skraida apkārt.

—    Man patīk mazā misis Vala, viņa ir ļ«ti klusa un gudra.

—    Es nezinu par viņu neko, izņemot… Šī lieta ir jauna. — Un Soumss pacēla no gultas kādu šuvējas mākslas darbu.

Anete paņēma to no viņa.

— Vai tu aizāķēsi? — viņa jautāja.

Soumss aizāķēja. Reiz, palūkojoties pār sievas plecu spogulī, viņš redzēja tās sejā mazliet nicīgu, mazliet uzjautrinātu izteiksmi, kas nozīmēja apmēram: «Pateicos! Tu to nekad neiemācīsies!» Nē, paldies dievam, viņš nebija francūzis! Viņš ātri pabeidza un izmeta: — Izgriezums par lielu, — un devās uz durvīm, vēlēdamies tikt projām no sievas un iet atkal lejup pie Flēras.

Anete pārstāja pūderēties un teica ar satraucošu pēkšņumu: — Que tu es grossier! [12]

Viņš pazina šo izteicienu — viņam bija pamats to pazīt. Pirmo reizi, sievai to lietojot, viņš bija domājis, ka tas nozīmē: «Kāds sīktirgotājs [13] tu esi!» — un vēlāk, izprotot īsto nozīmi, nebija zinājis, vai just atvieglojumu vai ne. Viņš apvainojās par šo vārdu — viņš nebūt nav rupjš! Ja viņš ir rupjš, kāds tad ir cilvēks, kas dzīvo blakus istabā un rītos, skalojot rīkli, izdod tik pretīgas skaņas, vai arī tie iznireļi, salonā, kas uzskata, ka būt labi audzinātam nozīmē katru vārdu izkliegt, cik skaļi vien var, lai dzird visa pasaule, — pēkšķ kā muļķa pīles! Rupjš, tāpēc, ka bija pateicis, ka viņas tērpa izgriezums par lielu! Bet tā taču ir! Soumss izgāja, neko neatbildējis.

Ienākot no viņa gala salonā, viņš tūlīt ieraudzīja Flēru turpat, kur bija to atstājis. Viņa sēdēja sakrustojusi ceļus, lēni šūpodama zīda zeķē un pelēkā kurpītē tērpto kāju, — tā bija nepārprotama zīme, ka viņa sapņo. To liecināja arī acis — viņu skatiens dažreiz aizklīda tālu projām. Un tad vienā mirklī viņa atjēgsies un būs aša un nenogurdināma kā pērtiķēns. Un viņa tik daudz zina un ir tik pašpaļāvīga, kaut arī nav vēl ne deviņpadsmit gadu veca! Kāds bija tas nejaukais vārds? Prīmā skuķis! Ar to apzīmē atbaidošas, jaunas būtnes, kas to vien zina kā spiegt un kliegt, un rādīt savas kājas! Sliktākās no tām — ļauni sapņi, labākās — nopūderēti eņģeļi. Flēra nav prīmā skuķis, nav viena no šiem slikti audzinātajiem, uzkrītošajiem jaunajiem sievišķiem. Un tomēr viņa ir briesmīgi ietiepīga, dzīvības pilna un cieši apņēmusies izbaudīt dzīvi. Izbaudīt? Šis vārds Soumsā neizraisīja puritāniskas šausmas, bet izraisīja bailes, kas atbilda viņa temperamentam. Viņš vienmēr bija baidījies izbaudīt šodienu, jo rītdienai tad paliktu pāri mazāk. Un bija briesmīgi apzināties, ka viņa meitai šīs taupības nav. To liecināja jau tas vien, kā viņa aizsapņojusies sēdēja krēslā. Viņš pats nekad neaizsapņojās — no sapņiem taču nebija nekāda labuma; un, no kā meita mantojusi tādu īpašību, to Soumss nevarēja izprast. No Anetes jau nu ne! Lai gan… jaunībā Anetei, tai laikā, kad viņš to aplidoja, reiz bija parādījies tāds aizplīvurots skatiens. Nu, tagad tas viņai vairs nav!

Flēra piecēlās no sava krēsla strauji un negaidīti un atslīga pie rakstāmgalda. Paņēmusi tinti un papīru, viņa sāka rakstīt, it kā nedrīkstētu atvilkt elpu, pirms vēstule nebūs uzrakstīta. Un pēkšņi viņa ieraudzīja tēvu. Dziļo domu izteiksme izzuda, viņa pasmaidīja, pameta Soumsam gaisa skūpstu un savilka seju glītā grimasē, it kā mazliet samulsusi un mazliet garlaikota.

A! Viņa bija «āķīga» — «āķīga»!

III ROBINHILĀ

Džolions Forsaits bija pavadījis sava dēla deviņpadsmito dzimšanas dienu Robinhilā, mierīgi nododamies savām nodarbībām. Viņš tagad visu darīja mierīgi, jo viņa sirds bija ļoti slima un viņam, tāpat kā visai Forsaitu ģimenei, nepatika doma par nāvi. Viņš nemaz nebija aptvēris, cik ļoti tā viņam nepatīk, līdz kādu dienu pirms diviem gadiem, zināmu pazīmju dēļ aizgājis pie ārsta, izdzirda:

— Kuru katru mirkli, no ikvienas piepūles.

Viņš bija uzņēmis to ar smaidu — tā bija Forsaitu dabiskā reakcija pret nepatīkamu patiesību. Taču ceļā uz mājām pazīmes kļuva manāmākas un viņš sāka pilnībā apzināties, ko nozīmē nāves spriedums, kas karājas pār viņa galvu. Atstāt Irēnu, savu dēlu, savu māju, savu darbu — kaut arī tagad viņš strādāja maz! Atstāt tos un apmainīt pret nezināmu tumsu, pret neiedomājamu stāvokli, pret tādu nebūtību, kas neļaus viņam pat sajust vēju, kurš žūžos lapās pār viņa kapu, pat zemes un zāles smaržu. Pret tādu nebūtību, kuru viņš nekādi nespēja iztēloties, lai kā arī pūlējās, un tāpēc joprojām loloja cerību kādreiz atkal redzēt savus mīļos! Aptvert to nozīmētu sajust asas garīgas ciešanas. Pirms viņš sasniedza mājas, viņš todien nolēma nestāstīt to Irēnai. Viņam vajadzēja būt piesardzīgākam, nekā cilvēks kādreiz bijis, jo mazākais sīkums var noslēpumu atklāt un padarīt Irēnu gandrīz tikpat nelaimīgu kā viņu pašu. Citādā ziņā ārsts bija atzinis viņu par veselu, un septiņdesmit gadi nebija nekāds lielais vecums — viņš dzīvos vēl ilgi, ja vien varēs!

Šāds lēmums, ja tam paklausa, jau gandrīz divus gadus attīsta visā pilnībā smalkākus rakstura vilcienus. Pēc dabas nebūdams ass, izņemot nervoza satraukuma brīžus, Džolions bija kļuvis par savaldības iemiesojumu. Skumjo pacietību, kas piemīt veciem cilvēkiem, kuri nevar piepūlēties, maskēja smaids, ko viņa lūpas saglabāja pat vienatnē. Viņš pastāvīgi izgudroja visāda veida ieganstus, lai izskaidrotu savu piespiesto mieru.

Pats sevi apsmiedams, viņš liekuļoja pievēršanos vienkāršam dzīves veidam, atteicās no vīna un cigāriem un dzēra sevišķu kafiju, kur nebija pupiņu. Vārdu sakot, zem savas vieglās ironijas aizsega viņš nodrošinājās, cik vien Forsaits tādā stāvoklī var nodrošināties. Pārliecināts, ka viņu neatklās, jo sieva un dēls bija devušies uz pilsētu, Džolions pavadīja šo jauko maija dienu, mierīgi kārtodams savus papīrus, tā sakot, nodarīdams savas pēdējās zemes lietas, lai varētu nomirt kaut rītu, nesagādājot nevienam neērtības. Sastādījis dokumentu sarakstu un ieslēdzis to tēva vecajā ķīniešu šķirstiņā, viņš ielika slēdzeni aploksnē, uzrakstīja virsū: «Slēdzene no ķīniešu šķirstiņa, kur atrodams precīzs manu dokumentu saraksts, Dž. F.,» — un iebāza to savā krūšu kabatā. Tad, pazvanījis, lai pasniedz tēju, viņš izgāja ārā un apsēdās pie galda zem vecā ozola.

Visiem cilvēkiem uzrakstīts nāves spriedums. Džolions, kura nāves sprieduma izpildes laiks bija tikai mazliet precīzāks un tuvāks, bija tik ļoti pieradis pie tā, ka, tāpat kā citi cilvēki, parasti domāja par citām lietām. Tagad viņš domāja par savu dēlu.

Šodien Džons kļuva deviņpadsmit gadu vecs, un nesen viņš bija pieņēmis kādu lēmumu. Ieguvis izglītību ne Ītonā, kā tēvs, ne arī Herovā, kā viņa nelaiķis pusbrālis, bet vienā no tām iestādēm, kuru mērķis bija novērst privātskolu trūkumus un paturēt no tām visu labo, bet kuras patiesībā lielākā vai mazākā mērā novērsa labo un paturēja trūkumus, Džons bija aprīli to pabeidzis, galīgi nezinādams, par ko vēlas kļūt. Karš, kas bija solījis ieilgt līdz bezgalībai, beidzās tieši tad, kad viņš gatavojās doties uz armiju sešus mēnešus pirms oficiālās iesaukšanas dienas. Tas līdz pat šim laikam traucēja viņu pierast pie domas, ka nu viņš savu dzīves ceļu var izvēlēties pats. Vairākas reizes viņš bija apspriedies ar tēvu un vienmēr izrādījis līksmu gatavību ķerties pie visa kā — izslēgtas, protams, bija baznīca, armija, jurisprudence, skatuve, birža, medicīna, tirdzniecība un tehnika. Un no tā Džolions gluži loģiski secināja, ka Džonam nav tieksmes ne uz ko. Tādā vecumā viņš bija juties gluži tāpat. Viņam šo tīkamo tukšumu drīz bija izbeigušas agrās laulības un to nelaimīgās sekas. Nepieciešamības spiests, viņš bija kļuvis Loida apdrošināšanas biedrības aģents, atguvis labklājību, pirms atklājās viņa mākslinieka talants. Taču, «apmācīdams» — kā daži naivi izsakās — savu dēlēnu zīmēt cūkas un citus dzīvniekus, Džolions saprata, ka no Džona nekad neiznāks gleznotājs, un nepatika pret jebko citu vedināja viņu uz domām, ka tas grib kļūt par rakstnieku. Tomēr, uzskatīdams, ka pieredze vajadzīga pat šai profesijai, Džolions pagaidām Džonam nevarēja izdomāt neko citu kā universitāti, ceļojumus un varbūt sagatavošanos advokāta karjerai. Pēc tam jau redzēs vai, kas bija drīzāk iespējams, neredzēs neko. Tomēr Džons nebija izšķīries ne par vienu no šiem piesolītajiem vilinājumiem.

Šādas pārrunas ar dēlu bija nostiprinājušas Džolionā šaubas, vai pasaule patiesi mainījusies. Ļaudis sacīja, ka esot jauns laikmets. Ar savu aso skatienu, kāds raksturīgs cilvēkam, kura mūžs nav pārāk ilgs nevienam laikmetam, Džolions redzēja, ka mazliet mainījusies virspuse, bet pati ēra palikusi gluži tāda pati kā iepriekš. Cilvēki joprojām dalās divās daļās: nedaudzajos, kuru dvēsele pilna «pārdomām», un daudzajos, kuriem to nav, vidū ir Džolionam līdzīgu krustojumu josla. Likās, Džons nav no domātājiem; viņa tēvam šķita tas nākotnē nesolām neko labu.

Tāpēc viņš, smaidīdams mazliet vairāk nekā parasti, pirms divām nedēļām bija uzklausījis dēla vārdus: Man patiktu pamēģināt nodarboties ar lauksaimniecību, tēt, ja tev tas pārāk dārgi nemaksā. Liekas, ka tas ir gandrīz vienīgais dzīves veids, kas otram nenodara neko ļaunu, izņemot mākslu, un par to man, protams, nav ko runāt. Džolions apspieda savu smaidu un atteica:

— Lieliski, tu atgriezīsies atpakaļ tur, kur mēs bijām 1760. gadā, kad dzīvoja pirmais Džolions. Tas pierādīs, ka ciklu teorija ir pareiza, un var, bez šaubām, gadīties, ka tu uzaudzēsi labākus runkuļus nekā viņš.

Mazliet apjucis, Džons bija ievaicājies:

— Bet vai tu, tēt, neuzskati manu plānu par labu?

— Var pamēģināt, mīļais; un, ja tas tev patiešām iepatiksies, tad tu būsi daudz noderīgāks nekā vairums cilvēku — un arī tas nav nekas liels.

Taču sev viņš bija sacījis: — Bet viņam tas neiepatiksies. Es došu viņam četrus gadus. Tas vismaz ir veselīgs un nekaitīgs darbs.

Pārdomājis šo jautājumu un pārrunājis to ar Irēnu, Džolions aizrakstīja savai meitai misis Dārtijai, jautādams, vai viņi sev tuvumā krīta kalnos nezina kādu fermeri, kas ņemtu Džonu par mācekli. Holijas atbilde bija sajūsmas pilna. Pavisam tuvu viņiem bija tieši piemērots cilvēks, un viņa un Vals priecāsies uzņemt Džonu savā mājā.

Rīt zēnam bija jādodas projām.

Dzerdams vāju tēju ar citronu, Džolions caur vecā ozola lapām lūkojās uz ainavu, kas viņu bija valdzinājusi jau trīsdesmit divus gadus. Koks, zem kura viņš sēdēja, šķita, nemaz nebija kļuvis vecāks. Mazās, zeltaini brūnās lapiņas likās tik jaunas, bālganā, zaļpelēkā sūna uz resnā, raupjā stumbra tik veca. Tas bija atmiņu koks, kas dzīvos vēl gadsimtiem ilgi, ja vien kāds barbars to nenocirtīs, — tas redzēs, kā sabrūk vecā Anglija, ja viss virzīsies tādos tempos kā pašlaik. Viņš atcerējās kādu nakti pirms trim gadiem, kad, ar roku cieši skaudams Irēnu, bija stāvējis pie savas istabas loga un vērojis kādu vācu lidmašīnu, kas šķita metam lokus tieši virs vecā koka. Nākamajā dienā kādā Geidža fermas laukā atrada bumbas izrautu bedri. Tas bija vēl pirms tam, kad viņš uzzināja, ka viņa nāves spriedums jau gatavs. Viņš gandrīz vēlējās, kaut bumba viņu būtu nogalinājusi. Tas būtu aiztaupījis neskaitāmus uztraukumus, daudzas stundas pilnas sirdi žņaudzošu baiļu. Viņš bija rēķinājies ar to, ka nodzīvos līdz normālajam Forsaitu vecumam — astoņdesmit pieciem gadiem vai vairāk, kad Irēnai būs septiņdesmit. Tagad Irēna izjutīs viņa trūkumu. Taču bija vēl Džons, kas Irēnas dzīvē bija svarīgāks par viņu pašu — Džolionu, Džons, kas dievināja savu māti.

Džolions ironizēdams prātoja, vai nebūtu labāk zem šī koka, kur vecais Džolions, gaidīdams Irēnu nākam pie viņa pāri zālājam, bija beidzis elpot, — vai nebūtu labāk pēc visām tik akurāti nokārtotām darīšanām te aizvērt arī savas acis un izgaist nebūtībā. Likās necienīgi turēties kā parazītam pie bezdarbīgā dzīves noslēguma, dzīves, kurā viņš nožēloja tikai divas lietas — ilgo šķiršanās laiku ar tēvu jaunībā un pārāk vēlo savienošanos ar Irēnu.

Irēna tovakar ienāca viņa istabā un apsēdās pie loga. Viņa sēdēja tur klusējot, līdz Džolions teica: — Kas noticis, mana mīļā?

—    Mums šodien iznāca satikšanās.

—    Ar ko?

—    Ar Soumsu.

Soumss! Divus pēdējos gadus Džolions bija piespiedis sevi izmest šo vārdu no atmiņas, zinādams, ka tas dara viņam ļaunu. Un tagad viņa sirds dīvaini sakustējās — it kā tā būtu noslīdējusi krūtīs uz vienu pusi.

Irēna mierīgi turpināja:

— Viņš ar savu meitu bija galerijā un vēlāk konditorejā, kur mēs dzērām tēju.

Džolions piegāja pie sievas un uzlika roku viņai uz pleca.

—    Kāds viņš izskatījās?

—    Sirms, bet citādi tāds pats.

—    Un meita?

—    Skaista. Vismaz Džons tā domāja.

Džoliona sirds atkal aizslīdēja sānis. Sievas seja bija sasprindzināta un raižu pilna.

—    Jūs taču ne . . . — viņš iesāka.

—    Nē, bet Džons zina viņu vārdu. Meitene nometa savu kabatas lakatiņu, un viņš to pacēla.

Džolions apsēdās uz gultas. Kāds nepatīkams gadījums!

—    Džūna bija jums līdzi. Vai viņa neiejaucās?

—    Nē, bet tas viss bija ļoti dīvaini un nedabiski, un Džons to varēja noprast.

Džolions ievilka dziļi elpu un sacīja:

— Es bieži esmu domājis, vai mēs darām pareizi, viņam to nestāstīdami. Viņš kādreiz uzzinās.

— Jo vēlāk, jo labāk, Džolion; jaunatnes spriedums ir tik lēts un nežēlīgs. Kad tev bija deviņpadsmit gadu, ko tu būtu domājis par savu māti, ja viņa rīkotos tāpat kā es?

Jā! Te jau slēpās īstās grūtības! Džons dievināja savu māti un nezināja neko par traģēdijām, par dzīves nepielūdzamajām nepieciešamībām, neko par nelaimīgas laulības cietumā ieslēgto ciešanām, neko par greizsirdību vai kaisli — viņš vēl vispār nezināja neko!

— Ko tu viņam teici? — viņš beidzot ievaicājās.

— Ka tie mums ir radinieki, bet ka mēs viņus nepazīstam, ka tu nekad neesi sevišķi interesējies par savu ģimeni, ne arī viņi interesējušies par tevi. Es domāju, ka viņš jautās tev.

Džolions pasmaidīja. — Tas tagad stāsies gaisa uzbrukuma vietā, — viņš teica. — Bez tiem galu galā ir garlaicīgi.

Irēna pavērās vīrā.

— Mēs zinājām, ka tas reiz nāks.

Džolions atbildēja sievai ar pēkšņu enerģiju:

— Es nekad nevarētu pieļaut, ka Džons tevi nosoda. Viņš to nedrīkst darīt, pat domās ne. Viņam ir iztēle, un viņš to sapratīs, ja viņam to pienācīgi izskaidros. Es domāju, man labāk vajadzētu viņam to pastāstīt, pirms viņš to uzzina citādā ceļā.

— Vēl ne, Džolion.

Tas bija viņai raksturīgi — viņai nepiemita tālredzība, un viņa nekad negāja pati pretī briesmām. Tomēr — kas zina — varbūt viņai taisnība? Nav labi rīkoties pretī mātes instinktam. Varbūt ir pareizāk ļaut zēnam, ja vien iespējams, dzīvot tāpat, kamēr pieredze izveidos kritēriju, pēc kura vadoties viņš varēs novērtēt šo seno traģēdiju, kamēr mīla, greizsirdība, ilgas būs radījušas viņā žēlsirdību. Bet, lai nu kā, piesargāties vajag, cik vien iespējams, piesargāties! Un vēl ilgi pēc tam, kad Irēna bija viņu atstājusi, Džolions gulēja nomodā, apdomādams šos piesardzības soļus. Viņam jāaizraksta Holijai un jāziņo, ka Džons neko nezina par ģimenes vēsturi. Holija ir taktiska, viņa pārliecinās vīru, lai arī viņš neko nesaka, — viņa par to parūpēsies! Džons, braucot rīt uz turieni, varēs paņemt vēstuli sev līdzi.

Un diena, kad Džolions bija nokārtojis savas zemes lietas, beidzās, kad nosita zirgu staļļa pulkstenis un mijkrēslī uzausa jauna diena, pilna garīgiem sarežģījumiem, kurus nebija tik viegli atšķetināt un nokārtot…

Bet arī Džons savā kādreizējā bērnistabā gulēja bez miega, pilnīgi to jūtu varā, kuras apšauba cilvēki, kas tās nekad nav pazinuši; tā ir «mīla no pirmā acu uzmetiena». Viņš bija jutis to ieplūstam sirdī, kad pāri Junonai viņā vērās tumšo acu mirdzošais skatiens — Džonā radās pārliecība, ka šī meitene ir viņa «sapnis», tāpēc tas, kas sekoja, šķita reizē dabisks un brīnišķīgs. Flēra! Cilvēkam, kas tik ārkārtīgi dziļi izjuta vārdu burvību, pietika gandrīz ar šo vārdu vien. Šai homeopātiskajā laikmetā, kad zēni un meitenes aug kopā un bērnībā tik ļoti aprod cits ar citu, ka dzimuma apziņa gandrīz izgaist, Džonā bija saglabājušies dīvaini, vecmodīgi uzskati. Viņa jaunlaiku skolā uzņēma tikai zēnus, un brīvdienas viņš bija pavadījis Robinhilā vai nu ar biedriem, vai ar vecākiem vien. Tāpēc viņš nekad nebija potēts pret mīlestības mikrobiem ar mazām indes devām. Un tagad tumsā viņa temperatūra strauji cēlās. Viņš gulēja nomodā, iztēlodamies Flēru, — zieds bija tās vārds, — atsaukdams atmiņā visu, ko tā teica, sevišķi pēdējo, tik maigo un līksmo «Au revoir!».

Ausmā vēl viņam nebija miegs ne prātā, tāpēc viņš piecēlās, uzvilka tenisa kurpes, bikses, svīteri, klusi nogāja lejup pa kāpnēm un izrāpās pa kabineta logu ārā. Bija jau gaišs, zāle smaržoja. «Flēra!» viņš domāja. «Flēra!» Gaisma bija noslēpumaini bālgana, un visi gulēja, izņemot putnus, kas nupat sāka čivināt. «Aiziešu uz birztalu,» Džons nosprieda. Viņš skriešus devās pāri laukiem, sasniedza dīķi tieši tad, kad lēca saule, un iegāja birztalā. Zemi sedza zilo zvaniņu paklājs, lapegles glabāja kādu noslēpumu — viss gaiss šķita pilns šīs romantikas. Džons ieelpoja spirgto vēsmu un, gaismai kļūstot arvien spožākai, lūkojās zilajos zvaniņos. Flēra! Viņas vārds atgādināja dzeju. Un viņa dzīvo Meiplderhemā — arī jauks vārds, šī vieta atrodas kaut kur pie upes. Viņš tūlīt sameklēs to savā atlantā. Viņš rakstīs

Flērai. Bet vai viņa atbildēs? Ai! Viņai jāatbild! Viņa bija sacījusi «Au revoir!». Ne ardievu! Kāda laime, ka viņai bija nokritis kabatas lakatiņš. Ja tas nenotiktu, viņi nekad nebūtu iepazinušies. Un, jo vairāk Džons domāja par šo kabatas lakatiņu, jo brīnumaināka tam šķita viņa laime. Flēra! Patiešām viņa ir kā dzeja! Viņa galvā drūzmējās atskaņas, vārdi prasīja, lai tos savieno, mirklis — un viņš būtu dzejnieks.

Džons palika šādā stāvoklī vairāk par pusstundu, tad atgriezās mājās un, sadabūjis pieslienamās kāpnes, tikai uzjautrināšanās dēļ ierāpās pa savas guļamistabas logu. Tad, atcerējies, ka atstājis vaļā kabineta logu, viņš nogāja lejā un aizvēra to, vispirms novākdams kāpnes, lai iznīcinātu visas savu jūtu pēdas. Šīs izjūtas bija pārāk dziļas, lai tās atklātu kādam mirstīgam cilvēkam — pat savai mātei.

IV MAUZOLEJĀ

Ir mājas, kuru dvēseles aizgājušas aizmirstībā, atstājot savus ķermeņus elles priekštelpā Londonā. Tā gluži nebija ar Timotija mājokli Beisvoterroudā, jo Timotija dvēsele joprojām ar vienu kāju atradās Timotija Forsaita ķermenī un Smizere uzturēja nama kampara, portvīna un vecuma smaržas pilno gaisu nemainīgu, atverot logu tikai divas reizes dienā.

Forsaitu iztēlē šī māja tagad atgādināja ķīniešu pilulu kārbiņu, kur pēdējā nodalījumā ieslēgts Timotijs. Pie viņa nevarēja piekļūt, vismaz tā vēstīja ģimenes locekļi, kas aiz veca paraduma vai izklaidības retumis ieradās šai namā apjautāties par savu veco tēvoci. Tie bija Frensija, kas tagad bija gluži emancipējusies no dieva (viņa gluži atklāti pieslējās ateismam), Jūfimija, emancipējusies no vecā Niklasa, un Vinifreda Dārtija, emancipējusies no sava «labāko aprindu cilvēka». Bet galu galā tagad katrs bija emancipējies vai vismaz izlikās, ka ir emancipējies, — nozīmes ziņā tas varbūt nebija gluži viens un tas pats.

Tāpēc, kad Soumss nākamajā rītā pēc tikšanās, iedams uz Pedingtonas staciju, te iegriezās, viņš gandrīz nemaz necerēja redzēt pašu Timotiju. Viņa sirds iepukstējās mazliet stiprāk, kad viņš, spožās pusdienas saules apspīdēts, stāvēja uz nupat nobalsinātā lieveņa mazā namiņa priekšā, kur kādreiz bija dzīvojuši četri Forsaiti un tagad savas dienas kā ziemas muša vilka tikai viens. Šai mājā Soumss bija nācis un gājis neskaitāmas reizes, vai nu atbrīvots, vai apkrauts ar jaunu ģimenes tenku nastu; tā bija cita gadsimta, cita laikmeta, «veco ļaužu» māja.

Ieraugot Smizeri, vēl vienmēr līdz padusēm iežņaugtu korsetē, jo krustmāte Džūlija un Hestere nekad nebija uzskatījušas par «jauku» jauno modi, kura parādījās apmēram 1903. gadā, kad viņas pašas nogāja no skatuves, — Soumsa sejā atplaiksnījās tikko manāma draudzīga smaida atblāzma. Smizere, kas līdz pēdējam sīkumam bija palikusi uzticīga vecajiem paraugiem, nenovērtējamā kalpone — tagad tādu nebija — smaidīja viņam pretī un izsaucās: — Ko es redzu! Misters Soumss, pēc ilgiem gadiem! Kā jums klājas, ser? Misters Timotijs tā priecāsies, kad uzzinās, ka jūs esat bijis.

—    Ka viņam klājas?

—    O, viņš, ser, ir vēl pavisam dūšīgs priekš saviem gadiem, bet, protams, viņš jau ir apbrīnojams cilvēks. Kā es jau teicu misis Dārtijai, kad viņa pēdējo reizi bija te: mis Forsaita un misis Džūlija, un mis Hestere gan priecātos, ja redzētu, ar kādu baudu viņš vēl tagad notiesā ceptu ābolu. Bet viņš ir galīgi kurls. Un tā, manuprāt, ir tīrā dieva žēlastība. Jo, ko mēs ar viņu būtu darījušas gaisa uzbrukumu laikā, es nezinu.

—    A! — teica Soumss. — Un ko tad jūs īsti darījāt?

—    Mēs viņu vienkārši atstājām gultā un likām ievilkt zvanu arī pagrabā, lai abas ar virtuveni dzirdētu, ja viņš zvana. Tā jau es arī teicu virtuvenei: «Ja misters Timotijs zvanīs, lai viņi dara, ko grib, — es iešu augšā. Manas mīļās kundzes dabūtu sirdslēkmi, ja redzētu, ka viņš zvana un neviens pie viņa neiet.» Bet viņš visas reizes saldi gulēja. Un vienreiz, kad uzlidoja dienā, viņš bija vannā. Tas arī bija labi, jo viņš būtu varējis ievērot, ka cilvēki iela veras augšup, — viņš bieži skatās ārā pa logu.

—    Tā, tā, — nomurmināja Soumss. Smizere bija kļuvusi pļāpīga. — Es tikai gribu apskatīties, vai nav kas labojams.

—    Jā, ser. Es nedomāju, ka būs kaut kas, tikai mēs nezinām, kā ēdamistabā tikt vaļā no peļu smakas. Savādi, kā viņas uzradušās, tur tak nav ne drupatas, tāpēc ka misters Timotijs tieši pirms kara beidza nākt lejā. Bet peles jau ir nejaukas, nekad nevar zināt, kur viņas atkal ieviesīsies.

— Vai viņš ceļas no gultas?

— Jā gan, ser; rītos viņš itin jauki pastaigājas no gultas līdz logam tai pašā istabā, jo no gaisa pārmaiņas mēs baidāmies. Un viņš jūtas ļoti labi, katru dienu pārskata savu testamentu. Tas viņam ir vislielākais mierinājums, tas testaments.

— Klausieties, Smizere, es viņu vēlētos redzēt, ja iespējams, varbūt viņam man kas sakāms. Smizere nosarka no korsetes malas līdz matu galiem.

—    Tas tik būs notikums! — viņa iesaucās. — Varbūt man jūs izvadāt pa māju un virtuveni aizsūtīt viņam to paziņot?

—    Nē, ejiet vien jūs pie viņa, — teica Soumss. — Es pats apskatīšu māju.

No ēdamistabas viņš iegāja Timotija kabinetā. Viņš neatcerējās, ka kādreiz būtu bijis šai telpā. Plaukti no grīdas līdz griestiem bija pilni ar grāmatu sējumiem, un Soumss tos ziņkāri aplūkoja. Viena siena šķita ziedota audzinošai literatūrai, kuru Timotija firma bija izlaidusi pirms divām paaudzēm — daža grāmata te bija atrodama divdesmit eksemplāros. Soumss lasīja to virsrakstus un drebinājās. Vidus sienā bija tieši tādas pašas grāmatas kā viņa tēva bibliotēkā Parkleinā, un no tā viņš secināja, ka Džeimss un viņa jaunākais brālis kādā jaukā dienā aizgājuši uz veikalu un nopirkuši katrs pa mazai bibliotēkai. Ar lielu interesi viņš piegāja pie trešās sienas. Te katrā ziņā būs redzama Timotija paša gaume. Tā arī bija. Grāmatas izrādījās maketi — tumši vāki. Visa ceturtā siena bija viens vienīgs logs, aizklāts ar smagiem aizkariem. Tā priekšā stāvēja liels atzveltnis, pie kura bija piestiprināta mahagonija lasāmā pults, un uz tās, it kā joprojām gaidot Timotiju, salocīts dzeltēja 1914. gada 6. jūlija «The Times» numurs — šai dienā mājas saimnieks, it kā juzdams kara tuvumu, pirmo reizi nebija nonācis lejā. Stūrī stāvēja liels pasaules globuss, pasaules, ko Timotijs nekad nebija apceļojis, dziļi pārliecināts, ka viss, izņemot Angliju, ir nereāls, un pastāvigi baidīdamies no jūras, uz kuras reiz, kādā svētdienas pēcpusdienā 1836. gadā, kopā ar Džūliju, Hesteri, Svizinu un Hetiju Cesmenu dodamies izpriecas braucienā gar Braitonas molu, bija juties drausmīgi slikti. Vainīgs visā bija Svizins, kam vienmēr iešāvās prātā visādas idejas un kas, paldies dievam, arī bija mocījies ar jūras slimību. Soumss visu to zināja, jo bija dzirdējis šo stāstu vismaz piecdesmit reizes no viena vai otra brauciena dalībnieka. Viņš piegāja pie globa un mazliet to pagrozīja; tas viegli nokrakšķēja, pagriezās apmēram collu uz priekšu, atsegdams Soumsa skatienam zirnekli, kas bija nomiris uz 44. platuma grāda.

«Mauzolejs!» viņš nodomāja. «Džordžam taisnība!» Un viņš izgāja ārā un devās augšup pa kāpnēm. Pusceļā viņš apstājās stikla kastes priekšā, kur raiboja izbāzti kolibriji, kas bērnībā bija izraisījuši viņā sajūsmu. Nokarādamies savās stieplītēs pār pampu zāli, tie neizskatījās nemaz vecāki. Ja kasti attaisītu, putni vis nečivinātu, bet laikam sabirtu pīšļos. To nebija vērts laist pārdošanā! Un pēkšņi viņš atcerējās krustmāti Annu — mīļo, veco krustmāti Annu, kā tā bija viņu turējusi te kastes priekšā pie rokas un sacījusi: «Skaties, Soumij! Vai tie nav spilgti un jauki, šie mīļie, mazie čivinātāji kolibriji!» Soumss atcerējās savu paša atbildi: «Viņi nečivina, krustmāmiņ.» Toreiz viņam laikam bija seši gadi, viņš bija ģērbts melnā velveta uzvalciņā ar gaišzilu apkakli — viņš labi atcerējās šo uzvalciņu. Un krustmāti Annu ar tās sprodziņām, ar tās smalkajām, laipnajām rokām, ar svinīgo veca cilvēka smaidu un ērgļa degunu — jauka veca lēdija bija šī krustmāte Anna. Viņš devās tālāk uz dzīvojamās istabas durvīm. To abās pusēs karājās miniatūru grupas. Tās gan viņš noteikti nopirks! Viņa četru krustmāšu miniatūras, tēvocis Svizins jaunībā un tēvocis Niklass zēna gados. Tos visus bija gleznojusi kāda jauna dāma, viņu ģimenes draudzene, ap 1830. gadu, kad miniatūras uzskatīja par «labo toni», gleznotas ziloņkaulā, tās bija arī izturīgas. Daudzreiz viņš bija dzirdējis stāstām par šo jauno lēdiju: «Ļoti talantīga, mans dārgais, viņa nebija gluži vienaldzīga pret Svizinu un drīz saslima ar diloni un nomira, taisni kā Kītss [18] — mēs bieži mēdzām par to runāt.»

Jā, te viņa bija! Anna, Džūlija, Hestere, Sjūzena — pavisam agrā bērnībā; Svizins ar debeszilām acīm, sārtiem vaigiem, dzeltenām cirtām, baltā vestē — dabiskā lielumā; un Niklass, līdzīgs Kupidonam acis pavērsis pret debesīm. Ja tā padomā, tad tēvocis Niks tāds bija vienmēr — brīnišķīgs cilvēks līdz pat sava mūža pēdējām dienām. Jā, viņai, bez šaubām, bijis talants, un miniatūrām vienmēr uzspiests zināma raksturīga sastinguma zīmogs, tās maz pakļaujas mainīgo estētisko uzskatu strāvu cīņām. Soumss atvēra dzīvojamās istabas durvis. Putekļi istabā bija noslaucīti, mēbeles bez pārklājiem, aizkari atvilkti gluži tā, it kā viņa krustmātes joprojām te dzīvotu, pacietīgi gaidīdamas. Un viņam iešāvās prātā doma: kad Timotijs nomirs — kāpēc ne? Vai tad nebūs gandrīz pienākums saglabāt šo māju — tāpat kā Kārlaila[19] mītni — un uzlikt plāksnīti un rādīt cilvēkiem? «Tipisks karalienes Viktorijas valdīšanas laika mājoklis; ieeja — viens šiliņš; katalogs bez maksas.» Galu galā šī māja bija vispilnīgākā un varbūt visnedzīvākā lieta visā pašreizējā Londonā. Tā bija pilnīgi pabeigts piemineklis zināma laika gaumei un kultūrai, tas ir, ja viņš noņems un pārvedīs uz savu kolekciju tās četras barbizoniešu gleznas, ko reiz bija uzdāvinājis. Debeszilās sienas, kuru krāsa nebija izbalējusi, zaļās portjeras, ko rotāja sarkanas puķes un papardes, ar ķemmdziju izšūtais uguns aizsargs čuguna kamīna restu priekšā; mahagonija skapītis ar stikla sienām, pilns visādu trauslu nieciņu; ar zīlītēm izšūtie kāju soliņi; Kītss, Šellijs, Sauzijs, Kaupers, Kolridžs, Bairona «Korsārs» (bet nekas cits) un Viktorijas laikmeta dzejnieki[20] grāmatu plauktos; ar inkrustāciiām greznotais šķirstiņš, izsists ar bāli sārtu plīšu, pilns ar ģimenes relikvijām: tur ir gan Hesteres pirmais vēdeklis, gan viņu mātestēva kurpju sprādzes; gan trīs pudelītes ar spirtā iepreparētiem skorpioniem, gan kāds ļoti dzeltens ziloņa ilknis, ko no Indijas mājās bija atsūtījis vectēva tēvocis Edgars Forsaits, kas tur tirgojās ar džutu; bet pie sieniņas piestiprināts dzeltens, smalkiem burtiem aprakstīts papīra gabals, kas stāsta par nezin kādiem notikumiem. Un gleznas, kas drūzmējas gar sienām, — visas ūdens krāsās, izņemot tos četrus barbizoniešus, kuri izskatās pēc ārzemniekiem, kas tie arī patiesībā ir, un turklāt pēc apšaubāmām personām — spilgtas, ilustratīvas gleznas: «Bišu dravā», «Ei, prāmniek!» un divas Frita[21] stilā — bumbiņas slēpšana zem uzpirkstenim līdzīgām tasītēm un krinolīni; Svizina dāvana. Ak! — daudz, daudz gleznu, uz kurām Soumss tūkstošiem reižu bija lūkojies uzpūtīgā sajūsmā; brīnišķīga spožu, gludu, apzeltītu ietvaru kolekcija.

Un flīģelis, bez viena puteklīša, hermētiski noslēgts kā vienmēr, un uz tā krustmātes Džūlijas albums ar izkaltētām jūras zālēm. Un krēsli ar apzeltītām kājām, stiprāki, nekā izskatās. Un vienā pusē kamīnam tumšsārtā zīda dīvāns, kur mēdza sēdēt krustmāte Anna un pēc viņas krustmāte Džūlija, ar sejām pret logu, taisnas kā sveces. Un kamīna otrā pusē vienīgais īstais atpūtas krēsls, ar muguru pret gaismu, krustmātei Hesterei. Soumss samirkšķināja acis; viņš šķita redzam krustmātes tur sēžot! Ak! — un smarža, kas bija saglabājusies vēl tagad, smarža no pārāk daudz drēbēm un izmazgātiem mežģiņu aizkariem, lavandas sainīšiem un sažuvušām vīnakmens garoziņām, kas nostājās uz vecajiem vīniem. «Nē,» viņš domāja, «tagad kaut ko tamlīdzīgu vairs neatrast, tas jāsaglabā.» Un, nudien, lai smejas, bet šis laikmets ar savu dižciltīgo dzīves standartu, kurš no tā nav šķirams, ar izvēlīgo ādu un aci, un degunu, un jūtām simtkārt pārspēj tukšo šodienu — šodienu ar tās metro Un automašīnām, ar tās mūžīgo smēķēšanu, ar tās meitenēm, kuru tērpa izgriezums sniedzas gandrīz līdz jostas vietai un kuras mēdz sēdēt sakrustotām kājām, atsegdamas tās līdz ceļiem (tas gan var patikt satīram, kurš sēž katrā Forsaitā, bet nebūt nav savienojams ar viņa priekšstatiem par dāmu), kas ēdot apvij savas kājas ap krēsla kājām, kas tik labprāt lieto tādus izteicienus kā «uz redzi!» un «vecais puika», un viņas zviedz, — šausmas pārņēma Soumsu vienmēr, kad viņš iedomājās, ka Flēra satiekas ar tādām, un šausmas pārņēma arī, kad viņš iedomājās apņēmīgās, uz visu spējīgās vecākās sievietes, kas pašas prata tikt galā ar dzīvi. Nē! Viņa krustmātēm, ja arī tās neturēja vaļā savus prāta vārtus un acis un sevišķi plaši neatvēra savu māju logus, vismaz bija manieres, normas un cieņa pret pagātni un nākotni!

Sirdij sažņaudzoties aizkustinājumā, Soumss aizvēra durvis un devās uz pirkstgaliem augšup. Pa ceļam viņš ielūkojās kādā telpā. Hm! — pilnīgā kārtībā, tāpat kā astoņdesmitajos gados, sienas apsistas ar dzeltenu vaskadrānu. Kāpņu augšdaļā viņš neziņā apstājās četru durvju priekšā. Kuras no tām veda uz Timotija istabu? Un viņš klausījās. Līdz viņa ausīm atlidoja kāda skaņa; izklausījās, it kā bērns lēni vilktu pa istabu savu koka zirdziņu. Tām jābūt Timotija durvīm! Viņš pieklauvēja, Smizere, pietvīkusi gluži sarkana, atvēra durvis.

Misters Timotijs pastaigājoties, un viņa nespējot pievērst tā uzmanību. Ja misters Soumss ienāktu dibenistabā, viņš varētu redzēt misteru Timotiju pa durvīm.

Soumss iegāja dibenistabā un stāvēja vērodams.

Pēdējais no vecajiem Forsaitiem bija kājās un ārkārtīgi lēni un iespaidīgi, pilnīgi iegrimis savās nodarbībās, virzījās turp un atpakaļ starp gultas kājgali un logu, kurus vienu no otra šķīra ap divpadsmit pēdu liels atstatums. Viņa četrstūrainās sejas apakšdaļa nebija vairs gludi skūta, to klāja sniegbalta, līdz pēdējai iespējai īsi apgriezta bārda, un zods izskatījās tikpat plats kā piere, kuru vainagoja gluži sirmi mati, bet deguns, vaigi un piere bija pilnīgi dzelteni. Viena roka turēja resnu spieķi, otra bija satvērusi vilnas triko rītasvārku stērbeli, no kuras apakšas vīdēja guļamās zeķēs ieģērbtas potītes un siltās čībās ieautas kājas. Pēc sejas izteiksmes viņš atgādināja sadusmotu bērnu, kas par visu varu grib kādu lietu, kuras tam nav. Pagriežoties viņš katrreiz pieklaudzināja ar nūju un tad vilka to pa zemi, it kā lai parādītu, ka var iztikt bez tās.

— Viņš joprojām izskatās spēcīgs, — Soumss čukstot sacīja.

— O jā, ser. Jums vajadzētu redzēt, kā viņš iet vannā, — tas ir brīnišķīgi; viņam tā patīk silta pelde.

Šie pavisam skaļi teiktie vārdi sniedza Soumsam jaunu atziņu. Timotijs atkal kļuvis par bērnu.

—    Vai viņš vispār par kaut ko interesējas? — viņš vaicāja arī skaļi.

—    Ak, jā, ser, par ēdienu un savu testamentu. Taisni prieks skatīties, kā viņš pārlapo to atkal un atkal, protams, nelasīdams, un šad un tad viņš prasa valsts parādu obligāciju vērtību, un es to uzrakstu uz šīfera tāfeles — ļoti lieliem cipariem. Protams, es vienmēr rakstu vienu un to pašu vērtību, kāda tā bija 1914. gadā, kad viņš pēdējo reizi skatījās pats. Mēs pierunājām ārstu aizliegt viņam lasīt, kad izcēlās karš. Ai! — sākumā misters Timotijs to ļoti ņēma pie sirds. Bet drīz viņš samierinājās, jo zināja, ka tas viņu nogurdina; un viņš apbrīnojami labi prot konservēt enerģiju, kā viņš to mēdza dēvēt, kad bija dzīvas manas dārgās kundzes; lai dievs mielo viņu dvēseli! Kā viņš mēdza rāties — jūs jau atceraties, mister Soums, viņas vienmēr bija tik kustīgas.

— Kā būtu, ja es ieietu iekšā? — vaicāja Soumss.

— Vai viņš mani atcerētos? Es sastādīju viņa testamentu, jūs jau zināt, pēc tam, kad 1907. gadā nomira mis Hestere.

— O, to nu gan es, ser, neņemos pateikt, — Smizere šaubīdamās atteica. — Iespējams, ka viņš atcerētos; viņš ir patiešām apbrīnojams cilvēks priekš sava vecuma.

Soumss iestājās durvīs un, pagaidījis, kamēr Timotijs pagriežas, skaļā balsī sacīja: — Tēvoci Timotij! Timotijs paspēra dažus soļus un apstājās. — Ko? — viņš sacīja.

— Soumss, — Soumss kliedza, cik skaļi vien varēja, izstiepdams roku, — Soumss Forsaits!

—    Nē! — sacīja Timotijs un, uzsizdams ar spieķi skaļi uz grīdas, turpināja pastaigu.

—    Šķiet, ka nekas neiznāks, — teica Soumss.

—    Nē, ser, — gluži nošļukusi, piebalsoja Smizere, — redziet, viņš nav beidzis savu pastaigu. Viņš nekad nav varējis darīt divus darbus reizē. Šo pēcpusdienu viņš man droši vien prasīs, vai jūs bijāt atnācis ar gāzes rēķinu, un es krietni vien dabūšu noņemties, kamēr ieskaidrošu.

—    Vai jums neliekas, ka viņu vajadzētu kopt vīrietim?

—    Vīrietim! — Smizere enerģiski atgaiņādamās pacēla rokas. — Ak nē. Mēs ar virēju lieliski tiekam galā. Svešs vīrietis ātri vien padarītu viņu traku. Un manām kundzēm nepatiktu, ka mājās ir vīrietis. Bez tam mēs esam tik lepnas uz viņu.

—    Ārsts droši vien nāk viņu apskatīt?

—    Katru rītu. Par to viņš ņem speciālu honorāru, un misters Timotijs ir tā pieradis, ka nepiegriež tam nekādu vērību, tikai izbāž mēli.

—    Jā . .. — Soumss novilka, aizgriezdamies sānis. — Man tas ir visai skumji un sāpīgi.

—    Ak, ser, — Smizere nobažījusies attrauca, — nevajag tā domāt. Tagad, kad viņam vairs nav iespējas raizēties, viņš bauda dzīvi, ticiet man. Kā jau es sacīju, misteram Timotijam tagad ir labāk kā jebkad. Redziet, kad viņš nestaigā vai nemazgājas, viņš ēd un, kad viņš neēd, tad guļ, un tā tas iet. Viņam nav ne sāpju, ne raižu.

—    Jā, — Soumss atteica, — jūsu vārdos ir zināma patiesība. Došos projām. Starp citu, parādiet man viņa testamentu.

—    Tas man prasīs zināmu laiku, ser. Viņš to tur zem spilvena, un staigājot viņš mani redzēs.

—    Es tikai gribu zināt, vai tas ir tas pats, ko es sastādīju, — sacīja Soumss. — Kādreiz pametiet acis uz datumu un pasakiet man.

—    Jā, ser, bet es esmu pārliecināta, ka tas ir tas pats, jo mēs ar virēju bijām par lieciniecēm, jūs jau atceraties, un tur ir mūsu paraksti, un vairs nekad mēs neesam parakstījušās.

—    Ļoti labi, — teica Soumss. Viņš atcerējās, Smizere un Džeina toreiz bija sevišķi piemērotas liecinieces, jo viņām testamentā nebija novēlēts nekas, lai tās nebūtu ieinteresētas Timotija nāvē. Viņa dziļākā pārliecība bija, ka tā ir gandrīz nepieklājīga piesardzība, bet Timotijs tā vēlējās, un galu galā krustmāte Hestere bija abas kalpones bagātīgi nodrošinājusi.

—    Lieliski, — viņš sacīja, — ardievu, Smizere! Pieskatiet viņu un, ja viņš kādreiz ko saka, uzrakstiet to un paziņojiet man.

—    Jā gan, mister Soums, es noteikti tā darīšu. Bija tik patīkama pārmaiņa jūs redzēt. Virēja būs tieši sajūsmā, kad es viņai pastāstīšu.

Soumss paspieda viņai roku un devās lejup. Veselas divas minūtes viņš nostāvēja pie cepuru pakaramā, kur tik daudzreiz bija kāris savu cepuri. «Tā viss paiet,» viņš domāja, «paiet un sākas no jauna. Nabaga vecais!» Un viņš klausījās: varbūt kāpņu telpā būs dzirdams, kā Timotijs velk savu koka zirdziņu, vai arī pār margām nolieksies kādas vecīgas sejas rēgs un veca balss sacīs: «Ai, tas taču ir dārgais Soumss, un mēs nupat runājām, ka neesam viņu veselu nedēļu redzējušas.»

Tukšs un kluss! Oda tikai pēc kampara, un saules starā, kas krita caur pusapaļo logu virs durvīm, dejoja puteklīši. Mazā, vecā māja! Mauzolejs! Un, apgriezdamies uz papēža, Soumss izgāja ārā un devās uz vilcienu.

V DZIMTAIS TĪRELIS

«Tam kāja dzimto zemi skar,

Un viņa vārds — Vals Dārtijs.»[22]

Apmēram tādu jūtu pārņemts, Vals Dārtijs savā četrdesmitajā mūža gadā tajā pašā ceturtdienas rītā loti agri iznāca no vecās muižas, ko bija nopircis Saseksas Krīta kalnu ziemeļu pusē. Viņa ceļa mērķis bija Ņūmārketa, ko tas nebija redzējis kopš 1899. gada rudens, kad no Oksfordas aizmuka uz Kembridžširu. Viņš apstājās pie durvīm, lai noskūpstītu sievu un iebāztu kabatā portvīna pudeli.

— Nenogurdini pārāk savu kāju, Val, un nenoslēdz pārāk daudz derību.

Holijas krūtis cieši piekļāvās viņējām, acis lūkojās tā acīs, un Vals juta, ka viņa kāja un kabata ir drošībā. Viņam jābūt savaldīgam; Holijai bija vienmēr taisnība — viņai piemita iedzimta mēra sajūta. Viņam nemaz nelikās dīvaini — ko gan varbūt nevar teikt par dažiem citiem, — ka, būdams pa pusei Dārtijs, viņš visus divdesmit gadus pēc romantiskajām laulībām ar Holiju būru kara laikā bija palicis nesatricināmi uzticīgs savai jaunajai māsīcai un šī uzticība viņu ne garlaikoja, ne arī šķita upuris — Holija bija tik aša, garastāvokļu maiņā tā vienmēr aizsteidzās viņam priekšā. Būdami brālēns un māsīca, viņi — diezgan nevajadzīgi — bija nolēmuši, ka tiem nebūs bērnu, un Holija, gan mazliet bālāka, bija saglabājusi savu glīto izskatu, slaidumu un tumšo matu krāsu. Vals jo sevišķi apbrīnoja to, ka, vadot viņa dzīvi, sieva reizē dzīvoja arī pati savu un ka viņa ar katru gadu labāk jāja. Viņa nepameta mūziku, ļoti daudz lasīja — romānus, dzeju, gan šo, gan to. Fermā Keipas kolonijā Holija bija apbrīnojami rūpējusies par nēģeru bērniem un sievietēm. Viņa bija patiesi gudra, bet necentās to izbazūnēt citiem un nedižojās. Lai gan Vals neizcēlās ar pazemību, viņš apzinājās, ka sieva ir pārāka, taču neturēja par to uz viņu ļaunu prātu, kas bija ļoti slavējama īpašība. Jāatzīmē arī, ka viņš nekad slepeni neskatījās uz Holiju, turpretī Holija dažreiz nolūkojās vīrā, viņam nemanot.

Viņš bija noskūpstījis Holiju lievenī, tāpēc, ka uz platformas to darīt neklājas, kaut arī viņa pavadīja vīru uz staciju, lai atbrauktu atpakaļ mašīnu. Iededzis un kļuvis grumbains koloniju karstajā saulē un cīņā ar zirgu viltībām, kas no tiem nav šķiramas, nevarēdams brīvi kustēties savas kājas dēļ, kas bija savainota būru karā un varbūt izglābusi viņam dzīvību nesenajā pasaules karā, Vals joprojām bija gandrīz tāds pats kā tais dienās, kad aplidoja Holiju, — ar tikpat vaļsirdīgu un valdzinošu smaidu, ar pat vēl biezākām un tumšākām skropstām, ar tikpat spoži mirdzošām, pelēkām acīm, tikai vasaras raibumi bija saredzamāki, un mati deniņos mazliet sirmi. Viņš atstāja tāda cilvēka iespaidu, kas ilgi dzīvojis saulainā klimatā un nodarbojies ar zirgiem.

Vārtos strauji pagriezis mašīnu, viņš teica:

—    Kad ieradīsies mazais Džons?

—    Šodien.

—    Vai tev nav kas viņam vajadzīgs? Es sestdien varētu atvest.

—    Nē, bet tu varētu braukt ar to pašu vilcienu, ar ko brauc Flēra, — vienos četrdesmit.

Vals palaida fordu pilnā gaitā. Viņš joprojām brauca kā cilvēks, kas vada mašīnu nepazīstamā zemē pa sliktiem ceļiem, bet atsakās no kompromisiem un sagaida debesu valstību pie katras bedres.

— Tā jaunā dāma zina, ko grib, — viņš teica. — Vai tu to esi ievērojusi?

— Jā, — sacīja Holija.

—    Tēvocis Soumss un tavs tētis — mazliet neveikli, vai ne?

—    Viņa neko nezinās, un viņš arī nezinās, un nevajag, protams, neko sacīt. Tas jau ilgs tikai piecas dienas, Val.

—    Ģimenes noslēpums! Lai notiek! — Ja Holija domāja, ka nevar iznākt nepatikšanas, tad tā arī bija. Viltīgi paraudzīdamās vīrā, viņa ievaicājās:

—    Vai tu ievēroji, cik skaisti viņa pati ielūdzās?

—    Nē!

— Jā, to viņa izdarīja gan. Ko tu par viņu domā, Val?

—    Glīta un gudra, bet, manuprāt, ja saskaitīsies, tad pirmā pagriezienā izsviedīs jājēju no segliem.

—    Es nevaru izprast, — nomurmināja Holija, — vai viņa ir viena no modernajām jaunajām sievietēm vai ne. Atgriezāmies mājās, bet viss liekas tik nepazīstams.

— Tev? Tu taču tik ātri visu izproti. Holija iebāza roku vīra mēteļa kabatā.

— Ar tevi otram arī viss kļūst skaidrs, — Vals iedrošināts sacīja. — Kāds tev šķiet tas beļģis Profons?

— Es domāju, viņš ir velns, kas nedara ļaunu. Vals pasmīnēja.

— Man šķiet, viņš ir pārāk dīvains, lai būtu mūsu ģimenes draugs. Patiesību sakot, mūsu ģimene uzņēmusi diezgan jocīgu kursu — tēvocis Soumss apprecējis francūzieti un tavs tētis Soumsa pirmo sievu. Mūsu vectēvi būtu dabūjuši trieku!

— Ne tikai mūsējie vien, dārgais.

— Šai mašīnai, — Vals pēkšņi teica, — vajag pātagas, ejot pret kalnu, viņas pakaļkājas atpaliek. Kad ies lejā, man būs jādod tai pilna vaļa, citādi es nokavēšu vilcienu.

Zirgiem piemita kaut kas tāds, kas neļāva Valam izjust patiesu simpātiju pret mašīnām, un vienmēr bija skaidri jūtams, vai fordu vada viņš vai Holija. Vilcienu viņš nenokavēja.

—    Atceļā esi uzmanīga — tā mašīna nometīs tevi zemē, ja varēs. Uz redzēšanos, dārgā!

—    Uz redzēšanos! — atsaucās Holija, pamezdama gaisa skūpstu.

Vilcienā, stundas ceturksni nespēdams izšķirties starp domām par Holiju, rīta avīzi, jaukās dienas ainavu un savām neskaidrajām atmiņām par Ņūmārketu, Vals iegremdējās mazas kvadrātveida grāmatiņas dzīlēs, kur ņirbēja zirgu vārdi, ciltskoki, šķirnes un piezīmes par zirgu dabu un ārējo izskatu. Forsaits Valā sliecās iegūt kādu tīrasiņu šķirni un apņēmīgi pakļāva sev vēl neapklusušo Dārtiju, kas ilgojās pēc riska. Izdevīgi pārdevis savu Dienvidāfrikas fermu un zirgaudzētavu un atgriezies Anglijā, Vals, redzēdams, ka te saule spīd reti, teica pats sev: «Man katrā ziņā jāiegūst kāda interese dzīvē, citādi es kļūšu grūtsirdīgs. Ar medībām nepietiek, audzēšu un iejāšu zirgus.» Ar to īpašo vērību un noteiktību, ko cilvēkam piešķir ilga uzturēšanās jaunā zemē, Vals bija saskatījis pašreizējās zirgaudzēšanas vājās vietas. Visus hipnotizēja mode un augsta cena. Viņš pērkot lūkosies tikai uz izskatu, un lai visi skaļie vārdi iet gulēt! Bet, lūk, jau arī viņu hipnotizējusi kādas tīrasiņu cilts burvība! Pusneapzināti viņš nodomāja: «Nez kas šajā nolādētajā klimatā liek cilvēkam riņķot pa apli! Vienalga, man tomēr jāsāk audzēt no Meiflajas cilts.»

Tādā garastāvoklī viņš sasniedza savu cerību Meku. Šī bija viena no tām mierīgajām sanāksmēm, kuras izdevīgas tiem, kas grib skatīties uz zirgiem un ne bukmeikeru mutēs. Vals stāvēja kā piekalts pie iežogojuma, kurā atradās zirgi. Divdesmit gadu ilgā dzīve kolonijās, atbrīvodama Valu no švītības, kādā tas bija audzis, bija atstājusi viņam jātnieka iznesību un iemācījusi dīvaini skaidri saskatīt dažu angļu muļķīgo «māksloto labsirdību» un dažu sieviešu «vējgrābslīgo papagailismu» — Holijai nekas tamlīdzīgs nepiemita, un Holija bija viņa paraugs. Vērīgs, ašs, attapīgs Vals ir darījumos, ir zirgu pirkšanā, ir dzeršanā tūlīt ķērās pie lietas. Pašlaik viņš atradās tieši ceļā pie Meiflajas ķēves, kad kāda laiska balss viņam pie elkoņa sacīja:

—    Misters Vals Dārtijs? Kā klājas misis Dārtijai? Ceru, ka viņa vesela. — Un viņš ieraudzīja sev blakus beļģi, ko bija sastapis pie savas māsas Imodžinas.

—    Prospers Profons — mēs sastapāmies brokastīs, — balss turpināja.

— Kā klājas? — nomurmināja Vals.

—    Ļoti labi, — atteica mesjē Profons, savilkdams lūpas neatdarināmi laiskā smaidā. Holija bija viņu nosaukusi par «velnu, kas nedara ļaunu». Jā, nudien, viņš mazliet atgādināja velnu ar savu tumšo, smaili apcirpto bārdiņu, taču viņš bija miegains velns, labsirdīgs, ar skaistām, negaidīti gudrām acīm.

—    Te kāds džentlmenis vēlas ar jums iepazīties, kāds jūsu radinieks — misters Džordžs Forsaits.

Vals redzēja milzīgu augumu un gludi skūtu seju, mazliet līdzīgu vērsim; uz āru izvalbītās, pelēkās acis lūkojās mazliet glūnoši, un to dzīlēs kūsāja ironija. Vals neskaidri atcerējās šo cilvēku no senām dienām, kad mēdza ar tēvu ēst pusdienas «Iseeum» klubā.

— Kādreiz mēs ar jūsu tēvu kopā gājām uz zirgu skriešanās sacīkstēm, — Džordžs sacīja. — Kā iet ar zirgu audzētavu? Varbūt nopirksiet vienu no maniem kleperiem?

Vals pavīpsnāja, lai apslēptu pēkšņo izjūtu, ka zirgaudzēšanai zudis pamats zem kājām. Cilvēki te Anglijā neticēja nekam, pat zirgiem ne. Džordžs Forsaits, Prospers Profons! Pats velns nebija tā vīlies dzīvē kā šie abi.

— Es nezināju, ka jūs interesējaties par zirgu skriešanos, — viņš sacīja mesjē Profonam.

—    Neinteresējos. Man tā gluži vienaldzīga. Es braucu ar jahtu. Arī jahta mani neinteresē, bet man patīk tikties ar draugiem. Varu jums piedāvāt brokastis, mister Val Dārtij, pavisam mazas, ja esat ar mieru; nekā daudz nav — tikai sīkumiņi — manā mašīnā.

—    Pateicos, — sacīja Vals, — ļoti laipni no jums. Ieradīšos apmēram pēc stundas ceturkšņa.

—    Rau, tur! Misters Forsaits arī nāks, — un mesjē Profons rādot izstiepa dzeltenā cimdā tērpto pirkstu, — mazs limuzīniņš ar mazām brokastīm, — un viņš devās uz priekšu, elegants, miegains, vientuļš; Džordžs Forsaits sekoja, milzīgs, labi ģērbies, zobgalīgu sejas izteiksmi.

Vals palika, blenzdams Meiflajas ķēvē. Džordžs Forsaits, protams, bija vecs, bet šis Profons varēja būt vienos gados ar viņu; Vals jutās gluži kā puika, it kā Meiflajas ķēve būtu rotaļlieta, par ko tie abi pasmējušies. Dzīvnieks bija pazaudējis savu realitāti.

«Tā «mazā» ķēvīte,» viņš šķita dzirdam mesjē Protona balsi, «ko jūs viņā tādu redzat? Mums visiem jāmirst!»

Un Džordžs Forsaits, viņa tēva draugs, joprojām slēdz derības sacīkstēs! Meiflajas cilts — vai tā bija labāka par citām? Varbūt tikpat liela jēga būtu riskēt un noslēgt derības.

— Nē, velns lai parauj! — viņš pēkšņi norūca. — Ja nav jēgas audzēt zirgus, tad vispār nav jēgas ko darīt. Kādēļ es atbraucu šurp? Es viņu nopirkšu.

Viņš nostājās sānis un vēroja apmeklētāju straumi, kas plūda no zirgu stāvvietas uz tribīnēm. Akurāti ģērbušies sirmgalvji, viltīgi tukli veikalnieki, ebreji, treneri, kas izskatījās tik nevainīgi, it kā savu mūžu nebūtu zirgu ne acīs redzējuši; garas, izklaidīgas, gurdenas vai arī ņipras sievietes skalām balsīm, jauni cilvēki, kas šķita cenšamies visu ņemt nopietni — divi trīs to vidū tikai ar vienu roku!

«Dzīve te ir spēle!» domāja Vals. «Zvans skan, zirgi skrien, nauda maina īpašnieku; atkal zvans, atkal skriešana, atkal nauda pāriet citās rokās.»

Bet, izbijies pats no savas filozofijas, viņš piegāja pie aploka vārtiem, lai novērotu, kā Meiflajas ķēve rikšo. Tā skrēja labi, un Vals devās uz «mazo» limuzīniņu. «Mazās» brokastis bija tādas, par kādām cilvēks gan sapņo, bet īstenībā dabū reti. Kad tās beidzās, mesjē Profons gāja Valam līdzi atpakaļ uz aizžogojumu.

—    Jūsu sieva ir jauka sieviete, — Vals pārsteigts izdzirda viņu piezīmējam.

—    Jaukākā sieviete, ko es pazīstu, — viņš sausi atteica.

—    Jā, — sacīja mesjē Profons, — viņai ir jauka seja. Es apbrīnoju jaukas sievietes.

Vals aizdomīgi pavērās Profonā, bet kas dīvaini sirsnīgs un tiešs sarunu biedra smagnējā velnišķīgumā viņu uz mirkli atbruņoja.

—    Kad vien jums labpatiks apciemot manu jahtu, es viņu aizvedīšu mazā reisā.

—    Pateicos, — sacīja Vals, atkal apbruņojies līdz zobiem, — viņa jūru necieš.

—    Es tāpat, — teica mesjē Profons.

—    Kāpēc tad jūs braucat?

Belģa acis smaidīja. — O! To es nezinu. Esmu izmēģinājies visu; tas ir mans pēdējais mēģinājums.

— Tam jābūt nolādēti dārgam. Man vajadzētu svarīgākus iemeslus.

Mesjē Prospers Profons savilka augšup uzacis un pastiepa uz priekšu pabiezo apakšlūpu.

—    Es esmu vieglprātīgs cilvēks, — viņš sacīja.

—    Vai bijāt karā? — vaicāja Vals.

— Jā-a. Esmu izmēģinājis karu arī. Iekļuvu gāzēs; tas bija mazlietiņ nepatīkami. — Viņš mīklaini un laiski pasmaidīja veiksmīga cilvēka smaidu. Vai, lietojot «mazlietiņ» vārda «mazliet» vietā, viņš patiešām kļūdījās vai arī tēloja, Vals neņēmās pateikt; Profons acīm redzot bija spējīgs uz visu. Meiflajas ķēvi, kas bija uzvarējusi sacīkstēs, ielenca pircēju loks, un mesjē Profons ievaicājās: — Vai jūs solīsiet?

Vals pamāja ar galvu. Ar šo miegaino sātanu pie sāniem viņš juta paļāvības trūkumu. No pārāk briesmīgiem likteņa sitieniem viņu gan ar savu apdomību sargāja kāds vectēvs, kurš viņam bija novēlējis tūkstoš mārciņu gadā, kam pievienojās otrs tūkstotis, kuru Holijai bija atstājis viņas vectēvs, taču Valam nebija pārāk liela kapitāla, ko varētu aizskart, jo vairums naudas, ko ieņēma, pārdodot Dienvidāfrikas fermu, izgāja, iekārtojot saimniecību Saseksā. Un drīz vien viņš nodomāja: «Lai piķis viņu rauj! Manai kabatai tas par dārgu!» Viņa iespēju robeža — seši simti — bija pārsniegta, viņš pārtrauca solīšanu. Meiflajas ķēvi nosolīja par septiņsimt piecdesmit ginejām. Viņš jau grasījās sarūgtināts pagriezties sāņus, kad mesjē Profona laiskā balss sacīja viņam pie auss:

— Redziet, es nopirku to mazo ķēvīti, bet es viņu negribu; ņemiet un atdodiet savai sievai.

Atkal jaunu aizdomu pārņemts, Vals palūkojās runātājā, taču labsirdība tā acīs bija tik nemākslota, ka viņš patiešām nespēja apvainoties.

—    Es kara laikā sapelnīju mazu naudas summiņu, — iesāka mesjē Profons, atbildot Vala skatienam. — Man bija ieroču rūpnīcu akcijas. Man patīk to tērēt. Es vienmēr gūstu peļņu. Pašam man vajag ļoti maz. Man patīk to atdot saviem draugiem.

—    Es viņu atpirkšu no jums par to pašu cenu, ko jūs samaksājāt, — pēkšņā apņēmībā teica Vals.

—    Nē, — sacīja mesjē Profons. — Ņemiet viņu. Man viņas nevajag.

— Pie velna! Cilvēks taču ne …

—    Kāpēc ne? — smaidīja mesjē Profons. — Es esmu jūsu ģimenes draugs.

—    Septiņsimt piecdesmit gineju nav cigāru kaste, — nepacietīgi noteica Vals.

—    Labi, jūs saglabāsiet ķēvi, kamēr man viņu iegribēsies, un darīsiet ar to, ko gribēsiet.

—    Ja tā paliek jūsu, — sacīja Vals, — tad man nav ko iebilst.

—    Lieliski, — nomurmināja mesjē Profons un devās projām.

Vals viņu novēroja. Profons varēja būt «velns, kas nedara ļaunu», bet varēja tāds arī nebūt. Viņš redzēja to atkal piebiedrojamies Džordžam Forsaitam, un tad tas pazuda no viņa redzesloka.

Vakarus pēc sacīkstēm viņš pavadīja savas mātes mājā Grīnstrītā.

Vinifreda Dārtija sešdesmit divu gadu vecumā bija apbrīnojami saglabājusies, ja ņem vērā trīsdesmit trīs gadus, kurus tai bija jāmokās, dzīvojot kopā ar Montegjū Dārtiju, līdz franču kāpnes to gandrīz vai laimīgā kārtā no vīra atbrīvoja. Viņa juta dedzīgu apmierinājumu, ka pēc tik ilga laika no Dienvidāfrikas atgriezies viņas vismīļākais dēls, ka tas nav daudz mainījies un viņam tik patīkama sieva. Vinifreda, kas septiņdesmito gadu beigās, pirms savas laulības, bija gājusi brīvdomīgo izpriecu un modes aizstāvju avangardā, tagad bija spiesta atzīt, ka šolaiku donzellas [23] tālu pārspēj toreizējo jaunatni. Šķita, ka tās skatās, piemēram, uz laulībām kā uz epizodi, un Vinifreda dažreiz nožēloja, ka nav darījusi to pašu; otrā, trešā, ceturtā epizode, iespējams, būtu viņai nodrošinājusi partneri, kas tik traki nedzertu; taču galu galā viņš tai bija atstājis Valu, Imodžinu, Modu, Benediktu (kurš jau bija gandrīz pulkvedis un karam izgājis cauri sveikā) — un neviens no tiem vēl nebija šķīries. Cilvēkam, kas atcerējās tēvu, viņas bērnu mazvērtība varēja likties pārsteidzoša; taču Vinifreda labprāt ticēja, ka viņi visi ir īsti Forsaiti un atsitusies mātē, izņemot varbūt vienīgi Imodžinu. Brāļa «mazā meitene» Flēra atklāti mulsināja Vinifredu. Šis bērns bija nemiera pilns, kā visas modernās jaunās sievietes. «Viņa ir maza liesmiņa caurvējā,» reiz pēc pusdienām bija teicis Prospers Profons — bet viņa nešaudījās kā apsvilusi un nerunāja pilnā balsī. Forsaitiskā nosvērtība Vinifredas pašas raksturā instinktīvi nosodīja moderno atmosfēru, meiteņu paražas un viņu moto: «Visam viena cena! Šķiet, rītu mēs būsim ubagi!» Vinifredu mierināja viena īpašība Flērā: ja meitenei kas iepatikās, tad tā tikmēr neatlaidās, kamēr panāca savu, — lai gan, kas notiks vēlāk . .. taču Flēra, protams, vel bija par jaunu, lai par to varētu spriest. Bērns bez tam bija «ļoti glītiņš» un mantojis mātes franču gaumi un prasmi valkāt tērpus; bija taisni prieks ar viņu iziet — visi atgriezās, lai palūkotos uz Flēru; Vinifredai, lielai šika un oriģinalitātes cienītājai, ko Montegjū Dārtijs šinī ziņā bija rūgti pievīlis, tas ļoti glaimoja.

Runājot par meiteni ar Valu sestdien pie brokastu galda, Vinifreda pakavējās pie ģimenes noslēpuma.

—    Tas mazais notikums ar tavu sievastēvu un krustmāti Irēnu, Val, ir sen apaudzis ar zāli. Flērai, protams, par to nekas nav jāzina — būtu tikai lieks troksnis. Tavam tēvocim Soumsam tas ļoti nepatiktu. Tā, ka esi uzmanīgs.

—    Jā! Bet iznāk velnišķīgi neveikli — Holijas pusbrālis dzīvos pie mums, kamēr mācīsies lauksaimniecību. Viņš jau tagad ir tur.

—    O! — Vinifreda sarāvās. — Cik nepatīkami! Kāds viņš ir?

—    Esmu redzējis viņu tikai vienu reizi — Robinhilā, kad mēs 1909. gada bijām atbraukuši mājās, viņš bija kails un nokrāsojies viss vienās zilās un dzeltenās svītrās — ļoti patīkams mazs zēniņš.

Vinifredai tas likās «ļoti jauki», un viņa nomierinājusies piebilda:

—    Nu, Holija ir prātīga; viņa zinās, kā to nokārtot. Tavam tēvocim es nestāstīšu. Tas viņu tikai satrauks. Cik labi, ka tu esi atgriezies, manu dārgo zēn, tagad, kad es kļūstu veca!

—    Kļūsti veca! Kā tad! Tu esi tikpat jauna, kā biji. Vai ar to Profonu, māt, viss ir kārtībā?

—    Ar Prosperu Profonu? O! — tas ir visinteresantākais sarunu biedrs, kādu es pazīstu.

Vals norūca ko neskaidru un pastāstīja notikumu ar Meiflajas ķēvi.

—    Tas tik ļoti izskatās pēc viņa, — nomurmināja Vinifreda. — Viņš dara visādas negaidītas lietas.

—    Nu, — viltīgi noteica Vals, — ar to dzīvnieku sugu mūsu ģimenei ne sevišķi veicas, mums viņa par vieglu.

Tā bija taisnība, un Vinifredas drūmās pārdomas ilga veselu minūti, pirms viņa atbildēja:

— Nu jā! Viņš ir ārzemnieks, Val, tas jāņem vērā. — Labi, lietošu viņa ķēvi un kaut kā ar viņu norēķināšos.

Un drīz viņš atsveicinājās no mātes, saņēma atvadu skūpstu un atstāja viņu, lai dotos pie sava bukmeikera, tad uz «Iseeum» klubu un no turienes uz Viktorijas staciju.

VI DŽONS

Misis Holija Dārtija pēc divdesmit gadu ilgās dzīves Dienvidāfrikā bija dziļi iemīlējusies, taču laimīgā kārtā viņas ilgu priekšmets piederēja viņai pašai — tā bija ainava viņas logu priekšā, vēsā, spodrā gaisma, kas lējās pār zaļajiem pakalniem. Tā bija atkal Anglija, beidzot Anglija! Anglija, skaistāka nekā tā, kas bija rādījusies sapņos. Gadījums Dārtijus tiešām bija novedis vietā, kur dienvidu Krīta kalniem saules mirdzā piemita patiesa burvība. Holija bija mantojusi pietiekami daudz no sava tēva skatiena, lai prastu novērtēt kalnu īpatnējos apveidus un krītaino mirdzumu; kāpt tajos pa aizai līdzīgo taku un klīst vai nu Čenktonberijas, vai Emberlijas virzienā sagādāja baudu, kurā viņa ir nedomāja dalīties ar vīru, jo viņā dabas pielūgsme jaucās ar forsaitisko instinktu kaut ko no tās iegūt, piemēram, laukumu zirgu iejādei.

Vadot fordu slaidā slīdējumā mājup, viņa apņēmās Džonu tūlīt pēc atbraukšanas atvest šurp un parādīt viņam šo «ainavu» zem maija debesīm.

Viņa gaidīja savu gados jaunāko pusbrāli ar mātes maigumu, ko Vals viens pats nespēja izsmelt. Viesojoties trīs dienas Robinhilā drīz pēc atbraukšanas dzimtenē, Holijai nebija izdevies Džonu redzēt — viņš vel bija skolā; tāpēc viņas, tāpat kā Vala atmiņas saistījās ar mazu, gaišmatainu, dzeltenzili svītrotu puisēnu, kas rotaļājās pie dīķa.

Šīs trīs dienas Robinhilā toreiz bija satraucošas, skumjas, mulsinošas. Atmiņas par mirušo brāli, atmiņas par Vala pirmajiem mīlas pierādījumiem; tikšanās ar stipri vecāku kļuvušo tēvu, kas nebija redzēts divdesmit gadus; kaut kas līdzīgs nāves jausmai viņa zobgalīgajā maigumā, jausmai, kura nepagāja secen dziļi smalkjūtīgajai Holijai; un visvairāk — pamātes klātbūtne, pamātes, ko Holija joprojām neskaidri atcerējās kā «dāmu pelēkā» no tām dienām, kad viņa pati bija maza un vectēvs dzīvs, un mademoiselle Bosa tik dusmīga, tāpēc ka svešiniece, kas bija ielauzusies viņu dzīvē, mācīja Holiju spēlēt klavieres, — tas viss mulsināja un mocīja sirdi, kura bija ilgojusies atrast Robinhilu tās senajā mierā. Taču Holija prata slēpt savas jūtas, un ārēji viss šķita gluži labi.

Tēvs atvadoties bija viņu noskūpstījis, un viņa skaidri juta, ka tā lūpas drebēja.

— Nu, mana dārgā, — viņš sacīja, — Robinhilu karš nav pārvērtis, vai ne? Ja tikai tu būtu varējusi atvest sev līdzi uz dzimteni Džoliju! Saki viens cilvēks, kā tev patīk šie spiritiskie murgi? Bīstos, ja ozols mirst, tad arī nomirst.

Meitas apskāviena siltums lika Džolionam laikam nojaust, ka viņš izpļāpājis savu noslēpumu, jo viņš tūlīt pārslēdzās uz ironiju.

— Spiritisms — dīvains vārds; jo vairāk to daudzina, jo vairāk pierāda, ka apgūta tikai matērija.

— Kā tā? — jautāja Holija.

— Lūk, tā! Paskaties uz viņu garu parādīšanās liecībām. Lai varētu nofotografēt, vispirms vajadzīga kāda matērija, uz kuru krist gaismai un ēnai. Nē, beigsies ar to, ka mēs sauksim visu matēriju par garu vai visu garu par matēriju — vai nu vienādi, vai otrādi.

— Bet vai tad tu netici dzīvei pēc nāves, tēt? Džolions palūkojās meitā, un viņa sejas dīvaini sērā izteiksme iespiedās Holijai dziļi sirdī.

— Mana dārgā, man ļoti gribētos kaut ko iegūt no nāves. Esmu tajā mazliet ielūkojies. Bet nekādā ziņā es nevaru atrast ko tādu, kas nebūtu tikpat labi izskaidrojams ar telepātiju, zemapziņu un emanāciju no mūsu materiālās pasaules noliktavām. Es vēlētos, kaut varētu! Vēlēšanās ir domu māte, bet apliecināt tā nespēj neko.

Uzspiežot vēlreiz lūpas tēva pierei, Holiju pārņēma sajūta, kas likās apstiprinām viņa teoriju, ka visa matērijā kļūst par garu — tēva piere šķita savādi nereāla.

Taču visspilgtāk atmiņā no šī īsā apciemojuma Holijai bija palikusi atmiņā pamāte, ko viņa reiz nemanot bija novērojusi, lasot Džona vēstuli. Tas bija — tā Holija nolēma — visskaistākais skats, ko viņa jebkad bija redzējusi. Pilnīgi iegrimusi dēla vēstules lasīšanā, Irēna stāvēja pie loga, kur gaisma krita uz viņas seju un mīkstajiem, sirmajiem matiem; viņas lūpas kustējās un smaidīja, tumšās acis smējās un dzirkstīja, un roka, kura neturēja vēstuli, bija piekļauta pie krūtīm. Holija klusi aizgāja projām, it kā būtu ieraudzījusi vispilnīgākās mīlas vīziju, pārliecināta, ka Džonam jābūt jaukam.

Redzot iznākam pusbrāli no stacijas ar somu katrā rokā, viņa juta savu iepriekšējo nojautu apstiprināmies. Viņš mazliet līdzinājās Džolijam, Holijas sen zudušajam bērnības elkam, tikai izskatījās dedzīgāks un ne tik oficiāls, ar dziļāk guļošām acīm un gaišākiem matiem — viņš nevalkāja cepuri; visu kopā ņemot, ļoti interesants «mazs» brālītis!

Džona kautrā pieklājība apbūra Holiju, kas bija pieradusi pie šolaiku jaunatnes pašpārliecinātajām manierēm; viņš izjuta mulsumu, ka māsai jāved mājās viņš un nevis viņam māsa. Vai viņam nevajadzētu pamēģināt? Robinhilā kopš kara sākuma, protams, nav bijusi mašīna, un viņš tikai vienreiz vadījis auto un iebraucis smilšu uzbērumā — tāpēc Holija varētu ļaut viņam pamācīties. Viņa maigie smiekli rosināja smieties līdzi un bija ļoti valdzinoši, lai gan šis vārds, kā Holija bija dzirdējusi, tagad tika uzskatīts par galīgi vecmodīgu. Kad viņi bija atbraukuši mājās, Džons izvilka saburzītu vēstuli, ko Holija izlasīja, kamēr viņš mazgājās, — tā bija pavisam īsa vēstule, kuras uzrakstīšana tēvam droši vien maksājusi daudz moku.

Manu dārgo meitiņ, — Tu un Vals, ceru, neaizmirsīsiet, ka Džons neko nezina par notikumiem mūsu ģimenē. Viņa māte un es domājam, ka pašlaik viņš tam vēl ir par jaunu. Zēns ir ļoti labs un viņas acuraugs. Verbum sapientibus .[24]

Tavs mīlošais tēvs

Dž. F.

Tas bija viss, taču tas atkal pamodināja Holijā nemiera pilnu nožēlu, ka viņa ielūgusi Flēru.

Pēc tējas viņa izpildīja savu apņemšanos un aizveda Džonu uz pakalniem. Viņi ilgi sarunājās, sēdēdami vecas krīta bedres malā, kas bija apaugusi ar kazenājiem un ērkšķu krūmiem. Vizbuļi un ziepenītes kā zvaigznītes mirdzēja zaļajā pakalnē, cīruļi dziedāja, strazdi svilpoja krūmājos, un šad un tad no jūras krasta atlidojusi sniegbalta kaija meta lokus pie arvien bālākajām debesīm, kuru pamalē ausa nespodrs mēness. Brīnišķīgs aromāts atplūda pie viņiem, it kā te apkārt skraidītu mazas, neredzamas būtnes un to soļi spiestu smaržu no zāļu stiebriem.

Džons, kas bija apklusis, pēkšņi ieteicās:

Tas patiešām ir brīnišķi! Pati pilnība! Kaijas lidojums un avju zvani…

«Kaijas lidojums un avju zvani!» Tu esi dzejnieks, mans dārgais!

Džons nopūtās.

Ai, nudien nekas neiznāk!

Pamēģini! Es tavā vecumā mēģināju.

Tiešām? Māte arī saka «pamēģini»; bet es nekur nederu. Vai tev ir kādi dzejoļi, ko man parādīt?

Es, dārgais, — Holija nomurmināja, — esmu deviņpadsmit gadu kopš precējusies. Es rakstīju dzejoļus tikai tad, kad taisījos iziet pie vīra.

A! — noteica Džons un novērsa seju. Vaigs, ko Holija varēja redzēt, bija tīkami sārts. Vai tiešām Džons «saslimis», kā izteiktos Vals? Jau? Bet, ja tā, vēl labāk, viņš nepievērsīs uzmanību Flērai. Bez tam pirmdien viņš sāks darbu fermā. Un viņa pasmaidīja. Vai tas bija Bernss, kurš kādreiz bija gājis aiz arkla, jeb vai tikai Pjērs Arājs[25] ? Gandrīz visi jaunekļi un lielākā dala jaunavu tagad šķita esam dzejnieki, ja sprieda pēc to grāmatu skaita, ko Holija bija lasījusi Dienvidāfrikā, izrakstot ar Hečasa un Bamphārda starpniecību; un dzeja bija gluži laba — o! — daudz labāka par to, ko viņa pati bija rakstījusi! Bet dzeja jau arī tā īsti bija izplatījusies vēlāk — reizē ar automobiļiem. Vēl viena ilga saruna pēc pusdienām hallē ar zemiem griestiem pie kamīna, kurā sprēgāja malka, — un šķita, ka Holija zina par Džonu gandrīz visu — varbūt tikai ko ļoti svarīgu ne. Holija šķīrās no brāļa pie viņa guļamistabas durvīm, divreiz pārbaudījusi, vai viņam ir viss vajadzīgais, — šķīrās ar pārliecību, ka viņa brāli iemīlēs un ka Valam Džons patiks. Viņš bija dedzīgs, bet neizplūda skaļos vārdos; viņš lieliski prata uzklausīt, bija iejūtīgs un maz runāja par sevi. Viņš acīm redzot mīlēja tēvu un dievināja māti. Viņam jāšana, airēšana un paukošana patika labāk par spēlēm. Viņš glāba tauriņus no liesmas un nevarēja ciest zirnekļus, taču nenogalināja tos, bet, saņēmis papīra turziņā, izlika ārā. Vārdu sakot, viņš bija patīkams. Holija devās gulēt, domādama, ka viņš briesmīgi cietīs, ja kāds tam nodarīs pāri; bet kas gan viņam darīs pāri?

Džons pa to laiku sēdēja nomodā pie loga ar papīra lapu un zīmuli, rakstīdams savu pirmo «īsto dzejoli» sveces gaismā, jo ar mēness bālajiem stariem vien nepietika — tie spēja tikai nakti vērst trauksmainu un it kā sudrabā kaltu. Tā bija tieši tāda nakts, kad Flēra varētu iet un atskatīties atpakaļ, un vest tālāk — pāri trejdeviņiem kalniem un jūrām. Un Džons, dziļām grumbām vagojot atklāto pieri, rakstīja uz papīra vārdus un dzēsa tos, un rakstīja atkal, un darīja visu, kas nepieciešams, lai pabeigtu mākslas darbu; un viņam bija tāda sajūta, kādai jābūt pavasara vējiem, kad tie izmēģina savas pirmās dziesmas briestošajos pumpuros. Džons bija viens no tiem reti sastopamajiem zēniem, kuros skolas dzīve nav nomākusi mājās ieaudzināto skaistuma mīlestību. Viņam tā, protams, bija jāieslēdz sevī, tā ka pat zīmēšanas skolotājs neko par to nezināja; tomēr tā dzīvoja sirdī, šķīsta un smalka. Un uzrakstītais dzejolis viņam šķita tikpat neveikls un samākslots, cik nakts bija spārnota. Taču viņš to nesaplēsa. Tas bija «riebīgs», tomēr labāks par neko, jo izteica vārdos neizsakāmo. Un viņš apmulsis nodomāja: «Es nevarēšu to parādīt mātei.» Beidzot iemidzis, viņš gulēja lieliski, neparasto iespaidu nogurdināts.

VII  FLĒRA

Lai izbēgtu no kutelīgiem jautājumiem, uz kuriem nebūtu iespējams atbildēt, Džonam pateica tikai:

— Valam līdzi atbrauks kāda pazīstama meitene pavadīt te svētdienu.

Šī paša iemesla dēļ Flērai pateica vienīgi:

— Pie mums viesojas kāds jauneklis.

Tāpēc abi «kumeļi», kā Vals viņus domās dēvēja, sastapās tik negaidīti, cik vien iespējams. Holija viņus iepazīstināja šādi:

— Tas ir Džons, mans jaunākais brālis; Flēra ir mūsu radiniece, Džon.

Džonu, kas tikko bija ienācis pa balkona divviru durvīm no spožās āra saules, liktenīgais brīnums tā satrieca, ka viņam atlika laiks noklausīties Flēru mierīgi sakām «labdien», it kā viņš nekad nebūtu to redzējis, un no meitenes netverami vieglā galvas mājiena noprast, ka viņš patiešām nekad nav to redzējis. Tāpēc viņš kā apreibis noliecās pār Flēras roku un kļuva klusāks par kapu. Viņš zināja, ka labāk klusēt. Reiz agrā bērnībā, notverts naktslampiņas gaismā lasām, viņš bija aušīgi sacījis: «Es tikai šķirstīju lapas, māmiņ,» — un māte bija atbildējusi: «Džon, nekad neizdomā pasaciņas, tava seja ir tāda, ka neviens tev neticēs.»

Šie vārdi laupīja viņam uz visiem laikiem pašpaļāvību, kas nepieciešama veiksmīgiem meliem. Tāpēc viņš klausījās Flēras ātrajās un jūsmīgajās atsauksmēs, ka viss ir «tik burvīgs», piedāvāja viņai plāceņus un ievārījumu un pazuda, tiklīdz radās izdevība. Stāsta, ka, atrodoties delirium tremens stāvoklī, cilvēks redzot vienu noteiktu priekšmetu, visbiežāk tumšu, un tas pēkšņi mainot savu veidu un stāvokli. Džons redzēja šo noteikto priekšmetu: tam bija tumšas acis un diezgan tumši mati, un tas mainīja stāvokli, taču nemaz nemainīja veidu. Apziņa, ka starp viņu un šo priekšmetu jau pastāv slepena saprašanās (lai gan viņš nesaprata, kādā sakarībā), Džonu tik līksmi satrauca, ka viņš it kā drudžaini ko gaidīja un sāka pārrakstīt savu dzejoli — kuru, protams, nekad neuzdrošināsies viņai parādīt, — līdz zirgu pakavu klaudzoņa lika tam atjēgties, un, izliecies pa logu, viņš redzēja Flēru aizjājam ar Valu. Bija skaidrs, ka viņa nešķiež velti laiku, bet Džonu šis skats dziļi apbēdināja. Viņš gan šķieda savu laiku. Ja viņš savā baiļpilnajā ekstāzē nebūtu aizbēdzis projām, arī viņu droši vien būtu aicinājuši doties izjādē. Un viņš sēdēja logā un vēroja viņus te pazūdam, te atkal parādāmies ceļa vidū, izgaistam un vēlreiz uz mirkli skaidri iznirstam pakalnu virsotnē. «Es nejaukais muļķis!» viņš domāja. «Es vienmēr palaižu garām izdevīgus gadījumus.»

Kāpēc viņš nevarēja būt veikls un pašpaļāvīgs? Un, atspiezdams zodu rokās, viņš iztēlojās, kāda varētu būt izjāde kopā ar Flēru. Pusotras dienas ir tikai pusotras dienas, un viņš no tām jau bija nokavējis trīs stundas. Vai viņš pazina vēl kādu, kurš būtu rīkojies tikpat stulbi? Nē, nepazina.

Pusdienām viņš apģērbās agri un nogāja zemē pirmais. Viņš vairs velti nešķiedīs laiku. Tomēr viņš to šķieda, jo Flēra nonāca lejā pēdējā. Pusdienās Džons sēdēja viņai pretī, un tas bija šausmīgi — nebija iespējams neko sacīt, jo bija bailes pateikt ko nepareizu, nebija iespējams nepiespiesti viņā skatīties, vispār nebija iespējams izturēties normāli pret meiteni, ar kuru domās esi aizlidojis jau pāri trejdeviņiem kalniem un jūrām; turklāt viņš visu laiku apzinājās, ka ir Flēras, ir visu citu acīs droši vien izskatās pēc pēdējā neveikļa. Jā, tas bija šausmīgi! Un viņa prata tik lieliski sarunāties — lidinājās uz ātriem spārniem gan šurp, gan turp. Apbrīnojami, kā viņa bija iemācījusies šo mākslu, kas viņam likās tik nejauki grūta. Viņa noteikti uzskata to par nelabojamu stulbeni.

Māsas acis, vieglā izbrīnā pievērsušās Džonam, beidzot piespieda to palūkoties Flērā, taču meitenes acis, ļoti platas un dedzīgas, likās sakām: «Ai, dieva dēļ!» — un tūlīt piespieda viņu palūkoties uz Valu, kura smīns savukārt piespieda Džonu nolaist acis uz savu kotleti — tai vismaz nebija ne acu, ne smīna, un viņš to steidzīgi apēda.

— Džons taisās kļūt par lauksaimnieku, — viņš dzirdēja Holiju sakām, — par lauksaimnieku un dzejnieku.

Džons pārmetoši pavērās māsā, ieraudzīja to jocīgi paceļam uzaci — gluži tā, kā to mēdza darīt tēvs, — iesmējās un jutās labāk.

Vals atstāstīja gadījumu ar mesjē Prosperu Profonu. Veļamāks nekas nevarēja būt, jo, to stāstot, viņš lūkojās Holijā, kas savukārt lūkojās viņā, kamēr Flēra, viegli saraukusi pieri, šķita aplūkojam kādu savu domu, un Džons nu reiz varēja īsti brīvi nolūkoties viņā. Meitene bija baltā tērpā, ļoti vienkāršā un labi pašūtā; viņas rokas bija kailas un matos balta roze. Un šajā ašajā mirklī, kad Džons pēc tik mokpilnām gaidām varēja brīvi paskatīties uz Flēru, viņš redzēja meiteni atšķirtu no visa, kā tumsā redz slaiku, baltu ābeli, un lūkoja to notvert kā dzejas rindu, kas uzliesmojusi gara acu priekšā, vai kā melodiju, kas izdziest, gaisdama tālē.

Apreibis viņš prātoja, cik Flērai gadu — tā šķita daudz pašpaļāvīgāka un vairāk piedzīvojusi par viņu. Kāpēc viņš nedrīkst sacīt, ka viņi sastapušies? Pēkšņi viņš atcerējās savas mātes seju; tā bija samulsusi un sāpju pilna, kad viņa atbildēja: «Jā, viņi ir mums radinieki, bet mēs viņus nepazīstam.» Neiespējami, ka viņa māte, kas mīlēja skaistumu, neapbrīnotu Flēru, ja to pazītu!

Pēc pusdienām, palicis vienatnē ar Valu, viņš paklausīgi dzēra maziem malkiem portvīnu un atbildēja uz jaunatrastā svaiņa jautājumiem. Kas attiecas uz jāšanu (Vala apsvērumos tā vienmēr ieņēma pirmo vietu), viņš var paņemt jauno bēri, jāapseglo un jānoseglo tas pašam un vispār jāapkopj pēc izjādes. Džons teica, ka mājās pie visa tā pieradis, un redzēja, ka ar to cēlies saimnieka acīs.

Flēra, — teica Vals, — neprot vēl sevišķi labi jāt, bet viņa ir izveicīga. Viņas tēvs, protams, neatšķir zirgu no riteņa. Vai tavs tētis jāj?

Agrāk jāja, bet tagad viņš ir, redziet, viņš ir … — Džons apklusa; viņš ienīda vārdu «vecs». Viņa tēvs bija vecs un tomēr ne vecs, nē — nekad!

Saprotu, — norūca Vals. — Oksfordā senās dienās es pazinu tavu brāli, to, kas nomira būru karā. Reiz mēs Jaunās koledžas dārzā sakāvāmies. Tas bija dīvains notikums, — viņš domīgi piebilda, — ar svarīgām sekām.

Džona acis iepletās platas; viss mudināja viņu uz vēsturiskiem pētījumiem, kad no sliekšņa atskanēja māsas maigā balss:

— Nāciet abi šurp! — Un viņš piecēlās, sirdij traucoties pretī šodienai.

Tā kā Flēra pavēstīja, ka «ir vienkārši pārāk burvīgs vakars, lai paliktu istabā», tad visi devās ārā. Rasa mēness gaismā kļuva saltāka, un vecais saules pulkstenis meta garu ēnu. Divi buksusa dzīvžogi, tumši un kvadrātveidīgi, taisnos leņķos nožogoja augļu dārzu. Flēra iegriezās ieejā.

Iesim! — viņa sauca. Džons pavērās pārējos un sekoja. Viņa skrēja starp kokiem kā rēgs. Zari pār viņas galvu bija brīnišķi skaisti, balti kā putas, un gaiss smaržoja pēc veciem koku stumbriem un nātrēm. Flēra izgaisa. Džons domāja, ka ir to pazaudējis, bet tad uzskrēja meitenei gandrīz virsū — tik klusi tā stāvēja.

Vai nav jauki? — viņa iesaucās, un Džons atbildēja:

— Ļoti!

Flēra pasniedzās augšup, norāva ābeļziedu un, grozīdama to pirkstos, teica:

Vai drīkstu jūs saukt vienkārši par Džonu?

Nu, protams.

— Lieliski! Bet vai tu zini, ka mūsu ģimenes šķir sens naids?

Naids? — Džons stomījās. — Kāpēc?

Tas ir tik romantiski un muļķīgi. Tāpēc es izlikos, ka mēs neesam sastapušies. Uzcelsimies rīt agri, dosimies pirms brokastīm pastaigā un noskaidrosim to, vai jā? Man nepatīk lēna vilkšana, un tev? Džons nomurmināja jūsmīgu piekrišanu.

— Tātad pulksten sešos. Manuprāt, tava māte ir skaista.

Džons dedzīgi atteica:

— Jā, tāda viņa patiešām ir.

— Es mīlu skaistumu visos tā veidos, — Flēra turpināja, — ja tas satrauc. Grieķi man nemaz nepatīk.

— Kā! Arī Eiripids ne?

— Eiripids? Ai nē, es nevaru paciest grieķu lugas, tās ir tik garas. Es domāju, skaistums vienmēr ir trauksmains. Man, piemēram, patīk aplūkot vienu gleznu un tad aiziet projām. Nevaru panest daudz uzreiz. Skaties! — viņa pacēla noplūkto ziedu augstu mēness gaismā. — Manās acīs tas ir skaistāks par visu augļu dārzu.

Un pēkšņi viņa ar otru roku satvēra Džona plaukstu.

— Vai tev neliekas, ka piesardzība ir visšausmīgākā lieta pasaulē? Pasmaržo mēness gaismu!

Viņa iesvieda ziedu Džonam sejā. Apskurbis viņš piekrita, ka piesardzība ir visšausmīgākā lieta pasaulē, un noliekdamies noskūpstīja roku, kas turēja viņējo.

— Tas ir jauki un vecmodīgi, — Flēra mierīgi sacīja.

Tu esi briesmīgi kluss, Džon. Bet man patīk klusēšana, ja tā ir trauksmaina. — Viņa atlaida Džona roku.

Vai tu nedomā, ka es kabatas lakatiņu nometu tīšām?

— Nē! — dziļi satricināts, iesaucās Džons.

— Nu tad zini, ka es to darīju gan tīšām. Iesim atpakaļ, citādi viņi spriedīs, ka mēs arī šo te darām tīšām. — Un atkal viņa līdzīgi rēgam aizslīdēja starp kokiem. Džons sekoja ar mīlu un pavasari sirdī, un pār viņa galvu liecās mēness apmirdzētie ziedi, kas it kā nepiederēja šai pasaulei. Viņi iznāca pie ieejas. Flēra soļoja ļoti nopietni.

— Tur ir pavisam brīnišķīgi, — viņa sapņaini teica Holijai.

Džons klusēja, bezcerīgi cerēdams, ka Flēra uzskatīs šo klusēšanu par trauksmainu.

Viņa pavirši un atturīgi novēlēja Džonam labu nakti, un viņam šķita, ka viss bijis sapnis . . .

Savā guļamistabā Flēra nometa kleitu un, ietinusies platā ģērbā, ar balto ziedu joprojām matos, sakrustotām kājām sēžot gultā un sveces gaismā rakstot, atgādināja geišu.

Mīļā Čerij!

Man šķiet, ka esmu iemīlējusies. Tas uzkrita man kā sniegs uz galvas, tikai jūtams īstenībā mazliet zemāk. Viņš ir mans radinieks — gluži bērns, apmēram sešus mēnešus vecāks un desmit gadus jaunāks par mani. Zēni vienmēr iemīlas vecākās sievietēs, bet meitenes — jaunākos zēnos vai vecos vīriešos, kam jau gadu četrdesmit. Nesmejies, bet viņa acis ir vispatiesākais, ko es jebkad esmu redzējusi, un viņš ir tik dievišķīgi kluss! Pirmo reizi mēs sastapāmies ārkārtīgi romantiski Londonā pie Vospoviča Junonas. Un tagad viņš guļ blakus istabā, un mēness apmirdz ziedus, un rīt no rīta, pirms citi pamodīsies, mēs dosimies pastaigā pasaku valsts Krīta kalnos. Mūsu ģimeņu starpā ir sens naids, un tas visu padara tik satraucošu! Jā! — un var būt, ka man būs jāķeras pie meliem un jāprasa, lai Tu mani ielūdz ciemā, — tādā gadījumā Tu zini, kas par lietu! Mans tēvs negrib, ka mēs esam pazīstami, bet es tur neko nevaru darīt. Dzīve ir pārāk īsa. Viņam ir brīnišķīgi skaista māte ar jaukiem, sudrabotiem matiem un jaunu seju ar tumšām acīm. Es viesojos pie viņa māsas, kas ir apprecējusi manu brālēnu; tas viss ir bezgala sarežģīts, bet rīt es esmu nolēmusi to no viņas izmakšķerēt. Mēs ar tevi esam bieži runājušas, ka mīla atņem visu prieku, bet tas viss ir blēņas, tas ir prieka sākums, un, jo ātrāk tu, mīļā, to jutīsi, jo labāk priekš tevis.

Džons (ne vienkārši «Džons», bet saīsinājums no «Džolions» — tas, kā stāsta, esot tradicionāls mūsu ģimenes vārds) ir no tiem, kas iedegas un atkal nodziest; viņš ir apmēram piecas pēdas desmit collas garš, vēl aug un, pēc manām domām, būs dzejnieks. Ja tu par mani smiesies, tad mūsu draudzībai beigas uz mūžu. Es jaušu visāda veida šķēršļus, bet tu zini, ja es patiesi ko gribu, tad to dabūju. Viena no galvenajām mīlas pazīmēm ir tā, ka gaiss liekas pilns neredzamu būtņu, apmēram tāpat, kā mēs šķietami saskatām seju mēnesī, — un cilvēks jūt… cilvēks jūt reizē maigumu un pārgalvību kā dejā, tā ir tāda jocīga sajūta tieši krūtīs — it kā visu laiku smaržotu apelsīnu ziedi. Tā ir mana pirmā mīlestība, un es jūtu, ka tā laikam būs arī pēdējā, kas, protams, ja atceras visus dabas un morāles likumus, ir galīgi aplam. Ja Tu mani izsmiesi, es Tevi nositīšu, un, ja tu kādam stāstīsi, es Tev nekad nepiedošu. Tici vai netici, man gandrīz šķiet, ka es šo vēstuli nenosūtīšu. Katrā ziņā nosūtīšanu atlikšu līdz rītam. Tātad ar labu nakti, mana Čerijiņ!

Tava

Flēra.

VIII IDILE DABAS KLĒPĪ

Kad abi jaunie Forsaiti iznira uz kalnu takas un pavērsa sejas uz austrumiem saulei pretī, pie debesīm nebija ne mākonīša un zālē mirdzēja rasas lāses. Viņi bija ātrā solī kāpuši augšup pa nogāzi un tagad mazliet aizelsušies; ja arī viņiem kas bija ko sacīt, viņi to neteica, bet agrās celšanās un neēstu brokastu radītā neveiklības sajūtā soļoja uz priekšu, cīruļiem lirinot pār galvām. Slepenā izzagšanās no mājām bija darījusi prieku, bet brīvajos kalnu vējos sazvērnieciskā sajūta izgaisa un deva vietu klusuciešanai.

— Mēs esam pieļāvuši sasodīti muļķīgu kļūdu, — sacīja Flēra, kad viņi bija nogājuši apmēram pusjūdzi. — Es esmu izsalkusi.

Džons izvilka plāksnīti šokolādes. Viņi to pārlauza uz pusēm, un mēles atraisījās. Viņi runāja par savām mājām un agrāko dzīvi, kurai te, vientuļajās kalnu virsotnēs, piemita bezgala valdzinoša nerealitāte. Džona pagātnē nesatricināms palika tikai viens — viņa māte, bet Flērai — viņas tēvs, un par šiem cilvēkiem, kas it kā iztālēm nosodot nolūkojās viņos, viņi runāja maz.

Kalnāji grima un iepretī Čenktonberiringai atkal cēlās; tālē iedzirkstījās jūra, kāds zvirbuļu vanags lidoja saulē, tā ka tā brūnie, sarecējušām asinīm līdzīgie spārni kvēloja gandrīz uguns sarkanumā. Džonam ārkārtīgi patika putni, un viņš varēja ilgu laiku nosēdēt nekustēdamies un tos novērot. Viņš bija apveltīts ar asu skatienu un labi atcerējās to, kas viņu interesēja, bija vērts klausīties, kad tas stāstīja par putniem. Bet Čenktonberiringā to nebija — tās milzīgajā dižskābaržu templī trūka dzīvības, šai agrajā rīta stundā tas bija gandrīz auksts; viņi ar patiku iznāca otrā malā atkal saulē. Tagad bija Flēras kārta runāt. Viņa stāstīja par suņiem un kā cilvēki ar tiem apietas. Bija cietsirdīgi turēt tos ķēdēs piesietus! Viņa labprāt izpērtu cilvēkus, kas tā dara. Džons izbrīnījās, redzot viņu tik cilvēcīgu. Izrādījās, ka Flēra zina kādu suni, kuru kaimiņš fermeris tur piesietu cāļu aploka galā, vienalga, vai snieg, vai līst, vai spīd saule, kamēr tas no riešanas gandrīz pazaudējis balsi!

— Un lielākā nelaime ir tā, — viņa aizrautīgi sacīja, — ka nabadziņu nemaz neturētu, ja viņš nerietu katru, kas iet garām. Es uzskatu, ka cilvēki ir viltīgi zvēri. Es viņu slepus esmu divas reizes atlaidusi vaļā; abas reizes tas man gandrīz iekoda un pēc tam kļuva vienkārši traks aiz prieka, bet tas vienmēr galu galā atkal atskrien mājās, un viņi to atkal piesien. Ja man būtu vara, es pieķēdētu to vīrieti. — Džons redzēja, kā mirdz viņas zobi un acis. — Es iededzinātu viņam pierē vārdu «zvērs», tā būtu viņam krietna mācība!

Džons piekrita, ka tās būtu labas zāles.

Tas ir privātīpašuma instinkts, — viņš teica, — kas liek cilvēkiem visu pieķēdēt. Iepriekšējā paaudze nedomāja ne par ko citu kā vienīgi par īpašumu, tāpēc arī izcēlās karš.

O! — iesaucās Flēra. — Tas man nemaz nebija ienācis prātā. Tava un mana ģimene arī plēsušās par īpašumu. Un īpašums taču mums galu galā ir visiem — man vismaz šķiet, ka tavējiem ir.

— Ai, laimīgā kārtā ir gan; es šaubos, vai spēšu raust naudu.

— Ja tu spētu, tad tu diezin vai man patiktu. Džons bikli paņēma viņu zem rokas.

Flēra lūkojās tieši sev priekšā un dziedāja:

Džons, Džons, fermerzēns,

Nozagt cūku nebij lēns!

Džona roka apvija Flēras vidukli.

— Tas nu ir diezgan pēkšņi, — viņa mierīgi noteica, — vai tu bieži tā dari?

Džona roka noslīga gar sāniem. Bet, kad Flēra iesmējās, roka atzagās atkal atpakaļ, un Flēra sāka dziedāt:

Ai, kas pār brīvajiem kalniem trauks,

Ai, kas man līdzi jās?

Ai, kas man sekos un mani sauks ..

— Dziedi, Džon!

Džons dziedāja. Piebalsoja cīruļi un avju zvaniņi, un agrs baznīcas zvans tālu projām Steiningā. Viņi pārgāja no vienas dziesmas uz otru, līdz Flēra sacīja:

Ak dievs! Kā man gribas ēst!

Ai, man tik ļoti žēl!

Viņa pavērās atpakaļ zēna sejā.

— Džon, tu patiesi esi ļoti jauks!

Un Flēra piespieda viņa roku sev klāt. Džonam gandrīz apreiba galva no laimes. Dzeltenbalts suns, kas dzinās pakaļ zaķim, izšķīra viņus. Viņi vēroja abus skrienam lejā pa nogāzi un pazūdam, tad Flēra nopūzdamās sacīja: — Paldies dievam, viņš to nenoķers! Cik pulkstenis? Mans ir apstājies. Aizmirsu to uzvilkt.

Džons pavērās savā pulkstenī. — Brīnums gan! — viņš iesaucās. — Mans arī apstājies.

Viņi atkal devās tālāk, bet tikai rokrokā.

— Ja zāle ir sausa, — teica Flēra, — tad atsēdīsimies te uz pavisam īsu mirklīti.

Džons novilka svārkus, un viņi abi apsēdās uz tiem.

— Pasmaržo! Patiešām meža timiāns!

Džons atkal aplika roku Flērai ap vidu, un dažus mirkļus abi sēdēja klusējot.

Mēs esam tīrie ēzeļi! — iesaucās Flēra, pielēkdama kājās. — Mēs būsim tik briesmīgi vēlu un izskatīsimies tik muļķīgi, un viņi kļūs aizdomīgi. Tagad klausies, Džon! Mēs tikai iznācām pastaigāties, lai būtu labāka ēstgriba, un apmaldījāmies. Vai tu saproti?

Jā, — teica Džons.

Tā ir nopietna lieta; mūs sāks turēt kā mucā. Vai tu labi proti melot?

— Man šķiet, ne sevišķi, bet es varu pamēģināt. Flēra sarauca pieri.

— Zini, — viņa sacīja, — es jūtu, ka viņi negrib, lai mēs draudzējamies.

Kāpēc ne?

Es tev teicu, kāpēc.

Bet tas ir muļķīgi.

Jā, bet tu nepazīsti manu tēvu!

Viņš laikam tevi ļoti mīl.

Redzi, es esmu viņa vienīgais bērns. Un tu tāpat — savai mātei. Vai tas nav nepatīkami? No vienīgajiem bērniem gaida tik daudz. Kamēr izdari visu, ko no tevis gaida, tikmēr arī nāve klāt.

Jā, — nomurmināja Džons, — dzīve ir nolādēti īsa. Gribētos dzīvot mūžīgi un zināt visu.

— Un mīlēt visus?

Nē, — iesaucās Džons, — es gribu mīlēt tikai reizi — tevi.

Patiešām! Ātri gan! Ai! Skaties! Tur ir krīta bedre, mēs vairs nevaram būt tālu. Skriesim.

Džons sekoja, bailēs vaicādams sev, vai nav viņu apvainojis.

Krīta bedre bija pilna saules staru un bišu sanoņas. Flēra atsvieda atpakaļ matus.

Nu, — viņa sacīja, — katram gadījumam tu vari mani vienreiz noskūpstīt, Džon, — un viņa pastiepa uz priekšu savu karsto, maigo vaigu. Viņš to pielūgsmē noskūpstīja.

Tagad atceries! Mēs apmaldījāmies; un, cik vien vari, atstāj visu manā ziņā; es būšu pret tevi ļoti nejauka — tā ir drošāk; mēģini būt labi nejauks pret mani!

Džons papurināja galvu. — Tas nav iespējams.

Tikai man par prieku, vismaz līdz pulksten pieciem.

Visi redzēs, ka es tikai izliekos, — Džons drūmi noteica.

Nu dari, ko vari. Re! Tur viņi ir! Pavēcini savu cepuri! Ai! Tev jau nav. Labi, es uzkliegšu! Paej drusku tālāk no manis un sataisi īgnu seju.

Piecas minūtes vēlāk, ieiedams mājā un darīdams visu iespējamo, lai izskatītos īgns, Džons izdzirda ēdamistabā dzidru balsi:

— O! Man ir vienkārši vilka apetīte! Taisās būt par lauksaimnieku — un nomaldās! Tas zēns ir tīrais muļķis!

IX  GOIJA

Brokastis bija beigušās, un Soumss uzkāpa savas Meiplderhemas mājas gleznu galerijā. Viņš, kā to mēdza dēvēt Anete, «nodevās skumjām». Flēras vēl nebija mājās. Viņa bija gaidīta trešdien. Tad atnāca telegramma, ka viņa būs piektdien, un piektdien otra — ka viņa ieradīsies svētdienas pēcpusdienā. Un te nu bija viņas krustmāte un viņas radinieki Kardigani, un šis Profons, un viss garlaicīgs līdz bezjēdzībai, tāpēc ka nebija Flēras. Soumss stāvēja sava Gogēna priekšā — tā bija viņa kolekcijas sāpīgākā vieta. Viņš bija nopircis šo nejauko lielo gleznu kopā ar diviem Matisa[26] sākuma perioda darbiem pirms kara, tāpēc ka ap postimpresionistiem bija sacelts tāds troksnis. Viņš prātoja, vai Profons atbrīvotu viņu no tiem, — šis cilvēks šķita nezinām, kur likt savu naudu, — kad viņš izdzirda māsas balsi sakām: — Manuprāt, tas ir kas šausmīgs, Soums. — Un redzēja, ka Vinifreda viņam sekojusi.

— O, tiešām? — viņš sausi noteica. — Es par to atdevu piecsimt mārciņas.

— Iedomājies tikai! Sievietes nav tādas, kaut ari to āda būtu melna.

Soumss īgni iesmējās. — Tu taču nenāci šurp tāpēc, lai man to pateiktu.

— Nē. Vai tu zini, ka Džoliona dēls viesojas pie Vala un viņa sievas?

Soumss apsviedās apkārt.

— Ko?

— Jā-a, — novilka Vinifreda, — viņš tur dzīvos, kamēr mācīsies zemkopību.

Soumss bija novērsies, bet māsas balss neatlaidīgi sekoja viņam, kamēr viņš staigāja šurp un turp. — Es brīdināju Valu, ka nevienam no viņiem nav jāstāsta par veciem laikiem.

— Kāpēc tu man neteici agrāk? Vinifreda paraustīja pilnīgos plecus.

Flēra dara, kas viņai iepatīkas. Tu esi vienmēr viņu lutinājis. Bez tam, kas tur briesmīgs, mīļais?

Briesmīgs! — nomurmināja Soumss. — Viņa taču … — viņš aprāvās. Junona, kabatas lakatiņš, Flēras acis, viņas jautājumi, tagad atgriešanās novilcinājums — šīs pazīmes viņam likās tik draudīgas, ka, palikdams uzticīgs savam raksturam, viņš nevarēja savas bažas stāstīt citam.

Man šķiet, ka tu esi pārāk piesardzīgs, — teica Vinifreda. — Ja es būtu tavā vietā, es viņai pastāstītu par visiem tiem vecajiem notikumiem. Nav nekāda jēga domāt, ka mūsdienu meitenes ir tādas pašas kā agrāk. Kur viņas smeļ savas gudrības, es nezinu, bet liekas, ka tām zināms viss.

Soumsa noslēgtajai, savaldīgajai sejai pārskrēja it kā krampji, un Vinifreda steidzīgi piebilda:

— Ja tev negribas par to runāt, es varu to izdarīt tavā vietā.

Soumss papurināja galvu. Doma, ka viņa dievinātā meita uzzinās veco negodu, aizvainoja pārāk dziļi viņa lepnumu — pie šī līdzekļa jāķeras tikai galējas nepieciešamības gadījumā.

Nē, — viņš sacīja, — vēl ne. Un, ja vien es varēšu te ko līdzēt, — nekad.

Muļķības, dārgais. Padomā, kādi ir cilvēki.

— Divdesmit gadi ir ilgs laiks, — klusi noteica Soumss. — Kas gan bez mūsu ģimenes vēl to atcerēsies?

Vinifreda apklusa. Viņa arvien vairāk un vairāk tiecās pēc tā miera un klusuma, ko Montegjū Dārtijs jaunībā bija tai laupījis. Un, tā kā gleznas viņu vienmēr nomāca, viņa drīz atkal nogāja lejā.

Soumss devās uz to galerijas stūri, kur viens otram blakus karājās viņa īstais Goija un freskas «La Vendimia» kopija. Tas, kā viņš bija ieguvis šo īsto Goiju, lieliski parādīja, kā naudas interešu un kaislību tīklā iepinas raibais cilvēka dzīves tauriņš. īstā Goijas augstdzimušā īpašnieka sencis bija to ieguvis kāda spāņu kara laikā — vārdu sakot, glezna bija laupījums. Augstdzimušais īpašnieks nebija zinājis tās vērtību, līdz kamēr deviņdesmitajos gados kāds uzņēmīgs kritiķis atklāja, ka spāņu gleznotājs, vārdā Goija, ir ģēnijs. Šī bija tikai vidēja glezna, bet gandrīz vienīgais Goijas darbs Anglijā, un augstdzimušais īpašnieks kļuva par izcilu cilvēku. Tā kā viņam piederēja daudzi īpašumi un piemita tā aristokrātiskā kultūra, kas nav atkarīga no tīri jutekliskas baudas, bet pamatojas uz veselīgāka principa, ka cilvēkam jāzina viss un ārkārtīgi jāinteresējas par dzīvi, — tad viņš bija noteikti nolēmis paturēt šo priekšmetu, kamēr dzīvos, jo tas ievērojami cēla viņa cieņu, un atstāt to nācijai, kad mirs. Soumsam par laimi, 1909. gadā lordu palātu stipri apšaudīja, un augstdzimušais īpašnieks satraucās un kļuva nikns. «Ja tie domā,» viņš sev teica, «ka varēs dabūt to ir vienā, ir otrā gadījumā, tad ļoti maldās. Kamēr man ļaus mierīgi baudīt dzīvi, nācija dabūs dažas no manām gleznām pēc manas nāves. Bet, ja šī nācija taisās mani vajāt un aplaupīt, tad, lai esmu nolādēts, ja nepārdodu visu to — velna kolekciju. Manu privātīpašumu un manu patriotismu reizē no manis prasīt viņi nevar.» Tādā veidā viņš prātoja vairākus mēnešus, līdz kamēr kādu rītu, izlasījis zināma valstsvīra runu, telegrafēja savam aģentam, lai tas ierodas un atved līdzi Bodkinu. Apskatījis kolekciju, Bodkins, kura domām par tirgus vērtību toreiz visi paklausīja kā likumam, pavēstīja: ja viņam ļaus brīvas rokas, tad, pārdodot gleznas Amerikā, Vācijā un citās vietās, kur vēl saglabājusies interese par mākslu, varēs dabūt daudz vairāk naudas, nekā pārdodot Anglijā. Augstdzimušā īpašnieka patriotisms — tā viņš teica — esot labi pazīstams, bet gleznas viņa kolekcijā vienreizējas. Augstdzimušais īpašnieks piebāza ar šiem uzskatiem savu pīpi un smēķēja to veselu gadu. Šī laika sprīža beigās viņš izlasīja citu tā paša valstsvīra runu un telegrafēja saviem aģentiem: «Ļaujiet Bodkinam brīvas rokas.» Šajā brīdī Bodkinam iešāvās prātā ideja, kas izglāba Goiju un divas citas vienreizējas gleznas augstdzimušā īpašnieka tēvzemei. Ar vienu roku Bodkins piedāvāja gleznas ārzemju tirgum, ar otru — sastādīja britu privāto kolekcionāru sarakstu. Saņēmis no aizjūras piedāvājumus, par kuriem augstākus, pēc viņa domām, nevarēja sagaidīt, viņš uzaicināja privātos angļu kolekcionārus iepazīties ar gleznām un piedāvātajām cenām un solīt aiz patriotisma jūtām vairāk. Trijos gadījumos (ieskaitot Goiju) no divdesmit viena viņam veicās. Un kāpēc? Viens no privātajiem kolekcionāriem ražoja pogas un bija saražojis to tik daudz, ka vēlējās, lai viņa sievu sauc par «lēdiju Pogu». Tāpēc viņš par augstu cenu nopirka vienu no ūnikumiem un ziedoja to valstij. Viņa draugi izteicās, ka tā esot «daļa no visas viņa spēles». Otrs no privātajiem kolekcionāriem ienīda amerikāņus un nopirka otru no ūnikumiem, «lai spītētu nolādētajiem jenkijiem». Trešais no privātajiem kolekcionāriem bija Soumss, kas, būdams nosvērtāks nekā pārējie, nopirka gleznu pēc ceļojuma uz Madridi, jo bija pārliecināts, ka Goija vēl celsies cenā. Pašreizējā mirklī tas nekāda sensācija nebija, bet noteikti nāks atkal modē, un, apskatot šo portretu, kas ar savu tiešumu atgādināja Hogartu un Manē[27] , bet atšķīrās ar savādu, asu krāsu skaistumu, Soumss juta dziļu apmierinājumu, ka nav kļūdījies, kaut arī samaksājis par gleznu visaugstāko cenu savā mūžā. Blakus tai karājās «La Vendimia » kopija. Tur viņa bija — šī mazā palaidne, kas uzlūkoja Soumsu sapņainā noskaņojumā, kurš viņam patika vislabāk, jo, kad viņa skatījās tā, viņš jutās daudz drošāks.

Soumss joprojām vērās gleznā, kad viņam degunā iesitās cigāra smarža un kāda balss sacīja:

— Nu, mister Forsaid, ko jūs domājat darīt ar šo mazo kolekciju?

Atkal tas beļģis, kura māte — it kā ar flāmu asinīm jau nepietiktu — bijusi armēniete! Apspiezdams nevilšu īgnumu, Soumss sacīja:

Vai jūs esat gleznu pazinējs?

Nu, man pašam arī kādas pāris ir.

Postimpresionisti?

Jā-a, man viņi tīri labi patīk.

— Ko jūs domājat par šo te? — Soumss vaicāja, norādīdams uz Gogēnu.

Mesjē Profons pastiepa uz priekšu apakšlūpu un īso, smailo bārdu.

— Diezgan jauka, manuprāt, — viņš sacīja. — Vai gribat to pārdot?

Soumsam uz mēles jau bija vārdi: «Ne sevišķi,» — bet viņš tos norija — viņš vis nekaulēsies ar šo ārzemnieku.

Jā, — viņš teica.

Cik jūs par to prasāt?

Tik, cik maksāju pats.

— Labi, — teica mesjē Profons. — Būšu priecīgs iegūt šo mazo glezniņu. Postimpresionisti ir briesmīgi nedzīvi, bet viņi ir jocīgi. Es sevišķi neinteresējos par gleznām, bet dažas man ir, tikai tāds mazs drusciņš.

— Par ko jūs īsti interesējaties? Mesjē Profons paraustīja plecus.

Dzīve ir visai līdzīga mērkaķu pūlim, kas kaujas par tukšiem riekstiem.

Jūs esat jauns, — sacīja Soumss. Ja jau nu šim cilvēkam tā gribas vispārinājumu, tad nevajag taču noteikti atgādināt, ka privātīpašumam izsisti nesatricināmie pamati zem kājām.

Es jau neraizējos, — smaidīdams atteica mesjē Profons, — mēs piedzimstam un nomirstam. Puse pasaules mirst badā. Es baroju mazu pulciņu bērnu manas mātes dzimtenē, bet kāda tam nozīme? Tikpat labi es varētu iesviest savu naudu upē.

Soumss palūkojās viņā un tad atkal pievērsās savam Goijam. Viņš nespēja aptvert, ko šis cilvēks grib.

Par kādu summu lai izrakstu čeku? — mesjē Profons neatlaidās.

Par pieciem simtiem, — Soumss strupi atteica. — Bet es negribu, lai jūs to ņemat, ja tā jūs tik maz interesē.

Viss kārtībā, — sacīja mesjē Profons, — es jutīšos laimīgs, ja iegūšu šo gleznu.

Viņš izrakstīja čeku ar pildspalvu, kas bija bagātīgi rotāta ar zeltu. Soumss nemiera pilns vēroja šo procedūru. Kā gan šis cilvēks bija zinājis, ka viņš grib gleznu pārdot? Mesjē Profons pastiepa čeku.

— Angļiem ir ļoti jocīgi uzskati par gleznām, — viņš teica. — Tāpat kā frančiem un maniem tautiešiem arī. Viņi visi ir ļoti jocīgi.

— Es jūs nesaprotu, — Soumss stīvi atteica.

— Tas ir tāpat kā ar cepurēm, — mīklaini turpināja mesjē Profons, — tās nēsā vai nu mazas, vai lielas, ar uzliektām vai noliektām malām — kā mode prasa. Briesmīgi jocīgi. — Un smaidīdams viņš atkal izslīdēja no galerijas, zils un spēcīgs kā viņa lieliskā cigāra dūmi.

Soumss bija paņēmis čeku, juzdamies tā, it kā zem jautājuma zīmes būtu nostādīta privātīpašuma tiesību patiesā vērtība. «Viņš ir kosmopolīts,» viņš nodomāja, vērodams, kā Profons kopā ar Aneti iznāk no verandas un pastaigādamies dodas pa zālāju uz upes pusi. Kāpēc viņa sievai šis cilvēks patika, Soumss nesaprata — ja nu vienīgi tāpēc, ka tas runāja viņas valodā; un te nu viņā uzradās, kā to dēvētu mesjē Profons, «mazas šaubas», vai Anete nav par glītu, lai pastaigātos ar tādu «kosmopolītu». Pat šai attālumā viņš varēja saskatīt Protona cigāra zilos dūmus izvijamies mierīgajos saules staros; un kur nu vēl viņa pelēkās zamša kurpes un pelēkā cepure — šis cilvēks taču bija švīts! Soumss varēja redzēt, kā Anete strauji pagriež galvu, kas tik taisni bija pacelta pār viņas valdzinošo kaklu un pleciem. Šis galvas pagrieziens viņam vienmēr šķita mazliet par uzkrītošu, it kā Anete ar to sacītu: «Es esmu pavēlniece pār visu, ko redzu,» — tas nelikās gluži piemērots lēdijai. Viņš vēroja abus ejam pa taku dārza galā. Viņiem piebiedrojās kāds jauns cilvēks vilnas flaneļa uzvalkā, — bez šaubām, kāds svētdienas viesis, kas atbraucis pa upi. Soumss devās atpakaļ pie sava Goijas. Viņš joprojām lūkojās šai Flēras kopijā un raizējās par Vinifredas jaunajām vēstīm, kad izdzirda sievas balsi:

— Soums, misters Maikls Monts! Tu esot ielūdzis viņu apskatīt savas gleznas.

Mundrais jauneklis no Korkstrītas galerijas!

— Redziet, ierados, ser. Dzīvoju tikai četras jūdzes no Pengbernas. Jauka diena, vai ne?

Nostādīts aci pret aci ar savas neapvaldības sekām, Soumss uzmanīgi nopētīja viesi. Jaunekļa mute bija pārāk liela un izliekta — it kā viņš pastāvīgi smīnētu. Kāpēc viņš neaudzē lielākas tās muļķīgās mazās ūsiņas, kas padara to līdzīgu varietē ākstam? Kāda velna pēc jaunieši tīšām pazemo savu šķiru ar šīm zobbirstēm vai mazām, gliemežiem līdzīgām vaigu bārdām? Afektēti jauni muļķi! Citādā ziņā Monts bija pilnīgi pieņemams, un viņa flaneļa uzvalks ļoti tīrs.

— Priecājos jūs redzēt! — Soumss teica. Jauneklis, kas bija grozījis galvu no vienas puses uz otru, palika kā pienaglots stāvam. — Tā nu gan ir glezna, — viņš sacīja, — nudien!

Soumss, pretrunīgu sajūtu pārņemts, redzēja, ka Monta piezīme domāta Goijas kopijai.

Jā, — viņš sausi noteica, — tas nav Goija. Tā ir kopija. Es liku to izgatavot, tāpēc ka tā atgādināja manu meitu.

Patiešām! Es jau domāju, ka pazīstu šo seju, ser. Vai viņa ir te?

Jaunekļa vaļsirdīgā interese gandrīz atbruņoja Soumsu.

— Viņa ieradīsies pēc tējas, — viņš sacīja. — Vai apskatīsim gleznas?

Un Soumss uzsāka apgaitu, kas viņu nekad nenogurdināja. Viņš negaidīja lielu gudrību no cilvēka, kas kļūdaini bija uzskatījis kopiju par oriģinālu, bet, pārejot no vienas nodaļas uz otru, no viena laikmeta uz otru, viņu pārsteidza jaunekļa vaļsirdīgās un trāpīgās piezīmes. Pats pēc dabas vērīgs un zem savas maskas pat jūtīgs Soumss nebija velti trīsdesmit astoņus gadus noņēmies ar iemīļoto jājamo zirdziņu un zināja par savām gleznām mazliet vairāk nekā to tirgus vērtību. Viņš, tā sakot, bija trūkstošais loceklis starp mākslinieku un pircēju publiku. Māksla mākslas dēļ un citas tamlīdzīgas lietas, protams, bija muļķības. Bet skaistuma izjūta un laba gaume bija nepieciešamas. Pietiekams skaits personu ar labu gaumi, dodot par mākslas darbu atzinīgu spriedumu, piešķīra tam pastāvīgu tirgus vērtību vai, citiem vārdiem izsakoties, padarīja to par «mākslas darbu». Te nekādu pretrunu nebija. Un viņš bija pietiekami pieradis pie apmeklētājiem, kas bija bikli kā aitas un neprata neko saskatīt, lai viņu ieinteresētu cilvēks, kurš nekavējās pateikt par Movi: — Vecās labās siena kaudzes! — vai par Jakobu Marīsu: — Krāsas jau nu nav žēlotas. Metjūss, ser, šai ziņā tomēr bija vislielākais ģēnijs. Viņa virskārtu gribas rakt ar lāpstu! — Beidzot, kad jauneklis Vistlera[28] priekšā bija iesvilpies un teicis: — Kā jūs domājat, ser, vai viņš vispār kādreiz ir redzējis kailu sievieti? — Soumss iejautājās:

— Kas jūs īsti esat, mister Mont, ja drīkstu vaicāt?

— Es, ser? Es taisījos kjūt par gleznotāju, bet karš to izjauca. Tad ierakumos man, zināt, patika sapņot par biržu, tādu omulīgu, siltu un ne pārāk trokšņainu. Bet to izjauca miers, ar akcijām tālu netiksi, vai ne? Es tikai apmēram gadu esmu demobilizēts. Ko jūs iesakāt, ser?

— Vai jums nauda ir?

— Redziet, — atteica jauneklis, — man ir tēvs; es uzturēju viņa dzīvību kara laikā, tāpēc viņa pienākums ir uzturēt manu tagad. Lai gan, protams, vēl ir jautājums, vai viņam atļaus turēties pie savas mantas. Ko jūs par to domājat, ser?

Soumss kā aizsargādamies tikko manāmi savilka lūpas smaidā.

— Vecajam džentlmenim uznāk lēkmes, kad es stāstu, ka viņam varbūt vēl būs jāstrādā. Viņš, redziet, ir zemes īpašnieks, tā ir liktenīga slimība.

— Šis ir mans īstais Goija, — Soumss sausi noteica.

— Pie joda! Tas nu gan ir ģēnijs. Es reiz Minhenē redzēju Goiju, kas mani vienkārši apstulbināja. Raganai līdzīga veca sieviete viskrāšņākajās mežģinēs. Viņš vis neslēdza kompromisus ar publikas gaumi. Vecais zēns laikam bijis drusku līdzīgs mūsu bumbām; viņš droši vien savā laikā satriecis diezgan daudz konvenciju. Kā viņš glezno! Viņš nostāda ēnā Velaskēzu — vai jums tā neliekas?

— Man nav neviena Velaskēza, — teica Soumss. Jauneklis cieši pavērās viņā. — Nē, — viņš sacīja,

— to var, manuprāt, atļauties tikai valstis un spekulanti. Kāpēc gan visas bankrotējušās valstis nevarētu pārdot savus Velaskēzus un Ticiānus, un citas slavenības spekulantiem piespiedu kārtā un tad izdot likumu, ka ikvienam, kam pieder vecmeistaru gleznas — skat. sarakstu, — jāizkar tās kādā publiskā galerijā? Man šķiet, tas būtu prātīgi.

— Vai iesim dzert tēju? — ierosināja Soumss.

Jaunekļa ausis šķita sašļūkam un piekļaujamies galvaskausam. «Viņš nav aprobežots,» nodomāja Soumss, iziedams viesim nopakaļ no galerijas.

Goija ar savu izcilo satīrisko precizitāti, ar oriģinālo zīmējumu un drosmīgajām gaismēnām būtu apbrīnojami labi varējis attēlot grupu, kas bija sapulcējusies ap Anetes tējas galdu apakšstāvā, stūrī pie kamīna. Varbūt viņš vienīgais no visiem gleznotājiem spētu dot pienācīgus meslus saules gaismai, kas spraucās caur vīteņaugu sienu, jaukajam, blāvajam misiņa mirdzumam, senajām slīpētajām glāzēm, plānajām citronu šķēlītēm bālajā dzintarkrāsas tējā; pienācīgus meslus Anetei viņas melnajā mežģīņu tērpā; kaut kas viņas skaistumā atgādināja gaišmatainu spānieti, lai gan viņai trūka šī retā tipa garīguma; Vinifredas sirmmatainajam, korsetē iežņaugtajam solīdumam; Soumsam ar tā raksturīgo cienīgo sirmumu un kalsnējumu; žirgtajam Maiklam Montām ar iegarenām ausīm un acīm; melnīgsnējai, krāšņajai Imodžinai, kas sāka kļūt pilnīga; Prosperam Profonam ar tā izteiksmi, kas likās sakām: «Kāda gan jēga, mister Goija, gleznot šo mazo sabiedrībiņu?» — un beigās Džekam Kardiganam ar tā mirdzošajām acīm un pilnasinīgo, iedegušo ādas krāsu, kura pauda viņa vadošo principu: «Es esmu anglis un dzīvoju, lai justos možs.»

Starp citu, dīvaini, ka Imodžinai, kura meitenes gados kādu dienu pie Timotija svinīgi bija pavēstījusi, ka nekad neprecēšot labu cilvēku, jo tie esot tik garlaicīgi, — ka šī pati Imodžina bija apprecējusi Džeku Kardiganu, kurā veselība bija tik pamatīgi iznīcinājusi visas pirmatnējā grēka pēdas, ka viņa būtu varējusi aiziet gulēt kopā ar desmit tūkstošiem citu angļu, nejūtot nekādu atšķirību starp tiem un cilvēku, ar kuru viņa pēc savas izvēles dalīja laulības gultu, «O!» viņa mēdza sacīt par vīru savā «amizantajā» veidā. «Džeks ir tik neiespējami vesels, viņš savā mūžā nav ne reizi slimojis. Viņš izgāja cauri karam, pat pirkstu neieskrambājot. Jūs pat nevarat iedomāties, cik dzīvotspējīgs viņš ir!» Patiešām, viņš bija tik «dzīvotspējīgs», ka neredzēja pat, kad sieva flirtē, kas vienā ziņā bija ļoti ērti. Tomēr Imodžina vīru mīlēja diezgan stipri, apmēram tā, kā var mīlēt sporta mašinu, un mīlēja ari divus mazos Kardiganus, kas bija taisīti pēc Džeka parauga. Viņas acis pašlaik zobgalīgā viltībā salīdzināja Kardiganu ar Prosperu Profonu. Šķita, ka nav neviena «maza» sporta vai spēļu veida, — sākot ar ķegļiem un beidzot ar siļķu zveju, — ko mesjē Profons arī nebūtu spēlējis un kas viņam nebūtu apnicis. Imodžina dažreiz vēlējās, kaut tie apniktu Džekam, kurš joprojām piekopa tos un runāja par tiem tik dedzīgi kā skolniece, kas mācās spēlēt hokeju. Viņa labi varēja iedomāties, ka tēvoča Timotija vecumā Džeks spēlēs uz viņas guļamistabas gridsegas golfu un «parādīs kādam garu degunu».

Bet kāda jēga būt dzīvotspējīgam? — jautāja mesjē Profons.

Jā, ser, — nomurmināja Maikls Monts, — kāpēc jūs gribat būt dzīvotspējīgs?

Džek, — sajūsmināta iesaucās Imodžina, — tiešām — kāpēc tu gribi būt dzīvotspējīgs?

Džeks Kardigans, veselībā starojot, neizpratnē blenza viņos. Jautājums atgādināja moskītu dīkšanu, un viņš pacēla roku, lai aizdzītu tos projām. Kara laikā viņš, protams, bija centies uzturēt dzīvotspēju, lai varētu sist vāciešus. Tagad, kad karš bija pāri, viņš vai nu nezināja, vai arī aiz smalkjūtības negribēja izpaust savu vadošo principu.

— Bet viņam taisnība, — mesjē Profons negaidot sacīja, — palikusi vienīgi tieksme uzturēt dzīvotspēju.

Izteiciens, kas bija pārāk dziļš svētdienas pēcpusdienai, būtu palicis bez atbildes, ja jaunajam Montam nebūtu tik dzīvs raksturs.

Pareizi! — viņš iesaucās. — Tas ir lielais kara atklājums. Mēs visi domājām, ka progresējam, — tagad mēs zinām, ka tikai maināmies.

Uz ļauno pusi, — sirsnīgā atklātībā pateica mesjē Profons.

— Cik jūs esat jautrs, Prosper! — nopūtās Anete.

— Iesim spēlēt tenisu! — teica Džeks Kardigans. — Jums ir slikts garastāvoklis. Mēs to drīz aizdzīsim, Vai jūs spēlējat, mister Mont?

— Šā tā dzenāju bumbu, ser.

Te Soumss piecēlās. Viņu satrauca dziļi zemapziņā kvēlojošās bažas par nākotni, kuras vadīja visu viņa dzīvi.

— Kad atbrauks Flēra … — viņš dzirdēja Džeku Kardiganu sakām.

A! — un kāpēc gan viņa nebrauca? Soumss izgāja cauri dzīvojamai istabai, hallei un portālam ārā uz piebraucamā ceļa un stāvēja, klausīdamies, vai nedzird mašīnu. Viss bija svētdienīgi kluss; gaisu pildīja krāšņi ziedošo ceriņu smarža. Pie debesīm peldēja balti mākoņi, kas atgādināja saules apzeltītas pīļu spalvas. Spēji atmiņā atausa diena, kad Flēra dzima un kad viņam gaidot bija lielās mokās jāizšķiras starp Flēras un viņas mātes dzīvību. Toreiz viņš to bija izglābis, lai tā kļūtu par viņa dzīves ziedu. Un tagad! Vai viņa darīs tēvam raizes — sāpinās, vai tiešām liks tam raizēties? Viņam nepatika pašreizējais stāvoklis. Soumsa sapņus iztraucēja strazda vakara dziesma — lielais putns sēdēja iepretī akāciju kokā. Pēdējos gados Soumss bija sācis interesēties par sava dārza putniem; viņš ar Flēru mēdza pastaigāties un tos novērot. Viņas acis bija asas kā vanagam, un viņa zināja katru ligzdu. Soumss ieraudzīja Flēras medību suni, kas gulēja saulē uz piebraucamā ceļa, un uzsauca tam: — Hallo, veco zēn — tu arī viņu gaidi! — Suns lēni pienāca klāt, nelabprāt luncinādams asti, un Soumss mehāniski paglaudīja tam galvu. Suns, putns, ceriņi, tas viss Soumsam nozīmēja daļu no Flēras, ne vairāk, ne mazāk. «Pārāk stipri es viņu mīlu,» viņš domāja, «pārāk stipri!» Viņš līdzinājās cilvēkam, kas savam kuģim neapdrošinātam ļāvis izbraukt jūrā. Atkal neapdrošinātam — kā toreiz, senās dienās, kad viņš mēms, greizsirdības mocīts, klaiņāja pa Londonas tuksnesi, alkdams pēc tās sievietes — savas pirmās sievas — šī velnišķīgā zēna mātes. A! Beidzot parādījās mašīna. Tā piebrauca, tanī bija bagāža, bet ne vēsts no Flēras.

— Mis Flēra nāk kājām, ser, pa taku gar upi.

Nāk kājām visas šīs jūdzes? Soumss neizpratnē vērās šoferī. Tā lūpas viegli ietrīsējās smaidā. Par ko viņš smīnēja? Un Soumss aši apgriezās, teikdams: — Viss kārtībā, Sims! — un iegāja mājā. Viņš vēlreiz uzkāpa gleznu galerijā. No turienes varēja redzēt upes krastu, un viņš stāvēja, cieši vērodams to, aizmirsis, ka jāpaiet vismaz stundai, lai tur parādītos Flēras stāvs. Nāk kājām! Un šī cilvēka smīns! Tas zēns… Soumss spēji novērsās no loga. Viņš taču nevar meitu izspiegot. Ja viņa grib tēvam ko noslēpt — lai slēpj; izspiegot viņu Soumss nespēj. Viņa sirdi bija tukšums, un no tās līdz pat lūpām cēlās augšup rūgtums. Klusumā ielauzās Džeka Kardigana aprautie saucieni, bumbu dzenājot, un jaunā Monta smiekli. Soumss cerēja, ka viņi liek tam švītam Profonam pasvīst. Un meitene gleznā «La Vendimia» stāvēja, roku sānos iespiedusi, un sapņainām acīm lūkojās viņam garām. «Esmu darījis tavā labā visu, ko varēju,» viņš domāja, «jau kopš tā laika, kad tu nesniedzies man līdz ceļiem. Vai tu tiešām darīsi man . .. darīsi man sāpes?»

Bet Goijas kopija, zalgodama krāsās, kas tikai tagad sāka bālēt, neatbildēja. «Viņā nav īstas dzīvības,» domāja Soumss. «Kāpēc viņa nenāk»?

X  TRIO

Vonsdonā, Krīta kalnu pakājē, trešās vai, pēc citiem aprēķiniem, ceturtās paaudzes četru Forsaitu vidū nedēļas beigas, no pusotrām dienām izstiepušās līdz deviņām, bija savilkušas samežģītos izturības pavedienus tā, ka tie gandrīz pārtrūka. Nekad Flēra nebija bijusi tik «āķīga», Holija tik vērīga, Vals tik noslēdzies sevī, Džons tik kluss un satraukts. Lauksaimniecībā pa šo nedēļu viņš nebija iemācījies ne tik, cik melns aiz naga. Viņš, kura raksturam bija dziļi pretīga katra intriga un kuru pielūgsme, ko tas juta pret Flēru, noskaņoja uz domām, ka jebkura vajadzība slēpties ir «blēņas», skaitās un dusmojās, tomēr paklausīja, smeldams atvieglojumu tajos nedaudzajos brīžos, kad viņi palika vienatnē. Ceturtdien, kad viņi, apģērbušies pusdienām, stāvēja dzīvojamā istabā pie erkerveida loga, Flēra viņam teica:

— Džon, es braukšu mājās svētdien ar vilcienu, kas 3.40 atiet no Pedingtonas. Ja tu brauktu mājās sestdien, tad svētdien tu varētu atbraukt, pavadīt mani un pēc tam ar pēdējo vilcienu tikt šurp. Tu taču tik un tā brauktu mājās, vai ne?

Džons pamāja ar galvu.

— Darīšu visu, lai būtu kopā ar tevi, — viņš sacīja, — tikai kāpēc mums jāizliekas …

Flēras mazais pirkstiņš ieslīdēja viņa saujā:

—    Tev nav nekāda instinkta, Džon; tev jāļauj man rīkoties. Mūsu radi uz visu to skatās ļoti nopietni. Ja mēs gribam būt kopā, tad pašlaik mums vienkārši jāslēpjas. — Durvis atvērās, un viņa skaļi piebilda: — Tu nu gan esi stulbenis, Džon.

Džonam šķita, ka viņš saņēmis pļauku. Viņš nevarēja ciest, ka tā runā par tik dabiskām, tik visvarenām, tik maigām jūtām.

Piektdienas vakarā ap vienpadsmitiem viņš bija sakravājis savu somu un, izliecies pa logu, skatījās ārā, pa pusei izmisumā, pa pusei iegrimis sapņos par Pedingtonas staciju, kad izdzirda vieglu skaņu, it kā pirksta naga klauvējienu pie durvīm. Viņš piesteidzās pie tām un klausījās. Atkal šī skaņa. Tas bija nags. Viņš atvēra. Ai! Kāda brīnišķa būtne ienāca iekšā!

— Es gribēju tev parādīt savu masku tērpu, — tā sacīja un nostājās graciozā pozā pie gultas kājgaļa.

Džons ievilka dziļi elpu un atspiedās pret durvīm. Parādībai uz galvas bija balts muslīna plīvurs, ap kailo kaklu lakatiņš un vīnkrāsas tērps lejpus slaidā vidukļa krita kuplās krokās. Vienu roku tā bija iespiedusi sānos, otra, pacelta taisnā leņķī, turēja vēdekli, kas skāra būtnes galvu.

Tam vajadzētu būt groziņam ar vīnogām, — parādība čukstēja, — bet man tā te nav. Tas ir mans Goijas tērps. Un tā ir poza, kādā stāv meitene gleznā. Vai tev patīk?

Tas ir kā sapnis.

Parādība izdarīja pirueti. — Patausti to un paskaties. Džons nometās ceļos un godbijīgi satvēra svārku malu.

— Vīna krāsa, — atskanēja čuksts, — viss kā vīnogas, La Vendimia — vīnogu ražas novākšana.

Džona pirksti liegi saņēma abās pusēs viņas vidukli; pilns dievināšanas viņš palūkojās augšup.

— Ai Džon! — būtne čukstēja, noliecās, noskūpstīja viņam pieri, izdarīja atkal pirueti un, izslīdējusi ārā, pazuda.

Džons palika uz ceļiem, un viņa galva noslīga pret gultu. Cik ilgi viņš tā palika, viņš nezināja. Vieglie naga klauvējieni, soļi, tērpa čaukstoņa — kā sapnī — joprojām skanēja viņam ausīs; viņa aizvērto acu priekšā stāvēja pasaku būtne, smaidīja un čukstēja, un gaisā vēsmoja liega narcišu smarža. Un pierē mazs laukumiņš starp uzacīm, kur bija uzspiests skūpsts, palika vēss, it kā tur būtu pieskāries zieds. Mīla pildīja viņa dvēseli, zēna mīla pret meiteni, mīla, kas zina tik maz, cer tik daudz, kas neparko neatdotu savus augstos ideālus un kam ar laiku jākļūst par smaržīgām atmiņām vai par dedzinošu kaislību, kas aiz sevis atstāj pelnus, vai arī par garlaicīgu laulības dzīvi, — vai vienu reizi no simtiem — par vīnogu ražas novākšanu, bagātīgu un saldu, ar saulrieta mirdzumu uz ķekariem.

Pietiekami daudz ir sacīts par Džonu Forsaitu te un citās vietās, lai parādītu, kāds liels attālums šķīra viņu no viņa sentēva — pirmā Džoliona Dorsetā pie jūras. Džons bija jūtīgs kā meitene, jūtīgāks par deviņām no desmit šolaiku meitenēm, ar tik bagātu iztēli kā viens no viņa pusmāsas Džūnas «nelaimes putniem» gleznotājiem, maigs un sirsnīgs, kādam viņa tēva un mātes dēlam dabiski vajadzēja būt. Un tomēr viņa sirds dzīlēs slēpās mantojums no ciltstēva, apslēpts dvēseles sīkstums, bailes izrādīt savas jūtas, apņēmība neļaut sevi uzvarēt. Jūtīgiem, sirsnīgiem, maigiem zēniem ar bagātu fantāziju skolā klājas slikti, bet Džons instinktīvi bija slēpis savu raksturu un skolā bijis tikai normāli nelaimīgs. Vienīgi pret savu māti viņš līdz šim bija izturējies pilnīgi vaļsirdīgi un dabiski, un to sestdien, dodoties mājās uz Robinhilu, viņa sirds bija smaga, tāpēc ka Flēra bija sacījusi, ka nevajag būt. vaļsirdīgam un dabiskam pret to cilvēku, no kura viņš nekad neko nebija slēpis, ka nevajag mātei pat stāstīt, ka viņi atkal sastapušies, ja vien neizrādās, ka viņa to jau zina. Tas Džonam šķita tik neciešami, ka viņš gandrīz aiztelegrafēja atvainošanos un palika Londonā. Un pirmais, ko māte viņam teica, bija:

— Tātad tur bija mūsu mazā draudzene no konditorejas, Džon. Kāda viņa ir pēc otrā acu uzmetiena? — Džons atvieglots, notvīcis sārts, atbildēja:

— Ai, ļoti jauka, māmiņ! Mātes roka saspieda viņējo.

Džons nekad nebija mīlējis viņu tik ļoti kā šai mirklī, kas šķita pierādām, ka Flēras bailes ir veltīgas, un noņemam no viņa dvēseles smagumu. Džons pagriezās, lai palūkotos mātē, bet kāds vaibsts viņas smaidošajā sejā — vaibsts, ko varbūt tikai viņš viens spēja uztvert, — apklusināja vārdu straumi, kas burbuļoja viņā.

Vai smaidam var iet līdzi bailes? Ja var, tad viņas sejā izpaudās bailes. Un no Džona mutes sāka plūst pavisam citi vārdi, par zemkopību, Holiju un Krīta kalniem. Ātri runādams, viņš gaidīja, kad māte atkal atgriezīsies pie Flēras. Bet viņa to nedarīja. Arī tēvs Flēru nepieminēja, kaut gan viņam, protams, tas tāpat bija jāzina. Cik daudz šī Flēras nepieminēšana nolaupīja, kā kropļoja īstenību — kad Džons bija tik pārpilns ar domām par viņu, kad viņa māte bija tik pārpilna ar domām par savu Džonu, kad tēvs bija tik pārpilns domām par māti! Un tā šis trio pavadīja tās sestdienas vakaru.

Pēc pusdienām māte spēlēja klavieres. Viņa šķita spēlējam visu, kas Džonam vislabāk patika, un viņš sēdēja, ar rokām aptvēris vienu celi, un viņa mati stāvēja uzbužināti, kur tiem cauri bija izbraukuši pirksti. Džons lūkojās mātē, kamēr tā spēlēja, bet redzēja Flēru — Flēru mēness pārlietā augļu dārzā, Flēru saules apspīdētā grantsbedrē, Flēru masku tērpā, šūpojoties, čukstot, noliecoties, noskūpstot viņa pieri. Reiz klausoties viņš aizmirsās un pavērās uz tēvu otrā atzveltnī. Kāpēc tētis izskatījās tāds? Viņa sejas izteiksme bija tik skumja un mulsinoša. Tā pildīja Džonu ar tādiem kā sirdsapziņas pārmetumiem, tāpēc viņš piecēlās, piegāja pie tēva un apsēdās uz viņa krēsla atzveltnes. No turienes Džons nevarēja redzēt tēva seju; un atkal viņš redzēja Flēru — savas mātes rokās, kas slaidas un baltas slīdēja pār taustiņiem, viņas sejas profilā, it kā nopūderētajos matos un garās telpas viņā galā atvērtajā logā, aiz kura virmoja maija nakts.

Kad viņš devās gulēt, māte ienāca viņa istabā. Viņa stāvēja pie loga un teica:

Tava vectēva stādītās cipreses tur lejā ir brīnišķīgi saaugušas. Mēnesnīcā man tās vienmēr liekas tik skaistas. Es vēlētos, kaut tu būtu pazinis savu vectēvu, Džon.

Vai tu apprecējies ar tēvu, kamēr viņš bija dzīvs? — Džons pēkšņi jautāja.

Nē, dārgais, viņš nomira deviņdesmit otrajā gadā — ļoti vecs — es domāju, viņam bija astoņdesmit pieci gadi.

— Vai tēvs ir viņam līdzīgs?

— Mazliet, bet tēvs ir smalkāks un ne tik drukns.

— Es to zinu no vectēva portreta; kas to gleznoja?

— Viens no Džūnas «nelaimes putniem». Bet portrets ir gluži labs.

Džona roka paslīdēja zem mātes elkoņa. — Pastāsti man par to ģimenes strīdu, māmiņ.

Viņš juta mātes roku drebam. — Nē, dārgais, to lai dara tēvs, kad viņš atzīs par vajadzīgu.

Tad tas tiešām bijis nopietns, — balsij aiztrūkstot, teica Džons.

Jā. — Iestājās klusums, un neviens no abiem nezināja, kura roka trīs vairāk.

Daži domā, — Irēna maigi sacīja, — ka dilstošs mēness ir ļauns; man tas vienmēr šķitis skaists. Paskaties uz ciprešu ēnām! Džon, tēvs ļauj mums braukt uz Itāliju, tev un man, uz diviem mēnešiem. Vai tev patiktu?

Džons atvilka savu roku; viņa jūtas bija tik asas un neskaidras. Ar māti uz Itāliju! Pirms divām nedēļām viņam tā būtu šķitusi laime. Tagad tas pildīja viņu ar mulsu. Viņš juta, ka pēkšņajam ierosinājumam ir sakars ar Flēru.

— Ai jā, — viņš izstomīja, — tikai — es nezinu. Vai man tagad vajadzētu — tikko es esmu uzsācis? Man gribētos to pārdomāt.

Mātes balss, mierīga un maiga, atbildēja:

— Jā, dārgais, pārdomā. Taču labāk tagad nekā tad, kad tu būsi nopietni sācis nodarboties ar lauksaimniecību. Itālijā kopā ar tevi! … Tas būtu jauki!

Džons aplika roku ap mātes vidukli, kas joprojām bija slaids un tvirts kā meitenei.

Vai tu domā, ka varēsi atstāt tēvu vienu? — viņš bikli vaicāja, juzdamies ļoti zemisks.

Tēvs to ierosināja. Viņš domā, ka tev jāredz vismaz Itālija, pirms tu paliec pie kā noteikta.

Zemiskuma sajūta Džonā izgaisa. Viņš zināja, jā, viņš zināja, ka tēvs un māte nerunā vaļsirdīgi, ne vaļsirdīgāk kā viņš pats. Viņi negribēja ļaut tam satikties ar Flēru. Zēna sirds nocietinājās. Un, it kā juzdama, kas Džonā notiek, māte sacīja:

— Ar labu nakti, mīļais! Izgulies labi un pārdomā. Bet tas būtu brīnišķīgi!

Irēna piekļāva dēlu sev klāt tik ātri, ka viņš neredzēja mātes seju. Džons stāvēja, juzdamies gluži tāpat kā tad, kad bija nerātns mazs zēns; bēdīgs, tāpēc ka sirdī neuzviļņoja mīla un tāpēc ka viņš bija attaisnojies savās acīs.

Bet Irēna, mirkli pastāvējusi pati savā istabā, devās cauri ģērbistabai un iegāja pie vīra.

Nu?

Viņš to pārdomās, Džolion.

Vērodams sievas lūpas, kurās trīsēja vārs, noguris smaids, Džolions rāmi teica:

Tu varēji man labāk ļaut viņam izstāstīt un darīt tam galu. Galu galā Džonam ir džentlmeņa instinkts. Viņam vajag tikai saprast.

Tikai! Viņš nevar saprast, tas ir neiespējami.

Man šķiet, ka es viņa vecumā varēju.

Irēna satvēra vīra roku. — Tu vienmēr biji lielāks reālists par Džonu un nekad ne tik nevainīgs.

Tev taisnība, — teica Džolions. — Tas ir savādi, vai ne? Tu un es, mēs izstāstītu savu dzīvi visai pasaulei bez mazākā kauna, bet mūsu pašu dēla priekšā mēs nonākam strupceļā.

Mēs nekad neesam raizējušies, vai pasaule mūsu rīcību atzīst par labu vai nosoda.

Džons taču mūs nenosodīs!

Ai Džolion, nosodīs. Viņš ir iemīlējies, es jūtu, ka viņš ir iemīlējies. Un viņš sacītu: «Mana māte reiz apprecējās bez mīlestības! Kā viņa to varēja!» Viņš to uzskatīs par noziegumu! Un noziegums tas arī bija!

Džolions saņēma sievas roku un, rūgti smaidot, teica:

Ak! Kāpēc gan mēs piedzimstam jauni? Ja mēs piedzimtu veci un ar katru gadu kļūtu jaunāki, mēs izprastu, kā viss notiek, un atmestu mūsu nolādēto neiecietību. Bet, zini, ja zēns patiesi ir iemīlējies, viņš neaizmirsīs, pat ja dosies uz Itāliju. Mēs esam sīksta cilts, un viņš instinktīvi nojautīs, kāpēc tiek sūtīts. Viņu neizārstēs nekas, izņemot triecienu, kādu tas izjutīs, visu uzzinot.

Tomēr ļauj man pamēģināt.

Džolions mirkli stāvēja klusējot. No diviem ļaunumiem — sāpīgā atklājuma, no kura viņi baidījās, un skumjām par divu mēnešu ilgo atšķirtību no sievas — viņš slepus bija cerējis uz pirmo; taču, ja Irēna izvēlējās otro, tad viņam ar to jāsamierinās. Galu galā tā viņš sagatavosies uz to šķiršanos, no kuras nav atgriešanās. Un, apskāvis sievu un noskūpstījis viņas acis, Džolions teica:

— Kā gribi, mana mīļotā.

XI  DUETS

«Sīkās» izjūtas, ko sauc par mīlu, uzliesmo ar apbrīnojamu spēku, ja tās draud nodzēst. Džons sasniedza Pedingtonu pusstundu pirms laika un, kā viņam šķita, veselu nedēļu par vēlu. Svētdienas ceļotāju pūļa vidū viņš stāvēja pie norunātā grāmatu kioska, ģērbies tvīda uzvalkā, kurš šķita izgarojam jūtas, kas pildīja strauji pukstošo sirdi. Viņš lasīja kioskā izlikto romānu nosaukumus un beidzot vienu nopirka, lai izvairītos no pārdevēja aizdomīgajiem skatieniem. Romānu sauca «Takas sirds»! Acīm redzot te vajadzēja slēpties kādai jēgai, kaut gan saskatīt to nevarēja. Viņš nopirka arī «Dāmas spoguli» un «Zemkopi». Katra minūte bija tik gara kā stunda un pilna drausmīgu iedomu. Pēc tam kad deviņpadsmit minūtes bija pagājušas, Džons ieraudzīja Flēru ar somu rokās nākam blakus ekspresim, kas stūma ratiņus ar viņas bagāžu. Viņa nāca ātri; viņa nāca mierīga. Viņa sasveicinājās ar Džonu, it kā tas būtu brālis.

— Pirmajā klasē, — viņa teica ekspresim, — vietas pie loga, viena otrai pretī.

Džons apbrīnoja viņas ārkārtīgo savaldību.

Vai mēs nevaram sev sameklēt atsevišķu kupeju? — viņš čukstēja.

Nav nozīmes; vilciens apstājas katrā piestātnē. Varbūt pēc Meidenhedas. Pieņem dabisku sejas izteiksmi, Džon.

Džons dusmīgi saviebās. Viņi iekāpa — kopā ar diviem citiem neliešiem — pie joda! Savā apjukumā viņš iedeva ekspresim neparasti lielu dzeramnaudu. Šim briesmonim nevajadzēja dot ne penija — atvedis uz tik pilnu kupeju un izskatās turklāt, it kā visu noprastu, Flēra noslēpās aiz «Dāmas spoguļa», Džons, viņu atdarinot, aiz «Zemkopja». Vilciens sāka kustēties. Flēra nolaida «Dāmas spoguli» klēpī un paliecās uz priekšu.

Nu? — viņa teica.

Diena likās pusmēnesi gara.

Viņa pamāja ar galvu, un Džona seja tūlīt kļuva gaišāka.

Pieņem dabisku sejas izteiksmi, — klusu teica Flēra un izplūda smieklos. Tas aizvainoja Džonu. Kā viņš varēja izskatīties dabisks, ja pār galvu kā zobens karājās Itālija? Viņš bija gribējis pateikt viņai to saudzīgi, bet tagad izgrūda uzreiz.

Viņi grib, lai es ar māti braucu uz diviem mēnešiem uz Itāliju.

Flēra nolaida plakstiņus, mazliet nobāla un iekoda lūpā.

— O! — viņa teica. Tas bija viss, bet tas bija daudz. Šis «o»! bija kā ātri atrauta roka paukošanā, kad gatavojas pretuzbrukumam. Tas nāca.

Tev jābrauc!

Jābrauc? — Džons atvaicāja sažņaugtā balsi.

Protams.

Bet divi mēneši — tas ir šausmīgi.

— Nē, — teica Flēra, — sešas nedēļas. Pa šo laiku tu mani būsi aizmirsis. Mēs satiksimies Nacionālajā galerijā dienu pēc tavas atbraukšanas.

Džons iesmējās.

— Bet ja nu tu patiešām būsi aizmirsusi mani, — viņš čukstēja vilciena troksnī.

Flēra papurināja galvu.

— Kāds cits riebeklis … — viņš nomurmināja. Flēras kāja aizskāra viņējo.

— Neviens cits riebeklis, — viņa teica, paceldama «Dāmas spoguli».

Vilciens apstājās; divi pasažieri izkāpa, un viens iekāpa.

«Es nomiršu,» domāja Džons, «ja mēs nemaz nepaliksim vieni.» Vilciens no jauna sāka iet, un Flēra atkal paliecās uz priekšu.

Es neparko neatlaidīšos, — viņa sacīja, — un tu? Džons dedzīgi papurināja galvu.

Nekad! — viņš teica. — Vai tu man rakstīsi?

Nē, bet tu gan vari — uz manu klubu. Viņai bija klubs; viņa bija brīnišķa!

Vai tu mēģināji ko izspiest no Holijas? — viņš čukstot vaicāja.

Jā, bet man neveicās. Es neuzdrošinājos spiest pārāk stipri.

Kas tas var būt? — iesaucās Džons.

Es tik un tā to uzzināšu.

Sekoja ilgs klusums, līdz Flēra ieteicās: — Šī ir Meidenheda, palīdzi, Džon!

Vilciens apstājās. Atlikušais pasažieris izkāpa. Flēra nolaida logu.

— Ātri! — viņa iesaucās. — Izliecies ārā! Izskaties tik riebīgs, cik vien vari.

Džons šņauca degunu un nikni vieba seju; nekad mūžā viņš nebija tā viebies! Kāda veca dāma šausmās atkāpās, kāda jauna pamēģināja rokturi. Tas pagriezās, bet durvis negribēja atvērties. Vilciens sakustējās, jaunā dāma metās uz citu vagonu.

— Kāda laime! — iesaucās Džons. — Rokturis nepadevās.

— Jā, — teica Flēra. — Es to turēju.

Vilciens kustējās uz priekšu, un Džons noslīga ceļos.

— Uzmani gaiteni, — Flēra čukstēja, — un — aši! Viņu lūpas sastapās. Un, lai gan skūpsts ilga varbūt

tikai desmit sekundes, Džona dvēsele atstāja viņa miesu un aizlidoja tādās tālēs, ka, atkal apsēžoties pretī atturīgajai, jaunajai dāmai, viņš bija bāls kā nāve. Viņš dzirdēja Flēru nopūšamies, un šī skaņa šķita viņam visdārgākā, ko tas bija dzirdējis, — netverami smalka atzīšanās, ka Džons viņai kaut ko nozīmē.

— Sešas nedēļas patiesībā nav ilgs laiks, — viņa sacīja, — un tu viegli vari saīsināt jūsu braucienu līdz sešām nedēļām, ja tikai saglabāsi mieru un izliksies, ka galīgi nedomā par mani.

Džonam aizrāvās elpa.

— Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs, lai viņus pārliecinātu, Džon, vai tad tu nesaproti? Ja ar mums būs tikpat nopietni, kad tu atgriezīsies, viņi beigs mūs izsmiet. Tikai man žēl, ka jūs nebraucat uz Spāniju; tēvs apgalvo, ka Madridē kādā Goijas gleznā esot meitene, kas līdzinoties man. Patiesībā gan viņa nelīdzinās — mums ir viņas kopija.

Džonam tas šķita kā saules stars, kas laužas cauri miglai. — Es panākšu, ka mēs brauksim uz Spāniju, — viņš teica. — Māte nebūs pretī; viņa tur nekad nav bijusi. Un tēvs ļoti augstu vērtē Goiju.

Ai jā, viņš ir gleznotājs, vai ne?

Tikai akvarelists, — Džons godīgi atteica.

Kad vilciens pienāks Redingā, Džon, tu izkāp pirmais, aizej līdz Keveršemas slūžām un gaidi mani. Es aizsūtīšu mašīnu mājās, un mēs iesim kājām pa tauvu vilcēju ceļu.

Džons pateicībā satvēra Flēras roku, un viņi sēdēja klusēdami, aizmirsuši visu pasauli, piesardzīgi lūkodamies uz gaiteņa pusi. Taču vilciens tagad šķita traucamies divtik ātri, un Džona nopūtas gandrīz pārspēja tā troksni..

— Mēs vairs neesam tālu, — sacīja Flēra. — Taku gar upi visi var redzēt. Vēl vienu! Ai Džon, neaizmirsti mani!

Džons atbildēja ar skūpstu. Un ļoti drīz, kā stāsta, bijis redzams kāds nosarcis, apmulsis jauneklis, kas izlēcis no vilciena un steidzies pa platformu, meklējot kabatās pēc biļetes.

Kad Flēra beidzot piebiedrojās Džonam uz takas mazliet aiz Keveršemas slūžām, viņš ar lielām pūlēm bija atguvis zināmu aukstasinību. Ja viņiem jāšķiras, viņš netaisīs scēnu! Vēja pūsma no staros zibošās upes pagrieza vītollapu balto apakšpusi pret sauli un pavadīja abus gājējus ar vieglu šalkoņu.

Es teicu šoferim, ka vilciens mani nogurdinājis, teica Flēra. — Vai tu izskatījies smuki dabisks, kad izkāpi?

Nezinu. Ko nozīmē «dabisks»?

Tu esi dabisks, kad izskaties nopietni laimīgs. Kad es tevi pirmo reizi redzēju, es domāju, ka tu nemaz nelīdzinies citiem cilvēkiem.

— Tieši tāpat es domāju, kad redzēju tevi. Es tūlīt zināju, ka nevienu citu nekad nemīlēšu.

Flēra iesmējās.

— Mēs esam nejēdzīgi jauni. Un jaunu ļaužu mīlas sapņi nav modē, Džon. Bez tam tā ir ārkārtīga laika šķiešana. Padomā par visu to baudu, ko tu varētu gūt. Tu pat neesi sācis; tas nudien ir tīrais kauns. Un tad es. Patiešām brīnos!

Džonu pārņēma mulsums. Kā viņa varēja runāt tādus vārdus, kad tūlīt būs jāšķiras?

Ja tu tā domā, — viņš sacīja, — tad es nevaru braukt. Es teikšu mātei, ka man jāmēģina strādāt. Jāņem arī vērā, kas notiek visā pasaulē!

Kas notiek pasaulē!

Džons sabāza rokas dziļi kabatās.

— Nu jā, — viņš teica, — padomā, cik cilvēku mirst badā!

Flēra papurināja galvu. — Nē, nē, es nekad, nekad nepadarīšu sevi ne no šā, ne no tā nelaimīgu.

Ne no šā, ne no tā! Stāvoklis taču ir briesmīgs, un, protams, katram vajadzētu palīdzēt.

O jā, es visu to zinu. Bet cilvēkiem, Džon, nevar palīdzēt, tas būtu bezcerīgs pasākums. Izvelc viņus ārā no vienas bedres — un viņi tūlīt iekritīs otrā. Paskaties, kā viņi joprojām plūcas, dzen intrigas un cīnās, lai gan tai pašā laikā apmirst veseliem bariem. Muļķi!

Vai tev viņu nav žēl?

O! — žēl — jā, bet tāpēc es nebojāšu savu dzīvi; no tā tik un tā nebūs nekāda labuma.

Un viņi apklusa, uztraukti no šī pirmā ieskata otra raksturā.

Es uzskatu, ka cilvēki ir lopiski un muļķīgi, — Flēra stūrgalvīgi noteica.

Es uzskatu, ka viņi ir nelaimīgi un nožēlojami, — sacīja Džons. Bija tā, it kā viņi būtu sastrīdējušies šai pēdējā briesmīgajā mirklī, kad beidzamajā spraugā starp vītoliem jau māja šķiršanās.

Nu tad ej un palīdzi saviem nelaimīgajiem un nedomā par mani.

Džons sastinga uz vietas. Sviedri izspiedās viņam uz pieres un locekļi trīsēja. Arī Flēra bija apstājusies un drūmi skatījās uz upi.

— Man kaut kam jātic, — Džons teica lielās mokās, — mums visiem ir tiesības baudīt dzīvi.

Flēra smējās. — Jā, un tieši to tu nedarīsi, ja par to neparūpēsies. Bet varbūt tu par baudu uzskati padarīt sevi nelaimīgu? Tādu cilvēku, protams, nav mazums.

Viņa bija bāla, acis viņai bija kļuvušas tumšākas un lūpas sakniebušās. Vai tā bija Flēra, kas tik stīvi lūkojās ūdenī? Džonam bija nereāla sajūta, it kā viņš pārdzīvotu skatu no romāna, kurā mīlētājiem jāizšķiras starp mīlestību un pienākumu. Bet tieši šai brīdī Flēra palūkojās viņā. Nekas neskurbināja vairāk par šo dzīvības kvēles pilno skatienu. Tas iedarbojās uz Džonu, tieši kā ķēdes pavilkšana iedarbojas uz suni, kas, asti luncinot, izkārtu mēli pienāk pie vilcēja.

— Nebūsim muļķīgi, — viņa sacīja, — laika ir pārāk maz. Paskaties, Džon, tu vari redzēt, kur man jāceļas pāri upei. Tur aiz tā līkuma, kur sākas mežs.

Džons redzēja jumta čukuru, pāris dūmeņus, caur kokiem pavīdēja siena — un juta, ka sirdi apņem saltums.

— Es nedrīkstu vairs kavēties. Nav vērts iet tālāk par nākamo žogu, no turienes viss redzams. Aiziesim līdz tam un atvadīsimies.

Plecu pie pleca, sadevušies rokās, viņi klusējot devās uz žogu, kur sarkanos un baltos ziedos krāšņi kuploja vilkābeles.

— Mans klubs ir «Talismans» Stretonstrītā, Pikadilijā. Vēstules tur būs pilnīgā drošībā, un es gandrīz vienmēr reizi nedēļā tur iegriežos.

Džons pamāja ar galvu. Viņa seja bija pilnīgi sastingusi, acis nekustīgi raudzījās uz priekšu.

Šodien ir divdesmit trešais maijs, — teica Flēra, — devītajā jūlijā es pulksten trijos būšu Bakha un Ariadnes priekšā, vai tu atnāksi?

Atnākšu.

Ja tu jūties tikpat briesmīgi kā es, tad viss kārtībā. Lai aiziet šie cilvēki!

Kāds vīrietis un sieviete, kas bija izveduši pastaigā bērnus, svētdienīgā dižībā pagāja garām.

Pēdējais no tiem pazuda vārtos.

Ģimenīgums! — teica Flēra un palika stāvam pie vilkābeļu žoga. Ziedi apņēma viņas galvu, un viens no sārtajiem ķekariem skāra vaigu. Džons greizsirdīgi izstiepa roku, lai atvirzītu to sānis.

Ardievu, Džon! — Mirkli viņi stāvēja, cieši satvērušies rokās. Tad viņu lūpas sastapās trešo reizi, un, kad tās izšķīrās, Flēra atrāvās un izskrēja pa žoga vārtiem. Džons stāvēja, kur meitene bija viņu pametusi, ar pieri skardams sārto ķekaru. Zudusi! Uz veselu mūžību — gandrīz uz septiņām nedēļām! Un te stāvēja viņš un neizmantoja pēdējo iespēju Flēru redzēt! Džons pieskrēja pie vārtiem. Viņa ātri soļoja aiz bērniem, kas bija palikuši iepakaļ. Viņa pagrieza galvu, Džons redzēja, kā Flēras roka pacēlās vieglā mājienā, tad viņa aizsteidzās tālāk, un lēni ejošā ģimene aizsedza to skatienam.

Džonam iešāvās prātā kādas komiskas dziesmas vārdi:

Un Pedingtonā viņš izdvesa vaidu,

Kas bija pilns drūmāko nākotnes gaidu,

un viņš tūlīt devās atpakaļ uz Redingas staciju. Visu ceļu līdz Londonai un no turienes uz Vonsdonu viņš nosēdēja ar atvērto «Takas sirdi» uz ceļiem, vērpdams galvā dzejoli, kas bija tik pilns jūtu, ka nekādi nebija iespējams rast atskaņas.

XII  KAPRĪZE

Flēra steidzās tālāk. Ātri kustēties bija nepieciešami; viņa bija nokavējusies, un, ierodoties mājās, tai būs jāsaņem visi prāti kopā. Viņa pagāja garām salām, stacijai un viesnīcai un gatavojās doties uz pārceltuvi, kad ieraudzīja vieglu laivu, kurā stāvēja jauns vīrietis un turējās pie krastmalas krūmiem.

— Mis Forsaita, — viņš teica, — atļaujiet man jūs pārcelt. Es tādēļ vien atbraucu.

Flēra skatījās uz viņu neviltotā izbrīnā.

Nebaidieties, viss kārtībā. Es biju pie jūsu vecākiem uz tēju. Domāju, ka varu jums saīsināt pēdējo ceļa gabalu. Tas man ir pa ceļam, es pašlaik dodos atpakaļ uz Pengbernu. Mans vārds ir Monts. Es redzēju jūs gleznu galerijā .. vai atceraties … kad jūsu tēvs ielūdza mani apskatīt savas gleznas.

O! — teica Flēra. — Jā — kabatas lakatiņš.

Bet Ījabam nebija zemes, — Flēra nomurmināja, — viņam bija tikai aitu un govju bari, un viņš klaiņoja no vienas vietas uz otru.

Ak! — attrauca Maikls Monts. — Es vēlētos, kaut mans vecais klaiņotu no vienas vietas uz otru. Netādēļ, ka es gribētu viņa zemi. Zeme šais laikos ir gatavais traucēklis, vai jums tā neliekas?

— Mūsu ģimenei nekad nav bijusi zeme, — sacīja Flēra. — Mums ir viss cits. Šķiet, ka vienam no maniem vectēva tēvočiem reiz piederējusi sentimentāla ferma Dorsetā, jo tur ir mūsu cilts pirmsākums, — bet šī ferma nesusi viņam drīzāk zaudējumus nekā darījusi laimīgu.

Vai viņš to pārdeva?

Nē, paturēja.

Kāpēc?

Tāpēc, ka neviens to nepirka.

Jo labāk vecajam zēnam.

— Nē, viņam tas nebija labi. Tēvs teica, ka tas viņu sarūgtinājis. Viņa vārds bija Svizins.

— Kāds graujošs vārds!

Vai jūs ievērojat, ka mēs nevis tuvojamies mērķim, bet attālināmies no tā? Šī upe, ziniet, tek.

Lieliski! — atsaucās Monts, izklaidīgi iemērkdams ūdenī savus airus. — Patīkami sastapt asprātīgu meiteni.

Bet vēl patīkamāk sastapt jaunekli ar asu prātu. Monts pacēla roku, kā gribēdams plēst matus.

Uzmanieties! — iekliedzās Flēra. — Jūsu airis!

Viss kārtībā! Tas ir pietiekami biezs, lai izturētu kādu skrambu.

Vai jūs airēsiet vai ne? — Flēra bargi noprasīja. — Es gribu tikt mājās.

Ā! — novilka Monts. — Bet, ja jūs, redzat, tiksiet mājās, tad es jūs vairs šodien neredzēšu. «Fini ,»[31] teica franču meitene, kad, noskaitījusi lūgšanu, iemetās gultā. Vai jūs nedziedat pateicības himnas dienai, kas deva jums franču māti un tādu vārdu kā jums?

Man patīk mans vārds, bet to man deva tēvs. Māte gribēja nosaukt mani par Margaritu.

Kas būtu galīgi aplam. Vai jums nebūtu nekas pretī saukt mani par M. M. un atļaut man saukt jūs par F. F.? Tas atbilstu laika garam.

— Man nekas nebūs pretī, ja tikai es tikšu mājās.

Monta airis mazliet aizķērās, un viņš sacīja: — Nu gan riebīgi sašūpoja!

— Lūdzu, airējiet.

— Es to daru. — Un viņš pāris reizes pavēza airus, skumjā dedzībā lūkodamies Flērā. — Jūs, protams, zināt, — viņš atsaucās, pārtraukdams airēt, — ka es ierados, lai redzētu jūs, ne jūsu tēva gleznas.

Flēra piecēlās.

— Ja jūs neairēsiet, es izlēkšu un laidīšos peldus.

Tiešām un patiesi? Tad es varētu peldēt jums pakaļ.

Mister Mont, ir jau vēls, un es esmu nogurusi; lūdzu, izlaidiet mani nekavējoties krastā.

Kad Flēra izkāpa dārza piestātnē, Monts piecēlās un, abām rokām satvēris matus, lūkojās viņā. Flēra pasmaidīja:

— Nevajag! — sauca nevaldāmais Monts. — Es zinu, ka jūs gribat sacīt: «Plūciet tik visus laukā!»

Flēra apsitās apkārt, pamāja viņam ar roku. — Sveiki, mister M. M.! — viņa sauca un izgaisa starp rožu kokiem. Viņa palūkojās savā rokas pulkstenī un mājas logos. Māja izlikās dīvaini neapdzīvota. Pulkstenis pāri sešiem! Baloži pašlaik pulcējas, lai ietu pie miera, un saules stari, slīpi skarot baložu būri un putnu sniegbaltās spalvas, salasījās kūlī uz viņpusē kuplojošo koku galotnēm. No kamīna stūra atskanēja biljarda bumbu klikstēšana — tas, bez šaubām, bija Džeks Kardigans; liega šalkoņa atlidoja arī no eikalipta — ekstravaganta dienvidnieka šai vecajā angļu dārzā. Flēra sasniedza verandu un devās iekšā, bet apstājās, izdzirdusi balsis dzīvojamā istabā pa kreisi. Māte! Mesjē Profons! Aiz sienas, kas šķīra verandu no kamīna stūra, Flēra dzirdēja vārdus:

— Es jau ne, Anete.

Vai tēvs zināja, ka mesjē Profons sauc viņas māti par «Aneti»? Flēra, kas vienmēr bija tēva pusē, — mājās, kur valda saspīlētas attiecības, bērni vienmēr ir viena vai otra pusē — tagad stāvēja, nespēdama izšķirties, ko darīt. Māte runāja savā klusajā, patīkamajā balsī ar vieglu metālisku pieskaņu — vienu vārdu

Flēra uztvēra: — Demain[32] . — Un Profona atbildi: — Labi. — Flēra sarauca pieri. Viegla skaņa pārtrauca klusumu. Tad bija dzirdama Profona balss: — Es došos mazā pastaigā.

Flēra ieskrēja pa durvīm rīta istabā. Tur viņš gāja — no dzīvojamās istabas cauri verandai un lejup pa zālāju. Biljarda bumbu klikstēšana, ko viņa, ausīdamās pēc citām skaņām, bija pārstājusi uztvert, atskanēja no jauna. Viņa noskurinājās, izgāja hallē un atvēra dzīvojamās istabas durvis. Māte sēdēja uz dīvāna starp logiem, ceļus sakrustojusi, galvu iespiedusi spilvenā, lūpas mazliet pavērusi, acis mazliet piemiegusi. Viņa izskatījās ārkārtīgi daiļa.

— A! Te jau tu esi, Flēra! Tavs tēvs jau sācis uztraukties.

Kur viņš ir?

Gleznu galerijā. Uzej augšā!

Ko tu darīsi rīt, māt?

Rīt? Kopā ar tavu krustmāti došos uz Londonu.

— Tā jau es domāju. Vai tu nopirksi man pavisam vienkāršu saulessargu?

Kādā krāsā?

Zaļu. Droši vien rit visi dosies mājās.

— Jā, visi; tu uzjautrināsi savu tēvu. Nu, noskūpsti mani.

Flēra pārgāja pār istabu, noliecās, saņēma skūpstu uz pieres un devās ārā garām cilvēka auguma iespiedumam spilvenos dīvāna otrā stūrī. Viņa uzskrēja augšā.

Flēra nekādā ziņā nebija vecmodīga meita, kas prasa, lai viņas vecāki iekārto savu dzīvi pēc tiem priekšrakstiem, kas jāievēro viņai pašai. Viņa prasīja, lai ļauj tai veidot pašai savu, ne citu dzīvi; bez tam bija sācis jau darboties nemaldīgais instinkts, kurš iečukstēja, kas var būt labvēlīgs viņai pašai. Satraucētā mājas atmosfērā viņas cīņai par Džonu bija vairāk izredžu vainagoties ar uzvaru. Un tomēr viņa jutās aizvainota, kā puķi aizvaino vēja brāzma. Ja šis cilvēks patiešām skūpstīja viņas māti, tad tas ir nopietni un tēvam vajag to zināt. «Demain !», «Labi!». Un māte dosies uz pilsētu! Flēra iegāja savā guļamistabā un izliecās pa logu, lai atvēsinātu seju, kas pēkšņi bija sākusi kvēlot. Džonam tagad jābūt stacijā! Ko tēvs zina par Džonu? Iespējams, ka visu — gandrīz visu!

Flēra apmainīja tērpu, lai izskatītos, ka viņa jau kādu laiku bijusi mājās, un uzskrēja galerijā.

Soumss stūrgalvīgi stāvēja sava Alfreda Stīvensa priekšā — šo gleznu viņš visvairāk mīlēja. Durvīm atveroties, viņš nepagriezās, bet Flēra zināja, ka tēvs dzirdējis, un zināja, ka tas jūtas aizvainots. Viņa klusi piezagās tam klāt, apskāva ar rokām tā kaklu, pastiepa seju pār viņa plecu, līdz viņas vaigs piekļāvās viņējam. Tas bija solis, kas nekad nebija cietis neveiksmi, bet tagad tas cieta neveiksmi, un Flēra paredzēja visļaunāko.

Nu, — Soumss noskaldīja, — tātad tu esi pārradusies!

Un tas ir viss, — čukstēja Flēra, — kas jādzird no nejauka tēva?

Un viņa paberzēja savu vaigu pret viņējo. Soumss papurināja galvu, cik tas bija iespējams.

— Kāpēc tu liec man sēdēt kā uz adatām un lūko novilcināt satikšanos?

— Dārgo tētiņ, viss bija ļoti nevainīgi.

— Nevainīgi! Tu nu gan daudz zini, kas ir nevainīgs un kas ne.

Flēra nolaida rokas.

— Nu, tādā gadījumā, dārgais, tu varbūt man pastāstītu un būtu pilnīgi vaļsirdīgs.

Un viņa apsēdās loga nišā.

Viņas tēvs bija aizgriezies no gleznas un stīvi raudzījās sev uz kājām. Viņš izskatījās ļoti pelēks. «Viņam ir glītas, mazas kājas,» Flēra domāja, uztverot tēva skatienu, kas tūlīt novērsās.

— Tu esi mans vienīgais mierinājums, — Soumss pēkšņi sacīja, — un tu dari tā.

Flēras sirds sāka strauji sisties.

— Kā, mīļo tēt?

Atkal Soumss uzmeta meitai skatienu, kuru varētu saukt par zaglīgu, ja tajā nespulgotu mīlestība.

Tu zini, ko es tev stāstīju, — viņš teica. — Es nevēlos nākt nekādos sakaros ar šo mūsu ģimenes nozarojumu.

Jā, mīļumiņ, bet es nezinu, kāpēc to nedrīkstētu darīt es.

Soumss pagriezās uz papēža.

— Es neiešu skaidrot iemeslus, — viņš sacīja, — tev vajadzētu man uzticēties, Flēra!

Izteiksme, kādā tika sacīti šie vārdi, saviļņoja Flēru, bet viņa domāja par Džonu un klusēdama klauvēja ar kāju pret paneli. Neapzināti viņa bija pieņēmusi modernu pozu, vienu kāju apvijusi ap otru, zodu atbalstījusi atliektā plaukstā, otra roka, pārlikta pār krūtīm, balstīja pirmās elkoni; viņas ķermenī nebija nevienas līnijas, kas nebūtu izlocīta, un tomēr — par spīti visam — viņa saglabāja zināmu grāciju.

— Tu zināji manu vēlēšanos, — Soumss turpināja,

— un tomēr tu paliki tur četras dienas ilgāk. Un tas zēns laikam šodien tevi pavadīja.

Flēra nenolaida acis no tēva.

— Es tev neko nejautāju, — teica Soumss, — es nemeklējos pakaļ tur, kur esi iejaukta tu.

Flēra pēkšņi piecēlās un, atbalstījusi zodu rokās, izliecās pa logu. Saule bija noslīgusi aiz kokiem, baloži, pavisam apklusuši, nometušies uz būra stūra; no logiem, kur Džeks Kardigans bija iededzis elektrību, augšup cēlās biljarda bumbu klikstēšana un lejup krita blāva gaisma.

— Vai tu jutīsies laimīgāks, — Flēra pēkšņi teica,

— ja es apsolīšu tev neredzēt viņu, teiksim — nākamās sešas nedēļas? — Viņa nebija sagatavojusies, ka tās neizteiksmīgajā balsī jautīsies trīsas.

— Sešas nedēļas? Sešus gadus — sešdesmit gadus drīzāk. Nemāni sevi, Flēra, nemāni sevi!

Flēra satraukumā apgriezās.

— Tēvs, kas te slēpjas?

Soumss pienāca tik tuvu, ka varēja saredzēt meitas seju.

— Tu taču neteiksi man, — viņš sacīja, — ka tev pieticis muļķības, lai ļautu vaļu citām jūtām un ne tikai kaprīzei. Tas būtu par daudz! — Un viņš iesmējās.

Fiēra, kas nekad nebija dzirdējusi tēvu tā smejamies, nodomāja: «Tad tas ir kas nopietns! Ai! Kas tas ir?» Un, paņēmusi Soumsu zem rokas, viņa bezrūpīgi noteica:

Protams, ne, tā ir vienīgi kaprīze. Tikai man patīk manas kaprīzes un nepatīk tavas, mīļo tēt.

Manas! — Soumss rūgti noteica un aizgriezās projām.

Ārā gaisma bija kļuvusi salta un krītaini balsnīja pār upi. Koki bija zaudējuši visas līksmās krāsas. Flēra juta pēkšņas ilgas pēc Džona sejas, pēc tā rokām, tā lūpu pieskāriena pie viņas — Flēras lūpām. Un, piespiedusi rokas cieši pie krūtīm, viņa izmocīja mazus, vieglus smieklus.

— O la la! Mazi uztraukumiņi, kā teiktu Profons. Tēvs, man nepatīk šis cilvēks.

Viņa redzēja tēvu apstājamies un izņemam no savas krūšu kabatas kādu papīru.

— Nē? — viņš jautāja. — Kāpēc?

— Tāpat vien, — nodudināja Flēra, — vienkārši kaprīze!

Nē, — teica Soumss, — ne kaprīze! — Un viņš saplēsa to, ko turēja rokās. — Tev taisnība. Man arī viņš nepatīk!

Redzi! — Flēra klusi sacīja. — Tur viņš iet! Es ienīstu viņa kurpes, tās padara soļus pavisam nedzirdamus.

Lejā pakrēslī kustējās Prospers Profons, rokas sabāzis sānkabatās, klusi svilpodams bārdā. Viņš apstājās un palūkojās augšup debesīs, it kā teikdams: «Es neesmu sevišķi augstās domās par šo mēnestiņu.»

Flēra atgāja no loga. — Vai viņš nav liels kaķis? — viņa čukstēja, un atkal skaļi augšup pacēlās asie biljarda bumbu kliksti, it kā Džeks Kardigans būtu aizsedzis kaķi, mēnesi, kaprīzi un traģēdiju ar saucienu: «Bāz tik maisā!» Mesjē Profons bija atsācis savu pastaigu, dūkdams bārdā ķircinošu, mazu melodiju. Kas tā bija? A! Jā, no «Rigoleto»: «Donnaйmobile » [33] , Tieši piemērota viņam! Flēra sažņaudza tēva roku.

— Ložņā! — viņa nomurmināja, kad Profons nogriezās aiz mājas stūra. Bija garām bezcerīgi pelēkais mirklis, kas atdala dienu no nakts, — vakars tumsa kluss un lēns, un silts, un upmalas gaisā virmoja paērkšķu un ceriņu smarža. Pēkšņi sāka dziedāt strazds. Džonam tagad vajadzēja būt Londonā; varbūt viņš Haidparkā iet pāri Serpentaina tiltam un domā par viņu — Flēru! Viegla skaņa blakus lika tai pievērst skatienu tēvam, kas atkal plosīja rokās iepriekšējo papīru. Flēra redzēja, ka tas ir čeks.

— Es nepārdošu viņam savu Gogēnu, — Soumss teica. — Es nesaprotu, ko tava krustmāte un Imodžina viņā saskata.

Vai arī ko viņā saskata māte.

Tava māte! — iesaucās Soumss.

«Nabaga tēvs!» Flēra nodomāja. «Viņš nekad neizskatās laimīgs — īsti laimīgs. Es negribētu viņam sagādāt vairāk bēdu, bet man tas, bez šaubām, būs jādara, kad Džons atgriezīsies. O! — nu, šaidienai pietiks.

— Es iešu pārģērbties, — viņa sacīja.

Savā istabā viņai ienāca prātā uzvilkt savu «fantāzijas» tērpu. Tas bija šūts no plāna, ar zeltu caurausta auduma; šaurās bikses cieši aptvēra potītes, no pleciem nokarājās pāža apmetnis, kājās vizēja mazas zelta kurpes, galvā zeltspārnota Merkura bruņu cepure; viss tērps bija nobārstīts ar sīkiem zelta zvaniņiem, sevišķi daudz to mirdzēja uz bruņu cepures, tā ka, Flērai papurinot galvu, atskanēja zvaniņu šķindas. Apģērbusies viņa sajuta skaudras skumjas, jo Džonam nebija iespējas to redzēt. Likās pat žēl, ka šo skatu nevar apbrīnot jautrais jauneklis Maikls Monts. Taču gongs bija noskanējis, un Flēra devās lejup.

Ēdamistabā viņa sacēla veselu sensāciju. Vinifredas domas bija, ka tērps ir «ļoti amizants». Imodžina bija sajūsmā. Džeks Kardigans nosauca to par «lielisku», «debešķīgu», «dievīgu» un «graujošu». Mesjē Profons, smaidīdams ar acīm, noteica: — Tas ir jauks, mazs tērps! — Flēras māte, ļoti daiļa savā melnajā ģērbā, sēdēja, lūkodamās meitā, un neteica neko. Atlika vienīgi tēvs, kas pielietoja vesela saprāta mērauklu. — Kāpēc tu esi tik dīvaini ietērpušies? Tu taču neej dejot.

Flēra apsviedās apkārt, zvaniņi iedziedājās.

— Kaprīze!

Soumss mirkli cieši palūkojās viņā un novērsies pasniedza elkoni Vinifredai. Džeks Kardigans paņēma zem rokas māti. Prospers Profons veda Imodžinu. Flēra gāja viena pati, zvaniņiem šķindot…

«Mazais» mēness drīz norietēja, un pār zemi klājās maiga un silta maija nakts, ietinot savā vīnogu ziedu krāsā un smaržās miljoniem vīriešu un sieviešu kaprīžu, intrigu, kaisles alku, ilgu un nožēlu. Laimīgs bija Džeks Kardigans, kurš krāca pie Imodžinas baltā pleca, dzīvotspējīgs kā blusa, vai Timotijs savā «mauzolejā», pārāk vecs visam citam, izņemot zīdaiņa miegu. Bet daudzi jo daudzi gulēja nomodā vai sapņoja, dzīves ceļu līkloču mulsināti.

lezalgojās rasa, un aizvērās puķes; lopi ganījās upes līču pļavās, ar mēlēm taustīdami pēc zāles, kas nebija saredzama; aitas Krīta kalnos gulēja klusas kā akmeņi. Fazāni Pengbernas mežu slaidajos kokos, cīruļi savās zālainajās ligzdās virs grantsbedres Vonsdonā, bezdelīgas zem Robinhilas dzegām un zvirbuļi Meifērā, visi gulēja, neko nesapņodami, bezvēja klusuma iežūžoti. Meiflajas ķēve, lāgā nepieradusi pie jaunā mājokļa, grozījās savos salmos; siltajā tumsā spēcīgi kļuva nedaudzie nakts lidoņi — sikspārņi, naktstauriņi, pūces; bet visas dienā rosīgās dabas smadzenēs dusēja nakts miers, bezkrāsains un mēms. Vienīgi vīrieši un sievietes, uzkāpuši savu mīlas vai raižu jājamo zirdziņu mugurā, ļāva šajās vientuļajās stundās plandīt sapņu un domu sveču šaudīgajām liesmām.

Flēra, izliekušies pa logu, dzirdēja, kā halles pulkstenis klusināti nosita divpadsmit, kā viegli šļakstināja ūdeni zivis, kā pēkšņi apse nočabināja lapas vēja grūdienos, kurš cēlās pār upi, kā tālē aizdunēja nakts vilciens, un laiku pa laikam saklausīja skaņas, kam tumsā neviens nespēj atrast nosaukumu, maigas, neskaidras neizpētītu jūtu izpausmes, kuru cēlonis bija vai nu cilvēks, vai zvērs, putns vai mašīna, vai arī mirušie Forsaiti, Dārtiji, Kardigani, kas naktī nāca pastaigāties atkal tai pasaulē, kura kādreiz bija šķitusi noderīga viņu ķermeņos iemiesotajam garam. Bet Flēra nepievērsa šīm skaņām uzmanību; viņas gars, nebūt nedomādams atstāt ķermeni, uz ašiem spārniem lidoja no vilciena vagona uz ziedošo žogu, tiekdamies pēc Džona, sīksti turēdamies pie viņa aizliegtā tēla, pie viņa balss skaņas, kas bija tabu. Un viņa sarauca degunu, jo upmalas nakts smarža atgādināja viņai mirkli, kad Džona roka ieslīdēja starp vilkābeles ziedu un viņas vaigu. Ilgi viņa stāvēja, izliekušies savā fantāzijas tērpā pa logu, kvēli alkdama apdedzināt spārnus pie dzīves sveces, un naktstauriņi skāra viņas vaigus, dodamies svētceļojumā uz tualetes galda lampu un nezinādami, ka neviena Forsaita namā nevar būt vaļējas liesmas. Taču beidzot pat Flēra jutās miegaina un, aizmirsusi savus zvaniņus, ātri atrāvās no loga.

Soumss, kas arī bija nomodā savā istabā blakus Anetes guļamtelpai, caur atvērto logu izdzirda šos sīkos, klusinātos tinkšķus, kas varētu nākt no zvaigznēm vai rasas, tai krītot no puķēm, ja tādas skaņas vispār būtu dzirdamas.

«Kaprīze!» viņš nodomāja. «Kas to lai zina. Viņa ir untumaina. Ko lai es daru? Flēra!» Un ilgi viņš šai «mazajā» naktī domāja savu domu.

OTRĀ DAĻA

..

I MĀTE UN DĒLS

Teikt, ka Džons Forsaits devās līdzi savai mātei uz Spāniju negribot, diezin vai būtu gluži pareizi. Viņš devās tā, kā pastaigā iet līdzi savai saimniecei labsirdīgs suns, kas uz zālāja atstājis vislieliskāko jēra kaulu. Viņš gāja, lūkodamies uz to atpakaļ. Forsaits, kam nolaupīts viņa jēra kauls, mēdz bozties. Taču Džona raksturam īgnums bija svešs. Viņš dievināja savu māti, un tas bija viņa pirmais ceļojums. Itālijas vietā bija stājusies Spānija pēc Džona vienkāršā ierosinājuma: — Man labāk gribētos braukt uz Spāniju, māmiņ; tu esi bijusi Itālijā tik daudz reižu. Man patiktu, ja viss būtu jauns mums abiem.

Puisis bija ne vien naivs, bet apbalvots arī ar asu prātu. Viņš ne uz mirkli neaizmirsa, ka gatavojas nodomātos divus mēnešus saīsināt līdz sešām nedēļām, un tāpēc nedrīkst izrādīt ne mazāko pazīmi, ka grib tā darīt. Ja ievēro, ka viņam bija tik vilinošs jēra kauls un galvā tik uzmācīga ideja, tad jāatzīst, ka viņš vēl bija pietiekami labs pavadonis ceļojumā; viņam bija vienalga, kur un kad tas ierodas, viņš neinteresējās par ēdienu un dziļi cienīja zemi, kas ir sveša vairumam angļu ceļotāju. Atsakoties Džonam rakstīt, Flēra bija parādījusi dziļu viedību, jo viņš varēja iebrauca jebkurā jaunā vietā pilnīgi bez cerībām vai satraukuma un tūlīt sakopot savu uzmanību uz ēzeļiem un zvanu skandējumu, priesteriem, patijiem[34] , ubagiem, bērniem, dziedošiem gaiļiem, sombrēro, kaktusu žogiem, veciem, augstiem, baltiem ciematiem, kazām, olīvu kokiem, zaļojošiem līdzenumiem, dziedātāju putniem mazos būrīšos, ūdens pārdevējiem, saules rietiem, melonēm, mūļiem, lielām baznīcām, gleznām un valdzinošās zemes dūmakā tītajiem, pelēkbrūnajiem kalniem.

Bija jau karsts, un viņi varēja baudīt savu tautieša prombūtni. Lai gan Džonā, cik viņš pats zināja, ritēja vienīgi angļu asinis, viņš bieži vien jutās dziļi nelaimīgs savu tautas brāļu sabiedrībā. Viņš juta, ka tie ir visai prātīgi ļaudis un skatās uz dzīvi daudz praktiskāk nekā viņš pats. Viņš atzinās mātei, ka ir, bez šaubām, ārkārtīgi nesabiedrisks subjekts, — bija jauki izvairīties no visiem, kas varēja runāt par lietām tā, kā cilvēki paraduši runāt. Uz to Irēna vienkārši atbildēja:

— Jā, Džon. Es zinu.

Šī vientulība deva viņam neredzētas iespējas novērtēt to, ko dēli var novērtēt ļoti reti: mātes mīlas bezgalīgo sirsnību. Apziņa, ka viņš no mātes ko slēpj, darīja Džonu neparasti jūtīgu, un dienvidnieki lika izjust vēl lielāku apbrīnu par mātes skaistuma tipu, kuru viņš bija pieradis dzirdēt saucam par spānisku, bet kurš, kā viņš tagad redzēja, nebūt tāds nebija. Mātes skaistums nebija ne anglisks, ne francisks, ne spānisks, ne itālisks — tas bija sevišķs skaistums! Džons kā nekad iepriekš novērtēja arī viņas smalko instinktu. Viņš, piemēram, nevarēja pateikt, vai māte ievērojusi viņa aizraušanos ar Goijas gleznu « La Vendimia» un vai redzējusi, ka viņš aizzadzies atpakaļ pēc brokastīm un atkal nākamajā rītā, lai veselu pusstundu otro un trešo reizi nostāvētu šī mākslas darba priekšā. Protams, tā nebija Flēra, taču pietiekami līdzīga, lai izraisītu sirdssāpes, — ko mīlētāji tik ļoti iecienījuši, — atceroties meiteni stāvam viņa gultas kājgalī ar roku virs galvas. Turēt gleznas pastkartes formāta reprodukciju kabatā un vilkt to laukā, lai apskatītu, kļuva Džonam par vienu no tiem sliktajiem paradumiem, kas agri vai vēlu atklājas tiem, kuru acis asākas dara mīla, bailes vai greizsirdība. Un Džona mātes acis asākas darīja visas šīs trīs jūtas. Granādā viņu pieķēra, ar lietišķiem pierādījumiem, sēžot uz saulē sasiluša akmens sola mazā, cietokšņa sienu ieslēgtā dārzā Alhambras kalnā, no kurienes viņam būtu vajadzējis baudīt apkārtējo ainavu. Viņš bija domājis, ka māte apskata podos sastādītās lefkojas starp apcirptajām akācijām, kad viņas balss teica:

— Vai tas ir tavs iemīļotais Goija, Džon?

Džons pārāk vēlu apturēja kustību, kādu būtu varējis izdarīt skolā, gribēdams apslēpt špikeri, un atteica: — Jā.

— Tā, protams, ir loti skaista; man gan labāk patīk «Dāma ar lietussargu». Tavs tēvs būtu no Goijas bez prāta; nedomāju, ka viņš, būdams deviņdesmit otrajā gadā Spānijā, būtu to redzējis.

Deviņdesmit otrajā gadā — deviņus gadus pirms viņa dzimšanas! Kādas bija viņa tēva un mātes iepriekšējās dzīves? Ja tiem bija tiesības dalīties viņa nākotnē, tad viņam katrā ziņā bija tiesības zināt to pagātni. Viņš pacēla acis uz māti. Bet kas nenosakāms tās sejā — grūta mūža pēdas, jūtu, pieredzes un ciešanu noslēpumainais zīmogs — šķita ar savu neizmērojamo dziļumu, ar savu dārgi pirkto svētumu padarām ziņkāri nekaunīgu. Mātes mūžam vajadzēja būt bijušam brīnišķīgi interesantam; viņa bija tik skaista un tik — tik — bet Džons nespēja izteikt vārdos jūtas, ko loloja pret māti. Viņš piecēlās un stāvēja, raudzīdamies lejup uz pilsētu, uz līdzenumu, kuru klāja zaļi labības lauki, un kalnu grēdu, kas zvīļoja rietošajā saulē. Mātes dzīve līdzinājās šīs senās mauru pilsētas pagātnei: pilnskanīgai, dziļai, tālai, — viņa paša dzīve atgādināja zīdaini, bezgala naivu un nevainīgu. Teika stāstīja, ka rietumu kalnos, kas pacēlās tieši no zilzaļā līdzenuma kā no jūras, dzīvojuši feniķieši — tumša, dīvaina, noslēpumaina tauta — augstu pāri zemei! Mātes mūžs viņam bija tikpat nezināms, tikpat noslēpumains kā feniķiešu pagātne pilsētai ielejā kuras gaiļi diendienā dziedāja un bērni tik jautri klaigāja un rotaļājās. Džons jutās apbēdināts, ka māte zina par viņu visu un viņš par to neko, vienīgi, ka tā mīl viņu un viņa tēvu un ir skaista. Šī bērnišķīgā nezināšana — viņš pat nebija piedalījies karā, lai gan gandrīz visi citi baudīja šo priekšrocību, — lika viņam paša acīs justies mazvērtīgam.

Tonakt no savas guļamistabas balkona Džons nolūkojās lejup uz pilsētas jumtiem, kas atgādināja mozaīku no ahāta, ziloņkaula un zelta. Un vel ilgi pēc tam viņš gulēja nomodā, klausīdamies naktssargu klaigās, kas sekoja pulksteņu sitieniem, galvā veidodams vārsmas:

Balss aizskan naktī ielejā snaudošā,

Tumstošā spāņu pilsētā senā!

Ko teic šī balss — pilna sāpēm un skumjām?

Vai par drošību sargs vij mūžīgo stāstu?

Vai tur mēnesim ceļinieks dziesmu dzied?

Nē, tas kāds aplaupīts, mīlošā sirds kam raud:

«Vai vēl ilgi?»

Vārds «aplaupīts» viņam likās auksts un nepietiekams, bet «nelaimīgs» nozīmēja pārāk daudz, un viņam neienāca prātā neviens cits trīszilbīgs vārds, kas ļautu paturēt «mīlošā sirds kam raud». Bija pāri diviem, kad viņš pabeidza, un pāri trim, pirms viņš devās gulēt, noskaitījis to sev pašam vismaz divdesmit četras reizes. Nākamajā dienā viņš to norakstīja un ielika vienā no tām vēstulēm Flērai, kuras vienmēr pabeidza, pirms devās lejup, lai varētu justies brīvi un būt sabiedrisks.

Ap divpadsmitiem tai pašā dienā, sēžot uz viesnīcas flīzēm izklātās terases, viņš pēkšņi juta trulas sāpes pakausī, savādu ņirboņu acu priekšā un sliktu dūšu. Saule bija skārusi viņu pārāk mīļi. Nākamās trīs dienas aizritēja pustumsā un trulā, sāpīgā vienaldzībā pret visu, izņemot ledu uz pieres un mātes smaidu. Māte neizgāja no viņa istabas, ne mirkli neļaudama atslābt savai klusajai modrībai, kas, kā Džonam šķita, piemītot vienīgi eņģeļiem. Bet bija brīži, kad viņš ārkārtīgi žēloja sevi un briesmīgi vēlējās, kaut Flēra viņu varētu redzēt. Vairākas reizes viņš iedomās sāpju pilns šķīrās no viņas un pasaules, asarām ritot. Viņš pat sagatavoja vēsti, ko nosūtīt Flērai ar mātes starpniecību, — māte līdz savai nāves stundai nožēlos, ka jebkad mēģinājusi viņus šķirt, — nabaga māte! Taču Džons nekavējās arī aptvert, ka tagad viņam ir iegansts, lai dotos mājās.

Ik vakaru ap pusseptiņiem sākās zvanu «gasgača» — skaņu kaskādes, celdamās no lejā guļošās pilsētas un skaņu pēc skaņas krizdamas atpakaļ. Noklausījies tās ceturtajā dienā, Džons pēkšņi teica:

—    Man gribētos būt atkal Anglijā, māmiņ, saule ir pārāk spiedīga.

—    Labi, manu mīļo zēn. Tikko tu varēsi ceļot. — Un Džons tūlīt jutās spirgtāks un — zemiskāks.

Viņi bija ceļojuši piecas nedēļas, kad pagriezās uz māju pusi. Džona galvai bija atdota agrākā skaidrība, bet viņam pavēlēja valkāt cepuri ar platām malām, kurā māte bija iešuvusi vairākas kārtas oranža un zaļa zīda, un viņš pats uzskatīja par labāku staigāt ēnas pusē. Garajai slēpšanās cīņai tuvojoties noslēgumam, Džons arvien trauksmaināk un trauksmaināk prātoja, vai māte redz viņa alkas nokļūt atpakaļ pie tā, no kā tā bija viņu atrāvusi. Tā kā spāņu liktenis viņiem bija lēmis pavadīt veselu dienu Madridē līdz otram vilcienam, bija pilnīgi dabiski atkal apmeklēt Prado. Šoreiz Džons rūpīgi piesargājās un uzmeta savai Goijas meitenei tikai paviršu skatienu. Tagad, atceļā pie Flēras, varēja atļauties pētīt to mazāk. Bet māte uzkavējās gleznas priekšā un sacīja:

— Meitenes seja un augums ir brīnišķīgi.

Džons, to dzirdot, jutās neomulīgi. Vai māte noprata? Bet viņš vēlreiz pārliecinājās, ka nespēj tai līdzināties savaldībā un izsmalcinātā nojautā. Viņa kādā pārdabiskā ceļā, kas Džonam palika noslēpums, spēja sataustīt tā domu pulsu; viņa instinktīvi zināja, ko dēls cer, no kā baidās, pēc kā ilgojas. Tas izraisīja Džonā ārkārtīgu neveiklības un vainas sajūtu, jo viņam pretēji lielajam vairumam zēnu piemita sirdsapziņa. Viņš vēlējās, kaut māte būtu pret viņu vaļsirdīga, viņš gandrīz vai cerēja uz atklātu cīņu. Bet nekas tamlīdzīgs nenāca, un viņi neatlaidīgi un klusu virzījās uz ziemeļiem. Tā viņš pirmo reizi uzzināja, cik daudz labāk par vīriešiem sievietes spēlē gaidīšanas rotaļu. Parīzē viņiem atkal bija vienu dienu jāuzkavējas. Džons pavisam noskuma, jo diena izvērtās divās sakarā ar kādu šuvēju; it kā viņa mātei, kas izskatījās skaista jebkurā kleitā, būtu vajadzīgi sevišķi tērpi! Mirklis, kad viņš uzkāpa uz Folkstona kuģa, bija vislīksmākais visā ceļojumā.

Stāvot pie treliņiem rokrokā ar dēlu, Irēna teica:

— Baidos, ka tas tev nedarīja sevišķu prieku, Džon. Taču tu biji ļoti jauks pret mani.

Džons saspieda mātes roku.

— O jā, tas man darīja ārkārtīgi lielu prieku, izņemot galvas sāpes pēdējā laikā.

Un tagad, kad ceļojums bija galā, prieks patiešām neizpalika, aizgājušās nedēļas tinās tādā kā mirdzā, kā sāpīgā līksmē, kuru viņš bija centies izteikt vārsmās par naktī skanošo balsi. Šīs jūtas viņš bija iepazinis bērnībā, kad, būdams mazs zēns, bija alksmīgi klausījies Šopēnu un tomēr vēlējies raudāt. Un Džons nesaprata, kāpēc nespēj pateikt mātei tādus pašus gluži vienkāršus vārdus, kādus tā bija sacījusi viņam:

«Tu biji ļoti jauka pret mani.» Savādi — kāpēc viņš nekad nevarēja būt tik laipns un dabisks! Tā vietā viņš pateica: «Mēs droši vien saslimsim ar jūras slimību.»

Viņi saslima un iebrauca Londonā, mazliet zaudējuši spēkus, pēc sešu nedēļu un divu dienu ilgas prombūtnes, kuras laikā ne reizi netika pieminēts temats, kas diez vai uz mirkli izgāja no abu prāta.

II TĒVI UN MEITAS

Kad spāņu avantūra bija nolaupījusi Džolionam sievu un dēlu, Robinhilas vientulība šķita viņam nepanesama. Filozofs, kam ir viss, ko viņš vēlas, atšķiras no filozofa, kam tā nav. Tomēr, pieradis, ja ne pie atteikšanās realitātes, tad pie tās nojēguma, viņš, iespējams, būtu ar to samierinājies, ja neiejauktos viņa meita Džūna. Tēvs tagad bija «nelaimes putns» un uz viņas sirdsapziņas. Aši izglābusi no nabadzības kādu ofortistu, kas tobrīd atradās viņas rokās, Džūna ieradās Robinhilā divas nedēļas pēc Irēnas un Džona aizbraukšanas. Džūna tagad dzīvoja Čizikā mazā mājiņā ar lielu studiju. Būdama viena no tā laimīgā laikmeta Forsaitiem, kad ne par ko nevajadzēja būt atbildīgam, viņa bija pārvarējusi ierobežotā ienākuma radītās grūtības tādā ceļā, kas apmierināja kā viņu pašu, tā tēvu. Tā kā īres maksa par Korkstrītas galeriju, ko tēvs bija tai nopircis, un viņas pieaugušais ienākumu nodoklis sastādīja vienādu summu, tad visu varēja nokārtot pavisam vienkārši — viņa vairs nemaksāja tēvam īri. Vajadzēja gaidīt, ka tagad galerija pēc astoņpadsmit gadu ilgas zaudējumu nešanas sāks atmaksāties, tāpēc Džūna bija pārliecināta, ka tēvs to nejutīs. Ar šīs viltības palīdzību viņa joprojām bija saglabājusi tūkstoš divi simti mārciņu ienākuma gadā, un, samazinādama patērējamo uzturvielu daudzumu un divu nabaga beļģu vietā nodarbinādama vienu vēl nabagāku austrieti, viņa praktiski ieguva to pašu pārpalikumu ģēniju atbalstīšanai. Trīs dienas pabijusi Robinhilā, viņa aizveda tēvu sev līdzi uz pilsētu. Šo triju dienu laikā viņa negaidot bija atklājusi noslēpumu, ko tēvs glabāja jau divus gadus, un nekavējoties nolēma viņu izārstēt. Viņa nudien pazina īsto cilvēku. Tas bija darījis brīnumus ar Polu Postu — gleznotāju, kas bija mazliet aizsteidzies priekšā futūrismam, un viņa sadusmojās uz tēvu, tāpēc ka tas pacēla uzacis un tāpēc ka tas nebija dzirdējis ne par vienu, ne otru. Protams, ja viņam nav «ticības», tad viņš nekad neizveseļosies. Bija galīgi aplam neticēt cilvēkam, kas izārstējis Polu Postu, tā ka tas tikai nupat atkal bija saslimis no pārstrādāšanās vai no pārāk lielas uzdzīves. Ģeniālais šajā dziedniekā bija tas, ka viņš paļāvās uz dabu. Viņš bija speciāli izstudējis dabas simptomus — ja pacientam trūkst kāda dabiska simptoma, viņš ievada indi, kas to izraisa, — un cilvēks izveseļojas! Džūna bija lielu cerību pilna. Skaidrs, ka tēvs Robinhilā nebija vedis dabisku dzīves veidu, un Džūna bija nolēmusi izraisīt vajadzīgos simptomus. Tēvs — viņa juta — bija atrāvies no laika gara, un tas nebija dabiski; viņa sirdij vajadzīgi stimulētāji līdzekļi. Mazajā Čizikas namiņā viņa un austriete — pateicīga dvēsele, tik uzticīga Džūnai par savu izglābšanu, ka nevēroja nāves briesmas, kas tai draudēja no pārstrādāšanās, — stimulēja Džolionu ar dažādiem paņēmieniem, sagatavodamas dziedēšanai. Bet viņas nespēja noturēt Džoliona uzacis, lai tās nepaceltos, kad, piemēram, austriete modināja viņu pulksten astoņos, tieši tad, kad viņš taisījās laisties miegā, vai Džūna atņēma «The Times», tāpēc ka bija nedabiski lasīt «tās blēņas», kad vajadzēja interesēties par «dzīvi». Viņš tiešām nekad nebeidza brīnīties par Džūnas izdomas spējām, sevišķi vakaros. Tēva dēļ — tā viņa pavēstīja, kaut gan Džolionam bija aizdomas, ka viņai pašai arī tiek no tā labums, — viņa sapulcēja visus tos divdesmitā gadsimta pārstāvjus, kas bija ģēniju satelīti; un sanākušie mēdza diezgan svinīgi soļot Džoliona priekšā šurp un turp pa studiju fokstrotā vai otrā garīgākā dejā — vanstepā, kura ritms tik ārkārtīgi nesaskanēja ar mūziku, ka Džoliona uzacis gandrīz pazuda matos aiz izbrīna par to, kādu piepūli jāiztur dejotāja gribasspēkam. Zinādams, ka Akvarelistu biedrībā viņš salīdzinājumā ar visiem, kas pretendēja uz mākslinieka nosaukumu, stāvēja pēdējā vietā, Džolions mēdza apsēsties vistumšākajā stūrī, ko vien varēja atrast, un prātot par ritmu, kādā pirms ilgiem laikiem bija ticis audzināts. Un, kad Džūna pieveda pie viņa kādu meiteni vai jaunekli, viņš pazemīgi pacēlās līdz to līmenim, cik vien tas bija iespējams, un domāja; «Ak dievs! Tas viņiem ir tik garlaicīgi!» Tā kā Džolionam piemita tēva neizsīkstošā simpātija pret jaunatni, viņš parasti ļoti nogura, mēģinādams apskatīt visu no viņu viedokļa. Taču tas viss stimulēja, un viņš nebeidza apbrīnot meitas nevaldāmo enerģiju. Šad un tad šīs sanāksmes apmeklēja pati ģenialitāte, degunu iesāņus pagriezusi, un Džūna vienmēr iepazīstināja to ar tēvu. Džūna juta, ka tas tēvam darīja sevišķu labumu, jo ģenialitāte bija dabisks simptoms, kas Džolionam nekad nebija piemitis — kā Džūna domāja, lai gan tēvu ļoti mīlēja.

Pārliecināts, cik nu vien vīrietis var būt, ka Džūna ir viņa paša meita, Džolions bieži brīnījās, no kurienes viņa tāda uzradusies — ar sarkanzeltainiem matiem, kas tagad nosirmojot bija guvuši īpašu nokrāsu, ar vaļsirdīgo, možo seju, kura tā atšķīrās no viņa paša sarežģītajiem, smalkajiem vaibstiem, ar mazo, vieglo stāvu, kur taču viņš un lielais vairums Forsaitu bija gara auguma. Un viņš gudroja, kādas cilmes ir šis tips, un apsvēra, vai tas varētu būt dāņu vai ķeltu. Drīzāk ķeltu, jo viņa bija kareivīga un viņai patika tunikas un lentas matu saturēšanai. Nebūs pārspīlēti sacīt, ka Džolionam meita patika labāk nekā «divdesmitā gadsimta pārstāvji», kas ņudzēja ap viņu, kaut arī vairums no tiem bija jauni. Tomēr viņa pārāk interesējās par tēva zobiem, jo tam vēl bija daži no šiem dabiskajiem simptomiem. Viņas zobārsts uzreiz bija atradis tajos «tīrkultūras Staphylococcus aureus » (kas, protams, varēja būt par cēloni augoņiem) un gribēja izraut visus zobus, kas Džolionam bija, un apgādāt viņu ar diviem pilniem nedabisku simptomu komplektiem. Taču tad pamodās Džoliona iedzimtā stūrgalvība, un tovakar viņš studijā sāka klāt vaļā savus iebildumus. Viņam nekad nav bijuši nekādi augoņi, un savam mūžam viņam pietiks paša zobu. Protams — Džūna piekrita — pietiks gan viņa mūžam, ja viņš tos neizraus. Bet, ja viņam būs vairāk zobu, tad viņa sirds kļūs veselāka un mūžs pagarināsies. Nepaklausība — viņa sacīja — ir visas viņa nostājas raksturīgākais simptoms; viņš jau gulstas zemē. Viņam vajag cīnīties. Kad viņš ies pie tā, kas izārstējis Polu Postu? Džolions izteica dziļu nožēlu, bet viņš tomēr pie tā neiešot. Džūna saskaitās. Pondridžs — viņa sacīja — tas dziednieks, esot tik lielisks cilvēks, un viņam tik grūti savilkt galus kopā un panākt, lai tā teorijas atzīst. Tieši tāda vienaldzība un aizspriedumi, kādu parāda tēvs, neļaujot viņam tikt uz augšu. Tas būtu tik lieliski viņiem abiem!

— Es redzu, — teica Džolions, — ka tu mēģini trāpīt divus zaķus ar vienu šāvienu.

—      Saki labāk: izdziedēt! — kliedza Džūna.

—      Tas, mana dārgā, ir tas pats.

Džūna protestēja. Bija negodīgi tā runāt, pirms nekas nav izmēģināts.

Džolions izteica pieļāvumu, ka pēc tam viņam varbūt nebūs vairs iespējas to darīt.

—      Tēt, — iesaucās Džūna, — tu esi vienkārši briesmīgs!

—      Tas ir taisnība, — sacīja Džolions, — bet es tāds gribu palikt pēc iespējas ilgāk. Nekaitināsim lauvu, bērns. Pašlaik viņš ir mierīgs.

— Tas nozīmē, sagraut tiltus zinātnes ceļā, — Džūna izsaucās. — Tu nevari iedomāties, cik Pondridžs ir tai uzticīgs. Zinātne viņam stāv pirmajā vietā.

—      Tieši tāpat kā misteram Polam Postam māksla, ko? — vaicāja Džolions, izpūzdams vieglās cigaretes dūmus — stipru tabaku viņš tagad nevarēja lietot. — Māksla mākslas dēļ — zinātne zinātnes dēļ. Es pazīstu šos entuziasma pilnos džentlmeņus, šos egocentrisma maniakus. Viņi uzšķērdīs cilvēku, acis nepamirkšķinādami. Manī rit pietiekami daudz Forsaitu asiņu, lai grieztu viņiem ceļu, Džūna.

—      Tēt, — teica Džūna, — ja tu tikai zinātu, cik vecmodīgi tas izklausās! Šajos laikos neviens nevar atļauties būt remdens.

—      Bīstos, — klusu noteica Džolions ar savu raksturīgo smaidu, — ka tas ir vienīgais dabiskais simptoms, ar kuru misteram Pondridžam nav vajadzības mani apgādāt. Mēs esam dzimuši, lai vai nu izietu galējībās, vai būtu mēreni, mana dārgā; taču — piedod, ka tev to saku, — puse no mūsdienu cilvēkiem, kas uzskata sevi par ļoti galējiem, patiesībā ir ļoti mēreni. Es esmu tik vesels, cik vien no sevis varu sagaidīt, un pie tā man jāpaliek.

Džūna klusēja, jo savā laikā bija pieredzē izbaudījusi, cik nepielūdzami ietiepīgs var būt maigais tēvs, ja runa ir par viņa paša rīcības brīvību.

Kā Džolions izpļāpāja meitai, kāpēc Irēna aizvedusi Džonu uz Spāniju, viņš pats nesaprata, jo maz paļāvās uz Džūnas prasmi klusēt. Pēc tam kad viņa šo vēsti bija pārdomājusi, izcēlās diezgan asa vārdu maiņa, kuras laikā Džolions pilnībā ieraudzīja, cik krasi atšķiras meitas aktīvais temperaments no viņa sievas pasivitātes. Viņš pat secināja, ka vēl palicis mazs rūgtums no abu sensenās cīņas par Filipu Boziniju, kurā pasīvais princips bija guvis tik spīdošu uzvaru pār aktīvo.

Pēc Džūnas domām, bija muļķīgi un pat gļēvi slēpt pagātni no Džona. Tīrais oportūnisms, tā viņa to nosauca.

— Kas ir patiesās dzīves darbīgais princips, mana dārgā, — Džolions maigi iebilda.

— O! — iesaucās Džūna. — Tu, tēt, patiesībā nemaz nepiekriti Irēnai, ka nav jāstāsta Džonam. Ja tā būtu tikai tava darīšana, tu stāstītu.

— Varbūt, bet vienkārši tāpēc, ka, manuprāt, viņš tik un tā to uzzinās, un tas būs sliktāk, nekā ja mēs viņam pastāstītu.

— Kāpēc tad tu nestāsti? Lai atkal nekaitinātu lauvu.

— Mana dārgā, — teica Džolions, — es neparko pasaulē nerīkotos pret Irēnas instinktu. Džons ir viņas dēls.

— Tavs arī, — izsaucās Džūna.

—      Kas ir vīrieša instinkts salīdzinājumā ar mātes jūtām?

—      Kā tev tīk, bet, es domāju, jūs rīkojaties mazdūšīgi.

— Iespējams, — sacīja Džolions, — iespējams. Tas bija viss, ko Džūna no tēva izdabūja, bet šī ziņa

sūrstēja viņai smadzenēs. Viņa nevarēja ciest gulošu lauvu. Un viņā sarosījās viltīgs impulss, kas mudināja virzīt visu tuvāk izšķirošajam mirklim. Džonam jāpastāsta, lai viņa jūtas vai nu nonīktu pumpurā, vai, uzplaukušas par spīti pagātnei, nestu augļus. Un Džūna nolēma apciemot Flēru un spriest pati. Kad Džūna ko nolēma, smalkjūtība atkāpās otrā vietā. Galu galā viņa bija Soumsa māsīca un viņi abi interesējās par gleznām. Viņa ies un teiks, ka tam jāpērk kāda Pola Posta glezna vai varbūt kāda Borisa Strumolovska skulptūra; savam tēvam viņa, protams, nesacīs neko. Viņa devās ceļā nākamajā svētdienā, izskatīdamās tik apņēmīga, ka Redingas stacijā ar grūtībām sadabūja taksometru. Krastmalas daba šajās jūnija dienās bija brīnum jauka, un Džūna kāri iesūca sevī šo jaukumu. Viņa, kas bija izgājusi caur dzīvi, neiepazīdama mīlas saites, juta pret dabas skaistumu mīlu, kas robežojās gandrīz ar neprātu. Un, kad viņa nonāca jaukajā vietā, kur Soumss bija uzcēlis savu mājokli, viņa atlaida taksometru, tāpēc, ka, nokārtojusi darīšanas, gribēja patīksmināties par dzidro ūdeni un birzīm. Šādā sakarā viņa ieradās pie Soumsa parādes durvīm kā vienkārša kājāmgājēja un iesūtīja savu vizītkarti. Džūnai raksturīga bija apziņa, ka tad, kad viņas nervi satraukti, viņa dara ko derīgu. Ja nervi nebija satraukti, viņa zināja, ka iet pa mazākās pretestības ceļu un ka nekāds cildenums nekādus pienākumus tai neuzliek. Viņu ieveda viesistaba, kas gan nebija viņas stilā, bet ik sīkumā liecināja par izvēlīgu gaumi. Nodomādama: «Pārak izsmalcināti — par daudz greznu krāmu,» — viņa senlaicīgā spogulī ar lakotu ietvaru ieraudzīja no verandas tuvojamies meitenes stāvu. Tērpusies baltā, ar baltām rozēm rokā — meitene, atspoguļodamās sudrabpelēkajā stikla ezerā, līdzinājās parādībai — it kā no zaļā dārza būtu iznācis daiļš rēgs.

— Labdien! — teica Džūna apgriezdamās. — Esmu jūsu tēva radiniece.

—       Ak jā, es jūs redzēju toreiz konditorejā.

—       Ar manu jaunāko pusbrāli. Vai jūsu tēvs mājās?

— Viņš tūlīt atnāks. Viņš tikai izgājis mazā pastaigā.

Džūna viegli piemiedza savas zilās acis un paslēja augšup apņēmīgo zodu.

— Jūs sauc — Flēra, vai ne? Dzirdēju par jums no Holijas. Kā jums patīk Džons?

Meitene pacēla rozes, ko turēja rokā, palūkojās uz tām un mierīgi atbildēja:

—       Viņš ir gluži jauks zēns.

—       Nemaz nav līdzīgs Holijai vai man, vai ne?

—       Nemaz.

«Aukstasinīga,» Džūna nodomāja.

Un pēkšņi meitene sacīja: — Es vēlētos, kaut jūs pastāstītu man, kāpēc mūsu ģimenes nesatiek.

Nostādīta aci pret aci ar jautājumu, kuru tēvam bija ieteikusi atbildēt, Džūna klusēja — vai nu tāpēc, ka šī meitene mēģināja no viņas ko izdabūt, vai arī vienkārši tāpēc, ka to, ko cilvēks gatavs darīt teorijā, viņš ne vienmēr izdara praksē.

— Ziniet, — turpināja meitene, — visdrošākais ceļš piespiest cilvēkus uzzināt visļaunāko ir turēt tos nezināšanā. Mans tēvs man sacīja, ka strīda cēlonis esot bijis īpašums. Bet es tam neticu; mums visiem tā ir papilnam. Viņi taču nebūtu rīkojušies tik mietpilsoniski.

Džūna nosarka. Attiecināts uz viņas vectēvu un tēvu, šis vārds viņu aizvainoja.

—      Mans vectēvs, — viņa sacīja, — bija ļoti augstsirdīgs, un mans tēvs ir tāds pats; neviens no tiem nebija ne mazākā mērā mietpilsonisks.

—      Nu, bet kas tad tur bija? — atkārtoja meitene. Redzēdama, ka šī jaunā Forsaitu atvase par visu varu cenšas panākt, ko iecerējusi, Džūna tūlīt nolēma to nepieļaut un izdabūt tā vietā kādu mazumiņu sev.

—      Kāpēc jūs gribat to zināt?

Meitene paostīja rozes. — Es tikai tāpēc gribu zināt, ka viņi man nestāstīs.

— Nu, viņi strīdējās gan par īpašumu, bet īpašumam ir dažādi veidi.

Džūnas mazajai, apņēmīgajai sejiņai pārskrēja trīsas. Galvā viņai bija apaļa cepurīte, un kuplie mati zem tās sabužinājušies. Sadursmes atjaunota, viņa šai mirklī izskatījās pavisam jauna.

— Es, ziniet, redzēju, — viņa teica, — kā jūs nometāt savu kabatas lakatiņu. Vai starp jums un Džonu kas ir? Ja tā būtu, jums labāk vajadzētu to izmest no galvas.

Meitene kļuva bālāka, bet smaidīja.

— Ja arī būtu, tad tādā ceļā mani nepiespiedīs to darīt.

Saņēmusi šo drosmīgo atbildi, Džūna izstiepa roku.

— Jūs man patīkat, bet man nepatīk jūsu tēvs; man viņš nekad nav paticis. Būsim vaļsirdīgas.

—      Vai jūs atbraucāt, lai viņam to pateiktu? Džūna pasmējās. — Nē, es atbraucu, lai redzētu jūs.

—      Cik jauki no jums. Meitene prata atvairīt triecienus.

— Es esmu divarpus reizes vecāka par jums, — sacīja Džūna, — bet es no sirds jūtu jums līdz. Ir briesmīgi, ja nevar panākt savu.

Meitene atkal pasmaidīja. — Man patiešām liekas, ka jūs varētu pastāstīt. Cik ietiepīgi šis bērns turējās pie savas iedomas!

— Tas nav mans noslēpums. Bet es pamēģināšu līdzēt, jo, pēc manām domām, kā jums, tā Džonam tas jāzina. Un tagad es atvadīšos.

— Vai jūs nepagaidīsiet tēvu?

Džūna papurināja galvu. — Kā lai es pārkļūstu pāri?

— Es jūs pārcelšu laivā,

— Klausieties! — Džūna impulsīvi ierunājās. — Nākamo reizi, kad būsiet Londonā, iegriezieties mani apciemot. Te ir mana adrese. Parasti vakaros pie manis sapulcējas jaunieši. Bet jūsu vietā es gan neteiktu tēvam, ka jūs taisāties nākt.

Meitene pamāja ar galvu.

Vērodama, kā viņa rīkojas ar airiem, Džūna nodomāja:

«Viņa ir ārkārtīgi glīta un samērīga. Es nekad nedomāju, ka Soumsam būs tik glīta meita. Viņa un Džons būtu brīnum jauks pāris.»

Pārošanas instinkts, kam reiz nebija lemts rast izeju, Džūnā nekad nenorima. Viņa stāvēja, vērodama, kā Flēra airējas atpakaļ. Meitene pacēla roku no aira, lai pavēcinātu ardievas, un Džūna gurdi soļoja starp pļavām un upi ar sāpēm sirdī. Jaunieši tiecas viens pēc otra, tāpat kā spāres traucas pakaļ cita citai, un mīla, līdzīgi saulei, sasilda tos silti, silti. Viņas jaunība! Tik sen jau, kad Fils un viņa, — un kopš tā laika? Nekas — neviens nebija šķitis tieši tāds, kādu viņa gribēja. Un tā viņa bija palaidusi garām visu. Bet kāds loks ieslēdz šīs divas jaunās būtnes, ja viņi patiešām viens otru mīl, kā domā Holija un no kā šķiet baidāmies viņas tēvs un Irēna, un pats Soumss. Kāds loks un kādi šķēršļi! Un neatvairāmā trauksme uz nākamību un kas līdzīgs nicināšanai pret pagājību, īpašības, kas veido darbīgo principu, ierunājās šīs sievietes sirdī, kura vienmēr bija uzskatījusi, ka tas, ko kāds grib, ir svarīgāks par to, ko citi negrib. Siltajā vasaras klusumā viņa no krasta vēroja ūdensrozes un vītolu lapas, un zivis, kas uzpeldēja augšup, ieelpoja zāles un vīgriežu smaržu, prātodama, kā panākt, lai visi būtu laimīgi. Džons un Flēra! Divi mazi «nelaimes putnēni» — brīnum jauki, vēl ar pūciņu apauguši dzelteni, mazi pīlēniņi! Cik žēl! Neapšaubāmi būtu iespējams ko darīt! Tādiem apstākļiem nedrīkst padoties. Džūna devās uz priekšu un sakarsusi un nikna sasniedza staciju.

Tovakar, palikdama uzticīga savai tieksmei pēc tiešas rīcības, kas lika daudziem cilvēkiem no viņas izvairīties, Džūna teica tēvam:

— Tēt, es biju apciemot Flēru. Manuprāt, viņa ir ļoti pievilcīga. Nav nekādas jēgas slēpt kā strausam galvu zem spārna, vai ne?

Pārsteigtais Džolions nolika savu grūbu tumi un sāka drupināt maizi.

— Tu tieši to šķieti darām, — viņš sacīja. — Vai tu aptver, kā meita viņa ir?

—      Vai tad pagātnei nevar ļaut apaugt ar zāli? Džolions piecēlās.

—      Ir dažas lietas, kas nekad nevar apaugt ar zāli.

—      Es nepiekrītu, — sacīja Džūna. — Tas ir tas, kas stāv ceļā visai laimei un progresam. Tu nesaproti šo laikmetu, tēt. Tas aizmet projām visu, kas pārdzīvojis savu laiku. Kāpēc tu tik briesmīgi baidies no tā, ka Džons uzzinās par savu māti? Kas tagad pievērš uzmanību tādām lietām? Laulību likumi ir tieši tādi paši kā toreiz, kad Soumss un Irēna nevarēja dabūt šķiršanos un tev vajadzēja iejaukties. Mēs esam aizsteigušies uz priekšu, bet likumi palikuši uz vietas. Tāpēc neviens uz tiem neskatās. Laulība bez pienācīgas iespējas no tās atbrīvoties ir tikai verdzības paveids. Cilvēkiem nedrīkstētu dot tiesības padarīt citus par savu privātīpašumu. Tagad to atzīst visi. Ja Irēna lauza tādus likumus, kas tur ļauns?

—      Nav mans uzdevums tevi atspēkot, — teica Džolions, — bet visi šie vārdi ir nevietā. Te ir runa par cilvēciskām jūtām.

—      Protams, — iesaucās Džūna, — par šo divu jauno būtņu cilvēciskajām jūtām.

—      Mana dārgā, — Džolions sacīja maigi, taču juzdams sevī niknumu, — tu runā muļķības.

—      Nerunāju vis. Ja patiešām izrādīsies, ka viņi mīl viens otru, kāpēc tie jāpadara nelaimīgi pagātnes dēļ?

—      Tu neesi šo pagātni pārdzīvojusi. Es esmu: caur savas sievas jūtu prizmu, ar saviem nerviem un savā iztēlē, kā to var pārdzīvot tikai tāds cilvēks, kas īsti mīl.

Džūna arī piecēlās un sāka nemierīgi soļot šurp un turp. Ja, — viņa pēkšņi sacīja, — Flēra būtu Filipa Bozinija meita, es tevi varētu labāk saprast. Viņu Irēna mīlēja, kamēr Soumsu nav mīlējusi nekad.

Džolions izgrūda dziļu krūšu skaņu — līdzīgu skaņai, ar kādu itāliešu zemnieces uzmudina savus mūļus. Viņa sirds bija sākusi neganti sisties, taču viņš, pilnīgi savu jūtu aizrauts, nepievērsa tam uzmanību.

— Tas liecina, cik maz tu saproti. Ne es, ne Džons, cik es viņu pazīstu, nenosodītu pagājušu mīlu. Bet laulība bez mīlas ir riebīga. Šī meitene ir tā vīra meita, kuram reiz piederēja Džona māte, kā vergu īpašniekam pieder nēģeru verdzene. Šo rēgu tu neaizdzīsi, nemēģini to darīt, Džūna! Tas nozīmē prasīt no mums, lai mēs redzam Džonu savienotu ar tā cilvēka miesu un asinīm, kurš Džona māti ieguva pret viņas gribu. Nav nozīmes izvēlēties skaistākus vārdus. Es gribu, lai tas ir reizi par visām reizēm skaidrs. Un tagad es vairāk nedrīkstu runāt, citādi man būs jānosēž nomodā visu nakti. — Un, uzspiedis roku uz sirds, Džolions pagrieza meitai muguru un stāvēja, lūkodamies uz Temzas upi.

Džūna, kas pēc savas dabas vienmēr ieraudzīja lapseņu pūzni tikai tad, kad saņēma pamatīgu dzēlienu, bija nopietni satraukta. Viņa pienāca pie tēva un paņēma to zem rokas. Mazā lēdija gan nebija pārliecināta, ka Džolionam taisnība un viņa pati maldās — tas nebija viņai raksturīgi, — taču viņu dziļi ietekmēja acīm redzamais fakts, ka šis temats ir tēvam ļoti kaitīgs. Viņa paberzēja savu vaigu pret tēva plecu un neteica neko.

* * *

Pārcēlusi savu padzīvojušo radinieci pār upi, Flēra neairējās tūlīt atpakaļ uz piestātni, bet iebrauca laivu niedrēs, saulē. Pēcpusdienas mierpilnais skaistums uz mirkli apbūra meiteni, kas sevišķi netiecās pēc sapņainā un dzejiskā. Krastmalā, kur bija piestājusi viņas vieglā laiva, sirma zirga vilkta, pļaujmašīna pļāva pirmo sienu. Flēra aizrāvusies vēroja, kā zāle krīt abās pusēs vieglajiem riteņiem līdzīgi ūdens straumei — tik vēsa un svaiga tā izskatījās. Mašīnas kliksti un izkapts šņācieni saplūda ar vītolu un papeļu šalkoņu un meža baložu dūdošanu skanīgā upes dziesmā. Laivai blakus dziļajā, zaļajā ūdenī kā dzeltenas čūskas straumē vijās un šūpojās ūdenszāles; viņā krastā ēnā stāvēja raibas govis, laiski vēcinādamas astes. Bija viena no tām pēcpusdienām, kas aicina sapņot. Flēra izņēma Džona vēstules — tajās nebija puķaini vārdu plūdi, bet redzētā un darītā uzskaitē pastāvīgi jautās ilgas, kas viņai bija ļoti patīkamas, un ik vēstule beidzās ar vārdiem: «Tavs uzticīgais Dž.» Flēra nebija sentimentāla, viņas vēlēšanās vienmēr bija konkrētas un noteiktas, taču viss dzejiskums, cik nu tā vispār piemita Soumsa un Anetes meitai, šajās gaidu pilnajās nedējās bija neapšaubāmi sakopojies ap atmiņām par Džonu. Tās visas dzīvoja zālē un ziedos, puķēs un ātri plūstošajā ūdenī. Viņa tīksmi sajuta Džonu smaržās, ko ievilka, saraukusi deguntiņu. Zvaigznes apgalvoja viņai, ka tā stāv blakus Džonam Spānijas kartes centrā. Un agrā rīta rasainie tīmekļi, miglas vizma un dārzā tvanošais dienas solījums tai šķita Džona iemiesojums.

Flērai, lasot viņa vēstules, majestātiski garām aizpeldēja divi balti gulbji, kam rindā ar vienādu attālumu starp katru asti un galvu kā pelēku mīnu kuģu flotile sekoja to atvases — seši jauni gulbji. Flēra iebāza vēstules atpakaļ, satvēra airus un aizīrās uz piestātni. Šķērsodama zālāju, viņa prātoja, vai stāstīt tēvam par Džūnas apciemojumu. Ja viņš uzzinās no sulaiņa, viņam var likties dīvaini, kāpēc meita neko nav teikusi. Bez tam apciemojums sagādā vēl vienu izdevību pamēģināt uzzināt no tēva senā naida cēloni. Tāpēc Flēra izgāja uz ceļa tēvam pretī.

Soumss bija devies aplūkot zemes gabalu, kur vietējās iestādes ierosināja celt sanatoriju plaušu slimniekiem. Vienmēr palikdams uzticīgs savam iedzimtajam individuālismam, viņš nepiedalījās vietējā sadzīvē, apmierinādamies ar to, ka maksāja nodokļus, kas vienmēr cēlās. Taču viņš nevarēja palikt vienaldzīgs pret šo jauno un bīstamo plānu. Būvlaukums neatradās ne pusjūdzi no viņa paša mājas. Soumss pilnīgi piekrita, ka valstij jāiznīdē tuberkuloze; bet te nebija īstā vieta. Tas jādara kur tālāk projām. Viņš ieņēma visiem īstiem Forsaitiem raksturīgo attieksmi: proti, gar citu cilvēku slimībām viņam nav nekādas daļas, un Valstij savas darīšanas jākārto, nekādā veidā nekaitējot dabiskajām privilēģijām, kuras viņš vai nu ieguvis, vai mantojis. Frensija, visbrīvdomīgākā no viņa paaudzes Forsaitiem (izņemot varbūt tikai to tipu Džolionu), reiz savā ļaunprātīgajā zobgalībā bija viņam vaicājusi: «Vai tu jebkad esi redzējis Forsaitu vārdu kādā ziedojumu sarakstā, Soums?» Lai nu, kā arī būtu, bet sanatorija saindēs apkārtni, un viņš katrā ziņā parakstīs petīciju, kas protestē pret tās celšanu. Atgriezdamies mājās ar šo nupat nobriedušo lēmumu, viņš redzēja nākam Flēru.

Pēdējā laikā meita bija pret viņu mīlīgāka, un mierīgās vasaras dienas, ko viņš kopā ar to vadīja šeit, lika Soumsam justies gluži jaunam. Anete vienmēr braukāja uz pilsētu gan pēc šā; gan tā, tāpēc Flēra bija gandrīz tik daudz viņa rīcībā, cik vien viņš varēja vēlēties. Jāsaka gan, ka jaunais Monts bija pasācis ierasties uz sava motocikla gandrīz katru otro dienu. Paldies dievam, ka šis jaunais cilvēks bija noskuvis savas zobu birstītes un vairs neizskatījās pēc āksta! Kopā ar kādu Flēras draudzeni, kura viesojās pie viņiem, un kādu no kaimiņu jaunekļiem pēc pusdienām iznāca divi pāri, kas hallē dejoja, spēlējot elektriskajai pianolai, kura pati izpildīja fokstrotus, izbrīnījusies zibsnījot savu izteiksmīgo virspusi. Pat Anete šad tad graciozi pasoļoja šurp un turp, viena vai otra jaunekļa roku skauta. Un Soumss, pienākdams pie viesistabas durvīm, mēdza mazliet iesāņus pacelt degunu, pavērot viņus, cenzdamies notvert Flēras smaidu, un tad doties atpakaļ uz savu krēslu pie viesistabas kamīna, lai tur rūpīgi pārlasītu «The Times» vai kāda cita kolekcionāra cenrādi. Viņa skatiens, arvien raižpilns un vērīgs, neredzēja nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka Flēra atceras savu kaprīzi.

Kad meita uz putekļainā ceļa pienāca pie Soumsa, viņš paņēma to zem rokas.

—      Tēt, kā tu domā, kas bija tevi apciemot? Viņai nebija laika gaidīt. Uzmini!

—      Es neprotu minēt, — Soumss nemiera pilns sacīja. — Kas tad?

— Tava radiniece Džūna Forsaita,

Soumss gluži neapzināti sažņaudza Flēras roku. — Ko tad tā gribēja?

—      Es nezinu. Bet tā taču bija izlaušanās cauri senā naida mūrim, vai ne?

—      Naida? Kāda naida?

—      Tā, kas dzīvo tavā iztēlē, dārgais.

Soumss palaida meitas roku. Vai viņa zobojās jeb vai mēģināja ko izvilkt?

—      Droši vien viņa gribēja, lai es pērku kādu gleznu, — viņš beidzot noteica.

—      Es gan tā nedomāju. Varbūt viņu mudināja radnieciskas jūtas.

—      Viņa ir tikai mana tēvoča mazmeita, — nomurmināja Soumss.

—      Un tava ienaidnieka meita.

—      Ko tu ar to domā?

—      Piedod, lūdzu, dārgais, es domāju, ka tā ir.

—      Ienaidnieks! — atkārtoja Soumss. — Tas ir sens stāsts. Nezinu, no kurienes tu ņem tādus uzskatus.

—      No Džūnas Forsaitas.

Flērai bija ienākusi prātā pēkšņa iedoma, ka tad, kad tēvs domās, ka viņa zina vai vismaz tikpat kā zina, viņš izstāstīs.

Soumss izbijās, bet Flēra bija pārāk zemu novērtējusi viņa piesardzību un sīkstumu.

— Ja tu zini, — viņš vēsi noteica, — ko tad tu mani moki?

Flēra redzēja, ka ir pārcentušies.

—      Es negribu tevi mocīt, mīļo tēt. Tev taisnība —' kāpēc censties uzzināt vairāk? Kāpēc censties izdibināt šo «noslēpumiņu» — je mґen fiche[35] kā saka profons.

—      Šis nekauņa! — dziļdomīgi noteica Soumss.

Šis nekauņa šovasar patiesi spēlēja svarīgu, kaut arī neredzamu lomu. Meiplderhemā viņš vairs nebija rādījies. Visu laiku kopš viņas svētdienas, kad Flēra bija pievērsusi uzmanību tam, kā Protons «ložņā» pa zālāju, Soumss bija krietni daudz par viņu domājis, vienmēr saistot to ar Aneti, — patiesībā bez kāda iemesla, varbūt vienīgi tāpēc, ka Anete pēdējā laikā izskatījās glītāka nekā agrāk. Viņa privātīpašnieka instinkts, kopš kara laika kļuvis izsmalcinātāks, mazāk formāls, elastīgāks, ieteica turēt visas bažas slepenībā. Tāpat kā skatās uz mierīgu un tīkamu Amerikas upi, zinot, ka dūņās varbūt guļ aligators, pacēlis purnu, kas ne par matu neatšķiras no siekstas, — tā Soumss skatījās uz sava paša dzīves upi, zemapziņā juzdams mesjē Profonu, bet ietiepīgi neatļaudams sev redzēt vairāk par tā izbāzto galvu.

Šajā dzīves posmā viņam faktiski bija viss, ko vien viņš vēlējās, un viņš bija gandrīz tik tuvu laimei, cik vien viņa raksturs atļāva. Viņa prāti bija mierīgi; viņa maigajām jūtām pietika ar meitu, viņa kolekcija bija labi pazīstama un nauda labi ieguldīta; viņa veselība lieliska, vienīgi aknas šad un tad paniķojās; viņš vēl nebija sācis nopietni raizēties par to, kas notiks pēc nāves, sliekdamies uz domām, ka nenotiks nekas. Viņš atgādināja vienu no paša vērtspapīriem ar zeltītu apmali, un notraust zeltu, lai ieraudzītu to, no kā redzēšanas varēja izvairīties, būtu — viņš instinktīvi sajuta — pretdabiski un izskatītos pēc atpakaļrāpulības. Šīs divas saburzītās rožlapiņas, Flēras kaprīze un mesjē Profona izbāztā galva, tas viss izlīdzināsies, ja tikai viņš pats pacentīsies to nokārtot.

Tovakar Gadījums, kas apciemo pat vislabāk nodrošināto Forsaitu dzīvi, iedeva Flēras rokās pavedienu, kam vajadzēja vest pie atrisinājuma. Viņas tēvs nonāca lejā pusdienot bez mutautiņa, un pēkšņi viņam ievajadzējās šņaukt degunu.

— Es tev atnesīšu, mīļo tēt, — Flēra sacīja un devās augšup. Kastītē, kur viņa to meklēja, — vecā, ar ļoti izbalējušu zīdu izsistā kastītē — bija tikai divi nodalījumi: vienā atradās mutautiņi, otrs bija aizāķēts un saturēja kādu plakanu, cietu priekšmetu. Bērnišķīga impulsa dzīta, Flēra atdarīja nodalījumu. Tajā bija ietvars ar fotogrāfiju, kurā bija redzama viņa pati kā maza meitene. Viņa blenza tajā kā apburta, kā cilvēks skatās, kad ierauga sevi pašu. Attēls zem viņas nervozi kustīgā īkšķa paslīdēja lejup, un Flēra ieraudzīja aiz tā otru fotogrāfiju. Viņa pabīdīja savu pašas atveidu vēl vairāk lejup un ieraudzīja ļoti daiļas, ļoti vecmodīgā vakartērpā ģērbtas jaunas sievietes seju, kas šķita tai pazīstama. Pārbīdījusi savu fotogrāfiju tai atkal pāri, viņa izņēma kabatas lakatiņu un devās lejup. Tikai uz kāpnēm viņa atcerējās, kas tā par seju. Protams — protams, tā bija Džona māte! Šī pārliecība nāca līdzīgi triecienam. Versmainā domu brāzma lika viņai apstāties. Nu, protams! Džona tēvs bija apprecējis sievieti, ko gribēja precēt viņas tēvs, varbūt atvīlis to viņam. Tad, baidīdamās ar savu izturēšanos parādīt, ka uzzinājusi tēva noslēpumu, Flēra atvairīja tālākas pārdomas un, izpurinādama zīda mutautiņu, iegāja ēdamistabā.

— Es izvēlējos mīkstāko, tēvs.

— Hm! — noteica Soumss. — Tos es lietoju tikai pēc saaukstēšanās. Bet nekas!

Visu šo vakaru Flēra pūlējās nokļūt pie skaidrības. Viņa atcerējās tēva sejas izteiksmi konditorejā — svešādu, vēsu un reizē intīmu, dīvainu izteiksmi. Neapšaubāmi viņš šo sievieti bija ļoti stipri mīlējis, ja visu laiku, kaut arī bija to zaudējis, glabāja tās fotogrāfiju. Flēras nesaudzīgais un lietišķais saprāts zibenīgi apsvēra tēva attiecības ar viņas pašas māti. Vai to viņš bija kādreiz īsti mīlējis? Viņai šķita, ka ne. Džons bija tās sievietes dēls, ko viņš bija īsti mīlējis. Tad nu gan viņam patiesībā nav ko iebilst pret meitas mīlestību uz Džonu, viņam tikai jāaprod ar to. Un dziļa atvieglojuma nopūta pagaisa naktskrekla krokās, tam slīdot pāri meitenes galvai.

III DAŽĀDAS SASTAPŠANĀS

Jaunība ierauga vecumu, tikai pārdzīvojot spējas pārmaiņas. Džons, piemēram, īsti saskatīja sava tēva vecumu, tikai atgriežoties no Spānijas. Ceturtā Džoliona gaidīšanā izmocītā seja satrieca viņu — tā izskatījās tik bāla un veca. Sastapšanās izraisītās jūtas norāva tēva masku, un zēns pēkšņi saprata, cik daudz ciešanu tam sagādājusi viņu prombūtne. Viņš aicināja sev palīgā domu: «Nu, es taču negribēju braukt!» Bija vecmodīgi jaunībai rēķināties ar vecumu. Taču Džons nebūt nebija tipiski moderns. Tēvs vienmēr bija izturējies pret viņu «tik jauki», un sajūta, ka viņš — Džons gatavojas tūlīt atsākt to rīcību, kuru izārstēt gribēdams tēvs bija cietis sešu nedēļu ilgu vientulību, — šī sajūta nesniedza nekā patīkama.

Kad tēvs jautāja: «Nu, draugs, kādu iespaidu uz tevī atstāja lielais Goija?» — viņš juta dzeļošus sirdsapziņas pārmetumus. Lielais Goija eksistēja viņam tikai tāpēc, ka tas bija radījis seju, kas atgādināja Flēru.

Atgriešanās vakarā viņš devās gulēt pilns nožēlas, bet atmodās pilns gaidu. Bija tikai piektais jūlijs, un ar Flēru nebija nolikta satikšanās līdz devītajam. Pirms došanās atpakaļ uz fermu viņš trīs dienas pavadīs mājās. Kaut kas jāizdomā, lai varētu sastapt Flēru!

Pat viskarstāk mīlošie vecāki nespēs noliegt vīrieša dzīves nepielūdzamo ritmu, kam cēlonis ir vajadzība pēc biksēm. Tāpēc nākamajā dienā Džons devās uz pilsētu un, apmierinājis savu sirdsapziņu, pasūtīdams Kondjuitstrītā to, kas bija nepieciešams, virzīja savus soļus uz Pikadiliju. Stretonstrīta, kur atradās viņas klubs, robežoja ar Devonširhauzu. Vienīgi vislaimīgākajā gadījumā viņa varēja būt klubā. Taču Džons pukstošu sirdi slija lejup pa Bondstrītu, ievērodams, cik pārāki par viņu ir visi citi jaunie vīrieši. Viņi nēsāja savas drēbes ar tādu augstprātību; viņiem piemita pašapziņa; viņi bija tik pieauguši. Džonu pēkšņi pārņēma pārliecība, ka Flēra droši vien viņu aizmirsusi. Iegrimis visas šīs nedēļas savās paša jūtās pret meiteni, viņš bija aizmirsis šo iespēju. Viņa mutes kaktiņi noslīga uz leju, rokas kļuva miklas. Flēra, kura savā smaidā prata uzburt visbrīnišķīgāko jaunības spulgu, — nesalīdzināmā Flēra! Tas bija šausmīgs mirklis. Taču Džonā dzīvoja diženā doma, ka cilvēkam jāprot skatīties acīs vienalga kādām briesmām. Un, spēcinādamies šajās bargajās pārdomās, viņš apstājās greznumlietu veikala priekšā. Šajā dienā, kurā reiz agrāk bija palojuši Londonas sezonas ūdeņi, nekas neizcēla greznumlietu veikalu no citiem, izņemot pāris pelēku cilindru un saule. Džons devās tālāk un, iegriezdamies ap stūri Pikadilijā, uzskrēja virsū Valam Dārtijam, kas gāja uz «Iseeum» klubu, par kura biedru nupat bija ievēlēts.

— Hallo, jaunais cilvēk! Uz kurieni jūs?

Džons nosarka. — Nupat biju pie sava drēbnieka. Vals noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

— Tas ir labi! Es gribu iegriezties te pēc pāris cigaretēm, iesim pēc tam kopā pabrokastot.

Džons pateicās viņam. No Vala viņš varbūt iegūs kādas ziņas par Flēru!

Tabakas preču veikalā, kur viņi tagad iegāja, Anglijas stāvoklis, šis žurnālistu un sabiedrisko darbinieku lietuvēns, atklājās jaunā gaismā.

— Jā, ser, tieši ar šīm cigaretēm es mēdzu apgādāt jūsu tēvu. Ak, tu tētīt! Misters Montegjū Dārtijs bija mans kunde kopš — pag, pag — kopš tā gada, kad Meltons uzvarēja Derbijā. Viņš bija viens no maniem labākajiem kundēm.

Tabakas pārdevēja sejā atplauka vāja smaida atblāzma. — Cik mājienu viņš man devis, uz kuru zirgu derēt, ko tur runāt! Cik atceros, viņš ņēma no šīs šķirnes divus simtus nedēļā, un tā gadu gadā, un nekad nemainīja savu marku. Ļoti laipns džentlmenis, atveda man daudz jaunus kundes. Man bija tik žēl, kad ar viņu notika tā nelaime. Tādi veci kundes kā viņš ļoti pietrūkst.

Vals pasmaidīja. Viņa tēva nāve tika noslēgusi rēķinu, kas laikam bija garāks par visiem. Un dūmu gredzenā, ko dēls izpūta no šīs senās slavas apmirdzētās cigaretes, tam šķita pavīdam atkal tēva seja, melnīgsnēja, glīta, ar ūsām, mazliet uzblīdusi, vienīgajā oreolā, ko tas bija pratis iemantot. Vismaz te tēvs bija slavens — cilvēks, kas pīpē divsimt cigaretes nedēļā, kas pazīst zirgus un vienmēr ņem uz parāda! Savam tabakas pārdevējam tāds ir varonis! Arī tas ir kas ievērības cienīgs — un pat mantojams!

—      Es maksāšu skaidrā, — Vals teica, — cik?

—      Viņa dēlam, ser, un skaidrā — desmit šiliņus un sešus pensus. Es nekad neaizmirsīšu misteru Montegjū Dārtiju. Atceros, ka viņš dažkārt nostāvēja vai pusstundu, pļāpādams ar mani. Tagad vis daudz tādu kā viņš neatradīsi, visi tā steidzas. Karš slikti atsaucies uz manierēm, ser, slikti atsaucies uz manierēm. Jūs, kā redzu, arī esat izbaudījis fronti.

— Nē, — teica Vals, viegli papliķēdams savu celi, — to es iemantoju iepriekšējā karā. Domāju, ka tas izglāba manu dzīvību. Vai tu, Džon, ņemsi cigaretes?

Džons, gluži nokaunējies, nočukstēja: — Es taču nesmēķēju, — un redzēja, kā pastiepās tabakas tirgotāja lūpas, it kā viņš nezinātu, vai sacīt: — Žēlīgais dievs! — vai arī: — Tagad jums ir īstais brīdis sākt, ser!

—      Tas ir labi, — sacīja Vals, — atturies, kamēr vari. Ievajadzēsies, kad dabūsi kādreiz pa kaklu. Tātad tā ir tiešām tā pati tabaka?

—      Tieši tā pati, ser, maķenīt dārgāka, tas ir viss. Apbrīnojami stabila lielvalsts ir tā mūsu Britu impērija. Es to vienmēr esmu teicis.

—      Sūtiet man uz šo adresi pa simtam nedēļā, un pavadzīmi rakstiet reizi mēnesi. Ejam, Džon!

Džons iegāja «Iseeum» klubā pilns ziņkāres. Izņemot «Hotch-Potch» klubu, kur viņš ar tēvu retumis ieturēja brokastis, viņš nebija redzējis nevienu Londonas klubu, «Iseeum» — ērts un nepretenciozs, nemainījās, nevarēja mainīties, kamēr Džordžs Forsaits sēdēja tā komitejā, kur viņa ēdienu izvēles prasmei bija gandrīz vai likuma spēks. Klubs bija nosargājis sevi no jaunbagātniekiem, un, lai ievestu Prosperu Profonu, Džordžam Forsaitam vajadzēja laist darbā visu savu prestižu un izslavēt viņu par «labu sportsmenu».

Abi pašlaik kopā brokastoja, kad svaiņi ienāca ēdamzālē un, Džordža rādītāja pirksta aicināti, apsēdās pie viņu galda, Vals ar savām viltīgi gudrajām acīm un jauko smaidu, Džons ar nopietni sakniebtām lūpām un valdzinošu kautrību skatienā. Stūra galdam bija privileģēts izskats, it kā tur ieturētu maltītes paši augstākie šī ordeņa pavēlnieki. Hipnotiskā atmosfēra Džonu apbūra. Kalsnais viesmīlis apkalpoja ar tīri brīvmūrniecisku cieņu. Viņš šķita nolasām Džordžam Forsaitam ik vārdu no lūpām, vērojam tā kāro skatienu ar tādu kā līdzjūtību, mīlestības pilnām acīm sekojam smagā, ar kluba zīmi apzīmogotā sudraba kustībām. Viņa livrejotā roka un konfidenciālā balss satrauca Džonu, tās tik noslēpumaini nāca pār viņa plecu.

Izņemot Džordža piezīmi: «Jūsu vectēvs reiz man deva labu padomu; viņš velnišķīgi labi pazina cigārus!» — neviens no pārējiem augstajiem masonu pavēlniekiem nepievērsa Džonam nekādu uzmanību, un viņš bija par to pateicīgs. Vienīgais sarunu temats bija zirgu audzēšana, to cenas un kājas, un Džons sākumā klausījās izklaidīgi, brīnīdamies, kā iespējams paturēt galvā tik daudz gudrību. Viņš nespēja novērst acis no tumšā masonu pavēlnieka — tā nesteidzīgie vārdi bija tik lēni un nomācoši — tik smagi, savādi, it kā ar smaidu izspiesti uz āru. Džons pašlaik domāja par tauriņiem, kad izdzirda šo cilvēku sakām:

—     Es gribētu redzēt misteru Soumsu Forsaidu sākam interesēties par zirgiem.

—     Veco Soumsu! Viņš jau ir tīrais sausiņš!

Džons visiem spēkiem pūlējās nenosarkt, kamēr tumšais brīvmūrnieku ordeņa mestrs turpināja.

— Viņa meita ir pievilcīga meitenīte. Misters Soumss Forsaids ir mazliet vecmodīgs. Es gribētu kādreiz palūkoties, kā viņš uzjautrinās.

Džordžs Forsaits pasmīnēja.

—     Neraizējieties vis; viņš nav tik nožēlojams, kā izskatās. Tas nekad neizrādīs, ka viņam kas sagādā prieku — citi varētu iedomāties viņam to atņemt. Vecais Soumss! Kas vienreiz apdedzinājies, tas divkārt bailīgs!

—     Nu, Džon, — Vals steidzīgi iebilda, — ja tu esi beidzis, tad iesim dzert kafiju.

—     Kas tie bija? — Džons uz kāpnēm vaicāja. — Es ne visai labi …

—     Vecais Džordžs Forsaits ir tava tēva un mana tēvoča Soumsa brālēns. Viņš tur sēž jau no laiku laikiem. Otrs — Profons ir dīvains cilvēks. Ja tu gribi zināt, tad man liekas, ka viņš lakstojas ap Soumsa sievu.

Džons izbiedēts pavērās viņā. — Bet tas taču ir šausmīgi, — viņš teica, — es domāju — Flērai.

—     Nedomāju, ka Flēra par to sevišķi uztrauktos, viņai ir visai moderni uzskati.

—     Viņas māte!

—     Tu esi ļoti zaļš, Džon.

Džons nosarka. — Mātes, — viņš dusmīgi izgrūda, — ir citādas.

— Tev taisnība, — Vals pēkšņi teica, — bet pasaule nav tāda pati kā toreiz, kad es biju tavā vecumā. Tagad devīze ir: «Baudi — rīt tu mirsi.» Tas bija prātā vecajam Džordžam, kad viņš runāja par Soumsu. Tas vis nedomā rīt mirt.

Džons ātri ievaicājās: — Kāpēc viņš ir naidā ar manu tēvu?

— Tas ir ģimenes noslēpums, Džon. Klausi manam padomam un paliec mierā. Tev nebūs nekāda labuma no tā, ka tu zināsi. Vai dzersi liķieri?

Džons papurināja galvu.

—     Man nepatīk, ka visu slēpj, — viņš norūca, — un tad zobojas par tavu zaļumu.

—     Vari galu galā pajautāt Holijai. Ja viņa nestāstīs, tad, manuprāt, tu gan vari ticēt, ka tas ir tevis paša labā.

Džons piecēlās. — Man tagad jāiet, pateicos par brokastīm.

Vals uzsmaidīja viņam mazliet vainīgi, tomēr uzjautrināts. Zēns izskatījās tik uztraukts.

—     Labi, tātad gaidīsim tevi piektdien.

—     Nezinu, — nomurmināja Džons.

Viņš patiešām nezināja. Šī klusēšanas sazvērestība dzina viņu izmisumā. Cik pazemojoša bija šī apiešanās — it kā viņš būtu bērns! Saīdzis viņš atkal nogriezās uz Stretonstrītas pusi. Bet tagad jo vairāk viņš dosies uz Flēras klubu un uzzinās visļaunāko! Viņam atbildēja, ka mis Forsaitas klubā neesot. Iespējams, ka viņa iegriezīšoties vēlāk. Pirmdienās viņa iegriežoties bieži — noteikti gan neesot iespējams pateikt. Džons teica, ka pienākšot vēlreiz un, iegājis Grīnparkā, nometās zālē zem koka. Saule mirdzēja spoži, un viegls vējiņš šalkoja jaunās liepas zaros, zem kuras viņš gulēja, bet viņam sāpēja sirds. Tāda tumsa šķita sabiezējam ap viņa laimi. Viņš dzirdēja, kā, pārspējot satiksmes troksni, lielais Bens noskandēja «trīs». Skaņa Džonā kaut ko saviļņoja, un, izņēmis papīra lapu, viņš sāka ar zīmuli šņāpt uz tās vārdus. Viņš bija uzmetis vienu pantu un meklēja zālē pēc jaunas vārsmas, kad kāds ciets priekšmets aizskāra viņa plecu — tas bija zaļš saulsargs. Turpat viņam blakus stāvēja Flēra!

— Man teica, ka tu esot bijis un teicies iegriezties vēlreiz. Tāpēc es nodomāju, ka tu varbūt esi te parkā, un tā arī ir — cik tas ir brīnišķīgi!

— Ai Flēra! Es domāju, ka tu esi mani aizmirsusi.

— Es taču tev teicu, ka neaizmirsīšu. Džons satvēra viņas roku virs elkoņa.

—     Tā ir pārāk liela laime! Iesim projām no šejienes. — Viņš gandrīz vilka meiteni uz priekšu pa pārāk apdomīgi izveidoto parku, meklēdams kādu nomaļāku vietu, kur viņi varētu sēdēt un turēt viens otra roku.

—     Vai nav kāds uzradies? — viņš teica, mēģinot ielūkoties zem Flēras skropstām, kas bija nogulušās uz vaigiem.

— Ir viens jauns idiots, bet tas neskaitās. Džonu sagrāba līdzjūtība pret šo jauno idiotu.

—     Zini, man bija saules dūriens, es par to tev nerakstīju.

—     Ko tu saki! Vai tas bija interesanti?

—     Nē. Māmiņa bija īsts eņģelis. Vai tev ir kas jauns?

—     Nē, izņemot to, ka es, šķiet, esmu izpētījusi, kāpēc mūsu ģimenes, Džon, ir naidā.

Džona sirds iepukstējās loti ātri.

—     Liekas, ka mans tēvs gribējis precēt tavu māti, bet viņu galu galā dabūjis tavs tēvs.

—     O!

—     Es uzgāju viņas fotogrāfiju; tā bija kādā ietvarā aiz manējās. Skaidrs, ja viņš to mīlēja, tas varēja viņu pataisīt traku, vai ne?

Džons mirkli padomāja. — Ja viņa mīlēja manu tēvu, tad ne.

—     Bet ja nu viņi bija saderināti?

—     Ja mēs būtu saderināti un tu redzētu, ka mīli citu vairāk par mani, es varbūt sajuktu prātā, bet neskaustu tavu laimi.

—     Es gan. Tā tu ar mani nedrīksti rīkoties, Džon.

—     Mans dievs! Nekad!

— Es neticu, ka viņš jebkad īsti mīlējis manu māti. Džons klusēja. Vala vārdi — un abi brīvmūrnieku

lielmeistari klubā!

— Redzi, mēs taču nezinām, — Flēra turpināja, — varbūt tas viņam bijis liels trieciens. Varbūt tava māte izturējusies pret viņu ļauni. Cilvēki tā mēdz darīt.

— Mana māte to nedarītu.

Flēra paraustīja plecus. — Es nedomāju, ka mēs daudz zinām par mūsu tēviem un mātēm. Mēs par viņiem spriežam pēc tā, kā viņi izturas pret mums, bet viņi taču vēl pirms mūsu dzimšanas saskārušies ar citiem cilvēkiem, — esmu pārliecināta, ar daudziem. Viņi taču abi ir veci. Palūkojies kaut vai uz savu tēvu — viņam ir trīs ģimenes!

— Vai tad visā šai drausmīgajā Londonā, — iesaucās Džons, — nav nevienas vietas, kur mēs varam būt vieni?

—     Vienīgi taksometrā.

—     Nu, tad ņemsim taksometru.

Kad viņi bija iesēdušies mašīnā, Flēra pēkšņi ievaicājās:

— Vai tu brauksi atpakaļ uz Robinhilu? Es gribētu redzēt, kur tu dzīvo, Džon. Es palikšu pa nakti pie krustmātes, bet uz pusdienām varu būt atpakaļ. Tavā mājā es, protams, iekšā neiešu.

Džons sajūsmā vērās meitenē.

— Lieliski! Es tev varu visu parādīt no birztalas, satikt mēs nesatiksim nevienu. Nākamais vilciens iet četros.

Bagātības dievs un viņa Forsaiti, lieli un mazi, bez noteiktas nodarbošanās, un amatpersonas, komersanti un brīvo profesiju darbinieki, nopūlējās savas septiņas stundas dienā līdzīgi strādnieku šķirai, tāpēc abi ceturtās paaudzes pārstāvji, noķēruši šo agro vilcienu, aizkļuva līdz Robinhilai tukšā pirmās klases vagonā, kas bija putekļains un saules piesildīts. Viņi brauca svētlaimīgā klusumā, turēdami viens otra roku.

Stacijā viņi redzēja vienīgi nesējus un pāris Džonam nepazīstamus ciemata iedzīvotājus un devās kalnup pa taku, kas smaržoja pēc sausseržiem un putekļiem.

Džonam, kas tagad bija drošs par Flēru un vairs neredzēja savā priekšā šķiršanās šausmas, tā bija brīnumaina pastaiga, burvīgāka nekā toreiz pa Krīta kalnājiem vai gar Temzas upi. Tā bija kā smaržīgs zieds — viena no tām starojošajām Dzīves lappusēm, kur katrs vārds un smaids, katrs liegs pieskāriens ir kā mazs, zeltains zilsarkans tauriņš, puķe un putns, kas iespurdzis tekstā, — laimes pilna kopība bez jebkādām apslēptām domām, kopība, kas ilga trīsdesmit septiņas minūtes. Viņi sasniedza birztalu govju slaukšanas laikā. Džons nedomāja vest Flēru līdz kūtij, viņš tikai gribēja aiziet līdz vietai, kur viņai būtu redzams lauks, kas pletās līdz dārziem, un aiz tiem māja. Viņi iegriezās lapegļu pudurī un pēkšņi ceļa līkumā uzskrēja virsū Irēnai, kas sēdēja uz veca, krituša koka.

Ir dažāda veida satricinājumi: mugurkaula skriemeļu, nervu, tikumiskas smalkjūtības un spēcīgāki un ilgstošāki — personiskās cieņas satricinājumi. Tieši tāds piemeklēja Džonu, uzduroties mātei. Viņš pēkšņi aptvēra, ka rīkojas nesmalkjūtīgi. Ja viņš būtu atvedis Flēru atklāti — tad jā! Bet ielīst tā paslepus! Degdams kaunā, viņš centās izlikties tik nekaunīgs, cik vien spēja.

Flēra mazliet izaicinoši smaidīja. Mātes izbiedētajā sejā ātri iegula vienaldzība un laipna izteiksme. Viņa ierunājās pirmā:

—     Ļoti priecājos jūs redzēt. Jauki, ka Džonam ienācis prātā atvest jūs pie mums.

—     Mēs nedomājām nākt uz māju, — neapdomīgi izgrūda Džons. — Es tikai gribēju, lai Flēra redz, kur es dzīvoju.

Māte mierīgi noteica:

— Vai jūs neienāksiet iekšā un nepadzersiet tēju? Juzdams, ka padarījis tikai savu uzvedības normu

pārkāpumu vēl lielāku, Džons dzirdēja Flēru atbildam:

— Ļoti pateicos. Man jātiek atpakaļ uz pusdienām. Es nejauši sastapu Džonu, un mēs nodomājām, ka būtu ļoti patīkami palūkoties uz viņa māju.

Kā viņa prata savaldīties!

— Protams, bet tēja jums būs jāpadzer. Pēc tam mēs jūs nogādāsim stacijā. Mans vīrs priecāsies, jūs redzot.

Mātes acis mirkli pakavējās pie Džona, un to izteiksme lika Džonam vai iegrimt zemē — viņš jutās kā īsts tārps. Tad viņa devās pa priekšu, un Flēra tai sekoja. Iedams viņām pa pēdām un klausīdamies, ar kādu dabisku vieglumu tās runā par Spāniju un Vonsdonu, un māju tur aiz kokiem uz zālainās nogāzes, Džons jutās gluži kā bērns. Viņš redzēja, kā, pētījot vienai otru, krustojās šo divu visā pasaulē viņam vismīļāko būtņu skatieni.

Viņš ieraudzīja tēvu sēžam zem ozola un jau iepriekš, sirdsapziņas mocīts, apzinājās, ka zaudēs visu cieņu šī mierīgā cilvēka acīs, cilvēka, kas tur sēdēja, sakrustojis kājas, kalsns, vecs un elegants. Viņš jau iepriekš šķita izjūtam vieglo ironiju, kas uzradīsies tēva balsī un smaidā.

— Tā ir Flēra Forsaita, Džolion. Džons atvedis viņu šurp parādīt mūsu māju. Padzersim tūlīt tēju — viņai jātiek uz vilcienu. Džon dārgais, pasaki, lai pasniedz tēju un piezvani Dregonam, lai atsūta mašīnu.

Atstāt Flēru vienu ar viņiem bija dīvaini un tomēr, kā māte neapšaubāmi bija paredzējusi, pašlaik pats mazākais ļaunums, tāpēc Džons iesteidzās mājā. Tagad viņš vairs neredzēs Flēru vienatnē — nevienu mirkli, un viņi nebija norunājuši, kad atkal satiksies! Kad Džons istabeņu un tējas trauku aizsegā atgriezās atpakaļ, zem koka nebija ne jausmas no neveiklības sajūtas. Visi trīs runāja par Korkstrītas galeriju.

—     Mēs, atpalikušie, — Džons dzirdēja tēvu sakām, — ārkārtīgi gribētu izprast, kāpēc nespējam cienīt jauno mākslu. Jums un Džonam tas mums jāpaskaidro.

—     To uzskata par satīrisku, vai jums tā neliekas? — teica Flēra.

—     Džons redzēja tēvu pasmaidām.

—     Par satīrisku? O! Manuprāt, tur ir kas vairāk par satīru. Ko tu teiksi, Džon?

—     Es vispār neko par to nezinu, — stostījās Džons. Tēva seja pēkšņi kļuva barga.

—     Mēs, mūsu dievi un mūsu ideāli — viss jauniem ir apnicis! Cērtiet nost viņu galvas, tie teic, sitiet druskās viņu elkus! Griezīsimies atpakaļ pie — Nekā! Un, dieva vārds, viņi to ir izdarījuši! Džons ir dzejnieks. Viņš arī ies tiem līdzi un mīdīs ar kājām to, kas vēl no mums atlicis. Savs personīgais īpašums, skaistums, jūtas — tas viss ir tikai dūmi vējā. Šodien mums vairs nedrīkst būt nekāda īpašuma, pat mūsu jūtas vairs nepieder mums. Tās taču stāv ceļā — Nekam.

Džons klausījās apjucis, gandrīz aizvainots no tēva vārdiem, aiz kuriem viņš juta apslēptu jēgu, ko nespēja aptvert. Viņš taču negribēja neko mīdīt kājām!

—     Šis Nekas kļuvis par mūsdienu dievu, — Džolions turpināja, — mēs esam atkāpušies tur, kur krievi bija pirms sešdesmit gadiem, kad sāka savu nihilismu.

—     Nē, tēt, — Džons pēkšņi iesaucās, — mēs tikai gribam dzīvot un nezinām, kā to darīt, — nezinām pagātnes dēļ — tas ir viss!

—     Dieva vārds! — teica Džolions, — tas ir dziļi sacīts, Džon. Vai tu to pats izdomāji? Pagātne! Vecas īpašuma tiesības, vecas kaislības un to atskaņas. Smēķēsim.

Ievērojis, ka māte aši pacēlusi roku pie lūpām, it kā baidīdamās, lai kas netiktu izrunāts, Džons pasniedza cigaretes. Viņš aizdedza vienu tēvam, vienu Flērai un tad vienu sev. Vai viņš, Vala vārdiem runājot, «bija dabūjis pa kaklu»? Dūmi bija zili, ja viņš tos neieelpoja, un pelēki, ja izpūta pēc ieelpošanas. Džonam patika sajūta degunā, tā piešķīra tam vienlīdzības apziņu. Viņš priecājās, ka neviens neteica: «Tātad tu esi iesācis!» Viņš jutās vecāks.

Flēra palūkojās savā pulkstenī un piecēlās. Māte iegāja ar viņu mājā. Džons palika pie tēva, pūzdams gaisā dūmu mutuļus.

— Iesēdini viņu mašīnā, draugs, — teica Džolions, — un, kad viņa būs aizbraukusi, palūdz māti atnākt atkal pie manis.

Džons aizgāja. Viņš gaidīja hallē un tad iesēdināja Flēru mašīnā. Nebija izdevības pateikt nevienu vārdu; viņi tik tikko varēja paspiest viens otram roku. Visu vakaru Džons gaidīja, ka viņam ko teiks. Taču neviens nekā neteica. Likās, ka nekas nav noticis. Viņš devās gulēt un tualetes galda spogulī sastapa pats sevi. Džons nerunāja, nerunāja arī atspulgs. Taču izskatījās, ka tie domātu dziļas domas.

IV GRĪNSTRĪTA

Nav zināms, kā radās iespaids, ka Prospers Profons ir bīstams, vai tam par iemeslu bija viņa mēģinājums uzdāvināt Valam Meiflajas ķēvi vai arī Flēras piezīme: «Viņš ir līdzīgs mīdiešu karapulkam — vienmēr ložņā apkārt,» — jeb viņa absurdais jautājums Džekam Kardiganam: «Kāda jēga būt dzīvot spējīgam?» — vai ari vienkārši fakts, ka viņš bija ārzemnieks jeb svešzemnieks, kā tagad bija pierasts dēvēt. Skaidrs bija tikai tas, ka Anete izskatījās sevišķi glīta un ka Soumss bija pārdevis beļģim Gogēnu un tad saplēsis čeku, tā, ka mesjē Profons pats bija teicis: «Es nedabūju to glezniņu, ko nopirku no mistera Forsaita.»

Taču, lai cik aizdomīgi uz Profonu lūkojās, viņš joprojām apmeklēja Vinifredas mūžam zaļo namiņu Grīnstrītā, izrādīdams labsirdīgu trulumu, ko neviens maldīgi neuzskatīja par naivitāti, jo šo vārdu diezin vai varētu piemērot mesjē Prosperam Profonam. Vinifreda joprojām uzskatīja viņu par «amizantu» un mēdza rakstīt tam apmēram šādas mazas zīmītes: «Iegriezieties pie mums. būs līksmāk nosist laiku,» — neatpalikt no laikmetīgiem izteicieniem viņai bija dzīvības jautājums.

Iemesls noslēpumainībai, kurā visi juta tītu Profonu, bija tas, ka viņš bija visu darījis, redzējis, dzirdējis, visu zināja un nesaskatīja šai visā neko — kas bija nedabiski. Vinifreda, kura pastāvīgi satikās ar moderno aprindu pārstāvjiem, pietiekami labi pazina anglisko vilšanās veidu. Tas uzspieda zināmu oriģinalitātes zīmogu, tā, ka cilvēkam no tā tika zināms labums. Bet redzēt visur tukšumu, turklāt ne pozas dēļ, bet tāpēc, ka nekur patiešām nekā nav, — tas nebija angliski; un, kas nebija anglisks, tas gribot negribot sirds dziļumos likās bīstams, ja arī ne tieši nepieklājīgs. Tas bija tā, it kā jūsu ampīra krēslā tumšs, smagnējs, smaidošs un vienaldzīgs būtu atsēdies noskaņojums, ko pēc sevis atstājis karš; tas bija tā, it kā jūs klausītos šā noskaņojuma vārdos, ko tas vēla pār biezajām, sārtajām lūpām, zem kurām cirtojās maza, sātaniska bārdiņa. Tas bija, kā izteicās Džeks Kardigans, angļu raksturam, plaši ņemot, «mazliet par daudz» — jo, ja arī nav nekā, par ko vērts degt un kvēlot, tad paliek tomēr sports, un ar to jau nu var sevi mierināt! Pat Vinifreda, sirdī vienmēr īsta Forsaite, juta, ka no tāda vilšanās noskaņojuma velti cerēt gūt kādu labumu un ka tāpēc tam vispār patiesībā te nevajadzētu būt. Zemē, kur tāda veida īstenību pieklājīgi aizplīvuro, mesjē Profons savu noskaņojumu parādīja patiešām pārāk klaji.

Kad Flēra pēc steidzīgās atgriešanās no Robinhilas tovakar nonāca lejā uz pusdienām, šis noskaņojums stāvēja pie Vinifredas mazās viesistabas loga, lūkodamies ārā uz Grīnstrītu ar tādu izskatu, it kā neko tur neredzētu. Flēra nekavējoties pievērsa skatienu kamīnam, it kā redzētu tajā uguni, kuras tur nebija.

Mesjē Profons atrāvās no loga un devās šurp. Viņš bija pilnā «parādes» tērpā ar baltu vesti un baltu ziedu pogcaurumā.

— Nu, mis Forsaida, — viņš teica, — ārkārtīgi priecājos jūs redzēt. Vai misters Forsaids vesels? Es nupat šodien teicu, ka gribētu, lai viņam būtu kāds prieks. Viņš raizējas.

— Vai jums tā liekas? — Flēra strupi atmeta.

— Raizējas, — atkārtoja mesjē Profons, neskaidri izrunādams «r» skaņu.

Flēra apsviedās apkārt. — Vai lai pasaku jums, viņa teica, — kas viņam sagādātu prieku? — Taču vārdiem «ziņa, ka jūs esat aizvācies» Profona sejas izteiksme lika pamirt uz Flēras lūpām. Viņš bija atņirdzis smaidā visus savus skaistos, baltos zobus.

— Es šodien klubā dzirdēju par viņu senajām nepatikšanām.

Flēra iepleta acis. — Ko jūs ar to domājat? Misters Profons pagrozīja savu gludi saglauzto galvu, it kā gribēdams padarīt mazāku teiktā iespaidu.

— To mazo padarīšanu pirms jūsu dzimšanas, — viņš teica.

Apzinādamās, ka Profons gudri novērsis sarunu no paša nopelniem tēva raizēs, Flēra tomēr nespēja nomākt nervozas ziņkāres uzplūdus. — Pastāstiet man, ko jūs dzirdējāt.

—    Kāpēc?! — nodudināja misters Profons. — Jūs to visu zināt.

—    Protams, zinu. Bet es vēlētos zināt, vai jums tas viss nav stāstīts gluži ačgārni.

—    Par viņa pirmo sievu, — nomurmināja misters Profons.

Apspiedusi vārdus «viņš nekad agrāk nav bijis precējies», Flēra teica: — Nu, un kas ar viņu ir?

— Misters Džordžs Forsaits man stāstīja, kā jūsu tēva pirmā sieva vēlāk apprecējusi viņa brālēnu Džolionu. Manuprāt, tas būs bijis mazlietiņ nepatīkami. Es redzēju viņu dēlu — jauks zēns!

Flēra pacēla acis. Viņas priekšā, sātaniski smaidīdama, kā viļņos šūpojās mesjē Profona seja. Te nu, lūk, bija visa cēlonis! Ar visvaronīgāko piepūli savā mūžā Flēra piespieda viļņu šūpoto stāvu palikt mierā. Viņa droši nezināja, vai Profons ko ievērojis vai ne. Tieši šinī mirklī ienāca Vinifreda.

— O! Jūs abi jau esat te! Mēs ar Imodžinu pavadījām ļoti amizantu pēcpusdienu Bērnu tirdziņā.

— Kādu bērnu? — Flēra mehāniski vaicāja.

— «Glābiet bērnus!» Es tik izdevīgi iepirkos, dārgumiņ. Nopirku senu armēņu rokdarbu — no pirmsplūdu laikiem. Es gribu, lai jūs nododat savu spriedumu par to, Prosper.

— Krustmāmiņ, — Flēra pēkšņi iečukstējās. Izdzirdēdama meitenes balss dīvaino skaņu, Vinifreda pienāca pie Flēras.

— Kas noticis? Vai tu neesi vesela?

Mesjē Profons bija aizgājis atpakaļ pie loga, no kurienes viņam faktiski sarunu nebija iespējams dzirdēt.

— Krustmāmiņ, viņš — viņš man teica, ka tēvs jau reiz bijis precējies. Vai taisnība, ka viņš no tās šķīries un viņa apprecējusi Džona Forsaita tēvu?

Nekad savā četru mazo Dārtiju mātes mūžā Vinifreda nebija izjutusi lielāku apjukumu kā tagad. Brāļameitas seja bija tik bāla, acis tik tumšas, balss tik klusa un piepūlēta.

—    Tavs tēvs negribēja, lai tu zini, — viņa sacīja tik ietekmīgi cik vien spēdama. — Tā vienmēr iznāk. Es jau viņam vairākas reizes teicu, ka vajadzētu tev pastāstīt.

—    O! — Flēra izdvesa, un tas bija viss, taču tas pamudināja Vinifredu papliķēt meitenei pa plecu — pa stingru, mazu plecu, baltu un daiļu! Viņa nekad nespēja atturēties, vērtējot nenoskatījusi un neaptaustījusi savu brāļameitu, kurai, bez šaubām, bija reiz jāprecas — tikai ne ar šo puiku Džonu.

—    Mēs jau sen esam visu to aizmirsuši, — viņa mierinot noteica. — Iesim ēst pusdienas!

—    Nē, krustmāmiņ. Es nejūtos sevišķi labi. Vai drīkstu iet augšā?

—    Dārgumiņ! — nobažījusies čukstēja Vinifreda. — Vai tu tiešām ņem to pie sirds? Tu taču vēl nemaz neesi īsti ievesta sabiedrībā! Un tas puika tak ir tīrais bērns!

—    Kāds puika? Man tikai sāp galva. Bet to tur cilvēku es šovakar nespēju paciest.

—    Labi labi, — teica Vinifreda, — ej un nogulies. Es iesūtīšu tev drusku broma un parunāšu ar Prosperu Profonu. Kādas tiesības viņam bija pļāpāt? Lai gan man jāsaka, ka, manuprāt, labāk ir, ka tu zini.

Flēra pasmaidīja. — Jā, — viņa teica un izslīdēja no istabas.

Ejot augšā pa kāpnēm, viņai reiba galva, kalta rīkle un krūtīs satraukti un baiļpilni sitās sirds. Nekad visā savā līdzšinējā mūžā, pat ne visīsāko mirkli, viņa nebija dabūjusi baiļoties, ka neiegūs to, ko sirds kāro. Pēcpusdiena bija nesusi tai asas un spēcīgas izjūtas, un nu vēl pienāca klāt šis drausmīgais atklājums, no kā patiešām sāp galva. Nav nekāds brīnums, ka tēvs tik slepeni aizslēpis šo fotogrāfiju aiz viņas pašas attēla — kaunas, ka to paturējis! Bet vai gan viņš var nīst Džona māti, ja glabā tās fotogrāfiju? Flēra sažņaudza pieri rokās, pūlēdamās skaidri aptvert stāvokli. Vai viņi pateikuši Džonam — vai viņas apciemojums Robinhilā piespiedis tos viņam pastāstīt? Tagad viss atkarīgs no tā! Viņa saprata, ka to zina visi, izņemot varbūt Džonu!

Flēra staigāja šurp un turp, kodīdama lūpas un izmisīgā sasprindzinātībā lauzīdama galvu. Džons mīlēja savu māti. Ja viņi tam pastāstījuši, ko viņš darīs? Flēra to nezināja. Bet, ja viņi nav pastāstījuši, vai viņai nevajadzētu — vai viņa nevarētu iegūt Džonu sev — apprecēties ar viņu, pirms viņš uzzina? Viņa atsauca atmiņā Robinhilu. Džona mātes seja tik mierīga — ar tumšajām acīm un it kā nopūderētajiem matiem, ar savu atturību, savu smaidu tā mulsināja Flēru tāpat kā viņa tēva seja — laipna, sausnēja, ironiska. Instinktīvi viņa juta, ka Džona vecāki negribēs stāstīt to dēlam pat tagad, viņi vairīsies to sāpināt — jo, protams, sāpēt tas sāpētu viņam drausmīgi!

Krustmāte jāpiespiež nesacīt tēvam, ka viņa — Flēra zina. Kamēr visi domā, ka ne viņa, ne Džons neko nezina, tikmēr vēl ir cerības — iespēja slēpt pēdas un iegūt, ko sirds kāro. Taču Flēru nomāca pašas vientulība. Visi ir pret viņu — visi! Džonam taisnība — viņi abi grib vienīgi dzīvot un pagātne stāv tiem ceļā, pagātne, kurā tiem nav bijis nekādas daļas un kuru tie nesaprot! Ak! Cik briesmīgi! Un pēkšņi viņa iedomājās Džūnu. Vai tā palīdzēs Džonam un viņai — Flērai? Nez kāpēc viņai bija radies iespaids, ka Džūna jutīs līdzi viņu mīlestībai, jo pati necieta šķēršļus ceļā. Bet pēc tam viņa instinktīvi nodomāja: «Nē, nestāstīšu neko, pat viņai ne. Neuzdrīkstos. Džonam jābūt manam, par spīti viņiem visiem.»

Viņai ienesa zupu un vienu no Vinifredas iemīļotajām galvassāpju tabletēm. Flēra norija kā vienu, tā otru. Tad ieradās Vinifreda pati.

— Redzi, krustmāmiņ, — Flēra uzsāka savu kampaņu. — Es ļoti vēlētos, lai cilvēki nedomātu, ka esmu tai puikā iemīlējusies. Es taču viņu neesmu pat krietni redzējusi!

Vinifreda bija gan piedzīvojusi, bet ne «āķīga». Viņa uzņēma Flēras piezīmi ar redzamu atvieglojumu. Protams, meitenei nebija patīkami dzirdēt par ģimenes skandālu, un Vinifreda ņēmās samazināt tā apmērus — šādam uzdevumam viņu bija teicami sagatavojusi «smalkās uzvedības» skola pie omulīgās mātes un tēva, kura nervus vienmēr vajadzēja saudzēt, kā arī garie gadi Montegjū Dārtija sievas godā. Viņas apraksts bija nozīmības mazināšanas meistardarbs. Flēras tēva pirmā sieva uzvedusies ārkārtīgi muļķīgi. Toreiz bijis kāds jauns cilvēks, kas ticis sabraukts, un viņa atstājusi Flēras tēvu. Tad pēc gadiem, kad viss atkal varējis vērsties par labu, viņa sasaistījusies ar brālēnu Džolionu, un tēvs, protams, bijis spiests šķirties. Neviens to tagad neatceroties, izņemot tikai pašu ģimenes locekļus. Un varbūt tā arī bijis labi; viņas tēvam esot Flēra. Džolions un Irēna, kā dzirdams, bijuši gluži laimīgi, un viņu dēls esot jauks zēns. — Vala precības ar Holiju, redzi, arī bija zināma veida plāksteris. — Pie šiem mierinošajiem vārdiem Vinifreda papliķēja pa brāļameitas plecu, nodomādama: «Viņa ir jauka, apaļa lellīte!» — un devās atpakaļ pie Prospera Profona, kas, par spīti savam netaktiskumam, tovakar bija ļoti «amizants».

Dažus mirkļus pēc krustmātes aiziešanas Flēra vēl palika miesīgā un garīgā broma iespaidā. Bet tad atgriezās īstenība. Krustmāte bija noklusējusi visu nozīmīgo — visas jūtas, naidu, mīlestību, kaislīgu siržu nesamierināmību. Flēra, kas tik maz pazina dzīvi un tikai nupat bija saskārusies ar mīlu, zemapziņā tomēr juta, ka vārdiem ir tikpat mazs sakars ar faktiem un jūtām, cik naudas gabalam ar maizi, ko par to pērk. «Nabaga tēvs!» viņa domāja. «Es, nabadzīte! Nabaga Džons! Bet vienalga, man viņš jādabū!» No savas krēslā grimušās istabas loga viņa redzēja «to cilvēku» iznākam pa lejas durvīm un «aizzogamies» projām. Ja nu viņš un māte … kā tas ietekmētu viņas pašas likteni? Neapšaubāmi liktu tēvam pieķerties viņai vēl ciešāk, tā ka beidzot tas piekristu visam, ko viņa gribētu, vai arī jo ātrāk samierinātos ar to, ko viņa izdarītu bez tēva ziņas.

Flēra paņēma mazliet zemes no puķu poda, kas stāvēja uz loga, un no visa spēka aizsvieda pakaļ izgaistošajam stāvam. Zeme neķēra Profonu, taču pati rīcība sagādāja Flērai apmierinājumu.

No Grīnstrītas istabā iesitās viegla vēja pūsma, atnesdama līdzi nepatīkamu benzīna smaku.

V TĪRAS FORSAITU DARĪŠANAS

Dodamies uz Sitiju un gatavodamies pievakarē iegriezties Grinstrītā un aizvest sev līdzi mājās Flēru, Soumss mocījās pārdomās. Būdams pasīvs līdzdalībnieks, viņš tagad reti ieradās Sitijā, taču Katkota Kingstona un Forsaita kantorī viņam joprojām bija savs kabinets un pusotras kantorista vienības, kam bija uzdots kārtot tīras Forsaitu darīšanas. Pašlaik bija jūtami zināmi uzplūdi — izdevīgs brīdis namīpašumu pārdošanai. Un Soumss atbrīvojās no sava tēva, tēvoča Rodžera un daļēji arī no tēvoča Niklasa īpašumiem. Viņa tālredzīgais un lietišķais godīgums visos naudas darījumos bija izvērtis viņu šais aizbildniecības lietās par tādu kā patvaldnieku. Ja Soumss domāja šo vai domāja to, tad citiem bija prātīgāk aiztaupīt sev liekas domāšanas pūles. Viņš, tā sakot, galvoja par daudzu trešās un ceturtās paaudzes Forsaitu bezatbildību. Citi aizbildņi, tādi kā viņa brālēni Rodžers vai Niklass, vai viņa māsīcu vīri Tvītimens un Spenders, vai arī viņa māsas Sisilijas vīrs, — visi uzticējās viņam. Viņš parakstījās pirmais, un, kur viņš parakstījās pirmais, tur citi parakstījās aiz viņa un neviens nekļuva par peniju nabagāks. Pašlaik viņi visi bija par dažu labu peniju bagātāki un vairāku aizbildināmu īpašumu likvidācija, izņemot ienākumu sadali no vērtspapīriem, Soumsam sāka rādīties tik rožainā gaismā, cik tas šādos laikos vispār bija iedomājams.

Iedams pa drudžainas kustības pilnajām Sitijas ielām uz Londonas mierīgo ūdeņu pusi, Soumss nodevās pārdomām. Ar naudu bija ārkārtīgi knapi, turpretī morāle kļuvusi ārkārtīgi vaļīga! To bija darījis karš. Bankas neaizdeva; cilvēki lauza līgumus uz katra soļa. Visapkārt bija tāds gaiss un ļaužu sejām tāds izskats, kas viņam nepatika. Šķita, ka visu zemi tur savā burvju varā azarta spēles un bankroti. Zināmu mierinājumu sagādāja doma, ka viņam un viņa aizbildināmajiem ir vienīgi tādi ieguldījumi, kurus varētu ietekmēt tikai tik ārprātīgi soļi kā valsts parādu anulēšana vai kapitāla aplikšana ar nodokli. Ja Soumss kam ticēja, tad tas bija «angļu veselais saprāts» vai arī spēja šādā vai tādā ceļā paturēt lietas savā īpašumā. Soumss varēja — kā savā laikā viņa tēvs Džeimss — sacīt, ka nezina, pie kāda gala tas viss novedīs, taču savā sirdī viņš bija pārliecināts, ka par tālu nekad nekas nenoies. Ja tas būtu atkarīgs no viņa, tad nenoietu, — un galu galā viņš bija tāds pats anglis kā jebkurš cits un turējās pie tā, kas tam bija, tik sīksti, ka zināja, ka nekad patiesi nešķirsies no sava īpašuma, pirms nedabūs ko vairāk vai mazāk līdzīgu pretī. Viņa prāts materiālo labumu jautājumos sasniedza patiesi akrobātisku veiklību, un viņa uzskatus par Anglijas tautsaimniecības stāvokli vienkāršam mirstīgam bija grūti apgāzt. Piemēra pēc varēja ņemt viņu pašu. Viņš bija turīgs. Vai no tā kādam cēlās ļaunums? Viņš neieturēja desmit maltīšu dienā. Viņš neēda vairāk par nabaga cilvēku, varbūt pat mazāk. Viņš nešķieda naudu izvirtībai, neelpoja vairāk gaisa, neizlietoja daudz vairāk ūdens nekā mehāniķis vai nesējs. Protams, viņa mājā bija skaistas lietas, bet to pagatavošana bija devusi citiem darbu, un kādam tās taču bija jālieto. Viņš pirka gleznas, bet māksla taču jāatbalsta. Viņš patiesībā bija nenozīmīgs kanāls, pa kuru plūda nauda darbaspēka izmantošanai. Kas tur būtu pelams? Viņa pārziņā nauda apgrozījās ātrāk un noderīgāk nekā tad, ja tā atrastos valsts un bara kūtru, naudaskāru ierēdņu pārziņā. Un kas attiecas uz to, ko viņš katru gadu iekrāja, — tas gāja tāpat apgrozībā kā tas, ko viņš nebija iekrājis, proti, pārvērtās ūdens piegādes pārvaldes vai municipalitātes akcijās vai arī tika ieguldīts kādā citā drošā un derīgā pasākumā. Valsts viņam nemaksāja algu par paša un citu cilvēku naudas darījumu kārtošanu — viņš to visu darīja par velti. Te jau slēpās galvenais iebildums pret nacionalizāciju — privātīpašniekus neatalgoja, un tomēr tieši viņi bija tie, kas stimulēja apgrozības paātrināšanu. Ja notiks nacionalizācija — būts gluži otrādi! Soumss juta, ka valstī, kas tā cieta no birokrātisma, viņa iebildumus grūti apgāzt.

Ieejot mierīgo ūdeņu joslā, viņu sevišķi aizvainoja doma, ka pulks nekaunīgu trestu un apvienību uzpērk tirgū visāda veida preces un mākslīgi uztur augstas cenas. Tieši tādi huligāni, individuālās sistēmas izkropļotāji, vainojami visā nelaimē, un ir zināms apmierinājums redzēt, ka viņi beidzot sāk uztraukties, vai tik viss vienreiz ar troksni nesabruks un vai viņi neiesēdīsies peļķē.

Katkota, Kingstona un Forsaita kantoris aizņēma pirmo un otro stāvu kādā namā ielas labajā pusē. Dodamies augšup uz savu kabinetu, Soumss domāja: «Būtu laiks atjaunot krāsu.»

Viņa vecais kantorists Gredmens sēdēja, kā vienmēr, pie milzīga rakstāmgalda ar neskaitāmām atvilktnītēm. Kantorists, kas strādāja par pusalgu, stāvēja viņam blakus ar māklera pārskatu par tās naudas summas ieguldījumiem, kas bija ieņemta, pārdodot Rodžeram Forsaitam piederīgo namu Braianstonskvērā. Soumss paņēma pārskatu un sacīja:

— Vankuveras Sitijas akcijas. Hm. Šodien tās kritušās!

Vecais Gredmens ar tādu kā čīkstīgu pieglaimību atbildēja:

— Jā-a, bet krītas jau viss, mister Soums. — Un otrais kantorists pazuda.

Soumss uzdūra dokumentu kaudzē pie citiem un pakāra cepuri.

— Es vēlos ielūkoties savā testamentā un laulību novēlējumā, Gredmen.

Vecais Gredmens, pastiepies, cik tālu viņa grozāmais krēsls atļāva, izvilka no apakšējās atvilktnes kreisajā pusē divus papīrus. Iztaisnodams muguru, viņš, gluži sarkans no liekšanās, pacēla sirmo galvu:

— Noraksti, ser.

Soumss tos paņēma. Viņam pēkšņi ienāca prātā, cik Gredmens līdzīgs resnajam, lāsumainajam sētas sunim, kas «Paspārnē» vienmēr bija turēts pie ķēdes, kamēr kādā jaukā dienā Flēra par visu varu bija uzstājusi, lai to atlaiž vaļā, pēc tam viņš tūlīt bija sakodis virēju un ticis nošauts. Ja Gredmenu atlaistu vaļā no ķēdes, vai viņš arī sakostu virēju?

Atgaiņādams šo vieglprātīgo iedomu, Soumss atlocīja savu laulības novēlējumu. Viņš nebija ieskatījies tajā vairāk nekā astoņpadsmit gadus, kopš izmainīja to pēc sava tēva nāves un Flēras dzimšanas. Viņš gribēja redzēt, vai tur ierakstīti vārdi «kamēr atrodas vīra pajumtē». Jā, tie tur bija — ja tā padomā, dīvains izteiciens, iespējams, ka aizgūts no zirgaudzētājiem! Procenti no piecpadsmit tūkstošiem mārciņu (kurus viņš tai maksāja, neatvelkot ienākumu nodokli), kamēr viņa bija tā sieva un vēlāk — atraitnības laikā, «dum casta »[36] — vecmodīgi un diezgan dzēlīgi vārdi, iepīti, lai viņš varētu būt drošs par Flēras mātes uzvešanos. Viņa testamentā tas bija papildināts līdz tūkstoš mārciņu lielai gada rentei ar tādiem pašiem noteikumiem. Labi! Soumss atdeva norakstus atpakaļ Gredmenam, kas tos paņēma, acu nepacēlis, pagriezās savā krēslā, atlika atkal atvilktnē un turpināja skaitļošanu.

— Gredmen! Man nepatīk pašreizējais stāvoklis mūsu valstī. Uzradies vesels pūlis ļaužu, kam pavisam nav vesela saprāta. Es gribētu atrast līdzekli, kā nodrošināt mis Flēru pret visādām varbūtībām.

Gredmens uzrakstīja uz savas dzēšlapas skaitli «2».

—     Jā-a, — viņš novilka, — gaiss nav patīkams.

—     Parastie ierobežojumi pret priekšlaicīgu kapitāla izlietošanu neko nedos.

—     Nē-e, — teica Gredmens.

—     Pieņemsim, ka virsroku gūst leiboristi vai notiek vēl kas ļaunāks! Bīstami ir tieši šādi fanātiķi. Paskatieties uz Īriju!

—     Jā-a, — teica Gredmens.

—     Pieņemsim, ka es tūlīt novēlu viņai visu, pats paturot tikai mūža procentus, tad viņi varētu atņemt man vienīgi tos, protams, ja tikai nemainīs likumu.

Gredmens pagrozīja galvu un pasmaidīja.

—     O-o, — viņš sacīja, — to jau nu viņi nedarīs!

—     Nezinu, — norūca Soumss, — es viņiem neticu.

—     Paies vēl savi divi gadi, ser, kamēr apliks ar nodokli kapitālu pirms tā pāriešanas mantiniekam.

Soumss nošņaukājās. Divi gadi! Viņam bija tikai sešdesmit pieci!

— Par to nav runas. Uzmetiet novēlējuma formu, kas paredz, ka viss mans īpašums pāriet vienādās daļās mis Flēras bērniem, līdz tam maksājot mūža procentus vispirms man un tad viņai, pie tam priekšlaicīgi izmaksāt kapitālu nav atļauts; un pievienojiet klauzulu, ka gadījumā, ja notiktu kas tāds, ka viņai šos procentus atņemtu, tie pāriet aizbildņu īpašumā, kam tie jāizlieto viņas labā pilnīgi pēc saviem ieskatiem.

Gredmens nočīkstēja: — Pārāk krasi soļi jūsu vecumā, ser, jūs izlaidīsiet no rokām kontroli.

— Tā ir mana darīšana, — Soumss asi atcirta.

Gredmens uzrakstīja uz papīra loksnes: «Mūža procenti — izmaksa pirms termiņa — procentu atņemšana — pilnīgi pēc ieskatiem…» — un sacīja:

—     Kas būs aizbildņi? Es ieteiktu jauno misteru Kingstonu; viņš ir patīkams, nosvērts jauns cilvēks.

—     Jā, viņš varētu būt viens. Man vajag triju. No Forsaitiem pašlaik nav neviena, kas man patiktu.

—     Vai jaunais misters Niklass arī ne? Viņš ir advokāts. Mēs esam viņam uzticējuši dažas lietas.

—     Viņš jau nu Ameriku vis neatklās, — teica Soumss.

Pār Gredmena seju, kas bija aptaukojusies no neskaitāmām jēra karbonādēm, izplūda smaids, tāda cilvēka smaids, kas cauru dienu sēž.

—     Viņa vecumā to arī nevar gaidīt, mister Soums.

—     Kāpēc? Cik tad viņam gadu? Četrdesmit?

—     Jā-a, viņš vēl ir pavisam jauns.

—     Nu, tad ierakstiet ar, bet es gribu kādu, kas būtu personīgi ieinteresēts. Tāda es neredzu.

—     Ko jūs teiktu par misteru Valeriju? Viņš taču tagad atgriezies mājās.

—     Vals Dārtijs? Ar tādu tēvu?

—     Nū-u, — nomurmināja Gredmens, — tēvs jau viņam septiņus gadus kā miris — statūti atļauj viņu arī atcelt.

—     Nē, — Soumss sacīja, — ar viņu es saistīties nevēlētos. — Viņš piecēlās. Gredmens pēkšņi ieteicās:

—     Ja viņi apliks ar nodokļiem kapitālu, tad var pienākt arī aizbildņu kārta. Tā ka iznāks tas pats. Ja es būtu jūsu vietā, es vēl pārdomātu.

— Tas ir tiesa, — sacīja Soumss. — Es padomāšu.

Vai esat paziņojis Virstrītas īrniecei, ka sakarā ar nama nojaukšanu tai jāatstāj dzīvoklis?

— Vēl ne. īrniece ir ļoti veca. Tādā vecumā viņa negribēs iet ārā.

— Nezinu. Nemiera gars tagad pārņem visus.

—     Es nu gan uz to skatos citādi, ser. Viņai ir astoņdesmit viens gads.

—     Labāk aizsūtiet pavēsti, — sacīja Soumss, — un paskatieties, ko viņa teiks. O! Un misters Timotijs? Vai viss kārtībā, ja viņš …

—     Viņa īpašuma inventarizācijas saraksts ir pilnīgi gatavs. Es liku novērtēt mēbeles un gleznas, lai mēs zinātu, par cik tās uzcenot. Bet man gan būs žēl, kad viņš no mums šķirsies. Ak, tētīt! Cik gadu pagājis, kopš es pirmo reizi redzēju misteru Timotiju!

—     Mēs nevaram dzīvot mūžīgi, — teica Soumss, noņemdams no pakaramā cepuri.

—     Nē-e, — sacīja Gredmens, — bet bēdīgi gan tas būs — pēdējais no vecās ģimenes! Vai lai ķeros pie sūdzības par miera traucēšanu Vecajā Kemptonstrītā? Tās harmonikas nudien ir nejaukas.

—     Ķerieties. Man jāiegriežas pēc mis Flēras un jātiek pulksten četros uz vilcienu. Sveiki, Gredmen!

— Sveiki, mister Soums. Ceru, ka mis Flēra…

— Par veselību nav ko sūdzēties, bet pārāk daudz klaiņo apkārt.

— Jā-a, — nočīkstēja Gredmens, — viņa ir jauna. Soumss devās ārā, prātodams: «Vecais Gredmens! Ja

viņš būtu jaunāks, es ieceltu par aizbildni viņu. Nav neviena, uz kuru varētu paļauties, ka tas jutīs patiesu interesi.»

Atstājot aiz muguras žultaino, matemātiski precīzo stāvošo ūdeņu šķietamo mieru, viņš piepeši nodomāja: «Kamēr atrodas vīra pajumtē! Kāpēc gan nevarētu iznīcināt tādus zeļļus kā Profonu, nevis tūkstošiem vāciešu, kas strādā vaiga sviedros?» — un brīnījās, cik dziļam gan jābūt nemieram, ja tas varējis izraisīt tik nepatriotisku domu. Taču nemiers bija! Cilvēks ne mirkli nevarēja būt īsti mierīgs. Vienmēr visa aizmugurē slēpās kas ļauns. Un viņš devās tālāk uz Grīnstrītu.

Tieši pēc divām stundām, ielūkojies pulkstenī,

Tomass Gredmens, pagriezdamies grozāmajā krēslā, iegrūda atpakaļ rakstāmgalda pēdējo atvilktni un, ielikdams vestes kabatā tik lielu atslēgu saišķi, ka tas aknu pusē izspiedās kā kalns, notrausa ar piedurkni veco cilindru, paņēma lietussargu un devās lejup. Resns, mazs, cieši aizpogātos, vecos vizītsvārkos viņš devās uz Koventgārdenas tirgus pusi. Gredmens nekad nepalaida garām kārtējo pastaigu līdz Haigeitas metro stacijai un reti kad pa ceļam neveica kādu labi apsvērtu darījumu ar dārzeņiem un augļiem. Paaudzes varēja dzimt, cepuru modes mainīties, kari sākties un beigties, Forsaiti izgaist no pasaules, bet Tomass Gredmens, pelēks un uzticams, vienmēr dosies savā kārtējā pastaigā un pirks savu ikdienas dārzeņu devu. Laiki mainījušies, viņa dēls zaudējis kāju, un veikalā vairs nedod jaukos, pītos groziņus, kur aiznest pirkumu, un metro ir ērts satiksmes līdzeklis — taču žēloties vis neklājas; veselība, ja ņem vērā gadu nastu, ir laba, pēc piecdesmit četriem advokatūrā nostrādātiem gadiem viņš saņem apaļus astoņus simtus mārciņu gadā, tikai pēdējā laikā drusku baiļojas, tāpēc ka tā lielāko tiesu ir komisijas nauda no īres iekasēšanas, un tagad līdz ar Forsaitu īpašumu steidzīgo pārdošanu tā draud izsīkt, bet dzīves dārdzība joprojām turas tik augstu. Taču nav jau gan nekādas jēgas raizēties — «augstais dievs mūs visus radījis» — kā viņš — Gredmens mēdz sacīt. Un namīpašumi Londonā — nez ko gan teiktu misters Rodžers un misters Džeimss, ja redzētu, ka tos šādi pārdod, — jā, namīpašnieki šķiet liecinām par paļāvības trūkumu, bet misters Soumss — tas baiļojas. Pārdzīvot visus un nodzīvot vēl divdesmit vienu gadu — tālāk tak nu vairs nevar iet. Tomēr veselība viņam turas lieliska — un mis Flēra ir glīta jaunkundzīte — nudien; viņa apprecēsies; bet daudziem cilvēkiem tagad vispār nav bērnu, — viņš — Gredmens bija kļuvis tēvs divdesmit divu gadu vecumā; un misteram Džolionam, kas apprecējās, studēdams Kembridžā, piedzima bērns tai pašā gadā — ak tu dieniņ! Tas bija sešdesmit devītajā gadā, vēl ilgi pirms tam, iekams vecais misters Džolions — tas gan bija lietpratējs visos īpašuma veidos — paņēma savu testamentu projām no mistera Džeimsa — jā gan!

Toreiz viņi uzpirka namīpašumus pa labi un kreisi, toreiz nebija šo haki ģērbu un cilvēki neuzbruka cits citam, lai tikai paši varētu noturēties virs ūdens; un gurķi maksāja divus pensus, un melone — ak šīs agrākās melones, kas lika siekalām saskriet mutē! Piecdesmit gadu pagājuši, kopš viņš ieradās mistera Džeimsa kantorī un misters Džeimss tam teica: «Nu, Gredmen, jūs vēl esat tīrais puika — gan jūs redzēsiet, ka galu galā pelnīsiet pieci simti gadā.» Un viņš pelna un bīstas dievu, un kalpo Forsaitiem, un vakaros ievēro dārzeņu diētu. Un, nopircis «Džona Bula» eksemplāru, — ne jau tāpēc, ka uzskatītu to par labu, tas bija pārāk ekstravagants — Gredmens ar vienkāršā brūnā papīrā ietītu sainīti rokās pazuda metro liftā un noslīdēja lejup zemes dzīlēs.

VI SOUMSA PRIVĀTĀ DZĪVE

Ceļā uz Grīnstrītu Soumsam ienāca prātā, ka vajadzētu iegriezties pie Dumetriusa Safolkas ielā, lai papētītu, vai būs iespējams nopirkt no Bolderbija Kromu Vecāko[37] . gandrīz vērts bija piedzīvot karu, ja tādi darbi kā Bolderbija Kroms Vecākais tiek, tā sakot, laisti apgrozībā! Vecais Bolderbijs bija miris, viņa dēls un dēladēls krituši karā, — muiža pārgāja kādam radiniekam, kas taisījās to pārdot, — daži teica, ka iemesls tam esot Anglijas grūtais stāvoklis, citi minēja astmu.

— O! Es to dabūšu, mister Forsait, nudien, ser!

Viņa trīsošie plakstiņi nostiprināja Soumsā apņemšanos rakstīt tieši jaunizceptajam Bolderbijam, norādot, ka vienīgais Kroma Vecākā cienīgais pārdošanas ceļš ir izvairīties no starpniekiem. Tāpēc viņš noteica; — Nu, sveiki! — un devās projām, atstādams Dumetriusu neizpratnē.

Grīnstrītā viņš uzzināja, ka Flēra izgājusi un atgriezīsies vēlu vakarā: viņa esot nodomājusi palikt Londonā vēl vienu nakti. Gluži nomākts viņš iesēdās ormanī un paspēja noķert savu vilcienu.

Mājās viņš nokļuva ap pulksten sešiem. Gaiss bija smacīgs, koda odi, tuvojās negaiss. Paņēmis pienākušās vēstules, viņš devās uz savu ģērbistabu, lai nomazgātu Londonas putekļus.

Neinteresants pasts. Kāda kvīts, rēķins par Flēras pirkumiem. Kādas ofortu izstādes prospekts. Vēstule, kas sākās ar vārdiem:

Ser, — tā gan nav mana personīga darīšana, bet, pēc manas saprašanas, man jums jāpaziņo …

Tam vajadzēja būt kādam lūgumam vai kam nepatīkamam. Soumss tūlīt sāka lūkoties pēc paraksta. Tā nebija! Viņš neticīgi paraudzījās otrā pusē un apskatīja katru stūri. Nebūdams sabiedrisks darbinieks, Soumss nekad nebija saņēmis anonīmu vēstuli, un viņa pirmais impulss bija to kā bīstamu saplēst, nākamā doma bija to kā vēl ko bīstamāku izlasīt.

Ser, — tā gan nav mana personīga darīšana, bet, pēc manas saprašanas, man jums jāpaziņo, ka jūsu kundzei ir sakars ar kādu ārzemnieku …

Aizlasījis līdz šiem vārdiem, Soumss mehāniski apstājās un apskatīja pastmarku. Ciktāl viņš spēja saburtot pasta kantorī uzspiesto neskaidro zīmogu, šķita, ka vārds beidzas ar «siju» un vidū ir «t» burts. Celsija? Nē! Betersija? Varbūt. Viņš atsāka lasīšanu.

Šie ārzemnieki visi ir labi, bāz tik maisā. Šitais satiekas ar jūsējo divreiz nedēļā. Esmu to redzējis pats savām acīm, — un noskatīties, kā krāpj angli, ir pretīgi. Pavērojiet, tad jūs redzēsiet, vai man ir taisnība vai ne. Es nemaisītos te iekšā, ja tas nebūtu draņķa ārzemnieks.

Jūsu padevīgais kalps.

Nometot vēstuli, Soumsam bija tāda pati sajūta, it kā, ieiedams savā» guļamistabā, viņš to būtu atradis pilnu ar melnajiem tarakāniem. Rakstīt bez vārda bija zemiski, tas slēpa sevī ko neķītru un lika nodrebēt riebumā. Un visļaunākais tas, ka šis rēgs bija spokojies Soumsa smadzenēs kopš tā svētdienas vakara, kad Flēra bija norādījusi uz Prosperu Protonu, kas slaistījās pa zālāju, un teikusi: «Ložņā kā kaķis!» Un vai gan viņš tieši tādā sakarībā nebija šodien pārbaudījis savu testamentu un laulību novēlējumu? Un tagad šis anonīmais nelietis, acīm redzot negūdams nekāda labuma, vienīgi, lai izgāztu savas dusmas pret ārzemniekiem, bija izvilcis šo rēgu no tumsas, kur Soumss bija cerējis un vēlējies to noglabāt. Viņa gados tam ar varu uzspiež tādas ziņas par Flēras māti! Viņš pacēla vēstuli no grīdsegas, pārplēsa to gandrīz uz pusēm un, kad tā turējās kopā vairs tikai šaurā strēmelē gar locījuma vietu, pārstāja plēst un pārlasīja to vēlreiz. Šai mirklī viņš pieņēma vienu no sava mūža izšķirīgajiem lēmumiem. Viņu neievilks ar varu vēl vienā skandālā. Nē! Lai kā arī viņš nolems atrisināt šo jautājumu — un tas prasīs ļoti tālredzīgus un uzmanīgus apsvērumus, — viņš nedarīs neko tādu, kas varētu kaitēt Flērai. Pēc šā lēmuma pieņemšanas viņa prāts atkal klausīja stūrei, un viņš devās mazgāties. Rokas Soumsam drebēja, kad viņš tās slaucīja. Skandālu viņš negribēja, bet bija kas jādara, lai šo nejēdzību izbeigtu! Soumss iegāja sievas istabā un stāvēja, lūkodamies apkārt. Doma meklēt kādu lietisku pierādījumu, kas dotu tam tiesību Anetei draudēt, viņam neienāca pat prātā. Viņš neko neatrastu — Anete bija pārāk praktiska. Domu likt sievu izsekot viņš atmeta, pirms tā paspēja pieņemt noteiktu veidu, — pārāk labi viņš atcerējās savus agrākos piedzīvojumus. Nē! Viņam nebija nekā cita kā vien šī saplēstā vēstule no kāda anonīma nelieša, par kura nekaunīgo ielaušanos savā personīgajā dzīvē Soumss bija tā sašutis. Bija pretīgi šo pierādījumu izlietot, bet iespējams, ka tas būs jādara. Cik labi, ka Flēra šovakar nav mājās! Klauvējiens pie durvīm pārtrauca viņa smagās pārdomas.

— Ser, viesistabā gaida misters Maikls Monts. Vai jūs viņu pieņemsiet?

— Nē, — teica Soumss, — tas ir, jā. Es noiešu lejā. Jātveras vienalga pie kā, lai izklaidētu uz dažiem

mirkļiem domas!

Maikls Monts vilnas flaneļa uzvalkā stāvēja uz verandas, pīpēdams cigareti. Kad pienāca Soumss, viņš to aizmeta un izbrauca ar roku caur matiem.

Soumsa jūtas pret jaunekli bija īpatnējas. Mērojot ar veco mērauklu, Maikls, bez šaubām, bija trokšņains, vieglprātīgs jauns zellis, taču viņa ārkārtīgi jautrajā manierē izpļāpāt savas domas slēpās kas valdzinošs.

— Nāciet iekšā, — Soumss sacīja, — vai tēju esat dzēris?

Monts ienāca.

—    Es domāju, ka Flēra būs atpakaļ, ser, bet priecājos, ka nav. Redziet, es — es esmu viņā ieķēries līdz ausīm, tā ieķēries, ka domāju — labāk būs, ja jūs to zināsiet. Ir, protams, vecmodīgi nākt papriekš pie tēva, bet es domāju, ka jūs to piedosiet. Es runāju ar savu tēti, un viņš saka, ja es sākšot vest mierīgu dzīves veidu, tad viņš man palīdzēšot. Viņam patiesībā šāda doma iet ļoti pie sirds. Es viņam pastāstīju par jūsu Goiju.

—    O! — neizsakāmi sausi noteica Soumss. — Viņam iet pie sirds?

—    Jā, ser, un jums?

Soumss savilka lūpas tikko manāmā smaidā.

— Redziet, — atsāka Monts, grozīdams pirkstos savu salmu cepuri, bet viņa mati, ausis, uzacis — viss šķita no uztraukuma saceļamies stāvus, — kad cilvēks izbaudījis karu, tad vienmēr gribas steigties.

— Steigties apprecēties un pēc tam šķirties, — Soumss lēni noteica.

— Ne no Flēras. Iedomājieties sevi manā vietā! Soumss nokāsējās. Neko teikt, pierādījums bija pārliecinošs.

— Flēra ir pārāk jauna, — viņš sacīja.

— Ak nē, ser. Mūsdienās mēs esam ļoti veci. Mans tētis šķiet man pilnīgs zīdainis; viņa domāšanas aparāts nav ne par matu izmainījies. Bet viņš, protams, ir bārts, tas viņam neļauj virzīties uz priekšu.

— Barts, — atkārtoja Soumss, — kas tas varētu būt?

— Baronets, ser. Es kādreiz arī būšu baronets. Bet gan es to pārcietīšu.

— Tad staigājiet laimīgs un cietiet, — teica Soumss. Jaunais Monts lūdzoši sacīja: — Ak nē, ser. Man

vienkārši jāslaistās te apkārt, citādi man nekad negadīsies ne mazākā izdevība. Bet, lai nu kā, jūs taču, manuprāt, ļausiet Flērai darīt, ko viņa gribēs. Madamemani ieredz.

— Patiešām! — Soumss auksti noteica.

—    Jūs taču galīgi nedzenat mani ārā, vai ne? — un jauneklis izskatījās tik skumīgs, ka Soumss pasmaidīja.

—    Jums varbūt patiesi liekas, ka esat ļoti vecs, — viņš teica, — bet man jūs šķietat ārkārtīgi jauns. Traukties vienmēr visam pa priekšu nav pierādījums briedumam.

—    Nu labi, ser, attiecībā uz vecumu es jums padodos. Bet, lai pierādītu, ka man ir nopietni nodomi, teikšu jums, ka esmu dabūjis darbu.

— Priecājos to dzirdēt.

— Esmu kļuvis kāda izdevēja kompanjons; mans vecais kungs gādās par skanošo.

Soumss aizklāja ar roku muti — viņš tik tikko nebija pateicis: «Lai dievs tam izdevējam stāv klāt!» Viņa pelēkās acis uzmanīgi nopētīja satraukto jaunekli.

— Man nav nekas pret jums, mister Mont, bet Flēra man ir viss. Viss — vai saprotat?

—    Jā, ser, es zinu, bet arī man viņa ir viss.

Var jau būt. Katrā ziņā esmu priecīgs, ka jūs man to pateicāt. Un tagad, man šķiet, šis temats būtu izsmelts.

Es zinu, ka viss atkarīgs no viņas, ser.

—    Ceru, ka tas vēl ilgi būs atkarīgs no viņas.

—    Drosmi jūs nu gan neiedvešat, — Monts pēkšņi noteica.

—    Nē, — sacīja Soumss. — Mana dzīves pieredze nav man mācījusi cilvēkus steigā saprecināt. Ar labvakar, mister Mont! Es Flērai nestāstīšu, ko jūs teicāt.

—    O! — Monts bezcerīgi nočukstēja. — Es varētu ar galvu triekties sienā, tā es alkstu pēc viņas. Viņa to ļoti labi zina.

—    Laikam gan. — Un Soumss pastiepa roku. Izklaidīgais spiediens, smagā nopūta un jaunekļa motocikla rūkoņa, kas drīz pēc tam atlidoja no āra, izraisīja nevilšu priekšstatu par putekļu mākoņiem un salauztiem locekļiem.

«Jaunākā paaudze!» Soumss smagi nodomāja un izgāja uz zālāju. Dārznieki bija pļāvuši, un gaisā joprojām vēsmoja vīstošās zāles aromāts — pērkona tuvums kļāva visas smaržas pie zemes. Debesis bija purpura krāsā — papeles melnas. Divas trīs laivas aizslīdēja pa upi, steigdamās rast patvērumu pirms vētras. «Tris dienas skaists laiks,» nodomāja Soumss, «un tad vētra!» Kur bija Anete? Droši vien ar to nekaunīgo beļģi — viņa taču bija jauna sieviete! Pārsteigts par savu dīvaini labsirdīgo domu, viņš iegāja dārza namiņā un apsēdās. Nebija noliedzams — un viņš arī nemēģināja to darīt — Flēra viņam nozīmēja tik daudz, ka sievai pāri palika ļoti maz — ļoti maz. Francūziete … viņa tam nekad nebija bijusi daudz vairāk par mīļāko, un pret tādām lietām viņš tagad kļuva arvien vienaldzīgāks! Savādi, ka, lai gan Soumsā dziļi sakņojās vēlēšanās būt mērenam un ieguldīt savas vērtības drošos pasākumos, savas jūtas viņš tomēr vienmēr veltīja tikai vienam cilvēkam. Vispirms Irēnai, tagad — Flērai. Sēžot tur, viņš to neskaidri apzinājās, apzinājās, ka tas ir savādi un bīstami. Reiz tas bija viņu novedis pie katastrofas un skandāla, bet tagad — tagad tam vajadzēja viņu no tiem glābt! Viņš tik ļoti mīlēja Flēru, ka negribēja nekādu skandālu. Ja vien varētu dabūt rokā šo anonīmo vēstuļu rakstītāju, viņš gan tam parādītu, kā duļķot ūdeni un vandīt augšā dubļus, ja Soumss vēlas, lai tie paliek guļam dibenā! … Tāls zibens, klusa rūkoņa, un lielas lietus lāses pakšķēja pret niedru jumtu viņam virs galvas. Viņš palika vienaldzīgs un zīmēja ar pirkstu uz mazā, rupji tēstā galda putekļainās virsmas kādu rakstu. Flēras nākotne! «Es gribu, lai viņas dzīves ceļš ir viegls,» viņš domāja. «Nekas cits manos gados vairs nav svarīgs.» Dzīve ir tik apnicīga! Nekad nevar paturēt to, ko esi ieguvis! Kā vieni draudi novērsti, tā otri pa durvīm iekšā. Ne par ko nevar būt drošs! Soumss pasniedzās un norāva sarkanu tīteņrozi no zaru vijuma, kas aizēnoja logu. Puķes plauka un bira — daba bija tik dīvaina! Pērkons rūca un dārdināja, virzīdamies gar upes austrumu pusi, bālganie zibeņi dzēla acīs; papeļu galotnes, asas un blīvas, atdalījās no debesu fona, spēcīga lietus gāze šalkdama un grabēdama ietina savā plīvurā mazo dārza namiņu, kur Soumss sēdēja, grimis vienaldzīgās domās.

Kad vētra bija pāri, viņš atstāja savu paslēptuvi un devās pa samirkušo celiņu uz upes krastu.

Niedrēs bija atraduši patvērumu divi gulbji. Soumss labi pazina šos putnus un stāvēja, vērodams, cik cienīgi ir viņu balto kaklu izliekumi un briesmīgās, čūskām līdzīgās galvas. «Tajā darbā, kas mani gaida, nu gan nav nekādas cieņas!» viņš nodomāja. Taču mezgls bija jāatrisina, lai nenotiktu ļaunākais. Vienalga, kur arī Anete būtu bijusi, tagad viņa droši vien atgriezusies mājās, jo bija gandrīz pusdienu laiks; tuvojoties brīdim, kad sieva būs jāsastop aci pret aci, jo grūtāk kļuva izlemt, ko un kā tai sacīt. Soumsam iešāvās prātā jauna briesmīga doma. Ja nu Anete pieprasa sev brīvību, lai apprecētu šo zelli! Nu, ja viņa to gribēs, tad nedabūs. Tādēļ jau nu Soumss nebija viņu precējis. It kā nomierinot viņa acu priekšā uzpeldēja Prospera Profona tēls. Tādi vīrieši neprecas! Nē, nē! Acumirklīgo izbīli nomainīja dusmas. «Gadīsies tik tu man ceļā…» viņš nodomāja. Jauktenis, kas iemieso … Bet ko tad Prospers Profons iemiesoja? Neko būtisku. Taču ko tādu, kas šai pasaulē bija pietiekami reāls — netikumību, kas norāvusies no ķēdes, vilšanos, kas ložņā, meklējot laupījumu.« Je m'en fiche!»— šo izteicienu Anete bija piesavinājusies no viņa. Fatālists! Kosmopolīts no kontinenta — laikmeta auglis! Ja arī bija vēl kāds stiprāks nopēluma vārds, tad Soumss juta, ka viņš to nezina.

Gulbji bija pagriezuši galvas un skatījās Soumsam garām tikai viņiem vien zināmā tālē. Viens no tiem klusu iešņācās, pakustināja asti, pagriezās, it kā pa-kļaudamies stūrei, un aizpeldēja projām. Otrs sekoja. Viņu baltie ķermeņi, staltie kakli izgaisa no redzesloka, un Soumss devās mājās.

Anete bija viesistabā, apģērbusies pusdienām, un Soumss, dodamies augšā pa kāpnēm, domāja: «Skaists ir tas, kam skaisti darbi.» Skaista! Maltītes laikā, kura izcēlās ar noteiktību daudzuma un ar pašu pilnību labuma ziņā, netika runāts tikpat kā nekas, izņemot dažas piezīmes par viesistabas aizkariem un negaisu. Soumss nedzēra neko. Vēlāk viņš iegāja Anetei pakaļ viesistabā un atrada to uz dīvāna starp abām balkona durvīm smēķējam cigareti. Viņa bija atzvēlušies, gandrīz pavisam taisna, dziļi izgrieztā, melnā tērpā, sakrustotām kājām un pusaizvērtām zilajām acīm; no sārtajām, pilnīgajām lūpām izvijās zilpelēku dūmu gredzeni, lenta saturēja kastaņbrūnos matus; kājās Anetei bija vissmalkākās zīda zeķes un kurpes ar ļoti augstiem papēžiem, kuras atsedza pēdas pacēlumu. Skaists greznojums jebkurai istabai! Soumss, turēdams saplēsto vēstuli rokā, ko bija iebāzis dziļi sava smokinga sānkabatā, teica:

— Es aizvēršu logu, mitrums nāk iekšā.

Viņš tā izdarīja un stāvēja, skatīdamies uz kādu Dāvida Koksa gleznu, kas karājās turpat blakus, greznojot krēmkrāsā panelēto sienu.

Par ko viņa domāja? Soumss savā mūžā nebija sapratis nevienu sievieti, izņemot Flēru, un arī Flēru ne vienmēr! Viņam strauji sitās sirds. Bet, ja viņš gribēja ko darīt, tad pašlaik bija īstais brīdis. Novērsdamies no Dāvida Koksa, Soumss izvilka pārplēsto vēstuli.

— Es saņēmu šo te.

Anetes acis iepletās un pievērsās viņam, tad skatiens kļuva ciets.

Soumss padeva viņai vēstuli.

—    Tā ir pārplēsta, bet tu to varēsi izlasīt. — Un viņš atkal pievērsās Dāvidam Koksam — jūras gleznai skaistās krāsās, bet bez pietiekamas dzīvības. «Diez ko tas klaidonis dara šinī brīdī?» viņš domāja. «Es viņam vēl sagādāšu pārsteigumu.» Pašķielēdams uz sievu, viņš redzēja, ka Anete stīvi tur vēstuli, skatiens zem tušas nomelnotajām skropstām un sarauktajām nokrāsotajām uzacīm slīdēja no vienas puses uz otru. Viņa ļāva vēstulei nokrist, viegli nodrebinājās, pasmaidīja un sacīja:

—    Netīrra!

—    Pilnīgi piekritu, — sacīja Soumss, — pazemojoša. Vai tas ir taisnība?

Anete iekoda zobus sārtajā apakšlūpā. — Un ja nu tā būtu?

Cik viņa bija nekaunīga!

—    Vai tas ir viss, kas tev sakāms?

—    Nē.

—    Nu, tad runā!

—    Kāda jēga runāt?

Soumss ledaini ievaicājās: — Tātad tu atzīsti, ka tas ir taisnība?

— Es neatzīstu neko. Tu rīkojies muļķīgi, tā vaicādams. Tāds vīrietis kā tu nedrīkstētu vaicāt. Tas ir bīstami.

Soumss pagājās pa istabu, lai nomāktu augošās dusmas.

—    Vai tu atceries, — viņš teica, apstādamies Anetes priekšā, — kas tu biji, kad es tevi apprecēju? Tu sēdēji restorānā pie kases.

—    Vai tu atceries, ka es nebiju pat pusi tik veca kā tu?

Soumss pirmais izbeidza aso skatienu sadursmi un aizgāja atpakaļ pie Dāvida Koksa.

—    Es netaisos mētāties ar vārdiem. Es prasu, lai tu izbeidz šo draudzību. Es interesējos par šo jautājumu tikai tiktāl, ciktāl tas skar Flēru.

—    A, Flēru!

— Jā, — Soumss stūrgalvīgi sacīja, — Flēru. Viņa ir tikpat daudz tavs bērns, cik mans.

Cik laipni no tevis, ka tu to atzīsti! — Vai tu darīsi to, ko es tev saku?

— Es nevēlos tev stāstīt savus nodomus.

— Tad man tevi jāpiespiež. Anete pasmaidīja.

— Nē, Soums, — viņa teica. — Tāda spēka tev nav. Nesaki to, ko tu nožēlosi.

Dzīslas uz Soumsa pieres uztūka aiz dusmām. Viņš atplēta muti, lai izgāztu savu sašutumu, taču nespēja. Anete turpināja:

— Apsolu, ka tādu vēstuļu vairs nebūs. Ar to pietiek. Soumss sakoda zobus aiz niknuma. Viņam bija tāda sajūta, it kā šī sieviete, kas bija pelnījusi — viņš pats nezināja, ko, apietos ar viņu kā ar bērnu.

— Ja divi cilvēki ir apprecējušies un dzīvojuši tā kā mēs, Soums, tad viņiem gan labāk vajadzētu vienam par otru ciest klusu. Ir tādas lietas, ko neizvelk dienas gaismā, lai nekļūtu par ļaužu apsmieklu. Tāpēc tu cietīsi klusu, ne manis dēļ — tevis paša dēļ. Tu kļūsti vecs, es vēl ne. Tu esi padarījis mani ļot-ti praktisku.

Soumss, kas bija pārdzīvojis visas jūtas, kuras pārdzīvo cilvēks, kad to žņaudz, truli atkārtoja:

—    Es prasu, lai tu izbeidz šo draudzību.

—    Un ja nu es to nedarīšu?

— Tad — tad es izslēgšu tevi no sava testamenta. Dīvainā kārtā tas, likās, neaizsniedza mērķi. Anete

iesmējās.

—    Tu dzīvosi ļoti ilgi, Soums.

—    Tu — tu esi samaitāta sieviete, — Soumss pēkšņi sacīja.

Anete paraustīja plecus.

—    Es tā nedomāju. Ir taisnība, dzīve kopā ar tevi ir manī nokāvusi šādas tādas jūtas, bet samaitāta sieviete es neesmu. Es esmu saprātīga — tas ir viss. Un, kad tu pārdomāsi, tad arī tu būsi tāds pats.

—    Es uzmeklēšu šo cilvēku, — īgni teica Soumss, — un brīdināšu viņu.

—    Моn cher,tu esi jocīgs. Tu mani negribi; tik daudz, cik tu mani gribi, tik tu arī dabū; un tu gribi, lai pārējais manī ir miris. Es neatzīstu, ka vēstulē rakstīta taisnība, bet es savos gados negatavojos kļūt par mironi, Soums, tāpēc es tev iesaku labāk būt mierīgam.

Es pati netaisīšu skandālu, nebūt ne. Un tagad dari, ko gribi, bet es vairāk nerunāšu.

Viņa pasniedzās, paņēma no maza galdiņa franču romānu un atvēra to. Soumss vēroja sievu un klusēja — viņu tirdīja pārāk dažādas jūtas. Doma par nekaunīgo beļģi lika viņam gandrīz alkt pēc Anetes; tas savukārt atklāja viņu attiecību būtību un biedēja Soumsu — cilvēku, kas tik maz sliecās uz introspektīvu filozofiju. Neteicis vairs ne vārda, viņš izgāja ārā un devās uz gleznu galeriju. Lūk, kas iznāk, kad apprec francūzieti! Un tomēr bez viņas nebūtu Flēras. Viņa savu pienākumu bija izpildījusi.

«Viņai taisnība,» Soumss domāja, «es neko nevaru darīt. Es patnezinu,vai tur kas ir vai nav.» Pašaizsardzības instinkts brīdināja viņu noslēgt durvis briesmu priekšā, noslāpēt uguni, liedzot piekļūt pie tās gaisam. Kamēr neticēja, ka tur kas ir, tikmēr tur arī nekā nebija.

Tonakt Soumss iegāja Anetes istabā. Viņa saņēma vīru, it kā tas būtu gluži dabiski un viņi nebūtu strīdējušies. Un Soumss atgriezās savā istabā, dīvaini nomierināts. Kad cilvēks negrib redzēt, tad arī nav nekādas vajadzības to darīt. Viņš negrib — un arī turpmāk negribēs. Nekāda labuma no šīs redzēšanas nebūs — pilnīgi nekāda! Atvēris atvilktni, viņš izņēma no kastītes mutautiņu un ietvaru ar Flēras attēlu. Mazliet palūkojies fotogrāfijā, viņš pabīdīja to sānis, un parādījās otra — tā senā, Irēnas. Pūce iebrēcās, kamēr viņš stāvēja pie loga, lūkodamies attēlā. Pūce kliedza, sarkanās tīteņrozes šķita kļūstam vēl tumšākas, uzdvesmoja ziedošo liepu smarža. Ak, dievs! Tas toreiz bija kas cits! Kaislība — atmiņas! Pīšļi un putekļi!

VII DŽŪNA IEJAUCAS

Kādu vakaru Džūnas Forsaitas studijā Čizikā uz Temzas krasta sēdēja kāds skulptors, slāvs, kādu laiku dzīvojis Ņujorkā, egoists un bez naudas. Sestā jūlija vakarā Boriss Strumolovskis, kura daži darbi bija izlikti apskatīšanai šeit, jo tie bija pārāk aizsteigušies priekšā laikmetam, lai tiktu rādīti kur citur, — šis Strumolovskis tātad bija iesācis labi — viņa noslēgtība un Kristum līdzīgā klusēšana apbrīnojami piestāvēja tā jauneklīgajai, apaļajai, platajai sejai ar lielajiem vaigu kauliem, ko aptvēra gaiši mati, apgriezti uz pieres kā meitenei. Džūna pazina skulptoru trīs nedēļas un joprojām saskatīja viņā vispatiesāko ģēnija iemiesojumu un nākotnes cerību, apmēram ko līdzīgu Austrumu zvaigznei, kas ieklīdusi Rietumos, kuri negrib to novērtēt. Līdz šim vakaram viņš bija aprobežojies ar sarunu par iespaidiem, ko viņā izraisījušas Amerikas Savienotās Valstis, kuru pīšļus Strumolovskis nupat bija nokratījis no kājām, — pēc viņa domām, šī valsts bija tik pilnīgi un galīgi barbariska, ka viņš tur it nekā nebija pārdevis un kļuvis par policijas aizdomu objektu. Tā esot valsts, viņš teica, bez savas rasiskas sejas, bez brīvības, bez brālības, bez vienlīdzības, bez principiem, tradīcijām, bez gaumes, vārdu sakot, — bez dvēseles. Viņš to bija atstājis bez kādām nožēlām un atbraucis uz vienīgo zemi, kur varēja dzīvot labi. Vientulības brīžos Džūna bija skumīgi domājusi par Strumolovski, stāvot viņa garabērnu priekšā, — tie bija baigi, bet spēkpilni un simboliski radījumi, ja iepriekš tika izskaidroti. Ka Strumolovskis, kas gaišo matu oreolā atgādināja senu itāliešu gleznu un bija tā iegrimis savā ģēnijā, ka neko citu uz pasaules neredzēja — tā neapšaubāmi bija vienīgā īpašība, pēc kuras varēja pazīt īstu ģēniju, — ka tāds cilvēks joprojām spiests būt «nelaimes putns», tas Džūnas silto sirdi saviļņoja tik ļoti, ka viņa gandrīz vai izmeta no tās Polu Postu. Un viņa bija jau šo to darījusi, lai atbrīvotu savu galeriju un piepildītu to ar Strumolovska meistardarbiem. Tūlīt viņa bija sadūrusies ar grūtībām. Pols Posts bija spārdījies, Vospovičs dzēlis. Likdami lietā visu savu ģēniju svaru, ko Džūna vēl tiem nenoliedza, viņi bija pieprasījuši, lai atstāj galeriju viņu rīcībā vēl vismaz sešas nedēļas. Pašlaik vēl joprojām ieplūda amerikāņu straume, kas drīz plūdīs ārā. Amerikāņu straume bija viņu likumīgā tiesa, viņu vienīgā cerība, viņu glābiņš — tāpēc, ka šai «drausmīgajā» zemē par mākslu taču neviens neinteresējās. Džūna bija šos pierādījumus uzklausījusi. Galu galā Boriss jau neņems ļaunā, ja viņi papilnam izmantos amerikāņu straumi, kurus viņš pats tik stipri nicināja.

Šovakar viņa to bija pasacījusi Borisam, kad nebija klāt neviens cits, izņemot Hannu Hobdiju, grafiķi, kuras iemīļotā tēma bija viduslaiki, un Džimiju Portugalu, «Neoartista» redaktoru. Džūna pateica to Strumolovskim ar to pēkšņo paļāvību, kuru pastāvīgā saskare ar neoartistu pasauli vēl līdz šim laikam nebija spējusi iznīdēt no viņas karstās un cildenās sirds. Taču skulptors nepaspēja pēc savas Kristum līdzīgās klusuciešanas pārtraukšanas norunāt vēl ne divas minūtes, kad Džūna sāka grozīt savas zilās acis no vienas puses uz otru, kā kaķis kustina asti. Tas — teica Strumolovskis — esot raksturīgs Anglijai, vissavtīgākajai zemei pasaulē, zemei, kas izsūcot asinis citām zemēm, kas izraujot smadzenes un sirdi īriem, indiešiem, ēģiptiešiem, būriem un birmiešiem, visbrīnišķīgākajām tautām pasaulē, — šai rupjajai liekulīgajai Anglijai! Tieši to viņš esot gaidījis, kad braucis uz tādu zemi, kur klimats — viena vienīga migla un cilvēki — visi tirgoņi, pilnīgi akli pret mākslu, iegrimuši spekulācijā un visvulgārākajā materiālismā.

Dzirdot, kā Hanna Hobdija čukst: — Paklau tikai! — un Džimijs Portugals irgo, Džūna tumši nosarka un pēkšņi izgrūda:

— Kāpēc tad jūs braucāt? Mēs jūs nelūdzām.

Šie vārdi tik krasi atšķīrās no visa, ko no mazās lēdijas varēja sagaidīt, ka Strumolovskis pastiepa roku un paņēma cigareti.

— Anglija nekad nav mīlējusi ideālistus, — viņš teica.

Taču Džūnā bija dziļi aizskarts kaut kas pirmatnīgi anglisks; no miega bija modusies vecā Džoliona taisnības izjūta. — Jūs te nākat, dzīvojat uz mūsu rēķina, — viņa sacīja, — un tad mūs apvainojat. Ja jūs domājat, ka tas ir godīgi, tad es gan tā nedomāju.

Viņa tagad atklāja to, ko citi bija atklājuši pirms viņas, — biezo ādu, aiz kuras dažreiz slēpjas ģēnija jūtīgums. Strumolovska jaunā, atklātā seja pārvērtās ņirdzīgā maskā.

— Uz jūsu rēķina? Mēs nedzīvojam uz jūsu rēķina, mēs ņemam to, kas mums pienākas, — desmito dalu no tā, kas mums pienākas. Jūs nožēlosiet savus vārdus, mis Forsaita.

— O nē, — atcirta Džūna, — nenožēlošu.

— A! Mēs jūs pazīstam ļoti labi, mēs, mākslinieki, — jūs mūs pieņemat, lai izsūktu no mums visu, cik vien iespējams. Man no jums neko nevajag. — Un viņš izpūta dūmu mākoni no cigaretes, kas bija pirkta par Džūnas naudu.

Apņēmība kā ledaina vēja pūsma atbrāzās no aizvainoto kauna jūtu vētras. — Ļoti jauki, ja tā, tad varat ņemt savus darbus projām.

Un gandrīz tai pašā mirklī viņa nodomāja: «Nabaga zēns! Viņš taču dzīvo jumtistabā, droši vien viņam nav naudas taksometram. Un šo cilvēku klātbūtnē; tas ir vienkārši riebīgi!»

Jaunais Strumolovskis spēcīgi papurināja galvu. Viņa biezie, gludie, īsi apcirptie mati nesapinkojās, bet palika līdzīgi zelta šķīvim.

— Es varu dzīvot no nekā, — viņš spalgi noteica, — man tas bieži bijis jādara manas mākslas dēļ. Tie esat jūs, buržuji, kas piespiežat mūs tērēt naudu.

Šie vārdi bija Džūnai kā akmens atsitiens pret ribām. Pēc visa tā, ko viņa bija darījusi mākslas labā, bēdājusies līdz ar tās bēdām, auklējusi tās nelaimes putnus! Viņa pašlaik meklēja piemērotus vārdus, kad atvērās durvis un viņas austriete čukstot pavēstīja;

— Kāda jauna dāma, gnдdiges Frдulein[40]

—     Kur?

—     Mazajā ēdamistabā.

Uzmetusi īsu mirkli Borisam Strumolovskim, Hannaī Hobdijai, Džimijam Portugalam, Džūna, neko nesakot, izgāja ārā, nebūt nejuzdamās mierīga. Ienākusi «mazajā ēdamistabā», viņa ieraudzīja, ka jaunā dāma ir Flēra, kas izskatījās gan bāla, bet ļoti daiļa. Šajā nepatīkamās atklāsmes brīdi nelaimes putns no Džūnas pašas pērkļa nāca kā saukts, jo viņa vienmēr instinktīvi tiecās pēc homeopātiskām zālēm.

Meitene, protams, atnākusi Džona dēļ vai arī, ja ne tādēļ, tad vismaz, lai ko izdabūtu no viņas. Un Džūna izjuta šai mirklī, ka palīdzēt kādam ir vienīgā ciešamā nodarbošanās.

—     Tātad jūs atcerējāties manu uzaicinājumu, — viņa teica.

—     Jā. Cik jauka, maza mājiņa! Bet, lūdzu, neļaujieties traucēties, ja jums ir ciemiņi.

—     Jūs mani nemaz netraucējat, — Džūna sacīja, — Lai viņi kādu brītiņu izbauda paši savu sabiedrību. Vai jūs atnācāt Džona dēļ?

—     Jūs teicāt, ka, pēc jūsu domām, viņiem vajadzētu mums visu pastāstīt. Nu, es uzzināju.

—     O! — Džūna apjukusi noteica. — Nepatīkams notikums, vai ne?

Viņas stāvēja viena otrai pretī pie maza, neapklāta galdiņa, kur Džūna ieturēja maltītes. Uz galdiņa slējās vāze, pilna ar Islandes magonēm. Meitene pacēla roku un aizskāra tās ar cimdā tērptajiem pirkstiem. Džūnai pēkšņi iepatikās Flēras ārkārtīgi modernais tērps, uz gurniem nošūts ar kruzuļiem, ap ceļiem šaurs — tam bija brīnišķīga krāsa, zila kā linu ziedi.

«Viņa ir līdzīga gleznai,» nodomāja Džūna. Viņas mazā ēdamistaba ar tās balti nobalsinātajām sienām, ar tās veclaicīgo sārto ķieģeļu grīdu un kamīnu, ar tās melnajiem ornamentiem un aizrežģotajiem logiem, pa kuriem slīpi iespīdēja pēdējie saules stari, šī istaba nekad nebija izskatījusies tik burvīga kā tagad, kad to greznoja jaunā būtne ar bālo, mazliet sadrūmušo seju. Džūna pēkšņi pavisam skaidri atcerējās, cik jauka bija izskatījusies pati tajās senajās dienās, kad atdāvāja sirdi Filipam Bozinijam, mirušajam mīlētājam, kas bija no viņas aizgājis, lai uz mūžiem iznīcinātu Irēnas atkarību no šīs meitenes tēva. Vai Flēra zināja arī to?

— Nu, — viņa sacīja, — un ko jūs darīsiet? Pagāja kāds brīdis, pirms Flēra atbildēja.

— Es negribu, lai Džons cieš. Man jāredz viņš vēlreiz, lai to visu izbeigtu.

— Jūs gribat to izbeigt!

— Ko gan citu atliek darīt?

Meitene pēkšņi šķita Džūnai neciešami nedzīva.

— Jums laikam taisnība, — viņa nočukstēja. — Es zinu, mans tēvs arī tā domā, bet es pati tā nekad nedarītu. Es nekad nepadodos bez cīnās.

Cik līdzsvarota un uzmanīga šī meitene izskatījās, cik bezjūtīgi skanēja viņas balss!

—     Cilvēki, protams, iedomājas, ka es esmu iemīlējusies.

—     Nu, un vai tad jūs neesat?

Flēra paraustīja plecus. «Man to vajadzēja zināt,» nodomāja Džūna, «viņa ir Soumsa meita — zivs! Bet viņš taču . ..»

—     Ko tad jūs gribat, lai es daru? — viņa gandrīz vai nicīgi noteica.

—     Vai es rīt nevarētu sastapt Džonu te, pirms viņš aizbrauc pie Holijas? Ja jūs viņam šovakar aizrakstītu, viņš atnāktu. Un varbūt vēlāk jūs viņiem tur Robinhilā pavisam vienkārši paziņotu, ka viss cauri un nav vajadzīgs stāstīt Džonam par viņa māti.

—     Labi! — Džūna strupi noteica. — Es tūlīt uzrakstīšu un jūs varēsiet nosūtīt. Rīt pustrijos. Es pati nebūšu mājās.

Viņa apsēdās pie maza rakstāmgalda, kas aizņēma vienu istabas kaktu. Kad viņa, pabeigusi vēstuli, paskatījās atpakaļ, Flēra joprojām stāvēja, šķirstīdama ar cimdotajiem pirkstiem magones.

Džūna aplaizīja marku. — Te tā būs. Protams, ja jūs neesat iemīlējusies, tad nav vairāk ko runāt. Džonam gan ir laime.

Flēra paņēma vēstuli. — Liels paldies!

«Mazā, saltā ragana!» nodomāja Džūna. Džons, viņas tēva dēls, mīl un negūst pretmīlestību no Soumsa meitas! Pazemojoši!

— Vai tas ir viss?

Flēra pamāja ar galvu. Viņas kruzuļi trīcēja un drebēja, kad tā līganā gaitā devās uz durvīm.

—     Sveiki!

—     Sveiki!… Modernā lellīte! — nomurmināja Džūna, aizvērdama durvis. — Ak šī ģimene! — Un viņa devās atpakaļ uz savu studiju. Boriss Strumolovskis bija atkal iegrimis Kristum līdzīgā klusuciešanā, bet Džimijs Portugals lādēja visus, izņemot grupu, ko presē reprezentēja viņa «Neoartists». Nopelto vidū bija arī Ēriks Koblijs un daži citi kādreiz neveiksmīgi ģēniji, kas savā laikā bija ieņēmuši pirmo vietu Džūnas palīdzības un pielūgsmes repertuārā. Tukšuma un pretīguma sajūtas pārņemta, viņa piegāja pie loga, lai ļautu upes vējam aizpūst projām pīkstulīgos vārdus.

Bet, kad Džimijs Portugals galu galā bija pabeidzis un kopā ar Hannu Hobdiju aizgājis, viņa nosēdās un krietnu pusstundu mierināja jauno Borisu Strumolovski, apsolīdama tam vismaz mēnesi amerikāņu pieplūduma, tā, ka aizejot ģēnija oreols bija pilnīgā kārtībā. «Boriss tomēr ir brinišķīgs,» Džūna nodomāja.

VIII PĀRI VISAM

Zināt, ka tu esi viens pret visiem, dažiem raksturiem nozīmē sajust morālu atvieglojumu. Flēra, atstājot Džūnas māju, nejuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Lasīdama savas mazās ciltsmāsas zilajās acīs nosodījumu un sašutumu, viņa bija priecīga, ka ir to izmuļķojusi, jo nicināja vecīgo ideālisti, tāpēc, ka tā nebija saskatījusi viņas īstos mērķus.

Izbeigt to, kā tad, ko vēl ne! Drīz viņa visiem parādīs, ka tas bijis tikai sākums. Un, sēdēdama augšā uz autobusa, kas veda viņu atpakaļ uz Meifēru, Flēra uzsmaidīja pati sev. Taču smaids nodzisa, to nožņaudza uznākušās nojautas un bažas. Vai viņa spēs tikt galā ar Džonu? Viņa bija apņēmusies iet pāri visam, bet vai viņa varēs piespiest darīt Džonu tāpat? Viņa zināja patiesību un īstās briesmas, kas draudēja no vilcināšanās, — viņš nezināja ne vienu, ne otru; tā bija ļoti būtiska starpība.

«Pieņemsim, ka es viņam pastāstītu,» Flēra domāja, «vai tas galu galā nebūtu drošāk?» Šai riebīgajai apstākļu sakrišanai nebija nekādu tiesību izbojāt viņu mīlestību; Džonam tas jāredz! Viņi nedrīkst to pieļaut! Ar notikušu faktu cilvēki agri vai vēlu samierinās! No šī filozofiskā apsvēruma, kas viņas vecumam bija gandrīz par dziļu, Flēra pārgāja pie cita, mazāk filozofiska. Ja nu viņa pierunātu Džonu ātri un slepus apprecēties un tas vēlāk atklātu, ka viņa zinājusi patiesību? Ko tad? Džons necieta izlocīšanos. Vai tāpēc nebūtu labāk viņam pateikt? Taču atmiņas par Džona mātes seju atturēja no šī impulsa. Flēra baidījās. Mātei bija vara pār Džonu, varbūt lielāka vara nekā viņai pašai — Flērai. Ko var zināt? Tas bija pārāk liels risks. Dziji iegrimusi šajās neapzinātajās pārdomās, viņa pabrauca garām Grīnstrītai un atguvās tikai pie Rica viesnīcas. Viņa izkāpa tur un devās gar Grīnparku mājup. Negaiss bija noskalojis ik koku, tie vēl pilēja. Smagas lāses krita uz Flēras kruzuļiem, un, lai izvairītos no tām, viņa «Iseeum» kluba logu priekšā pārgāja pāri ielai. Nejauši palūkojusies augšup, meitene ieraudzīja erkerveida logā mesjē Profonu ar kādu garu, resnu vīrieti. Iegriezdamās Grīnstrītā, viņa izdzirda kādu saucam savu vārdu un ieraudzīja tuvojamies «to ložņu». Profons pacēla cepuri — spīdīgu katliņu, vienu no tām galvassegām, kuras Flēra jo sevišķi ienīda.

— Labvakar, mis Forsaida! Vai es nevaru izdarīt kādu mazumiņu jūsu labā?

—    Jā, pāriet uz otru ielas pusi.

—    Vai tiešām? Kāpēc es jums tā nepatīku? — Vai tad jūs man nepatīkat?

—    Tā izskatās.

— Nu, vaļsirdīgi runājot, tāpēc, ka jūs liekat man just, it kā nebūtu vērts dzīvot. Mesjē Profons pasmaidīja.

—    Paklausieties, mis Forsaida, neraizējieties. Viss būs labi. Nekas nav mūžīgs.

—    Ir gan mūžīgs, — iesaucās Flēra, — vismaz manās acīs, — sevišķi patika un nepatika!

— Tas nu liek man justies mazulietiņ nelaimīgam.

—    Man turpretī likās, ka jūs nekad nekas nespētu padarīt ne laimīgu, ne nelaimīgu.

—    Man nepatīk apgrūtināt citus cilvēkus. Es došos ceļojumā ar savu jahtu.

Flēra pārsteigta palūkojās viņā.

— Kurp?

— Mazā ceļojumā uz dienvidjūru salām vai kur citur, — teica mesjē Profons.

Flēra izjuta reizē ir atvieglojumu, ir aizvainojumu. Ar to viņš, bez šaubām, gribēja pateikt, ka sarauj sakarus ar viņas māti. Kā viņš iedrošinājās nodibināt ko tādu, kas jāsarauj, un kā viņš iedrošinājās to saraut?

— Arlabvakaru, mis Forsaida! Pasveiciniet no manis misis Dārtiju. Es patiešām neesmu tik slikts. Arlabvakaru! — Flēra atstāja viņu stāvot ar paceltu cepuri. Slepus palūkodamās atpakaļ, viņa redzēja, kā Profons — nevainojami ģērbies, smagnējs — palēnām slij atpakaļ uz savu klubu.

«Viņš pat mīlēt nespēj ar pārliecību,» Flēra nodomāja. «Ko māte darīs?»

Tonakt viņa redzēja bezgalīgus un nemierīgus sapņus. Viņa piecēlās ar smagu galvu un nogurusi, un tūlīt ņēmās pētīt Vaiteikera almanahu. Ikviens Forsaits instinktīvi apzinās, ka jebkurā stāvoklī vissvarīgākais ir fakti. Pat tad, ja viņa pārvarēs Džona aizspriedumus, bez precīza izpildes mehānisma no viņu izmisīgā nodoma nekas neiznāks. No ārkārtīgi vērtīgā sējuma Flēra uzzināja, ka viņiem abiem jābūt divdesmit vienu gadu veciem, citādi vajadzīga kāda cilvēka atļauja, uz kuru, protams, nav ko cerēt. Pēc tam viņa maldījās pa noteikumiem, kas attiecās uz atļaujām, apliecībām, paziņojumiem, rajoniem, beidzot uzdurdamās vārdiem «apzināti meli». Tās jau nu bija muļķības! Vai gan kāds patiešām nosodīs par to, ka viņi, gribēdami apprecēties aiz mīlestības, uzdos nepareizus gadus! Brokastīs Flēra gandrīz neko neēda un atkal atgriezās pie Vaiteikera. Jo ilgāk viņa to pētīja, jo nedrošāka kļuva, līdz, dīki šķirstīdama lappuses, uzdūrās Skotijai. Tur cilvēki varēja apprecēties bez visām šīm muļķībām. Viņai tikai vajadzēja aizbraukt un uzturēties tur divdesmit vienu dienu, tad ierastos Džons un divu liecinieku klātbūtnē viņi paziņotu, ka ir precējušies. Un, kas vēl svarīgāk, — viņi arī būtu precējušies! Tā bija vislabākā izeja. Un Flēra tūlīt domās pārskatīja savas skolas biedrenes. To vidū bija Mērija Lema, kas dzīvoja Edinburgā un bija «lāga meiča»! Tai bija arī brālis. Viņa varēja ciemoties pie Mērijas Lemas, kas kopā ar savu brāli būs liecinieki. Flēra labi zināja, ka dažas meitenes uzskatītu to visu par nevajadzīgu un ka viņai un Džonam vajadzētu tikai aizbraukt kaut kur pavadīt kopā sestdienu un svētdienu un tad pateikt savējiem: «Daba mūs salaulājusi, tagad mūs jāsalaulā likumam.» Taču Flēra bija pietiekami īsta Forsaita, lai justu, ka tāds darījums ir apšaubāms, un bītos no tā, kāda seja būs tēvam, dzirdot šos vārdus. Bez tam viņa neticēja, ka Džons to darīs; viņa cieņu pret sevi Flēra nekādā gadījumā negribēja mazināt. Nē! Mērija Lema atzīstama par labāku, un tagad bija tieši piemērots gadalaiks, kad doties uz Skotiju. Krietni nomierinājusies, Flēra iesaiņoja savas lietas, izvairījās no satikšanās ar krustmāti un iesēdās Čizikas autobusā. Viņa ieradās tur pārāk agri un devās uz Kjūgārdenu. Taču tā puķu dobju, ar etiķetēm aplīmēto koku un plašo zāļu laukumu vidū meitene tāpat neatrada mieru, un, apēdusi brokastīs maizītes ar anšovu pastēti un izdzērusi tasi kafijas, tā atgriezās Čizikā un piezvanīja pie Džūnas durvīm. Austriete ielaida viņu «mazajā ēdamistabā». Tagad, kad Flēra zināja, kādi šķēršļi stāv viņas un Džona priekšā, viņas alkas pēc jaunekļa pieauga desmitkārt, it kā tas būtu rotaļlieta ar asām malām vai indīgu krāsu, kādas viņai bija mēģinājuši atņemt bērnībā. Ja viņa nepanāks savu un nedabūs Džonu uz visiem laikiem, tad patiešām nomirs aiz ilgām. Viņai vajadzēja dabūt Džonu, lai lūst vai plīst, un viņa to dabūs! Virs sārtā ķieģeļu kamīna karājās apaļš, blāvs spogulis no ļoti veca stikla. Flēra stāvēja, lūkodamās savā atspulgā; seja bija bāla, ar melniem lokiem zem acīm; viegli drebuļi palaikam pārskrēja visam augumam. Tad viņa izdzirda zvanu un, piezagdamās pie loga, redzēja Džonu stāvam uz durvju pakāpiena, pieglaužot matus un aplaizot lūpas, it kā arī viņš censtos apvaldīt nervu satraukumu.

Kad Džons ienāca, Flēra sēdēja vienā no pītajiem krēsliem ar muguru pret durvīm un tūlīt sacīja:

— Apsēdies, Džon, gribu ar tevi nopietni parunāt.

Džons apsēdās uz galda viņas pusē, un Flēra, nolūkodamās jauneklī, turpināja:

Ja tu negribi mani zaudēt, mums jāprecas.

Džonam aizrāvās elpa.

—    Kāpēc? Vai ir kas jauns?

—    Nē, bet es to jutu Robinhilā — un mājās.

—    Bet… — Džons sastomījās, — Robinhilā viss gāja gludi — un viņi man nekā nav teikuši.

—    Bet viņi grib mūs izšķirt. Pietiek jau ar tavas mātes seju. Un mana tēva.

— Vai tu viņu esi pēc tās reizes redzējusi?

Flēra pamāja ar galvu. Vai pāris papildu meliem bija kāda nozīme?

— Bet, — Džons dedzīgi sacīja, — es nesaprotu, kā viņi pēc visiem šiem gadiem var vēl tā just.

Flēra pacēla acis uz viņu.

—    Varbūt tu mani nemīli pietiekami stipri.

—    Pietiekami stipri nemīlu! Es — taču . ..

—    Tad dari tā, lai esmu saistīta pie tevis.

—    Nesakot viņiem?

—    Pirms tam — ne.

Džons klusēja. Cik daudz vecāks viņš izskatījās salīdzinājumā ar dienu, no kuras pagājuši tikko divi mēneši, dienu, kad viņa pirmo reizi to redzēja, — krietnus divus gadus vecāks!

—    Māti tas ļoti sāpinās, — viņš sacīja. Flēra atrāva savu roku.

—    Tev jāizvēlas.

Džons noslīdēja no galda uz ceļiem.

—    Bet kāpēc viņiem neteikt? Viņi taču nevar no tiesas mūs izšķirt, Flēra!

—    Var! Es tev saku, var.

—    Kā?

—    Mēs esam pilnīgi atkarīgi no viņiem — viņi var mums atraut naudu un piespiest mūs visādi citādi. Es neesmu pacietīga, Džon.

— Bet tas nozīmē viņus apmānīt. Flēra piecēlās.

— Droši vien tu mani īsti nemīli, citādi tu nevilcinātos. «Viņš vai nu bīstas likteni…»

Aptverdams ar rokām Flēras vidukli, Džons atkal piespieda meiteni apsēsties. Viņa steidzīgi turpināja:

— Es esmu visu izplānojusi. Mums tikai jāaizbrauc uz Skotiju. Kad mēs būsim apprecējušies, viņi drīz vien samierināsies. Cilvēki vienmēr samierinās ar notikušiem faktiem. Vai tu tiešām to nesaproti, Džon?

— Bet tas viņiem tik briesmīgi sāpēs!

Tātad viņš labāk gribēja sāpināt viņu — Flēru nekā tos tur — savējos! — Nu tad labi, laid man iet! Džons piecēlās un atspiedās ar muguru pret durvīm.

— Man šķiet, tev taisnība, — viņš lēni sacīja, — bet tas jāpārdomā.

Flēra redzēja, ka Džonā kūsā jūtas, ko viņš grib izteikt, bet viņa nedomāja tam palīdzēt. Viņa ienīda sevi šai brīdī un gandrīz ienīda Džonu. Kāpēc viņai jāiznes viss smagums, lai nosargātu viņu mīlestību? Tas nebija godīgi. Un tad viņa ieraudzīja Džona acis, pilnas pielūgsmes un sāpju.

—    Neskaties tā! Es tikai negribu tevi zaudēt, Džon.

—    Tu nevari mani zaudēt tikmēr, kamēr tu mani mīli.

—    O jā, varu gan.

Džons uzlika rokas uz viņas pleciem.

— Flēra, vai tu zini ko tādu, ko tu man neesi stāstījusi?

Tas bija tas tiešais jautājums, no kura viņa bija baidījusies. Viņa ielūkojās jauneklim acīs un sacīja: — Nē. — Viņa bija sadedzinājusi aiz sevis visus tiltus, bet kāda tam nozīme, ja tikai viņa dabū Džonu? Viņš tai piedos. Un, apvijusi rokas ap Džona kaklu, Flēra noskūpstīja viņu uz lūpām. Uzvaras svaru kauss nosvērās viņai par labu! Viņa juta to Džona sirdspukstos pret savām krūtīm, viņa plakstienos, kas nolaidās lejup. — Es gribu, lai mēs varētu būt droši! Es gribu, lai mēs varētu būt droši! — viņa čukstēja. — Apsoli!

Džons neatbildēja. Viņa sejas mierā paudās dziļas bēdas. Beidzot viņš teica:

— Tas ir tikpat kā iesist viņiem. Man mazliet jāpadomā, Flēra. Man patiešām jāpadomā.

Flēra izslīdēja no viņa skavām.

— Ak tā! Lieliski! — Un pēkšņi viņa izplūda vilšanās, kauna un pārpūles asarās. Sekoja piecas dziļa izmisuma pilnas minūtes. Džona sirdsapziņas ēdām un maigumam nebija robežas, taču viņš nesolījās. Lai gan Flērai gribējās kliegt: «Nu tad labi, ja tu mani nemīli pietiekami stipri — tad ardievu!» — viņa neuzdrošinājās to darīt. Flēra kopš dzimšanas bija pieradusi panākt savu, un šis pretspars no otra cilvēka, kas bija tik jauns, tik maigs, tik padevīgs, viņu mulsināja un pārsteidza. Viņa gribēja Džonu atgrūst, izmēģināt, ko spēj panākt dusmas un vēsums, un tomēr neuzdrošinājās to darīt. Apziņa, ka viņa gatavojas pamudināt Džonu, viņam pašam nezinot, spert soli, kas nebūs vairs labojams, vājināja visu — vājināja dusmu īstumu un dedzības īstumu; pat skūpstiem trūka tā kārdinājuma, ko viņa gribēja tiem piešķirt. Vētrainā, īsā sastapšanās beidzās bez noteikta lēmuma.

—    Vai vēlaties tēju, gnдdiges Frдulein? atgrūzdama džonu no sevis, Flēra iesaucās:

—    Nē — nē, paldies! Es tūlīt iešu.

Un, pirms Džons paspēja aizkavēt, viņa bija projām.

Flēra gāja zagšus, slaucīdama savus sasarkušos, asarām slacītos vaigus, baiļpilna, dusmīga, bezgalīgi nelaimīga. Viņa bija satraukuši Džonu tik dziļi, un tomēr nekas noteikts nebija ne solīts, ne norunāts! Bet, jo nenoteiktāka un lielāku briesmu pilna šķita nākotne, jo dziļāk «alka iegūt sev» laida taustekļus viņas sirdī — gluži kā nepiepildāma ērce!

Grīnstrītā neviena nebija. Vinifreda ar Imodžinu bija aizgājušas skatīties lugu, kuru daži daudzināja par alegorisku, citi par «ļoti satraucošu, ziniet». Vinifreda un Imodžina bija gājušas tieši otrā vērtējuma dēļ. Flēra devās uz Pedingtonu. Vējš, nesdams līdz Vestdraitonas ķieģeļcepļu un vēlu nopļauta siena smaržu, skrienot cauri vagonam, glāstīja viņas vaigus, kas joprojām bija sasārtuši. Agrāk bija šķitis, ka puķes noplūkt būs viegli; tagad izrādījās, ka tās visas ir ērkšķainas un dzeļošas. Bet zeltainais zieds ērkšķu vainaga vidū tieši tāpēc likās Flēras sīkstajam garam jo daiļāks un iekārojamāks.

IXUGUNS PAKULĀS

Atgriezusies mājās, Flēra atrada tur tik dīvainu atmosfēru, ka tā dūrās viņai acīs, par spīti visiem sarežģījumiem personīgajā dzīvē. Māte, iegrimusi drūmas pārdomās, bija nepieejama, tēvs apcerēja cilvēku likteņus vīnogu siltumnīcā. Abi bija kā ūdeni mutē ieņēmuši. «Vai tas manis dēļ?» Flēra domāja. «Vai arī Profona dēļ?» Viņa vaicāja mātei:

— Kas kaiš tēvam?

Māte par atbildi paraustīja plecus. Jautāja tēvam: — Kas kaiš mātei? Tēvs atteica:

—    Mātei? Kas lai viņai kaitētu? — Un asi palūkojās meitai acīs.

—    Starp citu, — Flēra klusi noteica, — mesjē Profons dosies ar savu jahtu «mazā ceļojumā» uz dienvidjūru salām.

Soumss aplūkoja zaru, pie kura nebija nevienas vīnogas.

— Šīs vīnogas nekam neder, — viņš sacīja, — mani apciemoja jaunais Monts. Viņš man vaicāja šo to par tevi.

— O! Vai tev, tēvs, viņš patīk?

— Viņš — viņš ir tāds pats laikmeta auglis kā visi šie jaunie cilvēki.

— Kāds tu biji viņa vecumā, dārgais? Soumss grīni pasmaidīja.

— Mēs strādājām un nenodarbojāmies ar dažādām muļķībām — tādām kā lidošana, automobiļu vadīšana un lakstošanās ap sievietēm.

— Vai tu nekad nelakstojies?

To teikdama, Flēra sargājās palūkoties tēvā, taču redzēja viņu gluži labi. Viņa bālā seja bija piesārtusi, uzacis, kurās sirmums vēl mijās ar tumšo krāsu, cieši saraukušās.

— Man nebija ne laika, ne tieksmes flirtēt.

— Varbūt tev bija kāda liela kaislība. Soumss cieši paskatījās meitā.

— Jā, ja tu gribi zināt, un nekādu labumu tā man neatnesa. — Viņš devās gar centrālapkures caurulēm projām. Flēra klusēdama tipināja uz pirkstgaliem viņam pakaļ.

—    Tēvs, pastāsti man par to! Soumss sastinga.

—    Kas tevi tādā vecumā tur var interesēt?

— Vai viņa ir dzīva?

. Viņš pamāja ar galvu. — Un precējusies?

— Jā.

Tā ir Džona Forsaita māte, vai ne? Un viņa bija tava pirmā sieva.

Tas bija sacīts pēkšņas nojautas brīdī. Droši vien tēva pretestības iemesls bija bailes, kaut meita neatklātu šo veco brūci, kas bija cirsta viņa lepnumam. Taču Flēra izbijās. Redzēt tik vecu un mierīgu cilvēku saraujamies kā no sitiena, dzirdēt viņa balsī tik asas sāpes!

—    Kas tev to stāstīja? Ja tava krustmāte! … Es nevaru ciest, ka par to runā.

—    Bet, mīļo tētiņ, — Flēra maigi teica, — pagājuši tik daudzi gadi.

— Daudzi vai nedaudzi, es … Flēra stāvēja, glāstīdama tēva roku.

— Esmu mēģinājis aizmirst, — viņš pēkšņi teica, — es negribu, lai man to atgādina. — Un tad, it kā ļaudams vaļu ilgi slēptam aizvainojumam, viņš piebilda: — Mūsu dienās cilvēki nesaprot. Liela kaislība, patiesi! Neviens nezina, kas tas ir.

— Es zinu, — gandrīz čukstot teica Flēra. Soumss, kas bija pagriezis meitai muguru, apsviedās

apkārt.

—    Par ko tu runā — tu taču esi vēl bērns!

—    Varbūt es to esmu mantojusi, tēvs.

—    Ko?

—    Pret viņas dēlu.

Soumss bija bāls kā palags, un Flēra zināja, ka viņa ir tāda pati. Viņi stāvēja, lūkodamies viens otrā, siltumnīcas tveicē, kas bija pilna ar irdenās zemes, podos izstādīto ģerāniju un briestošo vīnogu smaržu.

— Tas ir ārprāts, — Soumsa izkaltušās lūpas beidzot izdvesa vārdus.

Tikko pavērdama savējās, Flēra nočukstēja: — Nedusmojies, tēv. Es tur neko nevaru darīt. Bet viņa redzēja, ka tēvs nav dusmīgs, tikai izbijies, dziļi izbijies.

— Es domāju, ka šīs muļķības, — viņš stomījās, « Ir

sen aizmirstas,

— Ai nē! Viss desmitkārt pieaudzis spēkā. Soumss iespēra pa centrālapkures cauruli. Izmisuma

pilnā kustība aizkustināja Flēru, viņai nebija ne mazāko baiļu no tēva — ne mazāko.

— Mīļo tēt! — viņa teica. — Zini, kam jābūt, tas būs. — Jābūt! — atbalsoja Soumss. — Tu nesaproti, ko

runā. Vai tas zēns zina?

Asinis saskrēja Flērai vaigos.

— Vēl ne.

Tēvs bija atkal aizgriezies no viņas un, mazliet pacēlis vienu plecu, stāvēja, stīvi blenzdams uz cauruļu savienojumu.

— Man tas ir pretīgi, — viņš pēkšņi sacīja, — nekas man nav pretīgāks par to. Šī cilvēka dēls! Tas ir — tas ir perversi!

Flēra gandrīz neapzināti bija ievērojusi, ka tēvs nesaka «šīs sievietes dēls», un viņas nojauta atkal sāka darboties.

Vai kādā viņa sirds vistumšākajā stūrī slēpās lielās kaislības rēgs?

Flēra paņēma tēvu zem rokas.

—    Džona tēvs ir pavisam slims un vecs, es viņu redzēju.

—    Tu..,

— Jā, es aizbraucu turp kopā ar Džonu, es redzēju viņus abus.

—    Nu, un ko viņi tev teica?

—    Neko. Viņi bija ļoti pieklājīgi.

— Protams, protams. — Soumss atkal ņēmās pētīt cauruļu savienojumu un tad pēkšņi noteica:

— Man tas jāpārdomā — vakarā parunāsim vēlreiz.

Flēra zināja, ka šobrīd vairāk nav ko gaidīt un aizzagās projām, atstājot tēvu pētām cauruļu savienojumu. Viņa iegāja augļu dārzā un klaiņoja starp aveņu un jāņogu krūmiem, nejuzdama ne mazāko vēlēšanos noplūkt ogas un ēst. Pirms diviem mēnešiem — cik viņa toreiz bija bezrūpīga! Pat pirms divām dienām, pirms Prospera Profona atklājuma, viņa vēl bija jutusies bezrūpīga. Tagad viņa nojauta, ka ir iepinusies tīklā — kaislību, likumīgu tiesību, aizliegumu un dumpīgu sacelšanos tīklā, mīlas un naida pavedienos. Šajā tumšajā mazdūšības mirklī izejas neredzēja pat viņas raksturs, kas prata visu satvert kā spīlēs. Kā rīkoties — kā ievirzīt un iegrozīt visu pēc savas gribas, kā dabūt to, pēc kā sirds ilgojas?! Un pēkšņi, nogriezušies ap augsta buksusa žoga stūri, viņa negaidīti sadūrās ar māti, kas ātri soļoja, turēdama rokā atvērtu vēstuli. Anetes krūtis cilājās, acis bija ieplestas, vaigi pietvīkuši. Flēra tūlīt nodomāja: «Jahta! Nabaga māte!»

Anete plaši ieplestām acīm uzmeta meitai izbiedētu skatienu un sacīja:

— Man tevis ļoti žēl, māt.

—    Kā tad! Tev un tavam tēvam — žēl!

—    Bet, māt, man patiešām žēl. Es zinu, kā tas ir. Anetes bailpilnās acis paplētās vēl platākas, tā ka

atklājās acu baltumi. — Nabaga nevainīgais jēriņš! — viņa teica.

Viņas māte — tik savaldīga, ar tādu veselu saprātu — lai izskatītos un runātu tā kā tagad! Tas viss biedēja! Tēvs, māte, viņa pati! Un tikai pirms nieka diviem mēnešiem bija šķitis, ka viņiem ir viss, ko vien pasaulē var vēlēties.

Anete sažņaudza vēstuli saujā. Flēra zināja, ka nedrīkst likties to redzam.

— Vai es nevaru atvieglot tavas galvassāpes, māt? Anete papurināja galvu un aizgāja tālāk, šūpodamās

gurnos.

«Tas ir nežēlīgi,» nodomāja Flēra, «un es biju priecīga! Šis neģēlis! Ko gan šie vīrieši ložņā un bojā visiem dzīvi! Viņam droši vien māte apnikusi. Kā viņam drīkst mana māte apnikt? Kā drīkst!» Un pie šīs domas, tik dabiskas un tik dīvainas, Flēra iesmējās aprautus, nomāktus smieklus.

Viņai, protams, būtu jāpriecājas, bet par ko gan priecāties? Tēvam tas bija vienaldzīgi! Mātei varbūt patiešām ne? Flēra atgriezās augļu dārzā un apsēdās zem kāda ķiršu koka. Augstākajos zaros nopūtās vējš;

debesis, kas plaiksnījās pa zaļo lapu starpu, bija dziļi zilas un mākoņi spoži balti — tie bija balti gubu mākoņi, kas tik raksturīgi upes ainavai. Bites, slēpdamās no vēja, klusi dūca, un pār lekno zāli krita melnas ēnas no augļu kokiem, ko tēvs bija iestādījis pirms divdesmit pieciem gadiem. Putni nedziedāja gandrīz nemaz, dzeguzes bija pārstājušas kūkot, dūdoja tikai meža baloži. Vasaras brieduma nomierinošā elpa, dūju dūdo-šana un bišu sanoņa ātri zaudēja savu varu pār Flēras satrauktajiem prātiem. Sakņupusi pār ceļiem, viņa sāka plānot. Tēvs jāpiespiež viņu — Flēru atbalstīt. Kāpēc tam vajadzētu pretoties, ja viņa ir laimīga? Nodzīvojusi pasaulē turpat deviņpadsmit gadus, Flēra ļoti labi zināja, ka vienīgais, par ko tēvs patiešām rūpējas, ir viņas nākotne. Tātad viņai tas tikai jāpārliecina, ka viņas nākotnē nevar būt laimes bez Džona. Tēvs domāja, ka tā ir traka iedoma. Cik muļķīgi gan ir vecie, domādami, ka zina, ko jūt jaunie! Vai tēvs nebija atzinies, ka jaunībā mīlējis ar vislielāko kvēli? Viņam taču vajag saprast! «Viņš krāj savu naudu man,» Flēra prātoja, «bet kāds no tās labums, ja es nebūšu laimīga?» Nauda un viss, kas tai nāca līdz, nenesa laimi. To deva vienīgi mīlestība. Platacainās pīpenes šajā augļu dārzā, piešķirdamas tam dažreiz sapņainu izskatu, auga laimīgas savā vaļā un sagaidīja savu stundu.

«Viņiem nevajadzēja nosaukt mani par Flēru,» viņa prātoja, «ja viņi negribēja, lai es sagaidu savu stundu un esmu laimīga, kamēr to izbaudu.» Ceļā nestāvēja nekas reāls — kā nabadzība vai slimība, bet tikai jūtas, nelaimīgās pagātnes rēgs! Džonam bija taisnība. Viņi negrib ļaut cilvēkam dzīvot, šie vecie! Viņi kļūdās, izdara noziegumus un grib, lai par to maksā arī viņu bērni! Vējš norima; sāka kost odi. Flēra piecēlās, norāva sausserža zaru un iegāja iekšā.

Tonakt bija karsts. Kā Flēra, tā viņas māte bija uz-vilkušas plānus, bālganus, dziļi izgrieztus tērpus. Bālganas bija arī pusdienu galda puķes. Flēra bija pārsteigta, cik viss izskatās bāls: tēva seja, mātes pleci, bālganie sienu paneļi, bālganpelēkā, samtainā grīdsega, lampas abažūrs, pat zupa bija bāla. Istabā nebija neviena spilgta krāsu plankuma, bālganajās glāzēs nebija pat vīna, jo neviens to nedzēra. Kas nebija bālgans, bija melns — tēva uzvalks, sulaiņa drēbes, viņas suns, kas nogurumā bija izstiepies gar slieksni, melnie loga aizkari ar krēmkrāsas rakstu. Ielidoja naktstauriņš, un arī tas bija bāls. Un klusas bija šīs bērēm līdzīgās pusdienas lielajā tveicē.

Tēvs atsauca Flēru atpakaļ, kad tā sekoja mātei, kas devās uz durvīm. Viņa apsēdās Soumsam blakus pie galda un, noņemdama piesprausto bālo sausserdi, pielika to pie deguna.

—    Es ilgi pārdomāju, — Soumss teica.

—    Jā, dārgais?

—    Man ļoti sāpīgi par to runāt, bet neko nevar darīt. Es nezinu, vai tu saproti, cik daudz tu man nozīmē, — es nekad neesmu par to runājis, nedomāju, ka tas vajadzīgs; bet — bet tu esi man viss. Tava māte … — viņš apstājās, stīvi vērdamies venēciešu stikla roku mazgājamā trauciņā.

—    Jā?

—    Tu man esi vienīgā, par ko gādāt. Nekas cits man nekad nav bijis — un es neesmu arī neko gribējis, kopš tu piedzimi.

— Es zinu, — Flēra čukstēja. Soumss aplaizīja lūpas.

— Tu varbūt domā, ka tas ir kas tāds, ko es varu nolīdzināt un nokārtot tavā vietā. Tu maldies. Es — es esmu bezspēcīgs.

Flēra neteica ne vārda.

— Nerunājot nemaz par manām paša jūtām, — Soumss turpināja apņēmīgāk, — šie divi neklausīsies ne uz vienu vārdu, ko es varētu teikt. Viņi — viņi mani ienīst, kā cilvēki vienmēr ienīst tos, kam darījuši pāri.

— Bet viņš .. . Džons .. .

— Zēns ir viņu miesa un asinis, viņu vienīgais bērns, kas viņai droši vien nozīmē to pašu, ko tu man. Izejas nav.

— Nē, — iekliedzās Flēra, — nē, tēvs!

Līdzīgi īstam pacietības iemiesojumam, Soumss bāls atslīga krēslā, it kā apņēmies neizpaust uz āru ne mazāko satraukumu.

— Klausies! — viņš sacīja. — Tu nostādi divu mēnešu — divu mēnešu ilgas jūtas pret trīsdesmit piecu gadu ilgām jūtām! Uz ko tu ceri? Divi mēneši — tava pirmā iemīlēšanās, kāds pusducis satikšanos, pāris sarunu un pastaigu, pāris skūpstu — pret… pret ko tādu, ko tu nevari iedomāties, ko nespēj iedomāties neviens, kas pats to nav izjutis. Esi nu prātīga, Flēra! Tas ir vasaras nakts sapņa neprāts!

Flēra gausi saplosīja sausserdi mazos gabaliņos.

— Neprāts ir ļaut pagātnei visu sabojāt. Kas mums par daļu gar pagātni? Tā ir mūsu dzīve, ne jūsu.

Soumss pielika roku pie pieres, kur Flēra pēkšņi pamanīja vizam sviedru lāses.

— Kā bērns esi tu? — viņš jautāja. — Kā bērns ir viņš? Tagadne saistās ar pagātni, nākotne ar tām abām. No tā nevar aizbēgt.

Flēra nekad līdz šim nebija dzirdējusi tēvu filozofējam. Tas viņu ietekmēja par spīti visam uztraukumam, viņa uzgulās ar elkoņiem uz galda, atspiedusi zodu rokās.

— Bet, tēvs, paskaties, kā tas iznāk praktiski. Mēs alkstam viens otra. Naudas mums ir vairāk nekā pietiekami, ceļā stāv vienīgi jūtas. Aizmirsīsim pagātni, tēvs.

Soumss par atbildi nopūtās.

—    Bez tam, — Flēra maigi piebilda, — tu nespēsi mūs aizkavēt.

—    Es nedomāju, — teica Soumss, — ka mēģinātu jūs aizkavēt, ja viss būtu manā varā. Es zinu, ka man ar daudz ko jāsamierinās, lai paturētu tavu mīlestību. Bet šai ziņā nekas nav atkarīgs no manis. Tas ir tas, kas tev jāsaprot, pirms nav par vēlu. Ja tu joprojām domāsi, ka vari panākt savu, un šīs jūtas uzkurināsi, trieciens būs vēl jo smagāks, kad tu redzēsi savu nespēku.

—    Ak! — iekliedzās Flēra. — Palīdzi man, tēvs, es zinu, tu spēj man palīdzēt!

Soumss baiļpilnā satraukumā noraidoši sakustējās.

— Es? — viņš rūgti atvaicāja. — Palīdzēt? Tieši es jau esmu tas šķērslis — tas tiešais iemesls un šķērslis — tā laikam to mēdz dēvēt? Tavās dzīslās rit manas asinis.

Viņš piecēlās.

— Nu, nelaime ir klāt. Bet, ja tu stūrgalvīgi turēsies pie savas iedomas, tad vaino pati sevi. Klausi mani! Nedari muļķības, mans bērns — mans vienīgais bērns!

Flēra piespieda pieri pie tēva pleca.

Sirdi plosīja drausmīgs nemiers. Bet kāda jēga to parādīt? Nekādas! Flēra atrāvās no tēva un izgāja ārā mijkrēslī, zaudējusi gandrīz vai prātu aiz sāpēm, taču neguvusi pārliecību, ka tēvam taisnība. Domas bija nenoteiktas un neskaidras kā priekšmetu un ēnu apveidi dārzā, izņemot vienu — viņas gribu iegūt kāroto sev. Kāda papele asi iegriezās tumšzilajās debesīs, skardama baltu zvaigzni. Rasa saslapināja Flēras kurpes un salta gulās pār kailajiem pleciem. Viņa nogāja lejup pie upes un stāvēja, stīvi vērdamās celiņā, ko mēness meta pār tumstošo ūdeni. Pēkšņi viņa saoda tabakas dūmus, un, it kā mēness radīts, no tumsas iznira balts stāvs. Tas bija vilnas flaneļa uzvalkā tērptais jaunais Monts, kas stāvēja savā laivā. Viņa dzirdēja cigaretes kluso čukstu, tai nodziestot ūdenī.

— Flēra, — atskanēja viņa balss, — neesiet nežēlīga pret nabaga nelaimīgo! Es gaidu jau stundām ilgi.

—    Uz ko?

—    Nāciet manā laivā!

—    Nenāk ne prātā.

—    Kāpēc ne?

—    Es neesmu nāra.

— Vai tad jūsu sirdī nemīt ne drusciņa romantikas? Neesiet moderna, Flēra!

Monts parādījās uz takas jarda attālumā no viņas.

— Ejiet projām!

— Flēra, es jūs mīlu. Flēra! Flēra īsi iesmējās.

— Pienāciet vēlreiz, — viņa teica, — kad nebūšu dabūjusi, ko vēlos.

— Ko jūs vēlaties? — Prasiet ko citu.

— Flēra, — sacīja Monts, un viņa balss skanēja savādi, — neizsmej iet mani! Pat vivisekcijai nolemtie suņi pelnījuši pieklājīgu apiešanos, pirms tos sagriež galīgi.

Flēra papurināja galvu, bet viņas lupas trīsēja.

— Nevajadzēja mani sabiedēt. Iedodiet cigareti. Monts to viņai iedeva, aizdedzināja un paņēma otru sev.

— Negribu melst blēņas, — viņš teica, — bet, lūdzu, iedomājieties visas blēņas, ko runājuši visi mīlētāji kopš pasaules radīšanas un klāt pie tām vēl manas personīgās blēņas.

— Pateicos, esmu to iedomājusies. Ar labu nakti! Brīdi viņi stāvēja mēness aplietas ziedošas akācijas

ēnā, lūkodamies viens otrā, un cigarešu dūmi savijās gaisā starp viņiem.

— «Sacīkstēs piedalījās arī Maikls Monts, vai tā?» — viņš sacīja. Flēra asi pagriezās pret mājas pusi. Uz zālāja viņa apstājās un paskatījās atpakaļ. Maikls Monts stāvēja, vēcinādams rokas pār galvu; viņa redzēja, kā tās sitās pret pakausi un tad māja mēnesstaru pārlietajiem akācijas ziediem. Līdz Flērai atlidoja viņa balss. — Brīnišķi, brīnišķi! — Flēra noskurinājās. Viņa nevarēja Maiklam palīdzēt, viņai bija pārāk daudz pašai savu raižu. Uz verandas viņa atkal pēkšņi apstājās. Māte sēdēja viesistabā pie sava rakstāmgalda, gluži viena. Viņas sejas izteiksmē nebija nekā sevišķa, izņemot tās pilnīgo nekustību. Bet viņa izskatījās tik pamesta! Flēra devās augšup pa kāpnēm. Pie savas istabas durvīm viņa palika brīdi stāvam. Bija dzirdams, kā tēvs staigā pa gleznu galeriju šurp un turp, šurp un turp.

«Jā,» viņa nodomāja, «brīnišķi gan! Ai Džon!»

X LĒMUMS

Pēc Flēras aiziešanas Džons ar neredzošu skatienu lūkojās austrietē. Tā bija kalsna sieviete ar raižpilnu izteiksmi melnīgsnējā sejā, izteiksmi, kāda ir cilvēkiem, kas redzējuši, kā cita pēc citas aizslīd mazās balvas, kuras dzīve tiem kādreiz piešķīrusi.

—     Tātad nedzersiet tēju? — viņa vaicāja. Saklausījis viņas balsī vilšanos, Džons nomurmināja:

—     Patiešām ne, pateicos.

— Maziņu tasīti — jau gatavs. Maziņu tasīti un cigareti.

Flēras vairs nebija! Džonu gaidīja garas stundas, pilnas sirdsapziņas pārmetumiem un nespējas izšķirties. Smagu sirdi, apzinādamies, ka rīkojas pavisam citādi, nekā vajadzētu, viņš pasmaidīja un teica:

— Nu, labi — paldies!

Austriete ienesa mazu tējkannu ar divām mazām tasītēm un sudraba cigarešu kārbiņu uz mazas paplātes.

—    Cukuru? Mis Forsaitai daudz cukura — viņa pirkt man cukuru un manai draudzenei arī. Mis Forsaita varen laipna lēdija. Es laimīga pie viņas kalpot. Jūs būt viņas brālis?

—    Jā, — teica Džons, sākdams pīpēt otru cigareti savā mūžā.

—    Ļoti jauns brālis, — teica austriete ar biklu smaidiņu, kas Džonam atgādināja suņa astes luncināšanu.

—    Vai drīkstu jums ieliet? — viņš vaicāja. — Un apsēdieties taču, lūdzu!

Austriete papurināja galvu.

— Jūsu tēvs loti jauks vecs vīrs — visjaukākais vecais vīrs, ko man būt redzējušai. Mis Forsaita man stāstījusi visu par viņu. Vai viņam labāk?

Viņas vārdi šķita Džonam kā netiešs pārmetums. — O jā, manuprāt, ar viņu viss pilnīgā kārtībā.

— Man ļoti patikt viņu atkalredzēt, — teica austriete, uzlikdama roku uz sirds, — viņam ļoti laba sirds.

— Jā, — sacīja Džons. Un atkal kalpones vārdi šķita viņam kā pārmetums.

—    Viņš nekad nedarīt citiem nemieru, un viņam tik maigs smaids.

—    Jā, vai ne?

—    Viņš skatīties uz mis Forsaitu dažreiz tik jocīgi. Es viņam pastāstīt visu savu dzīvi; viņš tik sympatisch. Jūsu māte — viņa jauka un laba?

—    Jā, ļoti.

—    Viņam tās fotogrāfija uz tualetes galda. Ļoti skaista.

Džons steigā izdzēra savu tējas tasi. Šī sieviete ar savu raižpilno seju un vārdiem, kas skanēja kā atgādinājums, līdzinājās pirmajam un otrajam slepkavam lugā.

— Paldies, — viņš sacīja, — man tagad jāiet. Vai drīkstu — vai drīkstu jums atstāt šo?

Nedrošu roku Džons uzlika uz paplātes desmit šiliņu gabalu un laimīgi sasniedza durvis. Viņš dzirdēja austrieti noelšamies un izsteidzās ārā. Laika tik tikko pietika, lai noķertu vilcienu, un visu ceļu līdz Viktorijai Džons ielūkojās katra garāmgājēja sejā, kā mīlētāji mēdz darīt, bez cerības cerēdami. Nonācis Vortingā, viņš nodeva savas ceļasomas vietējā vilcienā pārsūtīšanai pa bagāžu un devās pāri Krīta kalniem uz Vonsdonu, pūlēdamies ejot aizmirst sāpīgo nenoteiktību. Kamēr viņš gāja ātriem soļiem, viņš spēja baudīt zaļo pakalnu skaistumu, šad un tad apstāties, lai atlaistos zālē, apbrīnot mežrozītes brīnišķīgo daiļumu vai paklausīties cīruļu dziesmā. Taču tas tikai atbīdīja tālāk cīņu starp abām pretrunīgām izjūtām — alkām pēc Flēras un pretīgumu pret krāpšanu. Viņš nonāca pie vecās krīta bedres augšpus Vonsdonai, tikpat maz izšķīries kā ceļa sākumā. Spējā skaidri redzēt jautājuma abas puses slēpās reizē Džona spēks un vājums. Viņš iesoļoja mājā, tieši kad atskanēja pirmais zvans uz pusdienām. Viņa lietas jau bija uznestas augšā. Džons steidzīgi iegāja vannā un noskrēja lejā, kur atrada Holiju vienu — Vals bija aizbraucis uz pilsētu un teicies atgriezties tikai ar pēdējo vilcienu.

Kopš Vala padoma pajautāt māsai, kāpēc abas ģimenes ir naidā bija tik daudz kas noticis — Flēras atklājums Grīnparkā, viņas ierašanās Robinhilā, šīsdienas satikšanās, — ka šķita: nav vairs ko jautāt. Džons runāja par Spāniju, savu saules dūrienu, Vala zirgiem, tēva veselību. Holija sabiedēja brāli, teikdama, ka uzskata tēvu par ļoti slimu. Viņa divreiz bija pavadījusi nedēļas beigas Robinhilā. Tēvs viņai bija šķitis ārkārtīgi gurdens, dažreiz pat sāpju pārņemts, taču vienmēr atteicies runāt par sevi.

— Viņš ir ārkārtīgi labs un nesavtīgs, vai tu tā nedomā, Džon?

Pats nebūt nejuzdamies labs un nesavtīgs, Džons atteica:

— Protams!

— Manuprāt, viņš bijis īsts tēva paraugs, cik vien es spēju atcerēties.

— Jā, — Džons gluži nomākts atbalsoja.

—    Viņš nekad nav iejaucies citu dzīvē un vienmēr šķitis saprotam otru. Es nekad neaizmirsīšu, kā viņš atļāva man braukt uz Dienvidāfriku būru kara laikā, kad es biju iemīlējusies Valā.

—    Tas bija pirms tēva laulībām ar māti, vai ne? — Džons pēkšņi ievaicājās.

— Jā. Kāpēc tu tā jautā?

— O, tāpat vien. Tikai vai viņa vispirms nebija saderinājusies ar Flēras tēvu?

Holija nolika savu karoti un pacēla acis. Viņas skatiens bija vērīgs. Vai zēns zina? Vai viņš zina tik daudz, ka labāk būtu viņam pastāstīt? Holija nespēja izšķirties. Džons izskatījās sasprindzināts un satraukts, un tāds kā vecāks, bet tas varēja būt arī no saules dūriena.

—Kas tamlīdzīgs tur bija gan, — viņa atteica, — bet mēs atradāmies tālu projām un nesaņēmām nekādas ziņas. — Viņa neuzdrošinājās riskēt. Tas nebija viņas noslēpums. Bez tam viņa nezināja, kādas pašlaik ir Džona jūtas. Pirms Spānijas ceļojuma viņa nebija šaubījusies, ka brālis iemīlējies, taču zēni paliek zēni; tas bija pirms septiņām nedēļām, no kurām to šķīra viss Spānijā pavadītais laiks.

Redzēdama, ka Džons saprot viņas nodomu tikt vaļā no tā jautājumiem, Holija piebilda:

—    Vai esi ko dzirdējis par Flēru?

—    Jā.

Brāļa seja izteica vairāk nekā vissīkākie paskaidrojumi. Tātad viņš nebija aizmirsis!

Holija ļoti mierīgi noteica: — Flēra ir ārkārtīgi pievilcīga, Džon, bet, zini, Valam un man viņa patiesībā ne sevišķi patīk.

—    Kāpēc?

—    Pēc mūsu domām, viņai ir mantrauses daba.

—    Mantrauses? Es nesaprotu, ko tu ar to domā.

Viņa … viņa … — Džons atgrūda savu šķīvi ar saldēdienu, piecēlās un piegāja pie loga.

Arī Holija piecēlās un aplika roku brālim ap vidu.

— Nedusmojies, Džon dārgais. Mēs nespējam visi redzēt cilvēkus vienādā gaismā, vai ne? Zini, manuprāt, mums katram ir tikai viens vai divi cilvēki, kas spēj saskatīt to labāko, kas mūsos slēpjas, un izvilkt dienas gaismā. Tev, man liekas, tāds cilvēks ir tava māte. Es reiz redzēju, kā viņa lasīja tavu vēstuli; bija brīnišķīgi vērot viņas seju. Man šķiet, viņa ir visskaistākā sieviete, kādu es jebkad esmu redzējusi. Vecums liekas viņu neskaram.

Džona seja atmaiga, tad kļuva atkal spriega. Visi — visi bija pret viņu un Flēru! Tas piešķīra vēl lielāku spēku meitenes vārdos izteiktajam aicinājumam: «Piesaisti mani pie sevis — appreci mani, Džon!»

Te, kur viņš bija pavadījis ar Flēru neaizmirstami brīnišķo nedēļu, ar katru mirkli pieauga meitenes valdzinājuma spēks un sāpes Džona sirdī, jo viņas nebija te un nebija, kas piešķirtu istabai, dārzam, jā, pat gaisam maģisku burvību. Vai viņš vispār spēs te dzīvot, neredzot Flēru? Un Džons galīgi noslēdzās sevī un aizgāja agri pie miera. Tas gan nevarēja darīt viņu spirgtu un veselu, bet ļāva būt vienatnē ar atmiņām par Flēru viņas masku tērpā. Viņš dzirdēja atgriežamies Valu, dzirdēja, kā no forda izkrāva atvesto, tad atkal iestājās vasaras nakts klusums — tikai kaut kur pavisam tālu blēja aitas un skarbi kliedza lēlis. Džons izliecās tālu pa logu. Salts mēness — silts gaiss — krīta kalni viz kā sudrabā! Smalku spārniņu vēdas, strauta dziesma, tīteņrozes! Ak, dievs — cik tas viss tukšs bez viņas! Bībelē stāv rakstīts: tu atstāsi savu tēvu un māti un iesi līdzi — Flērai!

Viņam jāsaņem dūša un jāiet un jāpastāsta vecākiem. Viņi nevar aizliegt tam precēties — viņi arī negribēs aizliegt, kad zinās dēla jūtas! Jā! Viņš ies! Atklāti un droši — Flērai nav taisnība!

Lēlis pārstāja brēkt, aitas apklusa, vienīgā skaņa tumsā bija strauta burbuļošana. Un Džons gulēja gultā, atbrīvojies no dzīves vislielākā ļaunuma — apņēmības trūkuma.

XI TIMOTIJS PAREĢO

Nacionālajā galerijā nenotikušās sastapšanās dienā iesākās Anglijas slavas un lepnuma vai, īsāk sakot, cilindra augšāmcelšanās otrie gadasvētki. Lorda stadiona festivāls, ko karš bija izspiedis no dzīves, otro reizi pacēla savus gaiši un tumši zilos karogus, uzrādot gandrīz visas slavenās pagātnes iezīmes. Te brokastu starpbrīdī bija redzami visi veidi sieviešu un viens veids vīriešu galvassegu, kas sedza dažādos seju tipus, kuri bija saistīti ar jēdzienu «labākās aprindas». Forsaita asais skatiens būtu varējis ievērot bezmaksas vai lētajās vietās zināmu skaitu ļaužu mīkstās cepurēs, bet tie i neiedrošinājās tuvoties sacīkšu laukumam; vecā skola — vai skolas — varēja līksmot, ka proletariāts vēl nespēj samaksāt vajadzīgo puskronu. Te vēl bija veco laiku cietoksnis, vienīgais tik lielā mērogā, — pēc laikrakstu apgalvojumiem, te bija sapulcējušies desmit tūkstoši cilvēku. Un šie desmit tūkstoši, visi vienas cerības rosināti, jautāja cits citam vienu un to pašu: — Kur jūs brokastojat? — Kas brīnišķīgi pacilājošs un nomierinošs slēpās šai jautājumā un pašā ainā: tik daudzi cits citam līdzīgi cilvēki izteica to vārdos! Kādu spēku rezervi vēl glabāja Britu impērija — pietiks baložu, omāru, jērga-ļas, laša majonēzes, zemeņu un šampanieša pudeļu, ko pabarot šo pūli! Nav gaidāmi nekādi brīnumi — nekādi septiņi maizes klaipi un nedaudzas zivis[42] — ticība balstās uz drošākiem pamatiem. Seši tūkstoši cilindru tiks nocelti, četri tūkstoši saulsargu aizvērti, desmittūkstoš mutes, kas runā tai pašā angļu mēlē, piepildītas. Vecajā britu lauvā vēl bija dzīvība! Tradīcijas! Un vēlreiz tradīcijas! Cik stipras un cik elastīgas! Lai trako kari, lai grauž nodokļi, lai vāc savas iemaksas arodbiedrības un Eiropa lai nomirst badā — šie desmit tūkstoši tiks paēdināti un pastaigāsies savā nožogojumā pa zālāju, valkās cilindrus un sastapsies — cits ar citu. Sirds vēl ir vesela, pulss vienmērīgs. Ī-to-na! Ī-to-na! Ha-ro-o-va!

Daudzo Forsaitu vidū, kas bija ieradušies sacīkšu laukumā gan uz personīgo tiesību pamata, gan pilnvaroti, — atradās arī Soumss ar savu sievu un meitu. Viņš nebija apmeklējis ne vienu, ne otru skolu, viņš neinteresējās par kriketu, bet vēlējās, lai Flēra izrāda savu tērpu, vēlējās uzlikt savu cilindru — parādīt to atkal mierā un pārpilnībā savu līdzinieku vidū. Viņš mierīgi soļoja blakus Flērai, kam otrā pusē gāja Anete. Ciktāl sniedza viņa skatiens, neviena sieviete nespēja tām līdzināties. Viņas prot iet, prot izrādīties; viņu skaistumā ir saturs; modernajai sievietei nav ne figūras, ne krūšu, nekā. Pēkšņi Soumss atcerējās, kādā skurbā lepnumā bija soļojis te ar Irēnu savas pirmās laulības pirmajos gados. Un kā viņi toreiz mēdza brokastot ekipāžā, kuru māte piespieda tēvu noīrēt, jo tas izskatījās tik «šiki» — toreiz visi sēdēja tikai ekipāžās un karietēs, nevis šādās neveiklās, lielās tribīnēs! Un kā Montegjū Dārtijs vienmēr iemeta par daudz. Soumss pilnīgi ticēja, ka arī tagad ļaudis iemet lieku glāzīti, bet tam trūka agrākā vēriena. Viņš atcerējās Džordžu Forsaitu, kura brāļi Rodžers un Jūstess toreiz mācījās Harovā un Ītonā, — kā tas izslējies bija stāvējis ekipāžas priekšgalā, mādams gaišzilu karodziņu vienā un tumšzilu otrā, un saucis: «Īt-ro-va — Har-to-na!» — tieši tad, kad visi bija klusi: viņš jau vienmēr bija tēlojis ākstu; un kā apakšā pastaigājās Jūstess, uzcirties līdz ekstravagancei, pārāk liels dendijs, lai piespraustu kādas krāsas vai izrādītu savas simpātijas. Hm-jā! Senās dienas, un Irēna pelēkā, ar bālzaļu cauraustā zīdā. Soumss pašķielēja uz Flēras seju. Gandrīz bezkrāsaina — bez gaismas, bez kvēles! Viņu kremt tā mīlestības padarīšana — nejauka lieta! Soumss novirzīja skatienu tālāk uz sievas seju; tā bija uzkrāsota drusku vairāk nekā parasti un mazliet nicīga — pēc Soumsa domām, Anetei gan būtu vismazāk iemesla izrādīt nicību. Viņa uzņēma Profona neuzticību ar dīvainu mieru; jeb vai beļģa «mazais ceļojumiņš» bija domāts tikai acu apmānīšanai? Ja tā, tad viņš — Soumss izliksies, ka neko nesaprot. Brīdi pastaigājušies ap spēļu laukumu un nogājuši gar paviljonu, viņi Beduīnu kluba teltī uzmeklēja Vinifredas galdu. Šo jauno, vīriešiem un sievietēm domāto klubu ar tūristiskiem mērķiem bija dibinājis kāds džentlmenis ar senu skotu uzvārdu, kamēr tā tēvs dīvainā kārtā saucās par Leviju, Vinifreda bija iestājusies klubā ne tāpēc, ka gribētu ceļot, bet tāpēc, ka instinkts viņai iečukstēja, ka klubam ar tādu vārdu un ar tādu dibinātāju lemta liela nākotne; ja tajā neiestāsies tūlīt, tad vēlāk iestāties varbūt nebūs i ko cerēt. Kluba telts, virs kuras ieejas plandījās korāna izteiciens uz oranža pamata un mazs, zaļiem diegiem izšūts kamielītis, bija visspilgtākā visā spēļu laukumā. Ārpusē viņi atrada Džeku Kardiganu ar tumšzilu kaklasaiti (viņš kādreiz bija spēlējis Harovas pusē), vēcinot bambuka nūju, lai parādītu, kā spēlētājam būtu vajadzējis sist bumbu. Džeks ieveda atnācējus iekšā. Vinifredas stūrī bija sapulcējušies Imodžina, Benedikts ar savu jauno sievu, Vals Dārtijs bez Holijas, Moda ar savu vīru; kad Soumss ar savām abām pavadonēm bija apsēdušies, palika vēl viena tukša vieta.

— Es gaidu Prosperu, — teica Vinifreda, — bet viņam ļoti daudz darba pie jahtas.

Soumss zagšus pavērās Anetē. Sievas sejā nepakustējās ne vaibsts! Viņa acīm redzot zināja, vai tas tips nāks vai ne. Viņam nepalika apslēpts, ka arī Flēra lūkojas mātē. Ja Anete nerēķinās ar viņu — Soumsu, tad tai vajadzēja vismaz padomāt par Flēras jūtām! Jau tā visai nesakarīgo sarunu vēl pārtrauca Džeka Kardigana spriedelējumi par «midofu » [43] . viņš uzskaitīja visus «lielos midofus» no Ādama laikiem, it kā tie būtu noteikta būtiska rasiska britu sastāvdaļa. Soumss bija beidzis ēst savu omāru un pašlaik ķērās pie pīrāga ar baložu gaļu, kad izdzirda kādu sakām: — Esmu mazulietiņ nokavējies, misis Dārtija, — un Soumss redzēja, ka pie galda vairs nav tukšas vietas.

Tas tips sēdēja starp Aneti un Imodžinu. Soumss mierīgi turpināja maltīti, šad tad izmezdams kādu vārdu Modai un Vinifredai. Ap viņu dūca sarunas. Viņš dzirdēja Profona balsi sakām:

—    Man šķiet, jūs maldāties, misis Forsaida. Es — es deru, ka mis Forsaida man piekrīt.

—    Kādā ziņā? — pāri galdam atskanēja Flēras skaidrā balss.

— Es teicu, ka jaunās meitenes tagad ir gluži tādas pašas kā agrāk — atšķirība ir visai maza.

— Vai jūs tik daudz par viņām zināt?

Asā atbilde lika visiem saausīties, un Soumss nemierīgi sagrozījās savā mazajā, zaļajā krēslā.

—   Nezinu vis, bet domāju, ka viņas tikai grib iet savu celiņu, un, manuprāt, tas tā bijis vienmēr.

—   Ko jūs sakāt!

—   Ai, bet, Prosper, — Vinifreda nomierinot iebilda, — meitenes ielās — meitenes, kas strādājušas munīcijas fabrikās, mazās skuķes veikalos, viņu manieres patiesi uzkrīt.

īzdzirdis vārdu «uzkrīt», Džeks Kardigans pārtrauca savus vēsturiskos pētījumus, un mesjē Profons, iestājoties pilnīgam klusumam, noteica:

—   Agrāk tas bija apslēpts, tagad iznācis uz āru, tas ir viss.

—   Bet viņu morāle! — iesaucās Imodžina.

—   Tāda pati morāle bijusi vienmēr, misis Kardigana, tikai viņām ir vairāk iespēju.

Šis izteiciens, tik noslēpumaini cinisks, lika Imodžinai īsi iesmieties, Džeka Kardigana mutei viegli pavērties un Soumsa krēslam nokrakšķēt.

Vinifreda sacīja:

—   Jums ir ļauna mēle, Prosper.

—   Un ko jūs sakāt, misis Forsaida; vai jūs nedomājat, ka cilvēka daba ir un paliek viena un tā pati?

Soumss apspieda pēkšņu vēlēšanos piecelties un kraut šim tipam pa ausi. Viņš dzirdēja sievu atbildam:

—   Cilvēka daba Anglijā nav tāda kā visur citur. — Tas bija atkal viņas nolādētais izsmiekls!

—   Nu, es nu gan daudz neko par šo zemīti nezinu, — «Nē, paldies dievam, nē!» nodomāja Soumss, — bet es Iteiktu, ka klusi ūdeņi vienmēr ir dziļi. Mēs visi alkstam baudas, un vienmēr esam tās alkuši.

Velns parāvis šo cilvēku! Viņa cinisms bija — bija vienkārši briesmīgs!

Pēc brokastīm visi, kam vajadzēja veicināt gremošanu, pa pāriem devās pastaigā. Aiz lepnības nepievērsdams nekam uzmanību, Soumss tomēr ļoti labi zināja, ka Anete un tas tips aizklīduši kaut kur kopā. Flēra aizgāja ar Valu; viņa to bija, bez šaubām, izvēlējusies tāpēc, ka viņš pazina to puiku. Soumsa paša partnere bija Vinifreda,

Brīdi viņi riņķoja ap laukumu kopā ar spilgti ģērbto ļaužu straumi, mazliet piesarkuši un pieēdušies, līdz Vinifreda nopūtās:

— Es, draugs, vēlētos, kaut mēs varētu aizlidot četrdesmit gadus atpakaļ!

Domās gar Vinifredas acīm paslīdēja bezgalīga rinda viņas pašas tērpu, kas bija šūti Lorda stadionam un samaksāti ar tēva naudu, jo Dārtiju makā vienmēr bija krīze. — Dzīve galu galā bija ļoti amizanta. Dažreiz es pat ilgojos atkal pēc Montija. Ko tu domā par šodienas ļaudīm, Soums?

—     Galīga bezgaumība. Viss sāka drupt līdz ar velosipēdiem un auto; karš sagrāva pēdējo.

—     Es prātoju, kas būs tālāk, — teica Vinifreda balsī, ko baložu gaļas pīrāgs vērta sapņainu. — Es nebūt negalvoju, ka mēs neatgriezīsimies pie krinolīniem un šaurajām biksēm. Paskaties uz šo tērpu!

Soumss papurināja galvu.

—     Nauda ir, bet nav paļāvības. Mēs neatliekam grašus priekšdienām. Jaunatne — tai dzīve šķiet īsa un tāpēc vienā līksmībā vadāma.

—     Rau, kas par cepuri! — teica Vinifreda. — Es nezinu — kad tā padomā, cik cilvēku nokauts un kādas citas nelaimes karš atnesis, tad nudien jābrīnās. Nav otras tādas zemes kā mūsējā — Prospers teic, ka citas visas, izņemot Ameriku, bankrotējušas; un amerikāņi, protams, vienmēr taisījuši savus apģērbus pakaļ mūsējiem.

—     Vai tas zellis, — Soumss vaicāja, — patiesi brauks uz dienvidjūru salām?

— O, Prospera nodomus neviens nekad nezina!

— Ja gribi zināt, tad tieši viņš ir mūslaiku raksturīgākā pazīme, — norūca Soumss.

Vinifredas roka sažņaudza brāļa elkoni.

— Nepagriez galvu, — viņa klusi sacīja, — bet paskaties pa labi uz tribīnes pirmo rindu.

Soumss skatījās, cik nu vien māsas uzstādītie noteikumi to atļāva. Tribīnē pozā, kas pauda zināmu eleganci, sēdēja kāds cilvēks pelēkā cilindrā, sirmu bārdu un iekritušiem brūniem, grumbainiem vaigiem, bet viņam blakus dzeltenzaļā kleitā tērpusies sieviete, kuras tumšās acis cieši vērās viņā pašā — Soumsā. Viņš ātri nelaida skatienu uz savām kājām. Cik jocīgi tās kustējās, viena pakal otrai, viena pakaļ otrai! Vinifredas balss viņam iečukstēja ausī:

— Džolions izskatās ļoti slims, bet viņš vienmēr bijis elegants. Viņa nemainās — tikai mati balti.

— Kāpēc tu to visu izstāstīji Flērai?

—     Es nestāstīju, viņa pati bija dabūjusi zināt. Es jau paredzēju, ka tā notiks.

—     Stāvoklis ir ļoti nepatīkams. Viņa ir nopietni aizrāvusies ar to puiku.

— Ak tu mazais pagāns, — nomurmināja Vinifreda.

— Viņa mēģināja mani apvest ap stūri. Ko tu darīsi, Soums?

— Ļaušos, lai straume nes.

Klusēdami viņi virzījās tālāk pa gandrīz blīvo pūli.

— Tas patiešām gandrīz izskatās pēc likteņa, — Vinifreda pēkšņi teica. — Tikai tas ir tik vecmodīgi. Re, kur Džordžs un Jūstess!

Džordža Forsaita lielais stāvs bija apstājies viņu priekšā.

— Hallo, Soums! — Džordžs teica. — Nupat sastapu Profonu ar tavu sievu. Tu vēl notversi viņus, ja pieliksi soli. Vai tu esi bijis apciemot veco Timotiju?

Soumss pamāja ar galvu, un ļaužu straumes viņus izšķīra.

— Man vienmēr paticis vecais Džordžs, — teica Vinifreda. — Viņš ir tik ērmots.

— Man viņš nekad nav paticis, — atcirta Soumss.

— Kur ir tava vieta? Es iešu uz savējo. Flēra varbūt būs jau atpakaļ.

Aizvedis Vinifredu uz viņas vietu, Soumss devās uz savējo, iztālēm samanīdams mazus, baltus skrejošus stāvus un neskaidri sadzirdēdams kriketa nūju klikstus un atzinības saucienus te no vienas, te otras puses. Ne miņas ne no Flēras, ne Anetes! Vai gan no šodienas sievietēm varēja ko citu gaidīt! Viņām bija vēlēšanu tiesības. Viņas bija «emancipētas», un labuma no tā jau nu nebija nekāda! Tātad Vinifreda patiesi gribētu aizlidot atpakaļ un sākt atkal visas mokas ar Dārtiju no jauna? Vēlreiz atgriezties pagātnē — sēdēt te, kā viņš bija sēdējis astoņdesmit trešajā un astoņdesmit ceturtajā gadā, kad vēl nezināja, ka laulības ar Irēnu būs tik nelaimīgas, pirms Irēnas naids vēl bija redzams tik nepārprotami, ka pie labākās gribas to vairs nevarēja atstāt neievērotu. Te nu viņa sēdēja kopā ar to tipu, un visas atmiņas atkal pacēla galvu. Soumss pat tagad vēl nespēja saprast Irēnas nesamierināmību. Citus vīriešus viņa varēja mīlēt, uz to viņai bija taisni slieksme! Turpretī viņam, vienīgajam, kas viņai būtu bijis jāmīl, tā bija iedomājusies savu sirdi liegt. Ielūkojoties pagātnē, viņam dīvainā kārtā likās, ka visas šīs modernās, vaļīgās laulības saites — lai gan to formas un likumi bija tādi paši kā toreiz, kad viņš apprecēja Irēnu, — ka visu šo moderno izlaidību izraisījis Irēnas dumpis; fantastiskā kārtā Soumsam šķita, ka viņa visu iesākusi, līdz, kamēr tagad sabrukušas vai brūk visas stabilās īpašuma tiesības. Tas viss nācis no viņas! Un tagad — jauks stāvoklis, neko teikt! Ģimenes pavards! Kāds ģimenes pavards var būt bez savstarpējām īpašuma tiesībām? Viņam jau gan nekad nav bijis īsta ģimenes pavarda! Bet vai tas viņa vainas dēļ? Viņš bija darījis, ko varējis. Un alga par to — tie divi, kas sēž tur tribīnē, un jezga ar Flēru!

Un, vientulības sajūtas pārņemts, Soumss domāja: «Ilgāk vairs negaidīšu! Lai tiek uz viesnīcu pašas — ja vispār domā tur atgriezties!» Pasaucis pie sacīkšu laukuma izejas taksometru, viņš sacīja:

— Vediet mani uz Beisvoterroudu. — Vecās krustmātes nekad viņu nebija pievīlušas. Tās Soumsu vienmēr bija uzņēmušas kā gaidītu viesi.

Tagad nu viņas gan mirušas, taču Timotijs vēl dzivo! Smizere stāvēja atvērtajās durvīs.

—     Misters Soumss! Es nupat iznācu ieelpot svaigu gaisu. Virēja tā priecāsies.

—     Kā klājas misteram Timotijam?

—     Pēdējās pāris dienās viņš nemaz nav tāds kā parasti, ser, viņš ļoti daudz runā. Nupat šorīt viņš teica: «Mans brālis Džeimss, viņš kļūst vecs.» Viņa domas mežģas, mister Soums, un viņš tik runā un runā par saviem radiem. Viņš raizējas par viņu ieguldījumiem. Nesen viņš teica: «Mans brālis Džolions negrib atzīt valsts parādu obligācijas,» — šķiet, ka tas viņu ļoti nomāc. Ienāciet, mister Soums, ienāciet! Tā ir tik patīkama pārmaiņa!

— Nu labi, uz pāris mirkļiem, — teica Soumss.

— Nē, — Smizere dudināja tālāk priekštelpā, kur gaiss šķita savdabīgi svaigs, kā ārā, — mēs neesam ar viņu sevišķi apmierinātas, šonedēļ it nemaz ne. Viņš ir tāds cilvēks, kas gardāko kumosu vienmēr atstāja uz beigām, bet kopš pirmdienas viņš sācis to ēst pašu pirmo. Paskatieties, mister Soums, kā ēd suns — tas vienmēr apēd gaļu papriekš. Mēs vienmēr uzskatījām, ka tā ir varen laba zīme, ka misters Timotijs tādā vecumā atstāj kārumus uz beigām, bet tagad viņš, liekas, zaudējis visu savaldību un līdz ar to, protams, aizmirst pārējo. Ārsts to neuzskata ne par ko svarīgu, bet, — Smizere pašūpoja galvu, — manuprāt, misters Timotijs tagad domā, ka gardums jāēd pirmais, tāpēc ka citādi viņš to varbūt nedabūs nemaz. Tas un viņa runāšana dara mūs nemierīgas.

— Vai viņš teicis ko svarīgu?

— Man nepatīk to sacīt, mister Soums, bet viņš vairs negrib redzēt savu testamentu. Viņš kļūst gluži untumains — gadiem ilgi taču viņš mēdza apskatīt to katru rītu, un tagad tas nudien šķiet dīvaini. Nesen viņš sacīja: «Viņi grib manu naudu.» Man tas bija kā ar rungu pa pieri, jo, kā es arī viņam teicu, neviens viņa naudu negrib, par to es esmu pārliecināta. Un patiešām žēl, ka viņš tādā vecumā domā par naudu. Tad es saņēmu dūšu un teicu: «Ziniet, mister Timotij,» es teicu, «mana mīļā kundze,» — ar to es domāju mis Forsaitu, mister Soums, mis Annu, kas mani mācīja, «viņa nekad nedomāja par naudu,» es teicu, «viņai no svara bija cilvēks.» Viņš palūkojās manī, nemaz nevaru izsacīt, cik dīvaini, un pavisam sausi noteica: «Es kā cilvēks neesmu nevienam vajadzīgs.» Padomājiet, kas tie par vārdiem! Bet dažreiz viņš runā pavisam skaidri un saprātīgi.

Soumss, kas bija blenzis vecā gravīrā pie cepuru pakaramā un domājis: «Tai ir krietna vērtība,» — norūca: — Es uziešu augšā viņu aplūkot, Smizer.

— Virēja ir pie viņa, — aizelsdamas atteica korsetē iežņaugtā Smizere, — viņa Joti priecāsies, jūs redzot.

Soumss lēni kāpa augšup, domādams: «Es nu gan negribētu nodzīvot līdz tādam vecumam.»

Otrā stāvā viņš apstājās un pieklauvēja. Durvis atvērās, un viņš ieraudzīja sesto desmitu pārsniegušas sievietes apaļo, omulīgo seju.

— Mister Soums! — viņa iesaucās. — Vai tiešām! Mister Soums!

Soumss pamāja ar galvu. — Jā, es pats, virēja! — Un iegāja iekšā.

Timotijs, spilveniem aplikts, sēdēja gultā sakrustotām rokām, acis pievērsis griestiem, kur rāpoja muša. Soumss nostājās gultas kājgalī viņam pretim.

— Tēvoci Timotij, — viņš sacīja, paceldams balsi. — Tēvoci Timotij!

Timotija skatiens novērsās no mušas un nolaidās uz apmeklētāju. Soumss redzēja, kā bālā mēle aplaiza tumšās lūpas.

—     Tēvoci Timotij, — viņš atkal atsāka, — vai nevaru kaut kādi jums pakalpot? Varbūt jūs vēlētos ko pateikt?

—     Ha! — izgrūda Timotijs.

—     Es atnācu jūs apciemot un palūkoties, vai viss kārtībā.

Timotijs palocīja galvu. Likās, ka viņš mēģina aprast ar parādību savā priekšā.

—     Vai jums ir viss, ko jūs vēlaties?

—     Nē, — teica Timotijs.

—     Vai varu jums ko apgādāt?

—     Nē, — Timotijs sacīja.

—     Es, redziet, esmu Soumss, jūsu brāļadēls Soumss Forsaits, jūsu brāļa Džeimsa dēls.

Timotijs palocīja galvu.

— Es būšu ļoti iepriecināts, ja varēšu izdarīt ko jūsu labā.

Timotijs pamāja viņam. Soumss pienāca tēvocim tuvu klāt.

— Tu … — Timotijs iesāka balsī, kas no vecuma bija kļuvusi neskanīga, — tu pasaki viņiem visiem no manis — tu pasaki viņiem visiem, — un viņa pirksts paplikšķināja Soumsa piedurkni, — lai turas — lai turas — parādu obligācijas atgūst vērtību, — un viņš trīsreiz palocīja galvu.

— Labi! — Soumss sacīja. — Es pateikšu.

— Jā, — izdvesa Timotijs un, pievērsdams atkal acis griestiem, piebilda: — Šī muša!

Dīvaini aizkustināts, Soumss palūkojās uz virējas patīkamo, tuklo seju, kur pastāvīgais karstums bija ievilcis sīkas krunciņas.

— No tā viņam gan kļūs krietni labāk, — viņa sacīja. Timotijs kaut ko murmināja, acīm redzot sarunādamies pats ar sevi, un Soumss kopā ar virēju izgāja ārā.

— Kā man patiktos pagatavot jums ogu krēmu, mister Soums, kā senās dienās, jums tik ļoti tas garšoja. Ardievu, ser! Jūs patiešām sagādājāt lielu prieku.

— Glabājiet viņu, Džeina, viņš patiesi ir vecs.

Un, paspiedis viņas grumbaino roku, Soumss devās lejup. Smizere joprojām stāvēja durvīs, ieelpojot svaigu gaisu.

— Kāds viņš jums izliekas, mister Soums?

—     Hm-jā! — Soumss norūca. — Viņš galīgi zaudējis sakarus ar ārpasauli.

—     Jā, — Smizere sacīja, — es jau baidījos, ka jūs tā domāsiet, nākdams tieši no dzīvās dzīves un redzēdams viņu tādu.

—     Smizere, — teica Soumss, — mēs visi esam jums parādā.

—     Ai, nē, mister Soums, tā gan nerunājiet! Tā ir tīrā bauda — viņš ir tik brīnišķīgs cilvēks.

—     Nu, ardievu! — sacīja Soumss un iekāpa savā taksometrā. «Atgūst vērtību,» viņš domāja, «atgūst vērtību!»

Ieradies viesnīcā Naitsbridžā, Soumss iegāja viesistabā un pazvanīja pēc tējas. Neviena no sievietēm nebija mājās. Un atkal viņu pārņēma vientulības sajūta. Šīs viesnīcas! Kas tās tagad par drausmīgi plašām mājām! Viņš atcerējās laiku, kad nebija nekā lielāka par Longa, Brauna un Morlija viesnīcām vai Tevistoku un kad par Lenghemu un Grendu jau šaubīgi kratīja galvas. Viesnīcas un klubi — klubi un viesnīcas, tagad tiem nebija ne gala, ne malas! Un Soumss, kas nupat

Lorda stadionā bija vērojis brīnumaini saglabājušos tradīciju secīgo attīstību, nodevās sapņainām pārdomām par izmaiņām tajā Londonā, kur viņš priekš sešdesmit pieciem gadiem bija piedzimis. Vienalga, vai valsts parādu obligāciju vērtība ceļas vai krītas, bet Londona kļuvusi ārkārtīgi bagāta. Otras tik bagātas pilsētas pasaulē nav, varbūt vienīgi Ņujorka! Avīzes gan pašreiz bieži krīt histērijā, bet katrs, kas, tāpat kā viņš, spēj atcerēties Londonu pirms sešdesmit gadiem un redz to tagad, ievēro, cik bagātība ir ražīga un elastīga. Vajag tikai paturēt skaidru galvu un nelokāmi dzīties pēc tās. Kā nu ne! — viņš atcerējās bruģa apaļos akmeņus un smirdošos salmus uz ormaņu ratu grīdas. Un vecais Timotijs — ko gan viņš varētu pastāstīt, ja nebūtu zaudējis atmiņu! Nekas vēl nav nokārtots, ļaudis nez no kā baidās vai nez kur steidzas, bet te ir Londona un Temza, un ap tām ir Britu impērija un aiz tās pasaules mala. «Parādu obligācijas atgūst vērtību!» Viņš nemaz par to nebrīnītos. Svarīga bija šķirne. Un viss, kas Soumsā bija sīksts, mirkli raudzījās no viņa pelēkajām acīm, kamēr to uzmanību pievērsa kāda Viktorijas laika gleznas reprodukcija pie sienas. Viesnīca bija nopirkusi tiīs duču šīs lētās mantas! Senās medību vai «Trakuļa dzīves ceļa» reprodukcijas vecajos krogos bija vērts aplūkot, bet šīs sentimentālās blēņas — ko tur runāt, Viktorijas laiks aizgājis! «Saki, lai viņi turas!» bija teicis vecais Timotijs. Bet pie kā gan lai viņi turas šai modernajā «demokrātisko principu» jūklī? Pat noslēgtība no pasaules tagad apdraudēta! Iedomājies, ka varētu sabrukt noslēgtības mūri, Soumss atgrūda tējas tasi un piegāja pie loga. Vai iespējams iztēloties, ka viņam nepiederēs no dabas vairāk, kā tam tur pūlim ārā pieder Haidparka puķes, koki un ūdeņi! Nē, nē! Privātīpašums atrodas visa tā pamatā, ko vērts iegūt. Pasaule zaudējusi mazliet no sava veselā saprāta, tāpat kā suņi pilnā mēnesī šad un tad zaudē savējo un naktī dodas trušu medībās; taču pasaule, tāpat kā suns, zina, kur atrast gardu kumosu un siltu gultu, un drīz vien atgriezīsies pie vienīgā, kas ir ko vērts, — pie privātīpašuma. Pasaule pašlaik pārdzīvo otru bērnību tāpat kā vecais Timotijs — un cenšas apēst gardāko kumosu papriekš!

Soumss izdzirda aiz sevis troksni un redzēja, ka ienākušas viņa sieva un meita.

— Atgriezāties gan! — viņš noteica.

Flēra neatbildēja. Mirkli viņa stāvēja, nolūkodamās tēvā un mātē, tad iegāja savā guļamistabā. Anete ielēja sev tasi tējas.

—     Es braukšu uz Parīzi pie mātes, Soums.

—     O! Pie mātes?

—     Jā.

—     Uz cik ilgu laiku?

—     Nezinu.

—     Un kad tu brauksi?

—     Pirmdien.

Vai viņa patiesi brauks pie savas mātes? Savādi, cik vienaldzīgs viņš jutās! Savādi, cik nemaldīgi Anete bija paredzējusi, ka viņš būs vienaldzīgs, ja nebūs skandāla. Un pēkšņi Soumss skaidri saskatīja starp sevi un sievu seju, ko bija redzējis šajā pēcpusdienā, — Irēnas seju.

—     Vai tev vajadzēs naudu?

—     Pateicos, man tās ir pilnīgi pietiekami.

—     Jauki. Atraksti mums, kad brauksi atpakaļ. Anete nolika kēksu, ko bija paņēmusi pirkstos, un,

lūkodamās cauri nokrāsotajām skropstām, sacīja:

—     Vai ko pateikt, maman?

—     Nodod manus sveicienus.

Anete izstaipījās, rokas gurnos iespriedusi, un sacīja franciski:

— Kāda laime, ka tu mani nekad neesi mīlējis, Soums! — Tad viņa piecēlās un arī izgāja no istabas. Soumss nopriecājās, ka viņa runājusi franciski, — tas šķita neprasām atbildi. Atkal šī otra seja — bāla, tumšām acīm, joprojām skaista! Un dziļi sirdī atplaiksnīja siltuma atblāzma, it kā zem pelnu plēņu kalna slēptos uguns dzirkstis. Un Flēru savaldzinājis viņas dēls! Dīvaina sagadīšanās! Bet vai pasaulē vispār eksistē sagadīšanās? Cilvēks iet pa ielu, un viņam uz galvas uzkrīt ķieģelis. Jā, tā, bez šaubām, ir sagadīšanās. Bet šī! «Es esmu to mantojusi,» meita bija sacījusi. Viņa — viņa «turas»!

TREŠĀ DAĻA

..

I VECA DŽOLIONA GARS

Divējādi dzinuļi bija mudinājuši Džolionu pie brokastgalda sacīt sievai: — Brauksim šodien uz Lorda stadionu!

Vajadzēja kaut kā mazināt nemieru, kas mocīja viņus abus jau sešdesmit stundas, kopš Džons bija atvedis šurp Flēru. Vajadzēja arī klusināt sāpīgās atmiņas, jo Džolions zināja, ka ikkatru dienu var tās zaudēt pavisam!

Pirms piecdesmit astoņiem gadiem Džolions bija iestājies Ītonā, jo saskaņā ar vecā Džoliona iegribu viņa dēlam bija jātiek uzņemtam «dieva svētītās augstākās sabiedrības rindās» ar vislielāko iespējamo izdevumu palīdzību. Gadu pēc gada viņš bija devies no Stenhoupgeitas uz Lorda stadionu kopā ar tēvu, kura jaunība deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados bija pagājusi bez kriketa spēles slīpējuma. Vecais Džolions mēdza gluži atklāti runāt par stipriem sitieniem, pilniem metieniem un pusun trīsceturtdalbumbām, un jaunais Džolions jaunības godīgajā snobismā baiļojās, kaut tikai viņa tēti neviens nedzirdētu. Drebēt viņam nācās vienīgi par šo augsto kriketa spēles mākslu, jo citā ziņā tēvs, kas toreiz valkāja vaigubārdu, viņam vienmēr šķita beau idйal. Lai gan vecais Džolions pats nekad nebija saņēmis smalku audzināšanu, viņa dabiskā izsmalcinātība un mēra izjūta sargāja to no vulgāriem izlēcieniem. Cik patīkami bija pēc kliegšanas nogurdinošā tveicē ar cilindru galvā divriteņu ekipāžā kopā ar tēvu doties mājās, nomazgāties vannā, pārģērbties un steigties uz Nevienprātības klubu, kur pusdienās pasniedza baltzivi, kotletes un augļu torti! Bet pēc tam abi «švīti», vecais un jaunais, gaiši violetos glazē cimdos, gāja uz operu vai teātri. Un svētdien, kad sacīkstes bija beigušās un cilindrs, kā pieklājas, salocīts, viņi brauca ar tēvu īpašā ekipāžā uz «Kroni un scepteri» un terasi pie upes — tie bija zelta sešdesmitie gadi, kad pasaule bija vienkārša, dendiji žilbinoši, kad demokrātija vēl nebija piedzimusi un biezās Vaita Melvila [44] grāmatas iznāca cita pēc citas.

Mainījās paaudzes, un atkal Džolions kopā ar savu paša dēlu Džoliju, kam pogcaurumā zilgmoja Harovas rudzupuķu krāsa, — saskaņā ar vecā Džoliona iegribu mazdēlam vajadzēja ieiet augstākajā sabiedrībā ar drusku mazākiem izdevumiem, — mocījās tveicē un vēroja pretišķīgās kaislības, un devās atpakaļ uz spirdzinoši vēso Robinhilu ar tās zemeņu dobēm, un pēc pusdienām spēlēja biljardu, kur dēlam velnišķīgi laimējās un tas centās izlikties garlaikots un pieaudzis. Šīs divas dienas ik gadus viņš un viņa dēls bija vieni paši visā pasaulē, aci pret aci — un demokrātija nupat kā dzimusi!

Un tā Džolions bija atkal izcēlis gaismā pelēko cilindru, aizņēmies no Irēnas mazu gabaliņu gaišzilas lentas un pamazām palēnām ar automobiļa, vilciena un taksometra palīdzību nokļuvis Lorda sacīkšu laukumā. Tur, sēdēdams blakus Irēnai, kas bija tērpusies dzeltenzaļā kleitā ar šaurām, melnām apmalēm, viņš bija vērojis spēli un jutis sirdī ietrīsamies seno priecīgo satraukumu.

Kad pagāja garām Soumss, diena bija sabojāta. Irēnas seja izmainījās, lūpas sakniebās. Nebija nekādas jēgas palikt šeit sēžam, jo kuru katru brīdi kā periodiski decimālskaitļi viņu priekšā varēja parādīties Soumss vai varbūt viņa meita. Un Džolions teica:

— Nu, dārgā, ja tev vairs negribas skatīties, tad iesim!

Tovakar Džolions jutās galīgi izvārdzis. Negribēdams, lai Irēna redz viņu tādu, viņš nogaidīja, kamēr sieva sāk spēlēt, un tad aizzagās uz mazo darbistabu. Viņš atvēra augsto logu, lai nebūtu smacīgi, un durvis, lai tomēr ieplūstu Irēnas spēles skaņu viļņi, un, atsēdies tēva vecajā atzveltnī, aizvēra acis, atspiedis galvu pret apbružāto brūno ādu. Kā šī vieta no Cēzara Franka Sonātes — tāda bija bijusi viņa dzīve ar Irēnu, dievišķīgā trešā tēma. Un tagad šis notikums ar Džonu — šis nejaukais notikums! Pussnaudā aizklīdis līdz apziņas robežām, Džolions skaidri neapjauta, vai atrodas miegā vai nomodā, kad sajuta cigāra smaržu un šķita aizvērto acu priekšā tumsā redzam tēvu. Viņa tēls pieņēma skaidrus apveidus, izgaisa un izveidojās no jauna; likās, it kā tai pašā krēslā, kur sēdēja viņš — Džolions, viņš redzētu sēžam savu tēvu melnos svārkos, sakrustotām kājām, starp īkšķi un rādāmo pirkstu balansējot brilles; viņš redzēja tā lielās, baltās ūsas un dziļās acis, kas lūkojās augšup no velvētās pieres un šķita meklējam viņa paša skatienu, šķita runājam: «Vai tu ej tam droši pretī, Džo? Tev jāizlemj. Viņa ir tikai sieviete!» Ak, cik labi viņš pēc šī izteiciena pazina tēvu; kā līdz ar to atmiņā uzpeldēja viss Viktorijas laikmets! Un viņa atbilde: «Nē, es baidos — baidos nodarīt ciešanas viņai un Džonam, un sev pašam. Man ir slima sirds, es baidos.» Bet vecās acis, tik daudz vecākas un reizē tik daudz jaunākas par viņa paša acīm, neatlaidās: «Tā ir tava sieva, tavs dēls, tava pagātne. Rīkojies droši, manu zēn!» Vai tā bija vēsts no apkārtklīstoša gara vai arī tēva instinkts, kas Džolionā dzīvoja tālāk? Un atkal uzvēsmoja cigāra dūmu smarža — no vecās ādas, kas ar to bija piesūkusies. Jā, viņš rīkosies, darīs to zināmu Džonam, uzrakstīs visu, kas bijis, melnu uz balta! Un pēkšņi Džolionam kļuva grūti elpot, viņam šķita, ka tas smok, sirds krūtīs it kā pietūka. Viņš piecēlās un izgāja ārā svaigā gaisā. Zvaigznes spīdēja neparasti spoži. Viņš pagājās pa terasi ap mājas stūri, kamēr pa mūzikas istabas logu varēja redzēt Irēnu pie klavierēm. Lampas gaisma krita uz viņas it kā nopūderētajiem matiem; viņa šķita iegrimusi sevī, melnās acis stīvi lūkojās taisni priekšā, rokas bezdarbīgi dusēja uz taustiņiem. Džolions redzēja viņu paceļam šīs rokas un sažņaudzam pie krūtīm. «Viņas sirdī ir Džons,» viņš domāja, «tikai Džons! Es izgaistu — tas ir dabiski!»

Un piesardzīgi, lai viņu nepamanītu, Džolions klusi aizgāja atpakaļ.

Nākamajā dienā pēc bezmiega nakts viņš apsēdās pie sava uzdevuma. Viņš rakstīja ar grūtībām, daudz svītrodams.

Manu dārgo zēn!

Tu esi pietiekami vecs, lai saprastu, cik grūti ir vecākiem cilvēkiem atklāt savus noslēpumus bērniem. Sevišķi, ja viņu sirdis, kā Tavai mātei un man, — lai gan par viņu es nekad nedomāšu citādi kā par jaunu, — pilnīgi pieder tam, kuram viņiem jāizsūdz savi grēki. Es neteikšu, ka mēs patiesi uzskatām sevi par grēciniekiem — manuprāt, reālajā dzīvē cilvēkiem tāda apziņa piemīt reti — taču vairums laužu sacītu, ka mēs esam grēkojuši, un mūsu izturēšanās, vai tā bijusi pareiza vai ne, katrā ziņā liecina pret mums. Patiesība, mans dārgais, ir tā, ka mums abiem ir sava pagātne, un mans uzdevums tagad ir darīt to zināmu tev, jo tā sāpīgi un dziji ietekmē tavu nākotni. Pirms ilga, ilga laika, tūkstoš astoņsimt astoņdesmit trešajā gadā, kad tava māte bija sasniegusi tikai savu otro desmitu, viņu piemeklēja ļauns liktenis, kas mocīja to ilgus gadus: viņa nelaimīgi apprecējās — nē, ne ar mani, Džon. Viņai nebija ne naudas, ne tuvinieku, tikai pamāte — raksturā gaužām līdzīga Izabellai [45] , — savā mājas dzīvē Tava māte bija loti nelaimīga. Tas bija Flēras tēvs, ko viņa apprecēja, mans brālēns Soumss Forsaits. Viņš dzinās pēc tās ļoti neatlaidīgi un, nav noliedzams, bija tajā dziļi iemīlējies. Nedējas laikā viņa saprata, ka izdarījusi šausmīgu kļūdu. Tā nebija viņa vaina; Tava māte bija maldījusies savos spriedumos — tā bija viņas nelaime.

Tiktāl Džolions saglabāja zināmu ironijas pieskaņu, taču tālākais vēstules saturs lika viņam to aizmirst.

Džon, gribu Tev izskaidrot, ja spēšu — tas ir ļoti grūti, — kā var tik viegli noslēgt tādas nelaimīgas laulības kā šī. Tu, protams, sacīsi: «Ja viņa patiešām to nemīlēja, kā viņa varēja to apprecēt?» Tev būtu taisnība, ja nevajadzētu ņemt vērā vienu vai divus diezgan briesmīgus apsvērumus. Šī viņas pirmā kļūda izraisīja visas vēlākās sāpes, bēdas un traģēdiju, un tāpēc man tas Tev jāizskaidro, ja vien es to spēšu. Redzi, Džon, toreiz un pat tagad — nu, par spīti visām runām par izglītību, es arī tiešām nesaprotu, kā tas vispār varētu būt citādi, — lielākais vairums meiteņu apprecas, nepazīdamas dzīves seksuālo pusi. Pat ja viņas zina, ko tas nozīmē, viņas to nav izjutušas. Te arī slēpjas šīs mīklas atrisinājums. Visa starpība un visa nelaime slēpjas šajā faktiskajā pieredzes trūkumā, jo lasītais vai dzirdētais te nepalīdz. Ļoti bieži — un tā notika arī ar Tavu māti — meitenes precoties nav un arī nevar būt pārliecinātas, vai viņas mīl savu nākamo vīru vai ne; viņas nezina to pirms fiziskās savienošanās, kas ir laulības reālā būtība. Daudzos, varbūt visšaubīgākajos gadījumos šīs savienošanās saites stiprina un spēcina, taču citreiz — un tā notika ar Tavu māti — šī savienošanās atklāj kļūdu un iznīcina visu pieķeršanos, kas vispār bijusi. Nav nekā traģiskāka sievietes dzīvē par šādu atklājumu, kurš dienu un nakti kļūst skaidrāks. Truli un rupji cilvēki mēdz smieties par tādu kļūdu un saka: «Liela brēka, maza vilna!» Šaursirdīgi un paštaisni ļaudis, kuri spēj spriest par citu dzīvi tikai pēc savas mērauklas, mēdz nosodīt tās, kuras pieļāvušas šo traģisko kļūdu, notiesāt viņas uz dzīvi cietumā, ko tās pašas sev uzcēlušas. Tu pazīsti izteicienu: «Pati sev gultu klājusi, lai pati guļ!» Tas ir rupjš izteiciens, un džentlmenis vai dāma šo vārdu labākajā nozīmē gan kaunētos ņemt savā mutē; spēcīgāk nosodīt es neprotu. Es nekad neesmu bijis tas, ko mēdz dēvēt par tikumīgu cilvēku, bet Tev, mans dārgais, es nevēlētos teikt nevienu vārdu, kas mudinātu Tevi skatīties vieglprātīgi uz saitēm vai pienākumiem, kurus Tu uzņemsies precoties. Lai dievs mani no tā pasarga! Taču es dzīvē esmu daudz pieredzējis un tāpēc saku, ka tie, kas nosoda šo traģisko kļūdu upurus, kas nosoda tos un nesniedz tiem palīdzīgu roku, — tie ir necilvēcīgi vai, pareizāk sakot, būtu necilvēcīgi, ja saprastu, ko dara. Bet viņi jau nesaprot! Tāpēc nerunāsim vairs par viņiem! Viņi manās acīs ir tādi paši nolādētie kā es, bez šaubām, esmu viņējās. Man tas viss bija Tev jāsaka tāpēc, ka es gatavojos likt Tev novērtēt Tavas mātes rīcību, un Tu esi ļoti jauns un nezini, kāda ir dzīve. Atgriezīšos tagad pie sava stāsta. Trīs gadus pūlējusies nomākt savu nepatiku — es gribēju teikt, savu riebumu, un tas nav pārāk stipri teikts, jo tādos apstākļos nepatika drīz kļūst par riebumu, — trīs gadus, kuri tādam jūtīgam, skaistumu mīlošam raksturam, kāda, Džon, ir Tava māte, nozīmēja vislielākās mokas, — viņa sastapa jaunekli, kas viņā iemīlējās. Viņš bija tās pašas mājas arhitekts, kurā mēs tagad dzīvojam, viņš cēla to, lai tur dzīvotu Tava māte un Flēras tēvs, cēla viņai jaunu cietumu tā vietā, kurā viņa dzīvoja ar Soumsu Forsaitu Londonā. Varbūt šim faktam bija sava nozīme tālākajos notikumos. Taču, lai kā būtu, viņa arī iemīlējās arhitektā. Es zinu — man nebūs nepieciešams Tev paskaidrot, ka cilvēks nespēj iepriekš izvēlēties, kurā iemīlēsies. Tas nāk pats no sevis. Un tā tas arī atnāca. Es varu iedomāties — lai gan viņa man par to nekad nav daudz stāstījusi — cīņu, kas toreiz norisa viņā, jo Tava māte, Džon, bija stingri audzināta un viņas uzskati nebija vieglprātīgi — nebūt ne. Tomēr šīs jūtas bija nepārvaramas, un pēc kāda laika viņi mīlēja ne vien domās, bet arī darbos. Tad nāca šausmīga traģēdija. Man Tev jāstāsta par to, jo nezinādams Tu nekad īsti neizpratīsi stāvokli, kas tagad Tev jānovērtē. Cilvēks, ko viņa bija apprecējusi — Soumss Forsaits, Flēras tēvs, — kādu nakti, kad viņa dega vispatiesākā kaislē pret šo jaunekli, ar varu pierādīja savas vīra tiesības. Nākamajā dienā viņa sastapa savu iemīļoto un viņam to izstāstīja. Vai viņš izdarīja pašnāvību vai arī nejauši savā satraukumā nokļuva zem mašīnas, to mēs neviens nezinām; taču tā tas bija. Padomā, ko izjuta Tava māte tajā vakarā, kad uzzināja par viņa nāvi. Es toreiz nejauši viņu redzēju. Tavs vectēvs aizsūtīja mani viņai palīdzēt, ja tas būtu manos spēkos. Es redzēju viņu tikai īsu mirkli, tad viņas vīrs aizvēra durvis manā priekšā. Bet es nekad neesmu aizmirsis viņas seju, es to redzu vēl šobrīd. Toreiz es viņu vēl nemīlēju, es iemīlēju viņu pēc divpadsmit gadiem, bet viņas seju es nekad neesmu aizmirsis. Manu dārgo zēn — nav viegli tā rakstīt. Bet saproti, man tas jādara. Tu savai mātei esi viss, Tu esi viņas dzīves saturs. Es negribu rakstīt skarbi par Soumsu Forsaitu. Es par viņu nedomāju skarbi. Man jau sen viņa žēl, varbūt man pat toreiz bija viņa žēl. Cilvēki uzskata, ka taisnība ir viņam un ka Tava māte bijusi vainīga. Viņš to mīlēja — kā nu prata. Viņa bija tā privātīpašums. Tā viņš skatās uz dzīvi — uz cilvēku jūtām un sirdīm — kā uz īpašumu. Tā nav viņa vaina — tāds viņš ir piedzimis. Man tādi uzskati vienmēr bijuši pretīgi — tāds nu reiz es esmu piedzimis! Cik es pazīstu Tevi, es jūtu, ka arī Tev tie nevar būt citādi kā pretīgi. Bet es turpināšu savu stāstu. Tonakt Tava māte aizbēga no viņa mājas; divpadsmit gadus viņa dzīvoja klusi viena pati bez kādas sabiedrības, kamēr tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītajā gadā viņas vīrs — kā redzi, viņš joprojām bija tās vīrs, jo viņš necentās šķirties un viņai, protams, nebija nekādu tiesību pieprasīt šķiršanos, — viņas vīrs tātad, šķiet, sāka izjust vajadzību pēc bērniem un ilgi izmēģinājās piespiest Tavu māti atgriezties pie viņa un dzemdēt viņam bērnu. Es toreiz saskaņā ar vectēva testamentu biju viņas aizbildnis un visu novēroju. Šai laikā es viņu iemīlēju, dziļi iemīlēju. Viņš sāka uzmākties arvien neatlaidīgāk, un tad kādu dienu viņa atnāca te pie manis un, burtiski, lūdza mani viņu aizsargāt. Viņas vīrs, kam ziņoja katru tās soli, mēģināja mūs atraut vienu no otra, ierosinot šķiršanos; varbūt arī viņš patiesi gribēja šķirties, es nezinu; lai nu kā, mūsu vārdi tika publiski saistīti. Līdz ar to viss bija izlemts, un mēs patiešām kļuvām vienoti. Viņus izšķīra, mēs apprecējāmies, un piedzimi Tu. Mēs esam nodzīvojuši savu mūžu ļoti laimīgi, vismaz es, un es domāju, ka Tava māte arī. Soumss drīz pēc šķiršanās apprecēja Flēras māti, un viņiem piedzima meita. Tāds ir mūsu stāsts, Džon. Es to stāstīju Tev tāpēc, ka mīlestība, kuru mēs redzam iedegušos Tevī pret šī vīra meitu, akli ved Tevi pretī tādai rīcībai, kas pilnīgi izpostīs Tavas mātes laimi un varbūt arī Tavējo. Par sevi es negribu runāt, jo manā vecumā nav nozīmes domāt, ka manas kājas vēl ilgi staigās pa šo zemi, bez tam manas ciešanas būtu galvenokārt ciešanas viņas un Tevis dēļ. Bet es gribu, lai Tu saproti vienu: tādas šausmu un riebuma izjūtas kā šīs nevar aprakt vai aizmirst. Tās Tavā mātē dzīvo joprojām. Vēl vakar mēs Lorda stadionā nejauši ieraudzījām Soumsu Forsaitu. Viņas seja, ja Tu to būtu redzējis, Tevi pārliecinātu. Doma, ka Tu varētu apprecēt viņa meitu, ir Tavai mātei, Džon, kā lietuvēns. Man nav nekas pret Flēru, izņemot to, ka viņa ir un paliek Soumsa meita. Bet jūsu bērni, ja Tu viņu apprecētu, būtu tikpat daudz Soumsa, cik Tavas mātes mazbērni, tā cilvēka mazbērni, kuram Tava māte kādreiz piederēja tā, kā vergu īpašniekam pieder verdzene. Padomā, ko tas nozīmētu. Ar šādām laulībām Tu ieej tai nometnē, kas turēja Tavu māti cietumā un kur viņa gandrīz nonīka aiz bēdām. Tu stāvi tikai uz dzīves sliekšņa, Tu pazīsti šo meiteni tikai divus mēnešus, un, lai cik dziļi Tu domā viņu mīlam, es lūdzu Tevi no visas sirds: pārtrauc tūlīt šo sakaru. Neliec savai mātei viņas atlikušo mūžu mocīties zem šo sūrstošo sāpju un pazemojuma nastas. Lai cik jauna viņa man šķiet, viņai tomēr ir piecdesmit septiņi gadi. Viņai nav neviens cits visā pasaulē, izņemot mūs abus. Drīz viņai paliksi tikai Tu. Saņem drosmi, Džon, un izbeidz. Neuzcel starp jums šo šķērsli, neatstāj neizkliedētu šo necaurredzamo miglu. Nesalauz viņas sirdi! Lai dievs Tevi svētī, manu dārgo zēn, un — vēlreiz — piedod man visas sāpes, ko šī vēstule Tev sagādās, — mēs mēģinājām tās Tev aiztaupīt, bet Spānija acīm redzot nav palīdzējusi. Dziļā mīlestībā Tavs tēvs

Džolions Forsaits.

Pabeidzis savu atzīšanos, Džolions sēdēja, atspiedis iekritušo vaigu plaukstā, un pārlasīja uzrakstīto. Tur bija rindas, kuras sagādāja viņam tādas sāpes, kad viņš iedomājās Džonu tās lasām, ka viņš vēstuli gandrīz saplēsa. Runāt par tādiem jautājumiem ar zēnu — ar sava paša dēlu, runāt par tiem sakarā ar paša sievu un zēna māti šķita viņa atturīgajai Forsaita dvēselei šausmīgi. Un tomēr, kā lai, nerunājot par tiem, liek Džonam izprast īstenību, dziļo plaisu, neaizdzīstošo brūci? Kā lai bez tā attaisno viņa mīlestības apslāpēšanu? Tad jau tikpat labi varētu arī nerakstīt nemaz!

Viņš salocīja savu grēksūdzi un iebāza to kabatā. Paldies dievam — bija sestdiena. Līdz svētdienas vakaram viņam bija laiks apdomāties, jo, pat ja vēstuli iemestu tūlīt, Džons to varētu saņemt tikai pirmdien. Šī iespēja pavilcināties un pats fakts, ka vēstule — vai nu nosūtīta, vai ne — tomēr uzrakstīta, sagādāja Džolionam dīvainu atvieglojumu.

Rožu dārzā, kas bija stājies vecās paparžu audzes vietā, viņš redzēja Irēnu ar mazu groziņu uz rokas griežam un cērpam krūmus. Džolionam šķita, ka viņa nekad nesēž bez darba, un viņš apskauda sievu, jo pats tagad nestrādāja gandrīz nemaz. Viņš nogāja lejā pie Irēnas. Viņa pacēla roku notraipītā cimdā un smaidīja. Mežģiņu lakatiņš, sasiets zem zoda, apslēpa viņas matus, un ovālā seja ar vēl vienmēr tumšajām uzacīm izskatījās ļoti jauna.

— Zaļās utis šogad ir šausmīgas, un ir taču tik vēss. Tu izskaties noguris, Džolion.

Džolions izņēma no kabatas savu grēksūdzi. — Rakstīju šo. Domāju, tev varbūt vajadzētu to izlasīt.

— Džonam? — Viņas seja vienā mirklī pilnīgi pārvērtās un izskatījās gandrīz noliesējusi.

Jā, noslēpums atklāts. Viņš iedeva vēstuli Irēnai un aizgāja pa rožu starpu projām. Tad, redzēdams, ka sieva pabeigusi lasīt un stāv gluži nekustīga ar vēstules lapām nolaistajā rokā, Džolions atgriezās pie tās.

— Nu?

— Brīnišķīgi izteikts. Es nezinu, kā varētu izteikt labāk. Pateicos, dārgais.

— Vai tu varbūt gribētu ko izsvītrot? Viņa papurināja galvu.

— Nē, lai saprastu, viņam jāzina viss.

— Es domāju to pašu, un tomēr — tas ir tik rūgti!

Džolionam šķita, ka viņam tas ir rūgtāk nekā Irēnai — viņam daudz vieglāk bija runāt par dzimumu attiecībām ar sievieti nekā ar vīrieti. Irēna arī vienmēr bija dabiskāka un vaļsirdīgāka nekā viņš ar savu dziļi noslēgto Forsaita būtību.

—     Es šaubos, vai viņš sapratīs pat tagad, Džolion. Viņš ir tik jauns, un viņš vairās no fiziskā.

—     Šo vairīšanos viņš mantojis no mana tēva, tas visos šādos jautājumos bija jūtīgs kā meitene. Varbūt labāk visu pārrakstīt un teikt tikai, ka tu nīsti Soumsu?

Irēna papurināja galvu.

— «Nīst» ir tikai tukša skaņa. Tā neko neizsaka. Nē, labāk lai ir tā, kā ir.

— Labi. Rīt tā tiks nosūtīta.

Irēna pacēla seju pret viņu, un visas lielās mājas daudzo tīteņaugiem apvīto logu priekšā Džolions noskūpstīja sievu.

II GRĒKSŪDZE

Vēlā tās pašas pēcpusdienas stundā Džolions aizsnaudās vecajā atzveltnī. Viņam uz ceļiem ar atvērtajām lapām uz leju gulēja La Rфtisserie de la Reine Pedau-que, [46] un tieši pirms aizmigšanas viņš bija domājis:

«Vai mēs jebkad patiesi mīlēsim frančus kā tautu? Vai viņi jebkad tā īsti iemīlēs mūs?» Džolionam pašam vienmēr bija patikuši franči, viņš izprata to asprātību un gaumi, viņam garšoja to ēdieni. Pirms kara, kad Džons bija apmeklējis privātskolu, viņi ar Irēnu bija bieži braukuši uz Franciju. Viņa romāns ar Irēnu bija iesācies Parīzē — viņa pēdējais un visilgākais romāns. Bet franči, neviens anglis nespēs tos mīlēt, kamēr nebūs iemācījies lūkoties uz tiem ar objektīva estēta acīm! Un pie šā skumīgā secinājuma viņš bija aizsnaudies.

Atmostoties Džolions ieraudzīja dēlu stāvam starp viņu un logu. Zēns acīm redzot bija ienācis no dārza puses un gaidīja, kamēr tēvs atmodīsies. Džolions — vēl pussnaudā — pasmaidīja. Cik zēns izskatījās jauks — smalkjūtīgs, sirsnīgs, godīgs! Tad viņa sirds nejauki salēcās un ķermenim pārskrēja drebuļi. Džons! Grēksūdze! Ar pūlēm viņš savaldījās. — No kurienes tad tu, Džon, uzradies?

Džons noliecās un noskūpstīja tēva pieri.

Tikai tad Džolions ievēroja zēna sejas izteiksmi.

— Es atbraucu mājās, lai tev, tēt, ko pastāstītu.

Ar visu savu spēku Džolions pūlējās nomākt savādo sajūtu — krūtīs kaut kas raustījās un burzguļoja.

— Apsēdies, draudziņ. Vai tu māti redzēji?

— Nē. — Sasarkumu zēna sejā nomainīja bālums. Viņš apsēdās uz vecā krēsla atzveltnes, tāpat kā senās dienās Džolions pats bija mēdzis sēdēt blakus savam tēvam, kas ērti zvilnēja spilvenos. Līdz pat dziļajai plaisai viņu attiecībās viņš bija paradis tur uzmesties — vai tagad bija pienācis tāds pats brīdis viņa un dēla attiecībās? Visu savu mūžu viņš līdz sirds dziļumiem bija nīdis scēnas, vairījies no ķildām, klusu gājis savu ceļu un ļāvis citiem darīt tāpat. Taču šķita, ka tagad, pašā mūža galā, viņu sagaida scēna, daudz sāpīgāka par visām tām, no kurām viņš bija vairījies. Viņš nolaida vizīru pār savām jūtām un gaidīja, kad dēls sāks runāt.

— Tēvs, — Džons lēni teica, — mēs ar Flēru esam saderinājušies.

«Tieši tā!» domāja Džolions, ar pūlēm atvilkdams elpu.

— Es zinu, ka tev un mātei šī doma nepatīk. Flēra teic, ka māte bijusi saderināta ar viņas tēvu, pirms jūs apprecējāties. Protams, es nezinu, kas toreiz noticis, bet tas taču bijis ļoti sen. Es esmu viņai ļoti pieķēries, tēt, un viņa saka, ka ir pieķērusies man.

Džolions izgrūda savādu skaņu, pa pusei smieklus, pa pusei vaidu.

—     Tev ir deviņpadsmit gadu, Džon, un man septiņdesmit divi. Kā lai mēs saprotam viens otru tādos jautājumos, ko?

—     Tu mīli māti, tēt; tu noteikti zini, ko mēs jūtam. Nav taču taisnīgi pret mums ļaut tādiem sen aizgājušiem notikumiem izpostīt mūsu laimi, vai ne?

Nostādīts aci pret aci ar savu grēksūdzi, Džolions nolēma, ja vien būs iespējams, iztikt bez tās. Viņš uzlika savu plaukstu uz zēna rokas.

— Redzi, Džon! Es varētu to visu novilcināt, sakot, ka jūs abi esat vēl pārāk jauni un lāgā nepazīstat paši sevi, un tā tālāk, bet tu jau neklausītos, un tas arī nav nekāds iemesls — jaunība, diemžēl, dziedē sevi pati. Tu viegli runā par «tādiem sen aizgājušiem notikumiem», jo, kā tu pareizi teici, tu nezini nekā no tā, kas noticis. Saki, — vai es kādreiz esmu devis tev iemeslu apšaubīt savu mīlestību pret tevi vai sava dotā vārda patiesīgumu?

Mierīgākā mirklī Džolions būtu juties uzjautrināts, redzot pretējo spēku sadursmi, ko izraisīja viņa vārdi, — zēna dedzīgo rokas spiedienu, kam vajadzēja apliecināt uzticēšanos tēvam, un bailes viņa sejā no šī apliecinājuma sekām; taču šobrīd Džolions spēja just vienīgi pateicību par šo spiedienu.

— Tādā gadījumā tu vari ticēt man, ko es saku. Ja tu neizbeigsi šo mīlas sakaru, tu padarīsi māti nelaimīgu līdz viņas mūža galam. Tici man, dārgais, pagātne, lai kāda tā mums bijusi, nevar apaugt ar zāli — patiesi ne.

Džons noslīdēja no krēsla atzveltnes. «Meitene,» domāja Džolions, «tur viņa ir — parādās viņa acu priekšā — pati dzīve — kvēla, daiļa, mīloša!»

— Es nespēju, tēvs, kā lai es to spēju — tikai tāpēc, ka tu to saki? Protams, es nespēju!

Džon, ja tu zinātu šo seno stāstu, tu izbeigtu visu nekavējoties, tev tas būtu jāizbeidz! Vai tu nespēj man ticēt?

— Kā tu vari iepriekš pateikt, ko es domātu? Tēvs, es mīlu viņu vairāk par visu pasaulē.

Džoliona seja noraustījās, un viņš lēni izmocīja:

— Vairāk par savu māti, Džon?

No zēna sejas, no viņa sažņaugtajām dūrēm Džolions noprata, kādu grūtu cīņu dēls izcīna.

—     Es nezinu, — Džons izgrūda, — es nezinu! Bet atteikties no Flēras bez iemesla — kaut kā tāda dēļ, ko es nesaprotu, kā tāda dēļ, kas, manuprāt, nav ne uz pusi tik svarīgs, — tas liks man … liks man . ..

—     Liks tev uzskatīt mūs par netaisniem, padarīs mūs par šķēršļiem — jā. Bet tas ir labāk nekā turpināt šo sakaru.

—     Es nevaru. Flēra mīl mani, un es mīlu viņu. Tu gribi, lai es tev uzticos, kāpēc tu neuzticies man, tēvs? Mēs nemaz negribētu neko zināt — tas neko neizmainītu. Tas tikai liktu mums abiem vēl vairāk mīlēt tevi un māti.

Džolions iebāza roku krūšu kabatā, bet izvilka to atkal tukšu un sēdēja, klakšķinādams mēli pret zobiem.

—     Padomā, kas tava māte tev bijusi, Džon! Viņai nav nekā cita kā vien tu, es vairs ilgi nedzīvošu.

—     Kāpēc ne? Nav godīgi… Kāpēc ne?

—     Tāpēc, — Džolions diezgan vēsi atteica, — ka tā saka ārsti; tas ir viss.

— Ai tēt! — iekliedzās Džons un izplūda asarās. Dēla sabrukums Džolionu bezgalīgi aizkustināja —

pēdējo reizi viņš bija redzējis zēnu raudam desmit gadu vecumā. Tikai tagad viņš īsti izprata, cik bīstami maiga ir zēna sirds, cik dziļi viņš cietīs no šīs mīlestības un vispār dzīvē. Un viņš nevarīgi izstiepa roku, negribēdams un patiesībā arī neuzdrošinādamies piecelties.

— Mīļais dēls, — viņš teica, — tā nevajag, citādi es sekošu tavam piemēram.

Džons apvaldīja elsas un stāvēja nekustīgs, novērsis seju.

«Ko tagad?» domāja Džolions. «Ko man sacīt, lai viņu aizkustinātu?»

— Starp citu, nesaki to mātei, — viņš teica, — viņai ir diezgan ko uztraukties par tevi. Es zinu, kā tu jūties. Bet, Džon, tu pazīsti viņu un mani pietiekami labi, lai saprastu, ka ne aiz šā, ne aiz tā mēs neietu postīt tavu laimi. Manu dārgo zēn, mums taču rūp vienīgi tava laime — es vismaz domāju tikai par tavu un mātes laimi, un viņa domā tikai par tavējo. Visa jūsu abu nākotne ir likta uz spēles.

Džons pagriezās. Viņa seja bija nāves bālumā, dziļi iegrimušās acis šķita degam.

— Kas tas ir? Kas tas ir? Neturi mani tādā tumsā! Džolions, saprazdams, ka ir zaudējis, iebāza atkal

roku krūšu kabata un sēdēja veselu minūti, ar grūtībām vilkdams elpu, acis aizvēris. Galvā iešāvās doma: «Man ir bijis ilgs laimes laiks — ir bijuši arī ļoti rūgti mirkļi — šis ir pats ļaunākais no visiem!» Tad viņš izvilka roku ar vēstuli un noguris sacīja: — Ja tu, Džon, šodien nebūtu atbraucis, tad es tev to nosūtītu. Es gribēju aiztaupīt tev sāpes — es gribēju aiztaupīt sāpes tavai mātei un sev pašam, taču redzu, ka viss velti. Izlasi to, es varbūt iziešu dārzā. — Un viņš pastiepa rokas uz priekšu, gribēdams piecelties.

Džons, kas bija paņēmis vēstuli, ātri ierunājās: — Nē. Es iešu. — Un bija jau projām.

Džolions atslīga atpakaļ krēslā. Liela gaļas muša bija izvēlējusies šo mirkli, lai, nikni dūkdama, sāktu šaudīties viņam apkārt. Šī skaņa radīja omulību, tā bija labāka kā nekas … Kur zēns bija aizgājis lasīt vēstuli? Nelaimīgā vēstule — nelaimīgā pagātne! Nežēlīgs liktenis — nežēlīgs pret Irēnu — pret Soumsu — pret abiem bērniem, — pret viņu pašu!… Sirds drudžaini sitās un sāpēja. Dzīve — ar savu mīlu — savu darbu — savu skaistumu — savām sāpēm un — savu galu! Jauka, brīnišķa, par spīti visam, līdz kādā brīdī cilvēkam jānožēlo, ka viņš vispār dzimis. Dzīve — tā nodeldē cilvēku, bet neiemāca ilgoties pēc nāves — te slēpjas ļaunā viltība! Kaut jel nebūtu sirds! Atkal dūkdama atlidoja gaļas muša, ienesot sev līdzi visu vasaras tveici un sanoņu, un smaržu — jā, pat smaržu, it kā no gataviem augļiem, sausas zāles, sulas pilniem krūmājiem un govju elpas, kas oda pēc vaniļas. Un tur kaut kur ārā smaržas pilnajā gaisā Džons lasa šo vēstuli, šķirstīdams un žņaugdams lapas savās bēdās — savā mulsā un bēdās, un sirds viņam lūst! Šī doma vērta Džolionu dziļi nelaimīgu. Džons bija tik maigs zēns, tik dziļi patiess savā mīlā un arī apzinīgs — tas bija tik netaisni pret viņu, tik nolādēti netaisni! Viņš atcerējās, kā Irēna reiz bija teikusi: «Nekad vēl nav piedzimis kāds tik mīlošs un mīlams kā Džons.» Nabaga mazais Džons! Visai viņa pasaulei bija lemts sabrukt vienā vasaras pēcpusdienā! Jaunība tādas lietas ņem tik dziļi pie sirds! Šī vīzija — ka jaunība tā ko ņem dziļi pie sirds — Džolionu tik ļoti satrauca un mocīja, ka viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Zēns nekur nebija redzams. Viņš izgāja ārā. Ja viņam var pašreiz palīdzēt — tad jāpalīdz!

Viņš izgāja cauri krūmājiem, palūkojās pār žogu dārzā — Džona tur nebija! Viņa nebija arī tur, kur sāka briest un sārtoties firziķi un aprikozi. Garām tumšajām ciprešu spirālēm Džolions uzgāja uz pļavas. Kur zēns bija noslēpies? Vai viņš bija aizskrējis uz birztalu savu seno slēptuvi? Džolions devās pāri nopļautajiem siena vāliem. Pirmdien to sagubos un nākamajā dienā savedīs šķūnī, ja vien nebūs lietus. Viņi bieži bija gājuši pāri šai pļavai kopā — rokrokā, kad Džons vēl bija mazs puisēns! Pie joda! Zelta laikmets beidzas jau tad, kad cilvēks sasniedz desmit gadu vecumu! Džolions pienāca pie dīķa, kur mušas un odi dejoja niedrēs virs spožā ūdens spoguļa, un iegāja birztalā. Tur bija vēss un smaržoja pēc lapeglēm. Arī te Džona nebija! Viņš sauca. Nekādas atbildes! Uz vecā, kritušā koka viņš apsēdās, satraukts, noraizējies, aizmirsis pats savu slikto sajūtu. Viņš nebija rīkojies pareizi, ļaudams zēnam paņemt vēstuli un aiziet projām, vajadzēja jau no paša sākuma paturēt Džonu acīs! Dziļi norūpējies, Džolions piecēlās un sāka soļot atpakaļ. Nonācis pie fermas, viņā atkal sāka saukt dēlu un ielūkojās tumšajā govju kūtī, Tur vēsumā, kur oda pēc vaniļas un amonjaka, pasargātas no mušām, klusi gremoja viņa trīs oldernietes; nupat izslauktas, tās gaidīja vakaru, kad atkal tiks ganīties uz lejas pļavas. Viena laiski pagrieza galvu, pamirdzinot spožo aci. Džolions varēja saskatīt slienas uz viņas pelēkās apakšlūpas. Savā nervu satraukumā viņš redzēja visu kvēlā skaidrībā — visu, ko kādreiz bija mīlējis un centies uzgleznot, — visus šos gaismas, ēnas un krāsas brīnumus. Vai kāds brīnums, ka leģenda ieguldījusi Kristu silītē — kas gan ir bijīgāks par siltā krēslā gremojošas govs acīm un ragiem, baltiem kā mēness! Džolions sauca atkal. Nekādas atbildes! Viņš izsteidzās ārā no birztalas, devās garām dīķim kalnup. Būtu dīvaina ironija, tagad tas viņam ienāca prātā, ja Džons izlasītu tēva šausmīgo atklājumu birztalā, kur senās dienās viņa māte un Bozinijs bija sadedzinājuši aiz sevis visus tiltus un atzinušies mīlestībā. Un kur viņš pats, sēdēdams uz kritušā koka svētdienas rītā pēc atgriešanās no Parīzes, bija visā pilnībā aptvēris, ka Irēna nozīmē viņam visu pasauli. Ironijai šī būtu īstā vieta, kur noraut plīvuru no Irēnas dēla acīm! Bet Džona tur nebija! Kurp viņš aizgājis? Jāatrod taču nabaga zēns!

III IRĒNA

Brāzdamies projām ar vēstuli rokā, Džons bailēs un mulsumā pārskrēja pāri terasei un nogriezās ap mājas stūri. Atbalstīdamies pret vīteņiem apaugušo mājas sienu, viņš atplēsa vēstuli. Tā bija gara — loti gara! Tas vēl pastiprināja viņa bailes, un viņš sāka lasīt. Kad viņš nokļuva pie vārdiem: «Tas bija Flēras tēvs, ko viņa apprecēja,» — viss acu priekšā šķita griežamies. Viņš stāvēja blakus kādām stikla durvīm un, iegājis pa tām, devās cauri mūzikas istabai un priekštelpām uz savu guļamistabu. Apslacījis seju ar aukstu ūdeni, Džons apsēdās uz gultas un atsāka lasīšanu, nomezdams katru pabeigto lapu sev blakus uz gultas. Tēva rokrakstu bija viegli lasīt — Džons pazina to tik labi, lai gan nekad nebija saņēmis no viņa pat ceturtdaļu tik garu vēstuli kā šī. Viņš lasīja truli — iztēle darbojās tikai pa pusei. Pirmo reizi lasot, viņš vislabāk izprata sāpes, kādas katrā ziņā bija izjutis tēvs, rakstot tādu vēstuli. Viņš ļāva nokrist pēdējai lapai un tad, juzdams garīgu, morālu nevarību, sāka atkal lasīt pirmo. Viss šķita tik pretīgs — miris un pretīgs. Tad pēkšņi kā karsts vilnis viņu apņēma šausmu izjūta. Viņš paslēpa seju rokās. Viņa māte! Flēras tēvs! Viņš atkal pacēla vēstuli un mehāniski turpināja lasīt. Un atkal uzmācās sajūta, ka tas viss ir miris un pretīgs, viņa paša mīlestība bija pavisam citāda! Šī vēstule teica, ka viņa māte — un viņas tēvs! Šausmīga vēstule! Privātīpašums! Vai gan varēja būt tādi vīrieši, kas raudzījās uz sievieti kā uz savu īpašumu? Viņa acu priekšā drūzmējās pilsētas ielās un laukos redzētas sejas — sarkanas, gaļīgas sejas; cietsirdīgas, trulas sejas; sausas, klīrīgas sejas; niknas sejas; simtiem, tūkstošiem seju! Kā viņš varēja zināt, ko domā un dara cilvēki ar tādām sejām? Viņš aptvēra galvu ar rokām un ievaidējās. Viņa māte! Viņš no jauna satvēra vēstuli un turpināja lasīt: «… Šausmu un riebuma izjūtas . .. dzīvo vēl šodien … jūsu bērni… tā cilvēka mazbērni, kuram Tava māte kādreiz piederēja tā, kā vergu īpašniekam pieder verdzene…» Džons piecēlās no gultas. Šī nežēlīgā, tumšā pagātne, kas uzglūnēja, lai nonāvētu viņa un Flēras mīlestību, bija taisnība, citādi tēvs to nekad nebūtu rakstījis. «Kāpēc viņi man to neizstāstīja pašā sākumā,» viņš domāja, «tajā dienā, kad es pirmo reizi Flēru redzēju? Viņi zināja, ka es esmu viņu redzējis. Viņi baidījās, un … tagad … nu … es esmu … dabūjis!» Bēdas bija pārāk lielas, lai domātu vai apsvērtu, un, to nomākts, viņš ielīda krēslainajā istabas kaktā un apsēdās uz grīdas. Tur viņš sēdēja, līdzīgs mazam, nelaimīgam dzīvnieciņam. Krēsla un grīda sniedza mierinājumu — likās, ka viņš būtu atgriezies tais dienās, kad, izstiepies visā garumā, izcīnīja kaujas ar alvas zaldātiņiem. Sakņupis, sajauktiem matiem, rokām aptvēris ceļus, viņš sēdēja tur, pats nezinādams, cik ilgi. No šī bezgalīgā izmisuma viņu izrāva kāda skaņa: atvērās durvis, kas veda no mātes istabas viņējā. Džona istabā viņa prombūtnes laikā pār cieši aizvērtajiem logiem bija nolaistas žalūzijas, un no vietas, kur Džons sēdēja, viņš varēja dzirdēt tikai drēbju čaukstoņu un tuvojošos soļu troksni, līdz aiz gultas ieraudzīja māti stāvam tualetes galda priekšā. Viņai bija kas rokā. Džons aizturēja elpu, cerēdams, ka māte viņu neredzēs un aizies. Viņš redzēja to aizskaram priekšmetus uz galda, it kā tajos slēptos kāda iekšēja vērtība, tad pagriežamies pret logu — viņa bija pelēka no galvas līdz kājām kā rēgs. Mazākais galvas pagrieziens, un viņa to noteikti ieraudzīs! Viņas lūpas kustējās: — Ak Džon! — Viņa sarunājās ar sevi. Viņas balss skaņa lika Džona sirdij nodrebēt. Viņš redzēja tās rokā mazu fotogrāfiju. Viņa turēja to gaismai pretī un skatījās sīkajā attēlā. Džons to pazina — tur bija redzams viņš pats kā maziņš puisītis; māte šo fotogrāfiju vienmēr turēja savā rokassomā. Viņa sirds sitās drudžaini. Un pēkšņi, it kā to dzirdējusi, māte pagrieza galvu un ieraudzīja Džonu. Viņa aizelsās un piespieda rokas ar fotogrāfiju pie krūtīm, Džons it kā atbildot sacīja:

— Jā, tas esmu es.

Māte piegāja pie gultas un nosēdās uz tās, pavisam tuvu Džonam, viņas rokas bija joprojām piespiestas pie krūtīm, kājas gandrīz skāra vēstules lapas, kas bija noslīdējušas uz grīdas. Irēna tās ieraudzīja, un viņas rokas sažņaudza gultas malu. Viņa sēdēja loti taisni, tumšās acis pievērsusi dēlam. Beidzot viņa ierunājās.

—     Redzu, Džon, ka tu zini.

—     Jā.

—     Vai tu redzēji tēvu?

—     Jā.

Ilgu brīdi valdīja klusums, līdz viņa sacīja:

—     Ai, manu mīļo!

—     Viss kārtībā! — Jūtas, kas plosīja Džona krūtis, bija tik spēcīgas un dažādas, ka viņš neuzdrošinājās kustēties, — gan aizvainojums, gan izmisums un tomēr dīvainas ilgas, lai māte mierinot uzliktu roku uz viņa pieres.

— Ko tu darīsi? — Es nezinu.

Atkal ilgu laiku valdīja klusums, tad viņa piecēlās. Mirkli viņa stāvēja pavisam klusu, tad mazliet pamāja ar roku un teica: — Manu dārgo puisīt, manu mīļo, dārgo puisīt, nedomā par mani — domā par sevi. — Un, apiedama gultas galu, viņa pazuda atkal savā istabā.

Džons pagriezās, saritinājās kā ezītis kamolā, iespiedās kaktā starp divām sienām.

Viņš bija nosēdējis tur varbūt apmēram divdesmit minūtes, kad kāds kliedziens lika tam satrūkties. Tas atskanēja no terases lejā. Sabijies viņš pietrūkās kājās. Atkal atskanēja kliedziens: «Džon!» Saucēja bija viņa māte! Džons izskrēja ārā, lejup pa kāpnēm, iesteidzās caur tukšo ēdamistabu darbistabā. Māte bija noslīgusi ceļos vecā atzveltņa priekšā, kur gulēja tēvs gluži bāls, nolaidis galvu uz krūtīm, vienu roku ar zīmuli uzlicis uz atvērtās grāmatas — šī roka bija dīvaini mierīga, Džons nekad nebija redzējis neko tik mierīgu. Māte bezprātīgā izmisumā palūkojās apkārt un izdvesa:

— Ai! Džon, viņš ir miris — miris!

Džons nometās ceļos un, pārliekdamies pāri krēsla atzveltnei, kur nesen bija sēdējis, pielika lūpas pie tēva pieres. Auksta kā ledus! Kā tētis — kā tētis varēja būt miris, kad vēl tikai pirms stundas… Mātes rokas skāva tēva ceļus, krūtis krampjaini kļāvās tiem klāt. — Kāpēc — kāpēc es nebiju pie viņa? — Džons dzirdēja māti čukstam. Tad viņš redzēja atvērtajā lappusē sakropļotā rokrakstā uzšvīkātu vārdu «Irēna» un sabruka pats. Viņš pirmo reizi redzēja vaigu vaigā nāvi, un tās mēmais miers izdzēsa viņā visas citas jūtas; viss cits tātad bija sagatavošanās šim! Visa dzīve un mīla, un prieks, nemiers un bēdas, visa kustība, gaisma un skaistums bija tikai sākums briesmīgajam, baltajam mieram. Tas viņu drausmīgi satrieca; viss pēkšņi šķītās niecīgs, sīks, veltīgs. Beidzot viņš saņēmās, piecēlās un piecēla māti.

— Māt, neraudi — māt!

Pēc dažām stundām, kad viss, kas jādara, bija izdarīts un māte atgūlusies, Džons palika viens ar tēvu, kas bija noguldīts gultā un apklāts ar baltu palagu. Džons stāvēja ilgu laiku, lūkodamies šai sejā, kura nekad nebija izskatījusies dusmīga — tā vienmēr izlikās mazliet tiepīga un laipna. «Būt laipnam un nepadoties — vairāk neko,» viņš bija reiz dzirdējis tēvu sakām. Cik brīnišķīgi tētis bija pratis turēties pie šīs filozofijas! Džons tagad saprata, ka tēvs jau ilgu laiku bija zinājis, ka gals pienāks pēkšņi, — zinājis, bet neteicis ne vārda. Viņš lūkojās mirušajā ar bijības pilnu, kvēlu cieņu. Kādai vientulībai tēvs bija sevi nolēmis — tikai lai aiztaupītu sāpes mātei un viņam — Džonam! Viņa paša sāpes šķita sīkas, noraugoties šai sejā. Vārds, kas bija ierakstīts grāmatā! Ardievu, vārds! Tagad mātei bija palicis vienīgi viņš pats! Džons pieliecās tuvu klāt mirušā sejai — tā nebija nemaz izmainījusies un tomēr gluži citāda. Reiz viņš bija dzirdējis tēvu sakām, ka neticot cilvēka apziņas dzīvei pēc nāves; varot vienīgi būt, ka tā dzīvojot vēl nolikto laiku, kamēr ķermenis sasniedzot savu dabisko vecuma robežu, kad izsīkstot tam piemītošā spēja dzīvot; tāpēc, ja ķermeni salauzis kāds nelaimes gadījums, pārmērības, smaga slimība, apziņa varbūt eksistējot līdz tam mirklim, kad, visam ritot dabisko gaitu un nekam neiejaucoties, tā būtu izdzisusi pati no sevis. Toreiz tas Džonu bija pārsteidzis, jo viņš nekad nebija dzirdējis kādu citu izsakām šādu domu. Kad sirds tā atsakās strādāt — tas, bez šaubām, nav gluži dabiski! Varbūt tēva apziņa ir šai pašā telpā, kur viņš. Virs gultas karājās vectēva portrets. Varbūt arī viņa apziņa ir vēl dzīva tāpat kā viņa brāļa — viņa pusbrāļa apziņa, kurš bija miris Transvālā? Vai viņi visi tagad pulcējas ap gultu? Džons noskūpstīja tēva pieri un aizgāja atpakaļ uz savu istabu. Durvis starp to un mātes istabu bija vaļā; acīm redzot māte bija pirmīt te ienākusi — viss bija viņam sagatavots, pat pāris cepumu un karsts piens, un uz grīdas vairs nebija vēstules. Džons paēda un padzēra, vērodams, kā dziest pēdējais gaismas stars. Viņš nemēģināja ieskatīties nākotnē — viņš tikai stīvi vēroja tumšos ozola zarus, kas pletās vienā līmenī ar logu, un juta, it kā dzīve būtu apstājusies. Reiz naktī, grozīdamies smagajā miegā, viņš ieraudzīja blakus gultai ko baltu un nekustīgu un pietrūkās sēdus. Viņa mātes balss sacīja:

— Tā esmu tikai es, Džon dārgais! — viņas roka maigi atlieca dēla pieri atpakaļ, baltais stāvs nozuda.

Viens pats! Viņš atkal iegrima smagā miegā un sapņoja, ka redz mātes vārdu rāpjamies uz savas gultas.

IV SOUMSS APSVER

Paziņojumu laikrakstā «The Times» par brālēna Džoliona nāvi Soumss uzņēma ļoti vienkārši. Tātad šis cilvēks bija miris! Viņu abu mūžā nebija tāda laika, kad tie būtu jutuši viens pret otru radinieku mīlestību. Trakais naids sen bija izplēnējis Soumsa sirdī, un no jauna uzliesmojuma viņš bija stingri sargājies, taču uz šo agro nāvi viņš skatījās kā uz kādu dzejiski taisnīgu likteni. Divdesmit gadus šis cilvēks bija varējis priecēt savu sirdi ar viņam — Soumsam atņemto sievu un māju, un nu tas bija miris! Nekrologs, kas parādījās mazliet vēlāk, veltīja, pēc viņa domām, Džolionam pārāk daudz uzmanības. Tas runāja par «ražīgo, jauka talanta apveltīto gleznotāju, kura darbus mēs uzlūkojam par tipiskiem vēlā viktoriānisma labāko akvarelistu mākslas paraugiem». Soumss, kas bija gandrīz mehāniski devis priekšroku Molam, Morpinam un Kezvelam Bejam un vienmēr gluži dzirdami nošņācies nicībā, kad izstādēs uzdūrās uz brālēna darbiem, trokšņaini pāršķīra «The Times» lappusi.

Torīt viņš bija ieradies pilsētā kārtot Forsaitu darīšanas un skaidri izjuta Gredmena greizos skatienus pār brillēm. Vecā ierēdņa izturēšanās pauda tādu kā nožēlas pilnu apsveikumu. Gredmens smaržoja, tā sakot, pēc senām dienām. Varēja gandrīz dzirdēt, kā viņš domā: «Misters Džolions, jā-a — tieši tikpat vecs, cik es, un miris — ak tu mīļā stundiņa! Esmu pārliecināts, ka viņai gan tas ir liels trieciens. Viņa bija gaužām skaista. Bet mēs visi esam mirstīgi. Avīzēs ielikts nekrologs, va re!» Atmosfēra ap viņu lika Soumsam neparasti ātri pārgrozīt un nokārtot vairākus nomas līgumus.

—     Kā ar novēlējumu mis Flērai, mister Soums?

—     Esmu pārdomājis citādi, — Soumss īsi atteica.

— Ā-a! Priecājos par to. Es jau domāju, ka jūs maķenīt steidzaties. Laiki, jā nudien, mainās.

Soumss bija sācis raizēties par to, kā šī nāve ietekmēs Flēru. Viņš nebija gluži pārliecināts, vai meita zina — viņa reti ielūkojās avīzēs un dzimšanas, laulību un nāves paziņojumus nelasīja nekad.

Steidzīgi pabeidzis darījumus, viņš devās uz Grīnstrītu brokastīs. Vinifreda bija gandrīz vai sērīga. Džeks Kardigans, cik vispār no visa tā varēja noprast, bija salauzis dubļu aizsargu un uz krietnu laiku «izgājis no ierindas». Vinifreda nevarēja pie šīs domas pierast.

—     Vai Profons galu galā aizbrauca? — Soumss pēkšņi ievaicājās.

—     Aizbrauca gan, — Vinifreda atbildēja, — bet, uz kurieni, nezinu.

Jā, tur jau viss slēpās — neko nevarēja noteikti pateikt! Soumsam, starp citu, arī negribējās zināt. Anete sūtīja vēstules no Djepes, kur viņa uzturējās kopā ar māti.

— Tu droši vien lasīji, ka tas cilvēks miris?

—     Jā, — teica Vinifreda. — Man žēl viņa … viņa bērnu. Viņš bija ļoti patīkams. — Soumss izgrūda dīvainu skaņu. Aizdomas par seno, dziļo patiesību, ka cilvēkus šai pasaulē vērtē pēc tā, kādi viņi ir, nevis pēc tā, ko viņi dara, — piezagās un uzmācīgi klauvēja pie viņa apziņas pakaļdurvīm.

—     Es zinu, ka tā domāja dažs labs, — viņš nomurmināja.

— Tagad, kad viņš miris, jābūt pret viņu taisnīgiem. — Es labprāt būtu bijis pret viņu taisnīgs, kamēr

viņš bija dzīvs, — sacīja Soumss, — tikai man nekad negadījās izdevība. Vai tev ir «Baronetu grāmata»?

— Jā, tur apakšējā rindā.

Soumss izņēma biezu, sarkanu grāmatu un sāka to šķirstīt.

«Monts — sers Lorenss, 9. b-ets, tit. no 1620. g., Džofrija, 8. b-eta, un Lavīnijas, sera Čarlza Maskhema, b-eta no Maskhemholas Šropširā, m., vec. d.; prec. 1890. g. Emīliju, Konveja Čerela, eskv. no Kondafordgreindžas Oksfordas gr-ē, m.; 1 dēls, mantinieks Maikls Konvejs, dz. 1895. g., 2 m. Rezidence: Lipingholmeinora Folvelā, Bakinghemš. Klubi: «Jokdari», «Kafejnīca», «Aeroplāns». Sk. Bidlikots.»

—     Hm! — viņš noņurdēja. — Vai tavu paziņu skaitā ir kāds izdevējs?

—     Tēvocis Timotijs.

—     Es domāju dzīvos.

—     Montijs mēdza sastapties ar kādu savā klubā. Reiz viņš to atveda uz pusdienām. Tu zini, Montijs vienmēr taisījās rakstīt grāmatu — kā laimēt zirgu skriešanās sacīkstēs. Viņš mēģināja to izdevēju ieinteresēt.

Nu un?

— Viņš piedabūja to derēt par diviem tūkstošiem. Pēc tam mēs viņu vairs neredzējām. Cik atceros, viņš bija diezgan elegants.

— Vai zirgs uzvarēja?

—     Nē, manuprāt, pienāca pēdējais. Montijs, zini, bija savā ziņā gudrs.

—     Vai tiešām? — Soumss atvaicāja. — Kā tu domā, vai ir kas kopējs starp nākamo baronetu un grāmatu izdošanu?

—     Mūsdienās ļaudis dara visu ko, — atteica Vinifreda. — Lielākās bailes, šķiet, tagad ir būt bez darba — pavisam citādi nekā mūsu laikā. Toreiz ideāls bija neko nedarīt. Bet, es domāju, tas nāks atkal modē.

—     Šis jaunais Monts, par ko es runāju, stipri iemīlējies Flērā. Ja tas izbeigtu to otro padarīšanu, tad es labprāt to atbalstītu.

— Vai viņš ir interesants? — jautāja Vinifreda.

—     Skaistulis nav, diezgan patīkams, drusku aušīgs. Liekas, viņiem pieder krietns zemes gabals. Viņš, šķiet, patiesi iemīlējies. Bet ko var zināt.

—     Jā, — Vinifreda nodudināja, — tas ir ļoti grūti. Es vienmēr uzskatīju, ka labāk ir nedarīt neko. Bet ar Džeku nu gan ir nepatikšanas; tagad mēs līdz svētdienai nekur netiksim. Nu, cilvēki vienmēr ir amizanti, es iešu uz parku un vērošu tos.

—     Ja es būtu tavā vietā, — teica Soumss, — es noīrētu lauku māju un, kad vien gribētu, svētkos un streiku laikā noslēgtos tur, lai te nebūtu pa kājām.

—     Lauki mani garlaiko, — teica Vinifreda, — un dzelzceļnieku streiks man likās brīnišķīgi satraucošs.

Vinifreda vienmēr bija izcēlusies ar savu sangfroid [48] soumss atvadījās un aizgāja. visu ceļu līdz Redingai viņš apsvēra, vai stāstīt Flērai par zēna tēva nāvi vai ne. Stāvokli tas nemainīja, vienīgi tagad zēns būs neatkarīgs un spiests pārvarēt tikai mātes pretošanos. Viņš, bez šaubām, mantos kaudzi naudas un varbūt māju — māju, kas bija celta Irēnai un viņam — Soumsam, māju, kuras arhitekts bija sagrāvis viņa ģimenes pavardu. Viņa meita — šīs mājas saimnieces lomā! Tas būtu dzejiski taisnīgs liktenis! Soumss īsi, rūgti iesmējās. Viņš bija cēlis namu irstošās vienības atjaunošainai, domājis, ka tā būs mājoklis viņa pēctečiem, ja vien varētu pārliecināt Irēnu viņam tos dāvāt! Viņas dēls un Flēra! Viņu bērni būtu savā ziņā savu vecāku vienības atvases!

Šīs domas teatralitāte šķita pretīga viņa skaidrajam saprātam. Un tomēr — tā būtu visvieglākā un izdevīgākā izeja no strupceļa, tagad, kad Džolions bija miris. Divu Forsaitu bagātības apvienojums Soumsa konservatīvajam garam šķita pievilcīgs. Un viņa — Irēna būs vēlreiz saistīta ar viņu. Muļķības! Aplamības! Un Soumss izmeta šo domu no galvas.

Atbraucis mājās, viņš izdzirda biljarda bumbu klikstēšanu un pa logu redzēja jauno Montu pārliekušos pār spēļu galdu. Flēra, iespiedusi roku ar kiju sānos, smaidīdama vēroja viņu. Cik glīta viņa izskatījās! Kas tur par brīnumu, ka jauneklis viņas dēļ pazaudējis galvu. Tituls — zeme! Šais laikos gan no zemes nav lielas jēgas un no titula varbūt vēl mazāk. Vecie Forsaiti bija vienmēr skatījušies uz tituliem mazliet nicīgi, kā uz ko svešu un mākslotu, kas nav to iegūšanai izdotās naudas vērts un noved sakaros ar galmu. Soumss atcerējās, ka viņiem visiem lielākā vai mazākā mērā bija piemitusi šī izjūta. Svizins gan savos trakulīgākajos gados bija reiz piedalījies kādā pieņemšanā. Atgriezies mājās, viņš bija pavēstījis, ka nekad vairs uz tādu neiešot — «visi tādi knišļi vien». Bija aizdomas, ka Svizins īsajās biksēs izskatījies pārāk liels. Soumss atcerējās, kā viņa paša māte bija vēlējusies, lai to stāda priekšā galmā — šī ceremonija bija tik eleganta! un kā tēvs ar neparastu stingrību bija to noliedzis. Ko viņa ar šo dižošanos gribot panākt — tā esot tikai laika un naudas šķiešana, vairāk nekas!

Instinkts, kas bija padarījis un saglabājis Apakšnamu par galveno varu valstī, izjūta, ka viņu pašu pasaule ir pietiekami laba un pat drusku labāka nekā jebkura cita, jo tā bija viņu pasaule, — šī izjūta bija pasargājusi vecos forsaitus neparasti tīrus no «lētiem vizuļiem», kā niklass bija mēdzis teikt, kad viņu mocīja ģikts lēkme. Pašapzinīgāko un ironiskāko Soumsa paaudzi bija aizsargājis priekšstats par Svizinu īsajās biksēs. Kas attiecās uz trešo un ceturto paaudzi, tad tā, kā šķita Soumsam, smējās par itin visu.

Taču no tā, ka jaunais cilvēks mantos titulu un muižu, nevarēja celties nekāds ļaunums — tas bija vienkārši fakts, ko nevarēja labot. Soumss klusi ienāca iekšā tādā brīdī, kad Monts pasita garām. Viņš ievēroja jaunekļa acis, kas bija pievērstas Flērai, kura savukārt noliecās pār galdu. Šajās acīs mirdzēja tāda pielūgsme, ka Soumss jutās gandrīz aizkustināts.

Viņa pavilcinājās, saņēmusi kiju slaidās rokas plaukstā, un papurināja īsos kastaņbrūnos matus. — Es gan nekad netrāpīšu. — Drošam pieder pasaule.

— Labi. — Kija izšāvās uz priekšu, bumba sāka ritēt. — Nu, re!

— Neizdevās! Nekas!

Tad viņi ieraudzīja Soumsu, un tas teica:

— Es jums pamarķēšu.

Viņš apsēdās augstajā sēdeklī blakus marķierim, akurāts un noguris, un paslepus vēroja abas jaunās sejas. Kad spēle bija beigusies, Monts pienāca pie viņa.

— Esmu sācis, ser. Dīvaina spēle šis bizness, vai ne? Būdams advokāts, jūs droši vien esat dziļi ieskatījies cilvēku dabā?

— Jā gan.

— Es jums pastāstīšu, ko esmu novērojis: cilvēki rīkojas galīgi nepareizi, piedāvājot mazāk, nekā var atļauties dot. Viņiem vajadzētu piedāvāt vairāk un tad pamazām atkāpties.

Soumsa uzacis pacēlās.

— Bet ja nu piedāvājumu pieņem?

— Tam nav itin nekādas nozīmes, — teica Monts, — daudz izdevīgāk ir cenu pazemināt nekā paaugstināt. Teiksim, piemēram, mēs piedāvājam kādam autoram izdevīgus noteikumus — viņš, bez šaubām, būs ar mieru. Tad mēs papētām lietu uzmanīgāk, redzam, ka, tā izdodot grāmatu, negūsim nekādu jēdzīgu peļņu un pasakām to viņam. Viņš jau jūt uzticību pret mums, tāpēc, ka mēs esam bijuši pret viņu augstsirdīgi, ir lēns kā jērs un netur uz mums ne drusku ļaunu prātu. Bet, ja mēs sākumā piedāvājam viņam sliktus noteikumus, viņš tos nepieņem, tāpēc, lai nepalaistu viņu vaļā, mums jāsola vairāk, un viņš uzskata mūs par nolādētiem sīkstuļiem, kas grib kaulēties.

— Pamēģiniet pirkt pēc šādas metodes gleznas, — teica Soumss, — pieņemts piedāvājums nozīmē jau līgumu — vai jūs to nezināt?

Jaunais Monts pagrieza galvu pret durvīm, kurās stāvēja Flēra.

— Nē, — viņš teica, — es vēlētos, kaut es to zinātu. Tad vēl kas. Vienmēr atbrīvojiet cilvēku no līguma, ja viņš vēlas no tā tikt vaļā.

— Reklāmas dēļ? — Soumss sausi noprasīja.

— Reklāma tā, protams, ir, bet es domāju principa pēc.

— Vai jūsu firma strādā pēc šādiem principiem? — Vēl ne, — teica Monts, — bet ar laiku tā būs. — Un autori aizies.

— Nē, ser, tiešām ne. Es pašlaik apkopoju daudzus novērojumus, un tie visi apstiprina manu teoriju. Biznesā cilvēka dabu vienmēr novērtē pārāk zemu, un, to darot, ļaudis nolaupa sev krietni daudz prieka un peļņas. Protams, jābūt pilnīgi vaļsirdīgam un atklātam, bet tas ir viegli, ja tā arī jūt. Jo cilvēciskāks un augstsirdīgāks tu būsi, jo labāk tev veiksies biznesā.

Soumss piecēlās.

— Vai jūs esat līdzdalībnieks?

Tas es būšu tikai pēc sešiem mēnešiem. — Pārējiem firmas īpašniekiem vajadzētu pasteigties aiziet.

— Monts iesmējās.

— Jūs redzēsiet, — viņš teica, notiks lielas pārmaiņas. Privātīpašuma princips pārdzīvo savas pēdējās dienas.

Ko? — Soumss iesaucās.

— Nams izīrējams! Sveiki, ser, es dodos projām.

Soumss novēroja, kā meita pasniedza jauneklim roku, redzēja Flēru saviebjamies no stiprā spiediena un skaidri dzirdēja, kā Monts nopūtās, ārā ejot. Tad Flēra atrāvās no loga un nāca šurp, vilkdama ar pirkstu pa mahagonija biljarda galda malu. Vērodams viņu, Soumss juta, ka tā grasās ko jautāt. Flēras pirksts apbrauca ap pēdējo caurumu, un viņa pacēla acis.

— Vai tu, tēvs, esi ko darījis, lai Džons man nerakstītu?

Soumss papurināja galvu.

— Tu tātad neesi redzējusi? — viņš sacīja. — Tieši pirms nedēļas nomira viņa tēvs.

— O!

No meitas sabiedētās, sadrūmušās sejas viņš noprata, ka tā visiem spēkiem pūlas aptvert, kādas šai nāvei būs sekas.

— Nabaga Džons! Kāpēc tu man nestāstīji, tēvs?

— Kā man to bija zināt! — Soumss lēni novilka. — Tu jau man neuzticies.

—     Es uzticētos, ja tu man palīdzētu, dārgais.

—     Varbūt es to darīšu.

Flēra sažņaudza rokas. — Ai dārgais, ja cilvēks ko briesmīgi kāro, viņš nedomā par citiem. Nedusmojies uz mani.

Soumss izstiepa roku, it kā atgrūzdams kādu apvainojumu.

— Es pašlaik apsveru, — viņš sacīja. Kas gan viņu mudināja lietot šādu vārdu! — Vai jaunais Monts tev atkal paspēja apnikt?

Flēra pasmaidīja. — Ai! Maikls! Viņš vienmēr prot apnikt, bet viņš ir tik labdabīgs — viņš nemaz netraucē.

— Nu, — teica Soumss, — es esmu noguris, iešu un pirms pusdienas nosnaudīšos.

Viņš uzgāja savā gleznu galerijā, nogūlās tur uz dīvāna un aizvēra acis. Šausmīgu atbildību uzlika šī meitene, kuras māte bija — hm! Kas viņa bija? Šausmīgu atbildību! Palīdzēt viņai — kā lai viņš tai palīdz? Viņš nespēja grozīt faktu, ka bija tās tēvs. Vai arī, ka Irēna … Ko gan jaunais Monts bija nupat sacījis — kādas muļķības par privātīpašniecisko instinktu — tas pārdzīvojot pēdējās dienas … Izīrējams? Blēņas!

Tveicīgais gaiss, pilns vīgriežu, upes un rožu smaržu, apņēma viņa jutekļus, tos iemidzinot.

V UZMĀCĪGĀ IDEJA

«Uzmācīga ideja», visļaunākais no visiem cilvēka miera traucētājiem, iegūst vislielāko spēku un veiklību tad, kad ietērpjas alkatīgajā mīlestības maskā. Mīlestības uzmācīgā ideja nepievērš ne mazāko uzmanību ne žogiem, ne grāvjiem, ne durvīm, ne arī pārējām cilvēciskām būtnēm ar viņu uzmācīgām idejām un bez tām, ne bērnu ratiņiem ar to saturu, kurš, savas uzmācīgās idejas pārņemts, sūc knupīti, pat ne citiem cietējiem, ko moka šī pati nežēlīgā slimība. Tā traucas, pievērsusi skatienu tikai savai iekšējai gaismai, aizmirsusi visus citus spīdekļus. Ļaudis, kuri, uzmācīgas idejas pārņemti, domā, ka cilvēces laime ir atkarīga no viņu mākslas, suņu vivisekcijas, ārzemnieku nīšanas, virspeļņas nodokļa maksāšanas, palikšanas ministru posteņos, zobratu iedarbināšanas, no tā, vai viņi aizkavēs savus kaimiņus izšķirties, no atteikšanās iet karadienestā, grieķu vārdu saknēm, baznīcas dogmām, paradoksiem un spilgti izteiktas pārākuma izjūtas pār tiem, kas atrodas citas mānijas varā, — visi šie cilvēki ir nepastāvīgi salīdzinājumā ar tiem abu dzimumu pārstāvjiem, kuru uzmācīgā ideja izpaužas alkās iegūt kādu pretēja dzimuma pārstāvi. Un, lai gan Flēra šais vēsajās vasaras dienās veda to vējaino dzīvi, kas raksturīga mazai Forsaitu jaunkundzei, kuras tērpi tiek samaksāti un kuras darbs ir izklaidēšanās, tomēr viņa bija — kā sacītu Vinifreda, lietojot visjaunmodīgāko izteicienu, — «baigi» vienaldzīga pret to visu. Flēra joprojām, līdzīgi bērnam, kāroja mēnesi, kas peldēja aukstajās debesīs pār upi vai Grīnparku, kad viņa uzturējās pilsētā. Viņa pat nēsāja pie sirds, sārtā zīdā ietītas, Džona vēstules, un mūsdienās, kad korsetes noslīdējušas tik zemu, krūtis nav modē un jūtas tiek nicinātas, diezin vai var būt kāds vēl skaidrāks pierādījums par viņas idejas uzmācību.

Uzzinājusi par vecā Džoliona nāvi, Flēra aizrakstīja Džonam un saņēma viņa atbildi pēc trim dienām, atgriežoties no piknika pie upes. Tā bija Džona pirmā vēstule kopš toreizējās satikšanās pie Džūnas. Flēra atplēsa to ar ļaunu nojautu un izlasīja ar izbailēm.

Kopš satikšanās ar Tevi esmu uzzinājis visu par pagātni. Es Tev to nestāstīšu — domāju, ka Tu to zināji jau toreiz, kad mēs sastapāmies pie Džūnas. Viņa apgalvo, ka Tu esot zinājusi. Ja tā ir, Flēra, tad Tev vajadzēja man pateikt. Tu droši vien esi dzirdējusi tikai sava tēva pārdzīvojumus. Es dzirdēju to, ko pārdzīvojusi mana māte. Tas ir kas šausmīgs. Pašlaik, kad viņai tādas bēdas, es nespēju darīt neko, kas sāpinātu viņu vēl vairāk. Protams, es ilgojos pēc Tevis ik brīdi, bet es vairs neticu, ka mēs jebkad būsim kopā — pārāk stipra ir tā vara, kas tiecas mūs vienu no otra atraut.

Tā! Tātad viņas blēdība atklāta. Taču viņa juta, ka Džons tai piedevis. Ja viņas sirds sažņaudzās un ceļi saļodzījās, tad tam par iemeslu bija Džona vārdi par viņa māti.

Flēras pirmā doma bija atbildēt, otrā — neatbildēt. Nākamajās dienās šīs domas uzpeldēja atkal un atkal un nepārtraukti auga izmisums. Ne velti viņa bija sava tēva bērns. Sīkstums, kas bija reizē radījis un pazudinājis Soumsu, aizstāja arī Flērai mugurkaulu, tikai viņā tas bija izpušķots un izgreznots ar franču grāciju un možumu. Instinktīvi viņa locīja darbības vārdu «piederēt» vienmēr ar vietniekvārdu «man». Taču viņa rūpīgi slēpa visas sava augošā izmisuma pazīmes un baudīja upes priekus, cik vien to atļāva šāgada nejaukā jūlija vēji un lieti, it kā viņai uz pasaules nebūtu nekādu rūpju. Arī neviens «nākamais baronets» nekad nebija atstājis savus izdevēja pienākumus tik cītīgi novārtā, kā to darīja Flēras uzticamais pavadonis Maikls Monts.

Soumsam meita bija mīkla. Viņu gandrīz pievīla Flēras bezrūpīgā jautrība. Gandrīz — jo viņam nepaslīdēja garām, ka meita bieži ar tukšu skatienu lūkojas tālē un ka vēlu naktīs no tās guļamistabas loga krīt gaismas atspīdums. Kādas domas gan tirdīja viņu šais stundās pēc pusnakts, kad tai vajadzēja gulēt? Taču Soumss neuzdrošinājās vaicāt, kas viņai prātā, un kopš īsās sarunas biljarda istabā viņa nebija tam neko teikusi.

Brauciena laikā viņa pieņēma kādu lēmumu. Viņa dosies uz Robinhilu un izrunāsies ar Džonu vienatnē; paņems mašīnu, iepriekš neko nesakot ne Džonam, ne tēvam. Pēc Džona vēstules bija pagājušas deviņas dienas, un viņa vairs nespēja ilgāk gaidīt. Pirmdien viņa dosies turp! Pieņemtais lēmums noskaņoja Flēru labvēlīgi pret Maiklu Montu. Ja ir kas, uz ko gaidīt, tad var atļauties paciest un atbildēt. Lai viņš paliek uz pusdienām, lai atkal atkārto bildinājumu, lai dejo ar viņu, spiež roku, nopūšas — lai dara, ko grib. Maikls tikai tad krita uz nerviem, kad atrāva viņu no uzmācīgās idejas. Flērai bija pat jaunekļa žēl, cik nu viņa pašlaik vispār spēja žēlot vēl kādu citu bez sevis. Pie pusdienu galda viņš, kā likās, mežonīgāk nekā parasti runāja par «veco cietokšņu bojā eju» — Flēra viņā daudz neklausījās, toties tēvs šķita klausāmies sevišķi uzmanīgi, un smīns viņa sejā pauda ja ne gluži dusmas, tad vismaz citus uzskatus.

— Jaunā paaudze vis nedomā tā kā jūs, ser, vai nav tiesa, Flēra?

Flēra paraustīja plecus — jaunā paaudze bija tikai Džons, un viņa nezināja, ko tas domā.

—    Kad jaunie ļaudis būs manā vecumā, viņi domās tieši kā es, mister Mont. Cilvēka daba nemainās.

—    Tam es piekrītu, ser; bet domas mainās līdzi laikmetam. Dzīšanās pēc personīgo interešu apmierināšanas ir atmirstoša doma.

—    Cik asprātīgi! Rūpes par sevi nav doma, mister Mont, tas ir instinkts.

Jā, ja šīs rūpes par sevi ir Džons!

— Bet ko nozīmē rūpes par sevi, ser? Tas jau, lūk, ir tas jautājums. Visu rūpes kļūs par atsevišķa cilvēka rūpēm. Vai tā nav, Flēra?

Flēra tikai smaidīja.

— Ja ne, — Monts piebilda, — tad plūdīs asinis. — Cilvēki tā runājuši no neatminamiem laikiem.

— Bet jūs taču, ser, piekritīsiet, ka privātīpašnieciskais instinkts atmirst?

—    Es drīzāk teiktu, ka tas kļūst stiprāks to vidū, kam šī privātīpašuma nav.

—    Nu, tad paskatieties uz mani! Es esmu majorāta mantinieks. Taču es to negribu, manis dēļ to var atsavināt kaut rīt pat.

— Jūs neesat precējies un nezināt, ko runājat. Flēra redzēja, ka Maikla acis žēli pievēršas viņai.

—    Vai jūs tiešām domājat, ka laulības … — viņš iesāka.

—    Sabiedrība dibinās uz laulībām, — Soumss izgrūda caur zobiem, — uz laulībām un to sekām. Vai jūs gribat to iznīcināt?

Jaunais Monts apjucis paplēta rokas. Domu pilns klusums apņēma pusdienu galdu, zem alabastra bumbā ieslēgtās elektriskās spuldzes mirdzēja karotes ar Forsaitu ģerboni — fazānu dabiskās krāsās. Un ārā virs upes tumsa vakars, nesdams līdzi biezu miglu un saldas smaržas.

«Pirmdien,» domāja Flēra, «pirmdien!»

VI IZMISUMS

Nedēļas, kas sekoja pēc tēva nāves, bija vienīgajam atlikušajam Džolionam Forsaitam bēdīgas un tukšas. Nepieciešamās formalitātes un ceremonijas — testamenta nolasīšana, īpašuma novērtēšana, mantojuma sadalīšana — notika bez nepilngadīgā mantinieka līdzdalības. Džoliona līķi sadedzināja. Saskaņā ar viņa īpašo vēlēšanos neviens nepiedalījās šai ceremonijā un nevalkāja viņa dēļ sēras. Novēlējuma raksts, ko zināmā mērā kontrolēja vecā Džoliona testaments, vēstīja, ka atraitnes īpašumā paliek Robinhila un ka Irēna saņem divi tūkstoši pieci simti mārciņu rentes gadā. Neatkarīgi no tā abi testamenti komplicētā ceļā, kopā ņemti, nodrošināja visiem trim Džoliona bērniem katram savu vectēva un tēva īpašuma daļu kā nākotnē, tā arī tagadnē, tikai Džonam, kas piederēja pie stiprā dzimuma, bija tiesības brīvi rīkoties ar savu kapitālu no divdesmit viena gada vecuma, toties Džūna un Holija drīkstēja izlietot tikai tā bezmiesīgo ēnu procentu veidā, lai viņu bērni varētu saņemt visu tā tuklo ķermeni. Ja viņām nebūtu bērnu, tad viss paliktu Džonam, ja tas dzīvotu ilgāk par māsām. Un, tā kā Džūnai bija piecdesmit, bet Holijai gandrīz četrdesmit, tad Linkolnsinnfīldā uzskatīja, ka mirstot jaunais Džons būtu tikpat bagāts kā viņa vectēvs, ja vien tam nevajadzētu maksāt nežēlīgos ienākuma nodokļus. Tas viss Džonam nenozīmēja neko un viņa mātei — maz. Džūna nodarīja visu, kas bija vajadzīgs cilvēkam, kurš atstājis savas lietas pilnīgā kārtībā. Kad viņa aizbrauca un māte ar dēlu palika atkal vieni lielajā namā, vienatnē ar nāvi, kas tiecās tos saistīt, un mīlestību, kas tiecās tos šķirt, Džonam sākās smagas dienas — viņš bija sevī vīlies un slepus izjuta pret sevi pretīgumu. Māte bieži lūkojās viņā ar pacietības pilnām skumjām, kurās tomēr jautās neapzināts lepnums, ar kuru apsūdzētie atsakās no aizstāvības. Ja viņa smaidīja, tad Džons dusmojās, ka viņa atbildes smaids iznāk tik skops un nedabisks. Viņš savu māti netiesāja un nenosodīja, tas viss bija tik tāls, — patiesību sakot, viņam nekad nebija ienākusi prātā pat doma to darīt. Nē, viņš bija atturīgs un nedabisks tāpēc, ka mātes dēļ nevarēja dabūt to, ko vēlējās. Bija viens mierinājums — lielais darbs tēva pēcnāves slavai, darbs, kuru nevarēja droši uzticēt Džūnai, lai gan viņa bija piedāvājusies to veikt. Kā Džons, tā viņa māte bija jutuši, ka, Džūnai paņemot sev līdzi tēva mapes, neizstādītos zīmējumus un nepabeigtos uzmetumus, tie piedzīvos tādu ledainu sagaidīšanu no Pola Posta un citiem Džūnas studijas parastajiem viesiem, ka drīz vien tiks izsaldēti pat no viņas siltās sirds. Skatīti savā vecmodīgajā plāksnē, ievērojot žanra īpatnības, darbi bija labi, un ne Džons, ne viņa māte nevarēja ciest domu, ka tos var pakļaut izsmieklam. Atsevišķa Džoliona darbu izstāde bija vismazākais uzticības pierādījums, ko viņi varēja sniegt cilvēkam, kuru bija mīlējuši; gatavojoties tai, viņi pavadīja daudzas stundas kopā. Pamazām Džonā pieauga savāda cieņa pret tēvu. Viņu pētījumi atklāja, ar kādu klusu neatlaidību Džolions bija pārvērtis vidēju talantu patiesi spilgtā individualitātē. Milzīgais darbu klāsts neparasti skaidrā secībā atklāja, kā mākslinieks gājis dzijumā un kā augusi viņa iztēles spēja. Protams, nekas neiesniedzās pārāk dziļi un neuzbangoja pārāk augstu, bet tas, kas bija, bija pamatīgs, apzinīgi veikts un pilnīgs. Un, atcerēdamies, ka tēvam nepiemita ne mazākās uzpūtības un pašpārliecinātības, atcerēdamies, ar kādu zobgalīgu pazemību tas vienmēr bija runājis par paša pūliņiem un arvien saucis sevi par «amatieri», Džonu neviļus pārņēma sajūta, ka viņš nekad nav tēvu īsti pazinis. Skatīties uz sevi nopietni, taču nekad nemēģināt uztiept šādu pārliecību par sevi arī citiem, šķita bijis viņa vadošais princips. Te slēpās kaut kas tāds, kas zēnu ietekmēja, un lika viņam no sirds piekrist mātes piezīmei: — Tēvam piemita patiesa gara smalkums; lai ko viņš darīja, viņš vienmēr domāja par citiem. Un, kad viņš pieņēma lēmumu, pretēju šiem uzskatiem, viņš centās to darīt pēc iespējas mazāk izaicinoši — ne tā, kā to dara mūsu laikos, vai ne? Divreiz mūžā viņš bija spiests stāvēt viens pret visiem, taču tas nenocietināja viņa sirdi. — Džons redzēja asaras ritam pār mātes vaigiem, bet viņa tūlīt aizgriezās, lai dēls tās neredzētu. Māte tik maz runāja par savu zaudējumu, ka Džons dažreiz nodomāja: viņa to pārāk dziļi arī neizjūt. Tagad, lūkodamies viņā, jauneklis juta, cik maz viņā pašā no tā savaldības spēka un cieņas, kas bija kā tēvam, tā mātei. Un, piezadzies viņai klāt, Džons apvija roku ap viņas vidukli. Māte viņu aši, bet neparasti cieši noskūpstīja un izgāja no istabas.

Studija, kur viņi šķiroja un līmēja etiķetes, kādreiz bija kalpojusi Holijai par mācību istabu. Te tā bija noņēmusies ar saviem zīdtārpiņiem, kaltētajām lavandām, mūziku un citiem mācību priekšmetiem. Tagad jūlija beigās, par spīti tam, ka istabas logi izgāja uz ziemeļiem un austrumiem, caur sen izbalējušajiem ceriņkrāsas audekla aizkariem plūda iekšā silts, iemidzinošs gaiss. Lai kaut drusku atdotu aizgājušo krāšņumu, kas kļaujas pie telpas, kuru tās saimnieks pametis un kura atgādina nopļautu zeltainu lauku, — Irēna bija nolikusi uz krāsām notraipītā galda vāzi ar sarkanām rozēm. Tā un Džoliona mīļais kaķis, kas joprojām palika uzticīgs atstātajam mājoklim, bija vienīgie tīkamie krāsu plankumi nekārtīgajā, skumjajā darbistabā. Džons, stāvēdams pie ziemeļu loga un ievilkdams nāsīs gaisu, kas dīvainā kārtā silti smaržoja pēc zemenēm, dzirdēja piebraucam mašīnu. Droši vien atkal advokāti kādu muļķību dēļ! Kāpēc šī smarža tā sāpināja sirdi? Un no kurienes gan tā plūda — šai mājas pusē nebija zemeņu dobju. Džons neapzināti izņēma no kabatas saburzītu papīra lapu un uzmeta dažus saraustītus vārdus. Krūtīs viesās siltums; viņš saberzēja roku plaukstas. Pēc īsa brīža viņš bija uzmetis šādas rindas:

Kaut mazu dziesmu spētu vīt,

Kas sirdī ļautu mieram līt!

Par visu sīko dzejotu —

Par strauta čalu skanīgu,

Par to, kā nobirst puķes zieds,

Kā lietus lāse krītot dzied,

Kā runcis maļ un svilpo strazds,

Kā noslēpumu čukst man krasts,

Kā vējš ar zāli kaitējas

Un bite dūcot aizlaižas.

Kaut dziesmai spārnus spētu dot,

Lai tā kā tauriņš lidot prot!

Un, kad tā spārnus paplestu,

Es ļautu — un tā skanētu!

Stāvēdams pie loga, viņš joprojām čukstēja to pie sevis, kad izdzirda kādu saucam savu vārdu un, apgriezies apkārt, ieraudzīja Flēru. Šīs parādības pārsteigts, Džons sākumā stāvēja kā sastindzis un neizdvesa ne skaņas, līdz Flēras skaidrais, možais skatiens paņēma savā varā viņa sirdi. Tad viņš piegāja pie galda, sacīdams: «Cik jauki, ka tu atnāci!» — un redzēja Flēru saraujamies, it kā viņš tai būtu ar ko iesviedis.

— Es jautāju pēc tevis, — viņa sacīja, — un man teica nākt augšā. Bet es varu atkal aiziet.

Džons sažņaudza krāsām notraipītā galda malu. Flēras seja un stāvs volāniem apšūtajā tērpā atspoguļojās viņa redzokļos ar tādu pārsteidzošu dzīvīgumu, ka Flēra būtu varējusi iegrimt kaut zemē — arī tad viņš to joprojām būtu redzējis.

— Es zinu, ka es tev meloju, Džon. Bet es meloju aiz mīlestības.

— Jā, ak jā! Tas nav nekas.

— Es neatbildēju uz tavu vēstuli. Kāda tam nozīme — nebija ko atbildēt. Es labāk gribēju tevi redzēt. — Viņa izstiepa abas rokas uz priekšu, un Džons tās satvēra pāri galdam. Viņš mēģināja ko sacīt, bet visu tā uzmanību aizņēma pūles nenodarīt sāpes Flēras rokām. Viņa paša rokas šķita tik cietas un meitenes — tik maigas. Viņa gandrīz izaicinoši ievaicājās:

—     Tas senais stāsts — vai tas bija tik šausmīgs?

—     Jā. — Arī viņa balsī jautās izaicinājums.

Flēra atrāva savas rokas atpakaļ. — Es nebiju domājusi, ka mūsu dienās zēni ķeras mātēm brunčos. Džona zods pasitās gaisā, it kā viņam būtu iesists.

— Ai! Es tā nedomāju, Džon. Cik šausmīgus vārdus es runāju! — Aši viņa pienāca tam klāt. — Džon dārgais, es tā nedomāju.

— Nekas.

Flēra bija uzlikusi abas rokas uz Džona pleca un piespiedusi pieri pie tām. Viņas cepures mala skāra Džona kaklu, un viņš juta, ka tā dreb. Taču dīvains stingums neļāva viņam atbildēt. Viņa palaida vaļā jaunekļa plecu un aizgriezās.

— Nu, es iešu, ja tu mani negribi. Bet es nevarēju pat iedomāties, ka tu būsi no manis atteicies.

— Es neesmu atteicies, — iesaucās Džons, pēkšņi atdzīvodamies. — Es nevaru. Es mēģināšu vēlreiz.

Flēras acis kvēloja, viņa pasitās tam pretī. — Džon, — es mīlu tevi! Neatstāj mani! Ja tu mani atstāsi, es nezinu, kas notiks, — es jūtu tādu izmisumu. Kāda gan nozīme — visai tai pagātnei — salīdzinājumā ar šo?

Viņa piekļāvās tam klāt. Džons skūpstīja viņas acis, vaigus, lūpas. Bet skūpstīdams viņš redzēja tēva vēstules lapas zemē uz savas guļamistabas grīdas — tēva bālo, nedzīvo seju — māti, nometušos ceļos viņa priekšā. Flēras čuksti: «Piespied viņu! Apsoli! Ai Džon, pamēģini!» — šķita viņa ausij bērnišķīgi. Viņš jutās dīvaini vecs.

— Es apsolu! — viņš nomurmināja. — Tikai tu nesaproti.

Viņa grib sabojāt mūsu dzīvi, tikai tāpēc, ka . ..

Jā, kāpēc?

Atkal Džona balsī skanēja izaicinājums, un Flēra neatbildēja. Viņa apvija savas rokas ciešāk tam apkārt, un jauneklis atbildēja uz viņas skūpstiem; bet, pat ļaujoties tiem, viņā darbojās inde, vēstules inde. Flēra nezināja, viņa nesaprata — viņa sprieda par māti nepareizi; viņa nāca no ienaidnieka nometnes! Tik brīnišķīga, un viņš to tā mīlēja — bet pat viņas skavās Džona atmiņā pret paša gribu uzpeldēja Holijas vārdi: «Manuprāt, viņai ir mantrauses daba,» — un mātes teiktais: «Manu mīļo, dārgo puisīt, nedomā par mani — domā par sevi!»

Kad viņa bija aizgājusi līdzīgi kvēlam sapnim, atstādama savu tēlu viņa acīs, savus skūpstus uz viņa lūpām, skaudras sāpes sirdī, Džons izliecās pa logu, klausīdamies, kā mašīna aizved to projām. Joprojām silti smaržoja zemenes; joprojām sīkās vasaras skaņas spēja radīt dzejas vārsmas; joprojām jūlijs savās nopūtās, vēja lidās, lapu dreboņā slēpa jaunības un laimes solījumu — bet viņa sirds bija saplosīta; krūtis žņaudza ilgas; cerība bija vēl dzīva, bet acis tai nolaistas kā kaunā. Šis rūgtais uzdevums, kas viņu gaida! Flēra ir izmisusi, bet vai tad viņš ne? Un, izmisuma žņaugts, Džons vēroja šūpojamies papeles, slīdam baltos mākoņus, saules starus rotājamies uz zāles.

Viņš gaidīja līdz vakaram, gaidīja, kamēr beidzās gandrīz mēmās pusdienas, kamēr māte viņam bija nospēlējusi klavieres, — un gaidīja joprojām, juzdams, ka māte zina, ko viņš grib tai sacīt. Māte noskūpstīja viņu un devās augšā, un Džons joprojām kavējās, vērodams mēness gaismu un naktstauriņus, un krāsu nerealitāti, kas pamazām pārņem visu un piešķir vasaras naktij tās raksturīgo noskaņu. Un Džons būtu atdevis visu, lai varētu atgriezties atkal pagātnē — tikai trīs mēnešus atpakaļ — vai aiziet nākotnē, gadiem uz priekšu. Tagadne ar tās baigo nežēlību, kas spieda izvēlēties, pa kuru ceļu iet, šķita neiespējama. Tagad viņš daudz asāk nekā sākumā izprata, ko jūt viņa māte, it kā stāsts, ko saturēja vēstule, būtu slēpis sevī indīgu mikrobu, kas izraisa dedzīgas aizstāvības drudzi, tā ka tagad viņš patiesi juta pastāvam divas nometnes: vienu — mātes un viņa paša, otru — Flēras un tās tēva. Lai arī mirusi ir šī vecā traģiskā īpašuma izjūta un naids, tomēr mirušas lietas saglabā sevī indi, līdz laiks tās nomazgā tīras. Pat viņa mīla bija izbojāta, zaudējusi ilūziju oreolu, tuvāka zemei, un tā slēpa sevī nodevīgas, šaubu pilnas aizdomas, vai Flēra, tāpat kā viņas tēvs, nekāro pēc īpašuma. Tā nebija skaidra doma, tas bija tikai zaglīgs rēgs, riebīgi zemisks rēgs, kas, pielavījies pie viņa atmiņu liesmām, ar savu slāpējošo elpu apdzēsa burvīgās sejas un stāva dzīvīgumu un pievilcību, — šaubas, kas vēl nebija pietiekami reālas, lai apliecinātu savu klātbūtni, taču pietiekami reālas, lai iedragātu viņa bezgalīgo ticību. Un Džonam, kas vēl nebija aizsniedzis divdesmit gadu vecumu, bezgalīga ticība bija ļoti svarīga. Viņā vēl dega jaunības alkas dot ar abām rokām, neņemt ne ar vienu — ar mīlas pilnu sirdi dot tai, kurai Džona acīs piemita viņam pašam raksturīgā devība. Protams, tā viņai piemita! Džons piecēlās no savas vietas loga nišā un klīda pa lielo, pelēko, spokaino istabu, kuras sienas bija apsistas ar sudrabotu audumu. Šis nams — tā tēvs bija sacījis savā pirmsnāves vēstulē — bija celts viņa mātei, lai tā tur dzīvotu — ar Flēras tēvu! Džons pustumsā izstiepa roku, it kā gribēdams satvert mirušā roku bez miesas un kauliem. Viņš sažņaudza roku, cenzdamies sajust slaidos, nebūtībā izgaisušos tēva pirkstus, saspiest tos un apliecināt viņam, ka viņš — Džons ir tēva pusē. Asaras, ieslēgtas sirdī dedzināja sausās acis. Viņš piegāja atkal pie loga. Ārā bija siltāks, tīkamāks; baismu izjūta bija gaisusi; pie debesīm karājās zeltainais mēness, kas pirms trim dienām bija sācis dilt; nakts brīve sniedza mierinājumu. Kaut taču viņš būtu sastapies ar Flēru uz vientuļas salas, bez kādas pagātnes, — kur daba būtu viņu mājas! Džons joprojām augstu vērtēja vientuļas salas, kur aug maizes koks un ūdens zilgmo pār koraļļiem. Nakts bija dziļa, brīva — tā slēpa sevī vilinājumu, kārdinājumu, solījumu, patvērumu no dzīves samezglojumiem un mīlestību! Memmesdēliņš, kas ķeras mātes. .. Džona vaigi dega. Viņš aizvēra logu, nolaida žalūzijas, nodzēsa svečturu gaismu un devās augšā.

Viņa istabas durvis bija vaļā, gaisma dega; māte, joprojām vakartērpa, stāvēja pie loga. Viņa pagriezās un sacīja:

Apsēdies, Džon, parunāsim. — Māte apsēdās loga nišā, Džons uz savas gultas. Viņa sēdēja pret dēlu profilā, un viņas auguma skaistums un grācija, pieres, deguna un kakla daiļās līnijas, viņas savādā un it kā tālā izsmalcinātība aizkustināja Džonu. Māte nekad nebija piederējusi pie savas vides. Viņa iznira it kā no nezināmas tāles! Ko gan tā teiks viņam, kam sirdī sakrājies tik daudz ko sacīt?

—     Es zinu, ka šodien te bija Flēra. Tas mani nepārsteidz. — Tas skanēja tā, it kā viņa piebilstu: «Viņa ir sava tēva meita!» Un Džona sirds kļuva cietāka. Irēna mierīgi turpināja:

—     Tēva vēstule ir pie manis. Tovakar es to pacēlu un paturēju. Vai tu gribētu to dabūt atpakaļ, dārgais?

Džons papurināja galvu.

— Es biju šo vēstuli, protams, lasījusi, pirms viņš iedeva to tev. Tur nav papilnam apgaismota mana noziedzīgā rīcība.

— Māt! — izrāvās pār Džona lūpām.

— Viņš to aprakstījis ļoti saudzīgi, bet es zinu, ka, apprecot bez mīlestības Flēras tēvu, es izdarīju ko drausmīgu. Nelaimīga laulība, Džon, var pilnīgi izpostīt arī citu dzīves, ne tikai paša vien. Tu esi ļoti jauns, manu dārgo zēn, un ļoti mīli. Vai tu domā, ka spēsi būt laimīgs ar šo meiteni?

Lūkodamies mātes tumšajās acīs, ko sāpes šobrīd vērta vēl tumšākas, Džons atbildēja: — Jā, ai, jā — ja vien tu spētu.

Irēna pasmaidīja.

—     Skaistuma pielūgsme un vēlēšanās cilvēku iegūt nav mīlestība. Ja nu tevi piemeklē mans liktenis, Džon, — kad tiek noslāpētas visdziļākās jūtas; miesa ir vienota, bet gars svešs!

—     Kāpēc gan lai tā būtu, māt? Tu domā, ka viņai jābūt līdzīgai savam tēvam, bet viņa tāda nav. Esmu viņu redzējis.

Atkal Irēnas lūpas izliecās smaidā, un Džonā iekvēlojās šaubas — tik daudz ironijas un rūgtas pieredzes bija mātes smaidā.

— Tu esi devējs, Džon, viņa — ņēmēja.

Atkal šīs zemiskās šaubas, šī nenoteiktība, kas zagās pa pēdām! Viņš aizrautīgi sacīja:

— Viņa tāda nav — viņa nav tāda. Es tikai nevaru paciest, ka tu kļūsti nelaimīga, māt, tagad, kad tēvs … — viņš sažņaudza deniņus dūrēs.

Irēna piecēlās.

— Es tovakar teicu, lai tu par mani nedomā, dārgais. Es neliekuļoju. Domā par sevi un par savu paša laimi! To, kas vēl atlicis ciest, es izcietīšu — nelaimi es pati sev esmu piesaukuši.

Atkal no Džona lūpām izlauzās vārds: — Māt! Irēna pienāca pie dēla un uzlika savas rokas viņējām.

— Vai tev sāp galva, dārgais?

Džons mēmi to noliedza. Tas, ko viņš juta, mājoja krūtīs — šķita, ka tur abas mīlestības plēstu audus.

— Es tevi vienmēr mīlēšu tikpat stipri, Džon, lai arī ko tu darītu. Tu nezaudēsi neko. — Viņa maigi noglaudīja dēla matus un izgāja ārā.

Džons dzirdēja aizveramies durvis. Iemeties uz mutes gultā, viņš gulēja, aizturēdams elpu, šausmīgu, bezgala mokošu jūtu plosīts.

VII SŪTNIS

Apjautājies pēcpusdienas tējas laikā pēc Flēras, Soumss uzzināja, ka viņa pulksten divos aizbraukusi ar mašīnu. Trīs stundas! Kurp gan viņa devusies? Uz Londonu, nesakot viņam ne vārda? Viņš nekad nebija gluži samierinājies ar mašīnām. Principā viņš tās apsveica — kā dzimis empīriķis vai kā jau īsts Forsaits, — uzņemot katru progresa pazīmi par dabisku lietu: «Protams, tagad mēs bez tā nevarētu iztikt.» Bet patiesībā viņš uzskatīja mašīnas par nejaukām, lielām, smirdošām lietām. Anete gan bija piespiedusi viņu iegādāties rolhardu ar pērļaini pelēkiem pārvelkamiem, elektrisko apgaismojumu, maziem spogulīšiem, trauciņiem, kur nobirdināt cigarešu pelnus, puķu vāzēm — tas viss oda pēc benzīna un stefanotisa, — taču viņš skatījās uz šo mašīnu, kā bija mēdzis skatīties uz savu svaini Montegjū Dārtiju. Mašīna iemiesoja visu, kas šajos modernajos laikos bija steidzīgs, nedrošs un glumi lišķīgs. Modernajam laikmetam kļūstot steidzīgākam, izlaidīgākam, jaunākam, Soumss kļuva vecāks, lēnāks, sīkstāks, domās un valodā arvien līdzīgāks savam tēvam Džeimsam. Viņš gandrīz vai pats to apzinājās. Temps un progress viņam patika arvien mazāk un mazāk; mašīna bija ārišķība un, ņemot vērā strādnieku pašreizējos uzskatus, nozīmēja izaicinājumu. Reiz viņa šoferis Sims bija sabraucis kāda strādnieka vienīgo likumīgo īpašumu. Soumss nebija aizmirsis suņa saimnieka izturēšanos, lai gan daudzi vis nebūtu apstājušies, lai tādu sīkumu nokārtotu. Suņa viņam toreiz bija žēl, un viņš bija pilnīgi gatavojies nostāties tā pusē pret mašīnu, ja tas huligāns tā netrakotu. Četras stundas drīz izvērtās piecās, Flēras joprojām nebija, un visas ar automašīnām saistītās izjūtas, ko Soumss bija izbaudījis pats vai citu vietā, savēlas it kā kamolā, un pakrūtē iegulās pēkšņs nespēks. Septiņos viņš pieprasīja tālsarunu ar Vinifredu. Nē! Grīnstrītā Flēra nebija redzēta. Kur tad viņa bija? Soumsa galvā sāka spokoties šausmīgu katastrofu skati: viņa mīļotā meita guļ sabraukta zem riteņiem, un jaukie volāniņi visi asinīs un ceļa putekļos. Viņš devās uz Flēras istabu un slepus izrevidēja viņas lietas. Viņa nebija paņēmusi neko — ne neseseru, ne dārglietas. Un tas, vienā ziņā sniedzot atvieglojumu, pastiprināja viņā bailes no nelaimes gadījuma. Šausmīgi būt bezspēcīgam, kad pazudis mīļotais cilvēks, sevišķi ja neparko negrib sacelt traci un darīt to zināmu atklātībai! Ko darīt, ja Flēra līdz naktij neatgriezīsies?

Ceturksni pirms astoņiem viņš izdzirda auto rūkoņu. Smags akmens novēlās Soumsam no krūtīm; viņš nosteidzās lejup. Flēra pašlaik kāpa ārā no mašīnas — bāla un nogurusi, taču sveika un vesela. Soumss sagaidīja viņu hallē.

— Tu mani nobiedēji. Kur tu biji?

— Robinhilā. Piedod, dārgais. Man bija jābrauc, es pastāstīšu tev vēlāk. — Un, aši noskūpstījusi tēvu, viņa uzsteidzās augšup.

Soumss palika viesistabā. Uz Robinhilu! Kas no tā bija gaidāms?

Tas nebija temats, ko apspriest pie pusdienu galda — bija jārēķinās ar sulaiņa smalkjūtību. Nervu satraukums, ko Soumss bija pārdzīvojis, atvieglojums, ko viņš juta, apzinoties meitu drošībā, laupīja viņam spēku nosodīt, ko meita izdarījusi, vai pretoties tam, ko viņa grasījās darīt. Slābā trulumā viņš gaidīja uz Flēras atzīšanos. Dzīve bija dīvaina. Te nu viņš bija, jau sešdesmit piecus gadus vecs un tomēr bez mazākās iespējas virzīt notikumu gaitu, it kā viņš nebūtu pavadījis četrdesmit gadus, celdams savu drošības ēku, — vienmēr gadījās kaut kas, ar ko nevar samierināties! Smokinga kabatā atradās vēstule no Anetes. Viņa rakstīja, ka pēc divām nedēļām ieradīšoties mājās. Viņš nezināja nenieka, ko viņa tur Francijā darījusi, un priecājās, ka nezina. Sievas prombūtne bija sniegusi atvieglojumu. Kas projām no acīm, tas projām no sirds! Un tagad viņa brauc atpakaļ. Vēl vienas rūpes! Un Bolderbiju Kroms Vecākais aizlaists gar degunu — to nopircis Dumetriuss, — un viss tikai tāpēc, ka anonīmā vēstule viņam bija likusi aizmirst gleznu. Paslepus pašķielēdams meitā, Soumss ievēroja, cik sasprindzināta tās seja, it kā viņa arī vērotu kādu gleznu, ko nespēj nopirkt. Viņš gandrīz vēlējās, kaut atkal būtu karš. Toreizējās raizes nelikās tik satraucošas. No Flēras maigās balss, no viņas sejas izteiksmes Soumss noprata, ka meita grib no viņa ko izdabūt, bet nespēja izlemt, vai būtu saprātīgi to viņai dot. Viņš atbīdīja šķīvi, nepieskāries ēdienam un pat aizsmēķēja līdz ar Flēru cigareti.

Pēc pusdienām Flēra ieslēdza elektrisko pianolu. Un Soumss paredzēja visļaunāko, kad meita apsēdās uz mīkstā soliņa pie viņa kājām un uzlika savu roku uz viņējās.

— Dārgais, nedusmojies uz mani. Man vajadzēja redzēt Džonu — viņš man atrakstīja. Viņš mēģinās ietekmēt savu māti, cik vien varēs. Bet es esmu visu apdomājusi. Patiesībā tas ir tavāsrokās, tēvs. Ja tu varētu viņu pārliecināt, ka tas nekādā ziņā nenozīmē atgriezt atpakaļ pagātni! Ka es palikšu tev un Džons — viņai, ka tu nekad nebūsi spiests sastapt Džonu vai viņa māti un ka viņa nekad nebūs spiesta sastapt tevi vai mani! Tikai tu, dārgais, varētu pārliecināt, jo tikai tu varētu apsolīt. Neviens nevar apsolīt kāda cita vārdā. Domāju, tev nebūs pārāk neveikli apmeklēt viņu šo vienu vienīgo reizīti — tagad, kad Džona tēvs ir miris?

— Pārāk neveikli? — Soumss atbalsoja. — Tas viss ir tīrais neprāts.

— Jo, — Flēra teica, acu nepaceldama, — patiesībā tev taču nav nekas pretī viņu redzēt.

Soumss klusēja. Flēras vārdi bija izpauduši pārāk dziļu patiesību, kurā viņš pats baidījās atzīties. Meitas roka ieslīdēja viņējā — karstie, slaidie, kaisles pilnie pirksti cieši aptvēra viņa delnu. Šis viņa bērns būtu spējīgs izlauzt sev ceļu pat viscietākajā ķieģeļu sienā!

— Ko lai es daru, ja tu nebūsi ar mieru, tēt? — Flēra ļoti maigi jautāja.

— Tavas laimes labā es darīšu visu, — teica Soumss, taču šis mēģinājums tev laimi nesniegs.

— Ai! Sniegs, sniegs!

— Tas tikai uzplēsīs vecas vainas, — viņš grīni noteica.

—    Tās taču jau ir uzplēstas. Tagad vajag tās sadziedēt. Viņai jāliek izjust, ka tā ir vienīgi mūsu dzīve un tai nav nekāda sakara ar tavu vai viņas dzīvi. Tu to spēsi izdarīt, tēvs, es zinu, ka tu spēsi.

—    Tādā gadījumā tu zini pārāk daudz, — skanēja drūma atbilde.

—    Ja tu to darīsi, mēs ar Džonu esam ar mieru gadu gaidīt — ja vēlies, pat divus gadus.

—    Man šķiet, — Soumss nomurmināja, — ka tu pilnīgi nedomā par manām jūtām.

Flēra piekļāva tēva roku savam vaigam.

— Domāju, dārgais. Bet tu taču negribētu, lai es būtu šausmīgi nelaimīga. — Kā viņa pieglaimojās, lai sasniegtu savu mērķi! Un no visa spēka cenzdamies iedomāties, ka meita tiešām domā par viņu, Soumss tomēr nebija drošs — nebija drošs. Viņa domāja tikai par šo zēnu! Kāpēc gan lai viņš palīdz tai iegūt Džonu, kurš pamazām nonāvē viņas mīlestību pret tēvu? Kāpēc gan? Raugoties no Forsaitu likumu viedokļa, tas bija muļķīgi! Pelņu tas nekādu nedos — nekādu! Atdot Flēru šim zēnam! Atstāt viņu ienaidnieku nometnē tās sievietes ietekmē, kura viņu bija tik dziļi aizvainojusi! Lēnām, nenovēršami viņš pazaudēs savas dzīves ziedu! Un pēkšņi Soumss aptvēra, ka viņa roka kļuvusi valga. Viņa sirds sāpīgi sažņaudzās. Viņš nevarēja ciest, ka Flēra raud. Soumss ar otru roku aši apklāja viņējo, un arī uz tās uzpilēja asara. Tā nevarēja turpināties! — Nu, nu, — viņš sacīja, — es taču to apdomāšu un darīšu, ko varēšu. Esi nu mierīga! — Ja tas vajadzīgs viņas laimei — tad tā tiešām ir; viņš nevarēja atteikties Flērai palīdzēt. Un, lai meita nesāktu pateikties, Soumss piecēlās no krēsla un devāspie pianolas— tā taisīja tādu troksni! Kad viņš piegāja tai klāt, mūzika beidza spēlēt un pārgāja klusā šņākoņā. Viņa bērnu dienu mūzikas doze — «Dziedošais kalējs», «Lieliskais portvīns» — bija vienmēr sagādājusi Soumsam mokas, kad māte svētdienas pēcpusdienās ļāva tai skanēt. Te nu atkal bija tā pati mocība, tikai lielāka, dārgāka, un tagad tā spēlēja «Ak neprātīgās sievietes»un «Polismenabrīvdiena», un viņš vairs nenēsāja melna samta uzvalciņu ar debeszilu apkakli. «Profonam taisnība,» viņš nodomāja, «nevienā lietā nav nekādas jēgas! Mēs visi soļojam uz kapu!» Domās izteicis šo pārsteidzošo piezīmi, viņš izgāja ārā.

Tovakar Soumss Flēru vairs neredzēja. Taču pie brokastgalda meitas acis sekoja viņam ar neatlaidīgu lūgumu, no kura viņš nespēja izbēgt — un viņš arī nemēģināja to darīt. Nē! Viņš bija nolēmis veikt šo nervus satraucošo pasākumu. Viņš dosies uz Robinhilu — uz šo atmiņu namu. Patīkamas atmiņas gan — tās pēdējās! Kā viņš bija braucis turp un draudējis ar šķiršanos, lai neļautu saiet tā zēna tēvam un Irēnai kopā. Kopš tā laika viņam bija bieži ienācis prātā, ka viņu savienošanās bijusi tieši šīs rīcības sekas. Un tagad viņš dodas noslēgt savienību starp šo zēnu un savu meitu. «Es nesaprotu, ko esmu nodarījis,» viņš domāja, «ka man jāuzņemas tāda nasta!» Uz Londonu un no Londonas Soumss brauca vilcienā, bet no stacijas devās kājām pa lauku ceļu, kas veda kalnup un bija gandrīz tāds pats kā pirms trīsdesmit gadiem. Dīvaini — tik tuvu Londonai! Acīm redzot kāds te vēl turējās pie zemes. Šīs pārdomas nomierināja Soumsu, un viņš lēnām soļoja pa augsto žogu starpu, lai nesakarstu, kaut arī diena bija diezgan vēsa. Lai teic un dara, ko grib, zemē tomēr ir kas reāls, ko tik viegli vis nevar satricināt. Zemē un labās gleznās! Iespējams, ka cenas mazliet svārstās, bet visumā tās nepārtraukti ceļas — pie šīs mantas vērts turēties pasaulē, kur tik daudz ziepju burbuļu, kur uzbūvēts tik daudz lēta, kur tā mainās modes, kur valda iznīcības gars ar devīzi «tu šodien dzīvs, kas zin, kā rīt». Varbūt franči dara pareizi, balstīdamies uz zemnieku īpašumu, — kaut arī viņš par frančiem nav augstās domās. Savs zemes stūrītis! Tas slēpj sevī drošību! Soumss bija dzirdējis, kā zemes īpašniekus dēvē par stūrgalvīgiem āžiem, bija dzirdējis, kā jaunais Monts sauc savu tēvu par stūrgalvīgomorningpostieti [51] — šim jaunajam pagānam trūkst jebkādas godbijības. Pasaulē ir daudz kas ļaunāks par stūrgalvību un «Morning Post» lasīšanu. Te ir Profons ar savu varzu un šie laupītāji leiboristi, un politiķi ar skaļajām rīklēm, un «neprātīgās sievietes»! Vesels pulks vēl ļaunāku parādību! Un pēkšņi Soumss apzinājās, ka jūtas vārgs un sakarsis, un nedrošs. Šī sastapšanās padara vienkārši nervozu! Kā teiktu krustmāte Džūlija, atdarinot «dižo Dosetu», — nervi «absolūti sadumpojušies». Tagad jau caur kokiem bija redzama māja, kuras celšanu viņš bija vērojis, cerēdams tur dzīvot kopā ar sievieti, kam galu galā kāds dīvains liktenis bija lēmis dzīvot tajā ar kādu citu! Soumss novirzīja domas uz Dumetriusu, iekšējiem aizņēmumiem un citiem kapitāla noguldījuma veidiem. Viņš nevarēja atļauties ar galīgi satrauktiem nerviem sastapt šo sievieti, viņš, kas ir tās pastarā diena kā virs zemes, tā debesīs, viņš, kurā personificētajām īpašuma tiesībām jāsastopas ar patvaļīgo dailes iemiesojumu. Viņa cieņa prasīja, lai būtu mierīgs, veicot savu sūtņa misiju, kuras nolūks bija savienot viņu pēctečus. Ja vien šī sieviete būtu uzvedusies, kā nākas, tad šie pēcteči tagad varētu būt brālis un māsa. Nelaimīgā dziesma «Ak neprātīgās sievietes» ietiepīgi skanēja galvā, kur parasti nekādas dziesmas nemājoja. Iedams gar papelēm mājas priekšā, viņš nodomāja: «Kā tās izaugušas, es taču viņas iestādīju!» Uz viņa zvanu durvis atvēra kāda kalpotāja.

— Piesakiet, lūdzu, — misters Forsaits, ļoti svarīgā lietā.

Ja tā nojautīs, kas atnācis, tad ļoti iespējams, ka viņa to nepieņems. «Pie joda!» viņš nodomāja, kļūdams cietāks, jo tuvāk nāca cīņas stunda. «Tīrā jezga!»

Kalpone atnāca atpakaļ. — Varbūt kungs būtu tik laipns un pateiktu savu vajadzību?

— Sakiet, ka tas attiecas uz misteru Džonu, Soumss sacīja.

Un atkal viņš palika viens hallē pie baltpelēkā marmora baseina, ko bija izdomājis viņas pirmais mīļākais. Ak, viņa bija slikta — viņa bija mīlējusi divus vīriešus, taču viņu — Soumsu ne! Viņam tas jāatceras, kad sastapsies ar šo sievieti vēlreiz aci pret aci. Un pēkšņi viņš to ieraudzīja garo, smago purpursārto aizkaru spraugā, apstājušos it kā šaubās; senā lieliskā stāja un daiļās līnijas, senā izbrīna pilnā nopietnība tumšajās acīs, senā vēsā balss, kas pauda pašaizsardzību: — Nāciet, lūdzu, iekšā!

Viņš iegāja pa spraugu. Tāpat kā gleznu galerijā un konditorejā, viņa Soumsam joprojām likās skaista. Un šī bija pirmā reize — pati pirmā kopš tās dienas, kad viņš pirms trīsdesmit septiņiem gadiem to apprecēja, — kad viņš runāja ar šo sievieti bez likumīgām tiesībām saukt to par savu. Viņa nevalkāja sēras — tā droši vien bija viena no šī tipa radikālajām iedomām.

— Lūdzu atvainot, ka uzdrošinājos ierasties, — viņš drūmi sacīja, — taču šis jautājums vienā vai otrā ceļā jānokārto.

— Vai jūs neapsēdīsieties? — Nē, pateicos.

Dusmas par savu nepareizo nostāju, nepacietība, ka viņu starpā jābūt tādām ceremonijām, galu galā guva pār Soumsu virsroku, un viņš izgrūda:

— Tā ir velnišķīga liksta. Esmu darījis, ko varējis, lai to novērstu. Es uzskatu, ka mana meita zaudējusi sajēgu, bet esmu pieradis viņai izdabāt, tāpēc arī atrodos šeit. Jūs, bez šaubām, mīlat savu dēlu. — Bezgalīgi.

—    Nu un?

—    Viss atkarīgs no viņa.

Soumsam bija sajūta, it kā viņš būtu apturēts un novirzīts no sava ceļa. Vienmēr — vienmēr tā bija viņu novirzījusi no ceļa, pat tajās senajās dienās tūlīt pēc kāzām.

—    Tas ir neprāts, — viņš sacīja.

—    Jā.

—    Ja vien jūs . .. Nu . . . viņi būtu varējuši būt …— viņš neizteica līdz galam «brālis un māsa, un tas viss būtu aiztaupīts», jo redzēja Irēnu nodrebam, it kā teikums būtu pabeigts, un, šīs kustības aizvainots, piegāja pie loga. Te ārā koki nebija auguši — tie nespēja, tie bija veci!

—    Kas attiecas uz mani, — viņš sacīja, — jūs varat būt bez raizēm. Es nevēlos redzēt ne jūs, ne jūsu dēlu, ja šīs laulības notiks. Mūsdienu jaunatne ir neaprēķināma. Bet es nevaru ciest, ka mana meita kļūtu nelaimīga. Ko lai es viņai pasaku, atgriezies mājās?

— Sakiet, lūdzu, viņai to pašu, ko es teicu jums, ka viss atkarīgs no Džona.

— Vai jūs neesat tam pretī?

— Ar visu savu sirdi, taču vārdos es to neteikšu. Soumss stāvēja, kodīdams pirkstu.

— Es atceros kādu vakaru … — viņš pēkšņi ieteicās un apklusa. Kas tas bija — kas šai sievietē bija tāds, ko nevarēja ieslēgt viņa naida un nosodījuma četrās sienās? — Kur viņš ir — jūsu dēls?

— Domāju, ka augšā, sava tēva studijā. — Varbūt jūs pasauktu viņu lejā?

Soumss vēroja, kā Irēna pazvana, vēroja, kā ienāk kalpone.

—    Pasakiet, lūdzu, misteram Džonam, ka es vēlos viņu redzēt.

—    Ja tas atkarīgs no viņa, — Soumss steidzīgi ierunājās, kad kalpone bija izgājusi, — tad laikam es varu būt drošs, ka šīs nedabiskās laulības notiks; šai gadījumā būs jāizdara nepieciešamās formalitātes. Ar ko man jāstājas sakaros — ar Heringa kantori? Irēna pamāja ar galvu.

— Vai jūs nedomājat dzīvot ar viņiem kopā? Irēna papurināja galvu.

— Kas notiks ar šo māju? Būs tā, kā Džons vēlēsies.

Šī māja … — Soumss pēkšņi ierunājās, — es loloju cerības, kad to iesāku. Ja tajā dzīvos viņi — bērni! Stāsta, ka esot tāda dievība — Nemezīda. Vai jūs tam ticat?

—    Jā.

—    O! Ak, ticat gan!

Soumss bija panācies atkal projām no loga un apstājies netālu no Irēnas, kas bija iegājusi flīģeļa ieliekumā kā ūdens līcī.

—    Droši vien es jūs vairs neredzēšu, — viņš lēni sacīja, — paspiedīsim viens otram roku… — viņa lūpas drebēja un vārdi nāca no lūpām grūdieniem, — un aizmirsīsim bijušo. — Viņš pastiepa roku. Irēnas seja kļuva bālāka un acis tumšas, tās nekustīgi lūkojās viņā, kamēr rokas palika sažņaugtas pie krūtīm. Soumss izdzirda kādu skaņu un apgriezās. Aizkaru spraugā stāvēja zēns. Viņš izskatījās ļoti savāds, grūti bija viņā pazīt jaunekli, ko Soumss bija redzējis Korkstrītas galerijā, — ļoti savāds, daudz vecāks, sejā ne mazāko jaunības pazīmju — tā kļuvusi kalsna, stinga, mati sajaukti, acis dziļi iegrimušas. Soumss saņēmās un, savilcis lūpas pa pusei smaidā, pa pusei nīgrā smīnā, teica:

—    Nu, jauno cilvēk! Esmu šeit savas meitas dēļ. Šķiet, ka tas atkarīgs no jums — šis jautājums. Jūsu māte atstāj to jūsu izlemšanai.

Zēns joprojām neatlaidīgi vērās mātei sejā un neatbildēja.

— Meitas dēļ es piespiedu sevi nākt šurp, — Soumss sacīja. — Ko lai es viņai saku, kad atgriezīšos?

Vēl arvien lūkodamies mātē, zēns klusi teica: — Pasakiet, lūdzu, Flērai, ka nav nozīmes; man jādara tā, kā pirms savas nāves vēlējās tēvs.

— Džon!

— Nekas, māt!

Soumss it kā neziņā palūkojās vienā, tad otrā, pēc tam, paņēmis cepuri un lietussargu, ko bija nolicis uz krēsla, devās uz aizkariem. Zēns atkāpās sāņus, dodams viņam ceļu. Viņš izgāja un dzirdēja, kā, aizvelkot aizkarus, sasitas gredzeni. Šī skaņa atbrīvoja viņa krūtīs kādas jūtas.

«Tātad tā!» viņš nodomāja un izgāja pa parādes durvīm.

VIII DRŪMĀ MELODIJA

Soumsam aizejot no mājas Robinhilā, cauri vēsās pēcpusdienas pelēkajiem mākoņiem izlauzās saule un atmirdzēja dūmakainā spīdumā. Soumss veltīja tik daudz uzmanības uzgleznotām ainavām, ka reti kad dziļi ielūkojās patiesās dabas radītajos iespaidos, tāpēc viņu pārsteidza šī drūmā mirdza — tās skumjais uzvaras prieks sasaucās ar viņa paša jūtām. Zaudējot uzvarēts! Viņa gājiens neko nebija devis. Bet viņš bija ticis vaļā no šiem cilvēkiem, bija atguvis meitu, samaksādams ar — viņas laimi. Ko viņam teiks Flēra? Vai tā ticēs, ka viņš darījis, ko varējis? Un, raugoties saules staru apmirdzētajās gobās, lazdās, aslapainajās palmās gar ceļa malām un neapstrādātajos laukos, Soumsam kļuva bail. Flēra drausmīgi uztrauksies! Jāsauc palīgā viņas lepnums. Šis zēns bija atteicies no viņas, ar sirdi un dvēseli nostājies tās sievietes pusē, kura viņās senajās dienās bija atteikusies no Flēras tēva! Soumss sažņaudza dūres. Tā bija atteikusies no viņa — un kāpēc? Kas viņā tik slikts? Un viņš vēlreiz juta tāda cilvēka malaise [52] , kurš apskata sevi ar cita acīm — kā suns, kas uzdūries savam attēlam spogulī un ziņkāri un noraizējies aplūko šo netveramo būtni.

Nesteigdamies nokļūt mājās, Soumss paēda pusdienas pilsētā Mākslas pazinēju klubā. Ēdot bumbieri, viņam pēkšņi ienāca prātā, ka zēns varbūt nepieņemtu šādu lēmumu, ja viņš — Soumss nebūtu ieradies Robinhilā. Viņš atcerējās Džona sejas izteiksmi, kad tā māte bija noraidījusi Soumsa izstiepto roku. Dīvaina, nejēdzīga doma! Vai Flēra bija izdarījusi sev lāča pakalpojumu, cenzdamās iegūt pārāk lielu drošību?

Soumss ieradās mājās pusdesmitos. Kamēr mašīna piebrauca pa vienu aleju, viņš dzirdēja motociklu aizparkšķinām projām pa otru. Tas, bez šaubām, bija jaunais Monts, tātad Flēra nav bijusi vientuja. Tomēr viņš iegāja iekšā ar smagu sirdi. Flēra sēdēja krēmkrāsas paneļiem greznotajā viesistabā, elkoņus atspiedusi uz ceļiem, zodu iekļāvusi plaukstās, un skatījās uz baltu kamēliju ceru, kas aizsedza kamīnu. Viņa vēl neredzēja tēvu, un tās izskats atkal izraisīja Soumsā bailes. Ko viņa redzēja šajās baltajās kamēlijās?

— Nu, tēt!

Soumss papurināja galvu. Mēle viņam neklausīja. Tā taču bija tīrā slepkavība! Viņš redzēja, ka Flēras acis ieplešas, lūpas nodreb.

— Kas? Kas? Aši, tēvs!

— Manu mīlulīt, — Soumss teica, — es .,. es darīju, ko varēju, bet… — Un atkal viņš papurināja galvu.

Flēra pieskrēja tēvam klāt un uzlika abas rokas uz viņa pleciem.

— Viņa?

— Nē, — Soumss nočukstēja, — viņš. Man jāpasakot tev, ka neesot nozīmes; viņam jādarot tā, kā pirms savas nāves vēlējies tēvs. — Soumss aptvēra meitas vidukli. — Esi prātīga, bērns, neļauj viņiem darīt sev sāpes. Viņi nav tava mazā pirkstiņa vērti.

Flēra izrāvās no tēva rokām.

— Tu neesi.. . nevar būt, ka tu esi mēģinājis ko darīt. Tu … tu esi mani nodevis, tēvs!

Rūgti aizvainots, Soumss stīvi lūkojās meitā, kuras ķermenis skaudrās sāpēs locījās viņa priekšā.

—     Tu neesi mēģinājis … neesi… es biju muļķe … es neticu, ka viņš varētu … ka viņš jebkad tā varētu darīt! Vēl vakar viņš … Ai! Kāpēc es tevi lūdzu?

—     Jā, — Soumss mierīgi atvaicāja, — kāpēc tu lūdzi? Es nomācu savas jūtas; es darīju, ko varēju, tavā labā, rīkojos pret saviem uzskatiem — un tā nu ir mana alga. Ar labu nakti!

Ik nervs viņa ķermenī bija saspriegts līdz pēdējam, kad viņš devās uz durvīm.

Flēra kā bulta metās viņam pakaļ.

—     Viņš atsakās no manis? Vai tiešām tā ir? Tēvs! Soumss pagriezās un piespieda sevi atbildēt:

—     Jā.

— Ai! — iekliedzās Flēra. — Ko tu esi izdarījis — ko gan tu tādu esi izdarījis tajās senajās dienās?

Šīs patiesi milzīgās netaisnības jēga aizžņaudza Soumsam elpu un atņēma valodu. Ko viņš izdarījis! Ko tie bija nodarījuši viņam! Un gluži neapzinātā cieņā viņš piespieda roku pie krūtīm un palūkojās meitā.

— Kāds kauns! — Flēra kaisli iesaucās.

Soumss izgāja ārā. Ledainā mierā viņš lēni uzkāpa gleznu galerijā un sāka apstaigāt savus dārgumus. Kas nedzirdēts! Patiesi kas nedzirdēts! Viņa bija samaitāta! Ak, dievs! Un kas viņu bija samaitājis? Soumss apstājās Goijas kopijas priekšā. Pieradusi vienmēr panākt savu. Viņa dzīves zieds! Un tagad viņa nevar dabūt, ko iekārojusi! Soumss pagriezās pret logu, lai ieelpotu svaigu gaisu. Diena dzisa, pāri papeļu galotnēm kāpa augšup mēness zelta ripa. Kas tā bija par skaņu? Ak, tā! Šī pianola! Drūma melodija, dunoša, saraustīta! Flēra to ieslēgusi — kādu mierinājumu gan viņa no tās varēja gūt? Viņa acis uztvēra kādu kustību tur apakšā aiz zālāja, zem tīteņrožu režģa un jaunajām akācijām, kur krita mēness stari. Tur viņa staigā, šurp un turp, šurp un turp. Soumsa sirds sāpīgi salēcās. Ko viņa darīs, saņēmusi šo triecienu? Kā lai viņš to zina? Ko viņš vispār zināja par meitu — viņš tikai bija to mīlējis visu savu mūžu, glabājis viņu kā aci pierē! Viņš nezināja neko — viņam nebija ne mazākās jausmas. Tur viņa iet.. . un šī drūmā melodija … un upe, kas zib mēness gaismā!

«Man jāiet ārā,» viņš domāja.

Soumss nosteidzās viesistabā, kas bija apgaismota tāpat kā tad, kad viņš to atstāja; pianola spēlēja to pašu valsi vai fokstrotu, vai kā nu to tagad pieņemts dēvēt. Viņš izgāja verandā.

Kur lai viņš novēro Flēru tā, ka tā viņu neredz? Un Soumss aizzagās pa augļu dārzu uz laivu māju. Tagad viņš atradās starp Flēru un upi, un viņa sirds kļuva mierīgāka. Flēra bija viņa un Anetes meita — viņa nedarīs neko muļķīgu; un tomēr — kas to lai zina! No laivu mājas loga viņš varēja redzēt pēdējo akāciju un Flēras svārku malu, kas pasviedās augšup, kad viņa savā nerimtīgajā kustībā pagriezās atpakaļ. Melodija beidzot bija apklususi — paldies dievam! Soumss pārgāja pāri uz otru pusi un sāka pa galējo logu lūkoties ūdenī, kas lēni plūda gar ūdensrozēm. Pie rožu kātiem tas meta burbulīšus, un tie laistījās, kad tos skāra mēness stars. Soumss pēkšņi atcerējās agro rītu, kad viņš bija gulējis jahtā, — toreiz, kad bija nomiris tēvs un tikko kā piedzimusi Flēra, — gandrīz deviņpadsmit gadu bija pagājuši kopš tā brīža! Pat tagad viņš atcerējās, cik neparasta viņam uzmostoties bija likusies pasaule, cik savādas jūtas tā bija viņā izraisījusi. Tajā dienā sākās viņa mūža otrā kaislība — pret savu meitu, kas klīda tur zem akācijām. Kādu mierinājumu tā bija viņam sniegusi! Un viss rūgtums un aizvainojums izgaisa. Viņš darītu vienalga ko, lai tikai Flēra atkal kļūtu laimīga! Drūmi klaigādama, garām aizlaidās pūce; pazibēja sikspārnis; mēness strēles virs ūdens kļuva spožākas un platākas. Cik ilgi gan viņa tā staigās turp un atpakaļ! Soumss piegāja atkal pie pirmā loga un pēkšņi ieraudzīja Flēru nākam lejup uz krastu. Viņa stāvēja gluži tuvu, uz piestātnes laipām. Un Soumss, sažņaudzis rokas, vēroja. Vai lai viņš uzrunā meitu? Viņš bija ārkārtīgi satraukts. Flēra izskatījās tik klusa, tik jauniņa, tik dziļi iegrimusi izmisumā, ilgās .. . sevī. Viņas stāvs uz mūžu paliks Soumsam atmiņā — tāds, mēness apspīdēts, un atmiņā paliks arī liegi saldenā upes smarža un vītola lapu trīsas. Viņai bija viss uz pasaules, ko Soumss tai spēja sniegt, izņemot vienu, ko tā nevarēja dabūt tieši viņa dēļ! Ļaunā faktu ačgārnība iesvēla Soumsā šai mirklī asas sāpes kā no zivs asakas, kas iespriedusies rīklē.

Tad viņš bezgalīgā atvieglojumā redzēja meitu pagriežamies atpakaļ uz mājas pusi. Ko viņš varētu tai dot, lai atlīdzinātu zaudējumu? Pērles, ceļojumus, zirgus, citus jaunekļus — visu, ko viņa vēlētos, lai no atmiņas izgaistu šis jaunavīgais, vientuļais stāvs ūdens malā! Klau! Viņa atkal uzlikusi to pašu plati! Tā taču bija — mānija! Drūma, dunoša, apslāpēta šī melodija plūda no mājas šurp. Likās, ka Flēra būtu teikusi: «Ja mani nekas nespiedīs kustēties, es sastingšu un nomiršu!» Soumss neskaidri to apjauta. Nu, ja tas viņai palīdz, lai dūc kaut visu nakti! Un, paslepšus izgājis atkal cauri augļu dārzam, viņš pienāca pie verandas. Gatavodamies iet iekšā un runāt ar Flēru, viņš tomēr joprojām vilcinājās, nezinādams, ko sacīt, visiem spēkiem mēģinādams atcerēties, ko bija izjutis pats, kad izjuka viņa mīlestība. Viņam vajadzēja zināt, vajadzēja atcerēties — un viņš to nespēja! Visas spilgtās atmiņas — izgaisušas, palikusi tikai apziņa par šausmīgajām sāpēm. Soumsa galvā nebija nevienas domas. Viņš stāvēja, slaucīdams ar mutautiņu rokas un lūpas, kas bija pavisam sausas. Pastiepjot kaklu, viņš varēja saskatīt Flēru stāvam ar muguru pret pianolu, kura joprojām mala savu meldiju; rokas tai bija cieši sakrustotas uz krūtīm, lūpās degoša cigarete, kuras dūmi pa pusei aizsedza meitas seju. Tās izteiksme bija sveša Soumsam, acis zalgoja un stīvi vērās tālē, ik vaibsts izdvesa rūgtu izsmieklu un dusmas. Vienu vai divas reizes viņš Aneti bija redzējis tādā izskatā — šī seja bija pārāk dzīva, pārāk kaila, šai mirklī tā nebija viņa meitas seja. Un Soumss neuzdrošinājās ieiet iekšā, apzinādamies, ka mēģināt mierināt ir veltīgi. Viņš apsēdās pakrēslī kamīna stūrī.

Drausmīgu joku liktenis bija izspēlējis ar viņu! Nemezīda! Senās, nelaimīgās laulības saites! Un, svētais dievs — kāpēc? Kā gan viņš toreiz, kad tik ļoti alka pēc Irēnas un viņa bija ar mieru kļūt tā sieva, varēja zināt, ka tā viņu nekad neiemīlēs? Melodija apklusa un atskanēja atkal, un atkal izgaisa, un Soumss joprojām sēdēja pustumsā un gaidīja, pats nezinādams, ko. Flēras cigaretes gals, izsviests pa logu, nokrita zālē; Soumss vēroja, kā tas izdeg pats savā kvēlē. Mēness bija atraisījies no papelēm un lēja savu pasakaino gaismu pār dārzu. Skumja bija šī gaisma, noslēpumaina, tāla līdzīga tās sievietes dailei, kura viņu nekad nebija mīlējusi, — tā ietina nemezijas un lefkojas aizsaules tērpā. Puķes! Un viņa puķe tik nelaimīga! Ak! Kāpēc laimi nebija iespējams ieguldīt iekšējos aizņēmumos, apzeltīt tai malas, apdrošināt pret vērtības krišanos?

No viesistabas loga vairs neplūda gaisma. Tur viss bija kluss un tumšs. Vai Flēra bija uzgājusi augšā? Soumss piecēlās un, uz pirkstgaliem piegājis pie durvīm, ielūkojās iekšā. Šķita, ka jā! Viņš iegāja istabā. Veranda nejāva iespīdēt mēnesim. Sākumā viņš redzēja tikai mēbeļu apveidus, kas bija melnāki par tumsu. Taustīdamies viņš devās uz gala logu, lai to aizvērtu, aizķērās ar kāju aiz krēsla un izdzirda elsas. Lūk, kur viņa bija, sarāvusies čokurā un iespiedusies dīvāna stūrī! Soumsa roka pacēlās. Vai viņai vajadzīgs tēva mierinājums? Viņš stāvēja, lūkodamies uz šo saburzīto volānu, sajaukto matu un piemīlīgās jaunības kamoliņu, kas mēģināja izlauzt ceļu caur sāpju sienu. Kā gan atstāt viņu te? Beidzot viņš noglāstīja meitas matus un sacīja:

— Nāc, mīlulīt, ej labāk gulēt. Es tev kaut kā to atlīdzināšu. — Cik muļķīgi vārdi! Bet ko citu lai viņš būtu sacījis?

IX ZEM OZOLA.

Kad viesis bija aizgājis, Džons un viņa māte stāvēja klusēdami, līdz zēns pēkšņi ieteicās:

— Man vajadzēja viņu pavadīt.

Taču Soumss jau soļoja pa piebraucamo ceļu, un Džons devās augšā uz tēva studiju, neuzdrošinādamies iet atpakaļ.

Mātes sejas izteiksme, viņai stāvot aci pret aci ar savu kādreizējo vīru, bija apzīmogojusi lēmumu, kas Džonā brieda kopš mirkļa, kad Irēna viņu iepriekšējā vakarā bija atstājusi. Reālais pierādījums bija pēdējais piliens pilnajā kausā. Apprecēt Flēru nozīmētu iesist mātei sejā, nodot savu mirušo tēvu! Tā nevarēja rīkoties! Džons ne mazākā mērā nepiederēja pie tiem raksturiem, kas ilgi tur dusmas. Šajā ciešanu stundā viņš nekurnēja pret saviem vecākiem. Viņam piemita savam vecumam neparasts dīvains spēks saredzēt parādību un lietu samērus. Sāpīgāk nekā viņam bija Flērai, sāpīgāk bija pat mātei. Grūtāk nekā atstāt bija tikt atstātam vai apzināties, ka tevis dēļ mīļotajam cilvēkam jānes upuris. Viņš nedrīkst kurnēt un nekurnēs! Kamēr viņš stāvēja, skatoties saulē, kas vēlu izlauzusies no mākoņiem, viņa priekšā kā pēkšņa vīzija nostājās atkal pasaule, kādu viņš to bija redzējis iepriekšējā naktī. Jūra pie jūras, zeme pie zemes, miljoni un vēlreiz miljoni cilvēku, kam katram sava dzīve, centieni, prieki, bēdas un ciešanas un katram jānes savs upuris, un katram pašam jācīnās par savu eksistenci. Un, kaut arī viņš vēlētos atdot visu citu, lai tikai iegūtu to vienīgo, kas viņam liegts, viņš būtu muļķis, ja domātu, ka viņa jūtām ir kāda liela nozīme tik plašā pasaulē, un uzvestos kā zīdainis vai bezkauņa. Viņš iedomājās cilvēkus, kam nav nekā, — miljonus, kas atdevuši savu dzīvību karā, miljonus, kam karš atstājis tikai kailo dzīvību, izsalkušus bērnus, par kuriem viņš bija lasījis, kropļus, cietumniekus, visus nelaimīgos. Un tie viņam daudz nepalīdzēja. Kad nav ko ēst, vai tad apziņa, ka arī citi ir izsalkuši, sniedz mierinājumu? Pievilcīgāka bija doma doties projām plašajā pasaulē, par ko viņš vēl neko nezināja. Viņš nevar palikt vairs te, tēva nama drošajā pajumtē, kur viss rit tik līdzeni un gludi un kur nav nekā cita ko darīt kā domāt un sapņot par to, kas būtu varējis notikt. Viņš nevar braukt atpakaļ uz Vonsdonu, pie atmiņām par Flēru. Ja viņš redzēs meiteni atkal, viņš nevar par sevi galvot; un, ja viņš paliktu šeit vai dotos uz Vonsdonu, viņš droši vien to redzētu. Kamēr viņi atrodas viens otra tuvumā, tas ir neizbēgami. Vienīgais, ko var darīt, ir aizbraukt tālu projām, turklāt drīz. Bet, lai cik stipri Džons mīlēja savu māti, viņš negribēja braukt kopā ar viņu. Tad, juzdams, ka tāda rīcība būtu nežēlīga, viņš ar izmisuma pilnu spēku nolēma ierosināt braucienu uz Itāliju. Divas stundas Džons šai skumjajā telpā pūlējās tikt galā ar sevi, tad svinīgi apģērbās pusdienām.

Māte bija darījusi to pašu. Viņi ēda maz un gausi un runāja par tēva gleznu katalogu. Izstādi domāts atvērt oktobrī, un, izņemot dažas formalitātes, cita darba vairs nebija.

Pēc pusdienām Irēna uzvilka mēteli, un viņi izgāja ārā, mazliet pastaigājās, mazliet parunāja, kamēr beidzot klusēdami apstājās zem ozola. Paklausīdams domai: «Ja es ko izrādīšu, tad izrādīšu visu,» — Džons paņēma māti zem rokas un it kā nejauši ieteicās:

— Māt, brauksim uz Itāliju.

Irēna saspieda dēla roku un tikpat viegli atteica:

— Tas būtu ļoti jauki, taču es domāju, ka tev vajadzētu redzēt un paveikt vairāk nekā tad, ja es tev brauktu līdzi.

— Bet tad tu paliksi viena.

— Reiz es biju viena vairāk nekā divpadsmit gadus. Bez tam man gribētos būt te, kad atklās tēva izstādi.

Džons satvēra ciešāk mātes elkoni, šie pierādījumi nespēja viņu apmānīt.

— Tu nevari palikt te viena pati. Nams ir par lielu,

—    Varbūt ne šeit, bet Londonā. Un, kad izstāde būs atklāta, es varētu aizbraukt uz Parīzi. Tavā rīcībā jābūt vismaz gadam, Džon, tev jāredz pasaule!

—    Jā, es gribētu redzēt pasauli un pacīnīties ar to. Bet es negribu atstāt tevi te vienu pašu.

—    Mans dārgais, vismaz to es tev esmu parādā. Ja tas darīs labu tev, tad arī man būs labi. Un kāpēc nebraukt rīt pat? Pase tev ir.

—    Jā, ja braukt, tad labāk tūlīt. Tikai… māt… ja … ja es gribētu palikt kaut kur tur … Amerikā vai kur citur, vai tu būtu ar mieru drīzumā braukt pie manis?

—    Kur vien un kad vien tu mani sauksi. Bet sauc mani tikai tad, kad tu to patiešām vēlēsies.

Džons ievilka dziļi elpu.

— Es jūtu, ka Anglijā trūkst gaisa.

Viņi vēl pastāvēja kādu brīdi zem ozola, lūkodamies tālē, kur vakara mijkrēslī slējās Epsomas lielās tribīnes. Ozola zari nelaida cauri mēnessgaismu, tā, ka tā apspīdēja tikai apkārtni — laukus un tāli, un logus tīteņiem apaugušajā namā, kam vajadzēja drīz tikt izīrētam.

X FLĒRAS KĀZAS

Oktobra avīzes, kas aprakstīja Flēras Forsaitas un Maikla Monta kāzas, nespēja attēlot šī notikuma simbolisko nozīmi. «Dižā Doseta» mazmazmeitas laulības ar devītā baroneta mantinieku bija viena no skaidrajām un nepārprotamajām pazīmēm, kas liecina par šķiru saliedēšanos, uz kuras balstās ikvienas valsts politiskā stabilitāte. Bija pienācis laiks, kad Forsaiti varēja atteikties no savas iedzimtās nepatikas pret «visādiem vizuļiem», kas pēc izcelšanās tiem nepienācās, un pieņemt tos kā ļoti dabiskus meslus savam privātīpašnieciskajam instinktam. Bez tam viņiem jākāpj augstāk, lai atdotu vietu tiem, kuri bija iedzīvojušies bagātībā krietni vēlāk. Klusajā, bet gaumīgajā ceremonijā Hanoverskvērā un vēlāk Grīnstrītas istabās nezinātājam nebūtu bijis iespējams atšķirt Forsaitu armiju no Montu kaujas vienībām — tik tālu aiz muguras palicis «dižais Dosets». Vai Soumsa bikšu vīle, ūsu izteiksme, izruna, cilindra spīdums atšķīrās kaut vai par mata galu no šiem pašiem devītā baroneta atribūtiem? Vai Flēra nebija tikpat savaldīga, veikla, žilbinoša, skaista un spēcīga kā pašas tīrasinīgākās Maskhemu, Montu un Čerelu ķēvītes, kas šeit bija klāt? Apģērbā, izskatā, manierēs Forsaiti varbūt pat pārāki. Viņi kļuvuši par «augstāko šķiru» un tagad, kad to nauda savienota ar zemi, viņu vārdi pēc visiem likumiem ietiks tīrasiņu zirgu šķirņu ciltsgrāmatā. Vai tas nebija mazliet par vēlu, un vai šīs balvas privātīpašnieciskajam instinktam, šī zeme un nauda nebija lemti pārkausēšanai — tas bija joprojām tik strīdīgs jautājums, ka par to vispār nestrīdējās. Timotijs galu galā bija sacījis, ka valsts parādu obligāciju cenas ceļas. Timotijs, pēdējais iztrūkstošais ķēdes loceklis; Timotijs in extremis [53] Beisvoterroudā — tā Frensija bija stāstījusi. Paklusām runāja arī, ka šis jaunais Monts simpatizējot sociālistiem, — ņemot vērā tagadējos laikus, tas no viņa bija visai gudri, sava veida nodrošinājums. Tādēļ nebija nekādas neērtības sajūtas.

Zemes īpašnieku šķira dažreiz atļāvās sev tādas jaukas muļķības, kas ne ar ko nedraudēja un tālāk par teoriju negāja. Kā izmeta Džordžs savai māsai Frensijai:

— Drīz tiem radīsies mazuļi — tas viņu padarīs rāmu. Baznīca ar baltām puķēm un kaut ko zilu austrumu loga vidū izskatījās ārkārtīgi šķīsta, it kā tā pūlētos dot pretsparu diezgan ugunīgajiem dievkalpojuma izteicieniem, kuru nolūks bija piesaistīt visu domas mazuļiem. Forsaiti, Heimeni, Tvītimeni bija ieņēmuši pozīcijas kreisajā pusē, Monti, Čereli, Maskhemi — labajā, bet nedaudzās Flēras skolas biedrenes un Monta karabiedri rēgojās gan še, gan tur abās pusēs, un trīs neprecējušās dāmas, kas bija iegriezušās pa ceļam no Skaivorda veikala, kopā ar diviem Monta piedzīvotājiem un Flēras veco aukli noslēdza aizmuguri. Ievērojot valsts nenoteikto stāvokli, pilnāku baznīcu nemaz nevarēja gaidīt.

Misis Dārtija, kas kopā ar savu laulāto draugu sēdēja trešajā rindā, ceremonijas laikā ne vienu vien reizi paspieda vīra roku. Viņai, kas zināja šīs traģikomēdijas sižetu, tās dramatiskākais moments sagādāja gandrīz mokas. «Diez vai Džons instinktīvi sajūt,» viņa domāja, — Džons, tur ārā Britu Kolumbijā. Vēl šorīt viņa bija saņēmusi no Džona vēstuli, kas lika tai pasmaidīt un ierunāties:

—     Vai, Džons ir Britu Kolumbijā, tāpēc, ka vēlas būt Kalifornijā. Viņš baidās, ka tur būtu pārāk jauki.

—     O! — Vals sacīja. — Tātad viņš atkal sāk saprast jokus.

—     Viņš nopircis zemes gabalu un aicina pie sevis māti.

— Ko tad viņa tur darīs?

— Viņai nevajag nekā cita kā vien Džonu. Vai tu joprojām uzskati to par laimīgu atrisinājumu?

Vala viltīgi gudrās acis samiedzās, līdz izskatījās kā pelēkas kniepadatu galviņas starp tumšajām skropstām,

— Flēra viņam galīgi neder. Viņa nav pareizi audzināta.

«Nabaga mazā Flēra!» Holija nopūtās. Ai! — šī laulība bija tik dīvaina. Jaunais Monts meiteni, protams, notvēris kā bumbiņu atlēcienā, tajā neprāta izmisumā, ko pārdzīvo cilvēks, kura kuģis nupat nogrimis. Tāds lēciens ūdenī nevarēja būt nekas cits kā pats pēdējais līdzeklis, kā teica Vals. Taču, raugoties no mugurpuses uz jaunās māsīcas plīvuru, daudz neko spriest nevarēja, un tāpēc Holijas acis novērtēja šīs kristīgās ceremonijas kopskatu. Viņa, kas bija apprecējusies aiz mīlas un laimīgi, nevarēja domāt bez šausmām par nelaimīgām laulībām. Šī varbūt galu galā tāda arī neizvērtīsies — taču tā neapšaubāmi bija vienkārši loterija; un apsvētīt loteriju tādā veidā, mākslīgi iesvaidot ar eļļu, grezni tērptu «brīvdomātāju» priekšā — jo neviens no viņiem, kad bija «uzcirties», nedomāja citādi kā «brīvi» vai arī nedomāja vispār nemaz — likās Holijai tik tuvu grēkam, cik vien iespējams likties laikmetā, kurā paša grēka jēdziens atmests. Viņas skatiens pārslīdēja no krāšņi ģērbtā prelāta (Čerela — Forsaiti vēl nebija izaudzinājuši nevienu prelātu) uz Valu, kas sēdēja viņai blakus, domādams — par to viņa bija pārliecināta — par Meiflajas ķēvi, kurai vajadzēja piedalīties Kembridžširas sacīkstēs. Tad Holijas skatiens aizslīdēja tālāk un apstājās pie devītā baroneta profila, kad šis džentlmenis šķietami dziļā pazemībā locīja ceļus. Holija paspēja ievērot glīto ieloci uz viņa ceļiem — viņš bija pavilcis bikses uz augšu — un nodomāja: «Vals savējās gan aizmirsis pavilkt!» Viņas acis pievērsās priekšējam solam, kur Vinifredas pilnīgo stāvu šķita pārņēmušas spēcīgas jūtas, un tad pakavējās pie Soumsa un Anetes, kas stāvēja uz ceļiem abi blakus. Holijas lūpas savilkās vieglā smaidā — Prospers Profons, atgriezies no dienvidjūru salām, kas laikam atradās tepat pāri Lamanšam, droši vien arī stāvēja uz ceļiem apmēram sešas rindas aiz muguras. Jā! Tā bija jocīga «maza» ceremonijiņa, lai kāds arī būtu gala iznākums, taču tā notika piedienīgā baznīcā un rīt no rīta būs aprakstīta piedienīgos laikrakstos.

Bija iesākusies himna, Holija dzirdēja, kā devītais baronets otrā ailē dzied par mīdiešu karapulkiem. Viņas mazais pirkstiņš aizskāra Vala īkšķi — viņi abi turēja vienu dziesmu grāmatu — un vieglas trīsas, paglabātas vēl no tā brīža pirms divdesmit gadiem, pārskrēja pār viņas ķermeni. Vals noliecās un čukstēja sievai:

— Bet vai tu atceries žurku? — Žurku, kas viņu kāzās Keiptaunā pie reģistrētāja aiz galda bija tīrījusi savas ūsas! Un Holija ar mazo un trešo pirkstu cieši saspieda Vala īkšķi.

Himna beigusies, prelāts iesācis runu. Viņš stāstīja par bīstamajiem laikiem, kuros tie dzīvojot, un cik ačgārni esot lordu palātas uzskati attiecībā uz šķiršanos. Viņš teica, ka visi cilvēki esot kareivji ierakumos, pār kuriem plūstot tumsas valdnieka indīgās gāzes, un visiem vajagot būt drosmīgiem. Laulības mērķis esot bērni, ne vienkārši grēcīga laime.

Holijas acīs dejoja velniņi — Vala skropstas bija samiegušās. Lai kas arī notiktu, viņš nedrīkst sākt krākt. Viņas pirksts un īkšķis tikmēr knieba vīra augšstilbu, kamēr Vals nemierīgi sagrozījās.

Runa bija beigusies, briesmas garām. Ģērbkambarī parakstījās; visi atvilka elpu.

Kāda balss aizmugurē sacīja:

—     Vai viņa izturēs sacīkstes?

—     Kas tas tāds ir? — Holija čukstot vaicāja.

—     Vecais Džordžs Forsaits!

Holija paslepus nopētīja cilvēku, par kuru tik daudz bija dzirdējusi. Nesen atgriezusies no Dienvidāfrikas, viņa par saviem radiem gandrīz neko nezināja un vienmēr aplūkoja tos gandrīz bērnišķīgā ziņkārē. Džordžs bija ļoti liels un loti elegants. Viņa acu skatiens izraisīja Holijā jocīgu sajūtu, it kā tai nebūtu drēbju.

— Viņi startē! — viņa dzirdēja Džordžu sakām.

Jaunlaulātie nāca lejup pa altāra kāpnēm. Holija vispirms ielūkojās jaunā Monta sejā. Viņa lūpas un ausis raustījās, skatiens, mirkli pakavējies pie kurpju purngaliem, pārslīdēja uz pirkstiņiem, kas gulēja uz tā piedurknes, un pēkšņi ieurbās tālē ar tādu izteiksmi, it kā viņa priekšā stāvētu ienaidnieks. Holijā viņš radīja garīgi apskurbušā cilvēka iespaidu. Bet Flēra. Ak! Ar to bija pavisam citādi. Meitene bija pilnīgi nosvērta, skaistāka nekā jebkad savā baltajā tērpā un plīvurā, kas sedza kastaņbrūnos, uz pieres īsi apcirptos matus; plaksti kautri aizsedza tumšbrūnās acis. Arēji viņa šķita esam te. Bet kur bija viņas domas? Ejot garām Holijai, Flēra pacēla acis — dzidro baltumu nemierīgais spīdums iespiedās Holijas atmiņā, kā iespiežas būrī iesprostota putna spārnu vēdas.

Grīnstrītā, mazliet nemierīgāka nekā parasti, stāvēja Vinifreda, saņemdama viesus. Soumsa lūgums atļaut svinībām izlietot viņas māju, bija nācis dziļi psiholoģiskā mirklī. Kādas Prospera Profona piezīmes ietekmē viņa bija sākusi apmainīt savas ampīra mēbeles pret ekspresionistiskām. Pie Milarda bija dabūjami visai amizanti kombinējumi ar violetiem, zaļiem un oranžiem kvadrātiem un lokiem. Vēl viens mēnesis, un izmaiņas būtu galā. Pašlaik «visintriģējošākie» rekrūši, ko viņa bija savervējusi, lāgā nesaskanēja ar veco gvardi. Tagad likās, ka puse viņas pulka ietērpta haki krāsā, bet otra puse purpurā un lāčādas cepurēs. Taču viņas spēcīgais un omulīgais raksturs tika galā ari šajā viesistabā, kas varbūt pilnīgāk, nekā viņa domāja, reprezentēja viņas zemes pa pusei revolucionizēto imperiālismu. Galu galā šī bija divu principu sakausēšanas diena, un, jo vairāk sakušanas, jo labāk! Vinifredas acis iecietīgi pārslīdēja pār viesiem. Soumss bija sažņaudzis rokā nespodrām inkrustācijām rotātu krēsla atzveltni; jaunais Monts aizgājis aiz «trakoti amizantās» šķērssienas, kuras zīmējumus viņai vēl neviens nebija spējis izskaidrot. Devītais baronets bija strauji pasities sāņus no apaļa, purpursārta galda, kur zem stikla vizēja zilu Austrālijas tauriņu spārnu inkrustācijas, un turējās pie Luija Piecpadsmitā stilā veidota skapīša; Frensija Forsaita bija satvērusi jauno kamīna malu, kur uz ziloņkaula pamata purpurā kvēloja mazas, smalki izgrieztas groteskas figūras. Džordžs, atbalstījies uz senlaicīga spineta, šķirstīja mazu, gaišzilu grāmatiņu, it kā taisītos tur ierakstīt derības; Prospers Profons grozīja vaļā pavērto melno, ziliem ielaidumiem atdzīvināto durvju rokturi, un turpat blakus stāvošā Anete bija aptvērusi pati savu vidukli; divi Maskhemi, it kā tiem būtu nelaba dūša, bija patvērušies balkonā zaļo stādu vidū; lēdija Monta, kalsna un pēc izskata visai apņēmīga, pacēlusi lorneti, blenza uz centrālās lampas abažūru, kur pelēkzilā un oranžā krāsa jaucās ar spilgti sarkanu, un pēc viņas sejas izteiksmes varēja domāt, ka tās priekšā atvērušās septītās debesis. Patiesi, visi acīm redzot turējās pie kaut kā. Vienīgi Flēra, joprojām līgavas tērpā, bija atšķirta no jebkura balsta un meta savus vārdus un skatienus gan pa labi, gan kreisi.

Telpu pildīja sarunu murdoņa. Neviens nevarēja dzirdēt, ko sacīja otrs, bet tam, kā likās, nebija ari nozīmes, jo neviens nedomāja gaidīt uz kaut ko tik lēnu kā atbilde. Tagadējais sarunas veids Vinifredai šķita pavisam citāds nekā viņas dzīves ziedonī, kad vārdu stiepšana bija pēdējais modes kliedziens. Taču arī pašreizējais bija «amizants», un tas, bez šaubām, bija galvenais. Pat Forsaiti runāja ārkārtīgi ātri — Flēra un Kristofers, un Imodžina, un jaunā Niklasa jaunākais dēls Patriks. Soumss, protams, klusēja, turpretī Džordžs, stāvēdams pie spineta, bārstīja piezīmes vienā laidā tāpat kā Frensija pie savas kamīna malas. Vinifreda pievirzījās tuvāk devītajam baronetam. Viņš šķita solām zināmu atpūtu; viņa deguns bija smalks un mazliet nokāries uz leju tāpat kā sirmās ūsas, un Vinifreda smaidot novilka:

— Kāzas ir jaukas, vai ne?

Sera Lorensa atbilde izšāvās no viņa smaida līdzīgi maizes lodītei:

— Vai atceraties, Frēzers attēlo kādu cilti, kas līgavu līdz jostas vietai ierok zemē?

Viņš bēra vārdus tikpat ātri kā visi! Viņam bija arī tumšas, spriganas, mazas actiņas, sīksīku krunciņu apvītas kā katoļu priesterim. Vinifreda pēkšņi juta, ka devītais baronets varētu pateikt ko tādu, ko viņa nožēlotu.

—     Kāzas… tās vienmēr ir tik amizantas, — viņa nomurmināja un aizpeldēja tālāk pie Soumsa. Brālis šķita dīvaini nekustīgs, un Vinifreda tūlīt ieraudzīja šī sastinguma cēloni. Soumsam pa labi atradās Džordžs Forsaits, pa kreisi Anete un Prospers Profons. Viņš nevarēja izdarīt nevienu kustību, lai neredzētu vai nu tos abus kopā, vai arī to atspulgu Džordža Forsaita zobgalīgajās acīs. Viņš darīja pilnīgi pareizi, izlikdamies neko neredzam.

—     Runā, ka Timotijs esot uz nāves gultas, — viņš drūmi sacīja.

—     Kur tu viņu glabāsi, Soums?

— Haigeitā. — Viņš noskaitīja uz pirkstiem. — Tad viņu tur būs divpadsmit, sievas ieskaitot. Kā, pēc tavām domām, izskatās Flēra?

— Apbrīnojami labi.

Soumss pamāja ar galvu. Viņš nekad nebija redzējis meitu skaistāku, taču nevarēja atkratīties no sajūtas, ka šīs kāzas ir kas nedabisks, jo atcerējās vēl kamoliņā sarāvušos stāvu dīvāna stūrī. Kopš tās nakts līdz šai dienai meita viņam nebija uzticējusi nevienu savu domu. Viņš uzzināja no šofera, ka Flēra vēlreiz devusies uz Robinhilu un cietusi neveiksmi — māja bijusi tukša, bez neviena cilvēka. Soumss zināja, ka viņa saņēmusi vēstuli, bet nezināja, kas tajā rakstīts, tikai redzēja, ka Flēra, to izlasījusi, ieslēdzās savā istabā un raudāja. Viņš ievēroja, ka meita brīžos, kad šķita tēvu to nemanām, lūkojās viņā ar tādu izteiksmi, it kā joprojām prātotu, ko viņš tādu izdarījis — protams, protams! — ka tie viņu tā nīst. Tā nu tas bija! Anete jau atgriezusies, un vasaras dienas, pilnas grūtsirdības, gāja uz beigām, kad Flēra pēkšņi bija pavēstījusi, ka precēsies ar jauno Montu. Pēc tam viņa bija izrādījusi pret tēvu mazliet vairāk mīlestības. Un Soumss bija piekritis — kāda jēga turēties pretī? Dievs vien zināja, ka viņš nekad nebija gribējis izjaukt kādu meitas nodomu! Un šis jauneklis šķita Flēras dēļ tīri vai zaudējis prātu. Bez šaubām, Flēru to darīt dzina izmisums, un viņa bija jauna, briesmīgi jauna. Bet, ja viņš aizliegtu, tā varētu izdarīt nezin ko, — varbūt izgudrotu apgūt kādu profesiju, kļūtu par ārsti vai advokāti vai izspēlētu kādas citas muļķības. Viņai nepiemita spējas ne zīmēšanā, ne rakstīšanā, ne mūzikā, kas Soumsa acīs bija vienīgie likumīgie nodarbošanās veidi neprecētām sievietēm, ja jau nu viņām šajos laikos patiesi kas jāstrādā. Visumā drošāk bija Flēru apprecināt, jo Soumss redzēja, cik drudžaini un nemierīgi tā izturējās mājās. Arī Anete bija skatījusies uz to labvēlīgi — cik nu Soumss pret savu gribu atļāva sev redzēt, kādas ir sievas domas, ja viņai vispār tādas bija. Anete bija sacījusi: «Lai viņa prec šo jaunekli. Viņš ir jauks zēns — nemaz ne tik vējgrābslīgs, kā šķiet.» No kurienes viņa ķēra savus izteicienus, Soumss nezināja, taču Anetes vārdi klusināja viņa šaubas. Lai kāda sievas uzvedība, Anetei bija vērīgs skatiens un gandrīz pārāk daudz veselā saprāta. Viņš bija noguldījis uz Flēras vārda piecdesmit tūkstošus, nodrošinādams tos pret visādiem gadījumiem, ja ar laulībām noietu greizi.

Vai tās vispār varēja būt laimīgas? Flēra nebija aizmirsusi to otru — Soumss zināja. Medus mēnesi viņi pavadīs Spānijā. Viņš būs pat vēl vientuļāks, kad Flēra aizbrauks. Bet vēlāk viņa varbūt visu aizmirsīs un atkal pievērsīsies tēvam.

Vinifredas balss pārtrauca Soumsa pārdomas.

— Ko tu neteiksi! Tas nu gan ir brīnums — Džūna! Tur tunikā — kā gan viņa ģērbjas! — nekārtīgi cirtotiem matiem, kas spraucās ārā no stīpiņas, Soumss redzēja stāvam savu brālēna meitu un Flēru, kura devās viņu apsveikt. Pēc tam viņas abas aizgāja kāpņu virzienā un pazuda Soumsa skatienam.

— Patiesi, — Vinifreda noteica, — viņa dabū cauri visneiespējamāko! Kam varēja ienākt prātā, ka viņa nāks!

—     Kāpēc tad tu viņu lūdzi? — Soumss nomurmināja.

—     Tāpēc, ka es domāju, ka viņa, protams, nenāks.

Vinifreda bija aizmirsusi, ka aiz cilvēka rīcības slēpjas viņa galvenās rakstura īpašības, vai, citiem vārdiem sakot, nebija atcerējusies, ka Flēra tagad ir «nelaimes putns».

Saņemot ielūgumu, Džūna vispirms bija nodomājusi: «Ne par kādu naudu nerādīšos viņiem ne tuvumā!» — bet tad kādu rītu uzmodusies no sapņa, kurā Flēra bezgalīgā izmisumā bija mājusi tai no laivas. Un Džūna bija savu lēmumu izmainījusi.

Kad Flēra panāca viņai pretī un teica: «Lūdzu, lūdzu, uznāciet man līdzi, kamēr es pārģērbjos,» — Džūna devās tai pakaļ pa kāpnēm. Meitene viņu ieveda Imodžinas agrākajā guļamistabā, kas tagad bija pārkārtota par Flēras ģērbistabu.

Sīciņa un taisna, līdzīga mazam, izkaltušam, dzeltenam rēgam, Džūna apsēdās uz gultas. Flēra aizslēdza durvis.

Meitene stāvēja viņas priekšā, nometusi savu līgavas tērpu. Cik viņa bija daiļa!

— Jūs droši vien uzskatāt mani par muļķi, — viņa drebošām lūpām izdvesa, — kad tam vajadzēja būt Džonam. Bet kāda tam nozīme? Maikls mani grib, un man vienalga. Tā es tikšu projām no mājām. — Iegremdējusi rokas kruzuļos, kas sedza tās krūtis, viņa izvilka vēstuli. — Džons man atrakstīja šo te.

Džūna izlasīja: «Okanagenas ezers, Britu Kolumbijā. Es neatgriezīšos Anglijā. Lai dievs tevi svētī. Džons.»

— Viņa aizvedusi to drošā vietā, — Flēra sacīja. Džūna atdeva viņai vēstuli atpakaļ.

— Tas nav godīgi pret Irēnu, — viņa teica, — viņa visu laiku sacīja Džonam, ka viņš var darīt, kā grib.

Flēra rūgti pasmaidīja. — Atzīstieties, vai viņa nesabojāja arī jūsu dzīvi?

Džūna pacēla acis. — Neviens nevar sabojāt otra dzīvi, mana dārgā. Tās ir muļķības. Viss rit savu gaitu, un mēs tikai pēkšņi uzpeldam straumes virspusē.

Baiļu pārņemta, viņa redzēja meiteni noslīgstam ceļos un noslēpjam seju viņas tunikā. Līdz Džūnas ausīm nonāca apspiestas elsas.

— Būs jau labi — būs labi, — viņa nočukstēja. — Nevajag! Klusu, bērns, klusu!

Taču meitenes smailais zods iespiedās arvien ciešāk viņas stilbā un elsas izklausījās briesmīgas.

Nekas! Tam bija jānāk. Pēc tam viņa jutīsies labāk! Džūna glāstīja daiļās galvas īsos matus, un visas viņas izkaisītās mātes jūtas sakopojās un caur pirkstgaliem pārgāja uz meitenes smadzenēm.

— Neļaujiet šim sitienam notriekt sevi zemē, mīļais bērns, — viņa beidzot sacīja. — Mēs nespējam dzīvi virzīt, bet spējam cīnīties. Ņemiet dzīvi tādu, kāda tā ir. Man tas arī bija jādara. Man bija jāiztur tāpat kā jums, un es raudāju tāpat kā jūs tagad raudat. Un redziet — te nu es esmu!

Flēra pacēla galvu. Elsas pēkšņi pārgāja īsos, aizžņaugtos smieklos. Patiešām, mazais rēgs, uz kuru viņa lūkojās, bija gan vājiņš, tas izskatījās diezgan mežonīgs un panīcis, taču acīs tam spulgoja drosme.

— Labi! — viņa noteica. — Piedodiet. Domāju, ka aizmirsīšu viņu, ja lidošu pietiekami ātri un tālu.

Un, ar pūlēm piecēlusies kājās, viņa devās pie mazgājamā galda.

Džūna noskatījās, kā Flēra ar aukstu ūdeni noskalo jūtu pēdas. Kad viņa stāvēja spoguļa priekšā, par tām liecināja vairs tikai viegls sārtums, kas tai labi piestāvēja. Džūna piecēlās no gultas un paņēma rokā adatu spilventiņu. Iedurt divas adatas nepareizās vietās bija viss, kā viņa prata izteikt savu līdzjūtību.

—     Noskūpstiet mani, — viņa teica, kad Flēra bija gatava, un piespieda zodu meitenes siltajam vaigam.

—     Man gribas uzsmēķēt, — Flēra sacīja, — negaidiet mani.

Džūna atstāja viņu sēžam uz gultas pusaizvērtām acīm, cigareti lūpās un devās lejup. Viesistabas durvīs stāvēja Soumss, it kā raizēdamies, ka meita nenokavē. Džūna atmeta galvu un nogāja līdz kāpņu laukumam. Tur stāvēja viņas māsīca Frensija.

— Skaties! — Džūna teica, ar zodu norādīdama uz Soumsu. — Šis cilvēks ir likteņa apzīmogots.

— Ko nozīmē, — Frensija vaicāja, — «likteņa apzīmogots»?

Džūna neatbildēja. — Es nepalikšu uz pavadīšanu, — viņa sacīja. — Sveiki!

— Sveiki! — teica Frensija, un viņas pelēkās, ķeltiskās acis iepletās. Senais naids! Tas nudien bija gaužām romantiski!

Soumss, pārliecies pār kāpņu margām, redzēja Džūnu aizejam un atviegloti uzelpoja. Kāpēc Flēra nenāca? Viņi taču nokavēs vilcienu! Kaut arī šis vilciens aizvedīs meitu no viņa projām, tomēr doma, ka jaunlaulātie var nokļūt stacijā par vēlu, viesa Soumsā uztraukumu. Un tad viņa parādījās — dzeltenbrūnā tērpā ar melnu samta cepurīti galvā, noskrēja pa kāpnēm un iegāja viņam garām viesistabā. Soumss redzēja, ka tā noskūpstīja māti, krustmāti, Vala sievu, Imodžinu un tad atkal pagriezās šurp, aša un daiļa kā vienmēr. Kā viņa izturēsies pret to savā pēdējā meitenes dienu brīdī? Pārāk lielas cerības viņš vis neloloja!

Flēras lūpas piekļāvās viņa vaigam.

— Tētiņ! — viņa sacīja un bija jau projām. Tētiņ! Tā viņa sen nebija to saukusi. Soumss ievilka dziļi elpu un lēnām sekoja meitai. Vēl stāvēja priekšā komēdija ar konfeti un pārējās muļķības. Bet viņam gribētos uztvert vēlreiz Flēras smaidu, ja viņa izlieksies no mašīnas, — kaut gan labāk to nedarīt, var vēl trāpīt ar kurpi sejā, ja neuzmanīsies. Pie auss atskanēja jaunā Monta dedzīgā balss:

— Ardievu, ser, un paldies! Esmu briesmīgi laimīgs.

— Ardievu, — Soumss teica, — nenokavējiet vilcienu!

Viņš stāvēja uz trešā pakāpiena, no kura varēja redzēt pāri galvām — pāri muļķīgajām cepurēm un galvām. Tagad tie sēdēja mašīnā, nu bira konfeti un aizlidoja kurpe. Soumsa krūtīs uzplūda karsts vilnis un nez kas notika ar acīm — viņš vairs neko nespēja saredzēt!

XI PĒDĒJAIS NO VECAJIEM FORSAITIEM

Kad atnāca sagatavot pēdējai dusai baigo simbolu Timotiju Forsaitu — pēdējo tīro individuālistu, vienīgo cilvēku, kas neko nebija dzirdējis par lielo karu, — ļaudis atrada, ka viņš ir apbrīnojams — pat nāve nebija varējusi iedragāt viņa veselīgo izskatu.

Smizerei un virējai šī apmazgāšana un ieģērbšana bija izšķirošais pierādījums tam, ko viņas nekad nebija uzskatījušas par iespējamu — vecās Forsaitu ģimenes zemes dzīves beigām. Nabaga misteram Timotijam tagad jāņem arfa un jādzied vienā korī ar mis Forsaitu, misis Džūliju, mis Hesteri, kopā ar misteru Džolionu, misteru Svizinu, misteru Džeimsu, misteru Rodžeru un misteru Niklasu. Vai misis Heimena būs tur, par to gan jāšaubās, jo viņa taču sadedzināta. Virēja pie sevis nodomāja, ka misters Timotijs būs sliktā omā, — leijerkaste, piemēram, viņam nekad nebija patikusi. Cik reižu viņa tika teikusi: «Tīrais negals ar to leijerkasti! Atkal spēlē! Eita nu, Smizer, un mēģiniet viņu labāk dabūt prom!» Patiesībā viņa būtu klausījusies nenoklausīdamās, ja nezinātu, ka pēc mirkļa piezvanīs misters Timotijs un pateiks: «Te būs puspenijs, un sakiet, lai viņš vācas projām!» Bieži viņām bija jāpieliek vēl trīs peniji no savas kabatas, iekams leijerkastnieks aizgāja, — jūtu cenu Timotijs vienmēr mēdza novērtēt pārāk zemu. Savos pēdējos mūža gados viņš gan laimīgā kārtā bija uzskatījis leijerkastes par gaļas mušām, kas bija ļoti ērti, jo nu viņas varēja klausīties mūziku pēc sirds patikas. Bet arfa! Virēja iegrima pārdomās. Tā taču bija pārmaiņa! Un pārmaiņas misteram Timotijam nekad nebija patikušas. Taču Smizerei viņa to neteica — tai bija tik savdabīgi uzskati par debesīm, ka dažreiz cilvēks nezināja, ko domāt, dzirdot viņas runāšanu.

Virēja raudāja, kamēr Timotiju mazgāja un ģērba, un vēlāk viņi visi dzēra šeriju no gadskārtējās ziemsvētku pudeles, kas tagad vairs nebūs vajadzīga. Ak, tu tētīt! Viņa te dzīvoja četrdesmit piecus gadus un Smizere četrdesmit trīs! Un tagad viņas pāries uz mazo namiņu Tūtingā un dzīvos no saviem ietaupījumiem un no tā, ko mis Hestere tik žēlīgi viņām atstājusi, — tāpēc, ka iet atkal dienēt citur pēc tik slavas pilnas pagātnes . . . Nē! Bet misteru Soumsu viņām gan vēl tiktos redzēt un misis Dārtiju, un mis Frensiju, un mis Jūfimiju. Un viņām katrā ziņā jābūt klāt bērēs, pat ja būtu jāņem pašām savs ormanis. Sešus gadus taču misters Timotijs bijis viņu bērns un kļuvis ar katru dienu jaunāks un jaunāks, kamēr beidzot aiz pārliekas jaunības vairs nevarējis dzīvot.

Viņas pavadīja noteiktās gaidīšanas stundas, spodrinot un slaukot putekļus, noķēra pēdējo palikušo peli un nosita pēdējo tarakānu, lai atstātu visu pilnīgā kārtībā, un pārsprieda, ko pirks izsolē. Mis Annas rokdarbu kastīti; mis Džūlītes (tas ir, misis Džūlijas) jūras zāļu albumu; kamīna aizsegu, ko bija izšuvusi mis Hestere; un mistera Timotija matus — sīkas zeltainas cirtas, uzlīmētas uz kartona, ko apņēma melns ietvars. Ak, tās gan jānopērk — tikai tagad tā sacēlušās cenas!

Soumsa pienākums bija izsūtīt ielūgumus uz bērēm. Viņš lika tos uzrakstīt kantorī Gredmenam — ielūgti tika vienīgi tuvākie radinieki, un arī tie saņēma norādījumu ierasties bez ziediem. Tika pasūtītas sešas karietes. Vēlāk bija paredzēts nolasīt testamentu sēru namā.

Soumss ieradās pulksten vienpadsmitos apskatīt, vai viss gatavs. Ceturksni pēc vienpadsmitiem atnāca vecais Gredmens melnos cimdos un sēru lentu ap cepuri. Viņš un Soumss stāvēja viesistabā gaidīdami. Pusdivpadsmitos garā rindā piebrauca karietes. Taču neviens cits neieradās. Gredmens sacīja:

—    Tas mani pārsteidz, mister Soumss. Es pats nosūtīju ielūgumus.

—    Nudien nezinu, — Soumss sacīja, — viņš bija pazaudējis sakarus ar ģimeni.

Senās dienās Soumss bija bieži ievērojis, ka viņa ģimene izrāda daudz siltākas jūtas pret mirušajiem nekā pret dzīvajiem. Taču tagad apstāklis, ka Flēras kāzās tie bija ieradušies tik lielā skaitā, bet no Timotija bērēm atturējās, šķita liecinām par būtiskām izmaiņām. Iemesls, protams, varēja būt arī cits. Soumss apzinājās, ka, nepazīdams Timotija testamenta saturu, arī pats aiz smalkjūtības nebūtu ieradies. Timotijs bija atstājis daudz naudas, un tiešā mantinieka tam nebija. Neviens negribēja, lai rastos aizdomas, ka viņš kaut ko gaidījis.

Pulksten divpadsmitos procesija atstāja sēru namu. Pirmā kariete zārkā zem stikla vāka veda Timotiju. Nākamā pajūgā brauca Soumss viens pats; tad Gredmens viens pats; tad virēja kopā ar Smizeri. Sākumā brauca soļos, bet laiks bija skaists, un zirgi pārgāja rikšos. Pie Haigeitas kapsētas vārtiem viņus aizkavēja dievkalpojums kapelā. Soumss labprāt būtu palicis ārā, kur spīdēja saule. Viņš neticēja nevienam mācītāja vārdam; taču, no otras puses, tā bija zināma nodrošināšanās, ko bija bīstami nonicināt, ja gadījumā pēc nāves tomēr vēl nāktu kas cits.

Pa pāriem — Soumss un Gredmens, virēja un Smizere — viņi devās iekšā ģimenes kapenēs. Pēdējais vecais Forsaits bija gan pelnījis lepnākas bēres.

Atceļā uz Beisvoterroudu Soumss ar zināmu siltumu sirdī uzaicināja Gredmenu savā karietē. Viņš glabāja pārsteigumu vecajam, kas bija nokalpojis Forsaitiem piecdesmit četrus gadus, — patīkamu pārsteigumu, par ko jāpateicas vienīgi viņam — Soumsam. Cik labi viņš atcerējās, kā tanī dienā pēc krustmātes Hesteres bērēm teica Timotijam: «Kā būs ar Gredmenu, tēvoci Timotij? Viņš tik daudz strādājis mūsu ģimenes labā. Kā būtu, ja jūs viņam atstātu piecus tūkstošus?» Un cik dziļi pārsteigts pats jutās, kad Timotijs, kuru ar tādām grūtībām varēja piedabūt ko atstāt, piekrītot pamāja ar galvu. Tagad vecais nezinās, kur dēties aiz prieka, jo misis Gredmena, kā Soumss zināja, slimoja ar sirdi un viņu dēls bija karā zaudējis kāju. Soumss jutās ārkārtīgi apmierināts, ka var atstāt Gredmenam piecus tūkstošus mārciņu Timotija naudas. Viņi abi apsēdās mazajā viesistabā, kuras sienas bija gaiši zilas un zeltītas kā vīzija no paradīzes, kur ik gleznas ietvars laistījās nedabiskā spožumā un kur no mēbelēm bija notrausts pēdējais puteklītis, — apsēdās, lai izlasītu mazo meistardarbu — Timotija testamentu. Soumss krustmātes Hesteres krēslā, ar muguru pret gaismu, sēdēja pretī Gredmenam, kas bija ieņēmis vietu krustmātes Annas dīvānā ar seju pret gaismu, un, sakrustojis kājas, iesāka:

— «Šī ir mana, Timotija Forsaita, dzīvojoša Bauerā Beisvoterroudā Londonā, pēdējā griba un testaments. Es ieceļu savu brāļadēlu Soumsu Forsaitu no «Paspārnes» Meiplderhemā un Tomasu Gredmenu no Foliroudas 159 Haigeitā (turpmāk sauktus par maniem pilnvarotiem) par šī testamenta pilnvarotajiem un izpildītājiem. Minētajam Soumsam Forsaitam es novēlu summu viena tūkstoša mārciņu apmērā, brīvu no mantojuma nodokļa, un minētajam Tomasam Gredmenam es novēlu summu piecu tūkstošu mārciņu apmērā, brīvu no mantojuma nodokļa.»

Soumss apstājās. Vecais Gredmens bija paliecies uz priekšu un krampjaini žņaudza savās tuklajās rokās pilnīgos, melnā tērptos ceļus; viņa mute bija pavērusies tik plata, ka atsedza trīs zobu spīdošās zelta plombas; viņa acis mirkšķina jās, un no tām lēni noritēja divas asaras. Soumss steidzīgi atsāka lasīšanu.

— «Visu savu pārējo īpašumu pēc klāt pieliktā saraksta es nododu savu pilnvaroto aizbildnībā, lai tie to realizētu un iegūtās naudas summas izlietotu pēc šādām pilnvarām, proti: samaksātu no tām visus manus parādus, bēru izdevumus un citus maksājumus sakarā ar mana testamenta izpildīšanu un atlikumu no tām glabātu aizbildnībā priekš tā mana tēva Džoliona Forsaita un viņa laulātās draudzenes Annas Pīrsas tiešā vīriešu dzimuma pēcteča, kurš pēc visu manas nāves laikā dzīvu esošo, minētā mana tēva minētā laulībā dzimušo abēju dzimumu tiešo pēcteču nāves pēdējais sasniegs divdesmit viena gada vecumu. Mana stingrā vēlēšanās ir, lai mans īpašums tiktu sargāts līdz pēdējai iespējai, ko vien pieļauj Anglijas likumi, iepriekš minētā tiešā vīriešu dzimuma pēcteča interesēs.» Soumss nolasīja noguldījuma kārtības un zvēresta klauzulas un pabeidzis palūkojās Gredmenā. Vecais slaucīja pieri milzīgā kabatas lakatā, kura spilgtā krāsa pēkšņi piešķīra visai procedūrai svētku noskaņojumu.

— Padomājiet tikai, mister Soums! — viņš iesaucās, un bija skaidrs, ka jurists viņā pilnīgi nomācis cilvēku. — Padomājiet tikai! Pašlaik ir divi zīdaiņi un vairāki pavisam mazi bērni, ja viens no tiem nodzīvos līdz astoņdesmit gadiem — tas nav nekāds liels vecums — un, ja pieskaita vēl divdesmit vienu, tad iznāk simt gadu; un mistera Timotija īpašums, skaidrā naudā pārrēķināts, nav mazāks par simt piecdesmit tūkstošiem. Augļu augļi, ja gadā ienāk pieci procenti, dubultos to pēc četrpadsmit gadiem. Četrpadsmit gados trīssimt tūkstoši, divdesmit astoņos — sešsimt tūkstoši, četrdesmit divos — miljons divsimt tūkstošu, piecdesmit sešos — divi miljoni četrsimt tūkstošu, septiņdesmit gados — četri miljoni astoņsimt tūkstošu, astoņdesmit četros — deviņi miljoni sešsimt tūkstošu . . . Pēc simt gadiem tur taču būs divdesmit miljonu! Un mēs tad vairs nebūsim dzīvi un to neredzēsim! Tas tik ir reiz testaments!

Soumss sausi noteica: — Vai gan maz kas var gadīties. Krietnu daļu var paņemt valsts; tie, kas tagad pie stūres, spējīgi uz visu.

— Un pieci nebūs, — Gredmens pie sevis noteica. — Es piemirsu, misters Timotijs taču ieguldījis savu naudu valsts parādu obligācijās. Ja ņem vērā tagadējo ienākuma nodokli, tad mēs nedabūsim vairāk par diviem procentiem. Drošs paliek drošs, teiksim: astoņi miljoni. Arī tā tomēr ir smuka naudiņa.

Soumss piecēlās un pasniedza viņam testamentu. — Jūs dosieties uz Sitiju. Parūpējieties par šo te un izdariet visu, kas vajadzīgs. Ielieciet avīzēs sludinājumu; bet parādu jau nav. Kad būs izsole?

— Nākamo otrdien, — Gredmens sacīja. — Gaidīt, kamēr visi, kas tagad dzīvo, nomirs un tad vēl divdesmit vienu gadu — tas ir krietni ilgi. Bet es priecājos, ka viņš atstājis naudu ģimenē . . .

Tā kā mantas bija Viktorijas laika stilā, izsole nenotika pie Džobsona, taču bija daudz kuplāk apmeklēta nekā bēres, kaut gan virēja un Smizere tajā nepiedalījās, jo Soumss pats uzņēmās apmierināt viņu sirds vēlēšanos. Bija ieradusies Vinifreda, Jūfimija un Frensija, un savā mašīnā atbrauca Jūstess. Miniatūras, barbizoniešus un zīmējumus ar iniciāļiem Dž. R. jau iepriekš bija nopircis Soumss; un relikvijas bez tirgus vērtības bija atliktas kādā blakus istabā ģimenes locekļiem, kas vēlētos paņemt ko piemiņai. Tie bija vienīgie ierobežojumi izsolē, ko raksturoja gandrīz traģisks gurdenums. Neviena mēbele, neviena glezna, neviena porcelāna figūra neatbilda modernajai gaumei. Kolibri bija sabirzuši kā rudens lapas, kad tos izņēma no stikla kastes, kur tie bija sēdējuši sešdesmit gadus. Soumsam sāpēja sirds, skatoties, kā sīktirgoņu un Fulhemas mājsaimnieču rokās nokļūst krēsli, kur viņa krustmātes bija sēdējušas, mazās klavieres, kuras viņas īstenībā nekad nebija spēlējušas, grāmatas, kuru vākus tās bija aplūkojušas, porcelāns, no kura viņas bija slaucījušas putekļus, aizkari, ko tās bija vilkušas ciet un vaļā, grīdsega, kas bija sildījusi viņu kājas un, galvenais, gultas, kurās viņas bija gulējušas un mirušas. Un tomēr … ko tur varēja darīt? Nopirkt tās un sabāzt pieliekamajā? Nē, tām vajadzēja iet to pašu ceļu, ko gāja ikviens cilvēks un mēbele — kalpot un tad iznīkt. Taču, kad izsolē laida krustmātes Annas dīvānu un grasījās atdot par trīsdesmit šiliņiem, viņš pēkšņi iesaucās: — Piecas mārciņas! — Sensācija bija diezgan krietna, un dīvāns tika viņam.

Kad mazā ūtrupe sasmakušajā izsoles telpā bija beigusies un Viktorijas laikmeta pelni izkaisīti uz visām pusēm, Soumss izgāja ārā, nespodrajā oktobra saulē, juzdamies tā, it kā visa omulība būtu pagaisuši no pasaules un tai visā patiesībā piekārta plāksnīte «Izīrējams». Pie apvāršņa revolūcija; Flēra — Spānijā; no Anetes nekāda mierinājuma; Beisvoterrouda bez Timotija. Juzdamies vientuļš un īgns, Soumss iegriezās Gaupnera galerijā. Tur bija izstādīti šī Džoliona akvareļi. Viņš iegāja, lai palūkotos un pazobotos — varbūt tas sagādātu viņam mazliet apmierinājuma. Klīda baumas, ka māja — liktenīgā māja Robinhilā — esot pārdodama — tā Džūna bija stāstījusi Vala sievai, Vala sieva — Valam, Vals — savai mātei un tā Soumsam — un ka Irēna došoties pie sava dēla uz Britu Kolumbiju vai kādu citu tamlīdzīgu vietu. Vienu mirkli Soumsam bija iešāvusies galvā neprātīgā doma: «Kāpēc es nevarētu atpirkt to atpakaļ? Es taču to biju domājis savai …» Doma tikpat ātri, kā nākusi, izgaisa. Tā būtu pārāk drūma uzvara ar pārāk daudz pazemojošām atmiņām viņam un Flērai. Pēc visa, kas noticis, viņa tur nekad nedzīvotu. Nē, mājai jāiet savs dabiskais ceļš — tai jānokļūst kāda pēra vai spekulanta rokās. Kopš paša sākuma tā vienmēr bijusi strīdus ābols, čaula, kurā slēpies naida gliemezis; tagad, kad šī sieviete aizbrauks, tā paliks tukša čaula: «Pārdodama» vai «Izīrējama». Savā iztēlē Soumss redzēja šo plāksni, piesistu augstu pie efejām apaugušās sienas, ko viņš bija cēlis.

Viņš izgāja caur pirmo no abām galerijas telpām. Nevarēja noliegt, darbu nebija mazums! Un tagad, kad šis cilvēks bija miris, tie neizlikās tik nenozīmīgi. Zīmējumi bija ļoti patīkami, ar īpatnēji tvertu noskaņojumu, un otas vilcienos jautās kas raksturīgs. «Viņa tēvs un mans tēvs; viņš un es; viņa bērns un manējais!» domāja Soumss. Tā tas bija turpinājies! Un viss šīs sievietes dēļ! Pagājušās nedēļas notikumu ietekmē noskaņots maigāk, rudens dienas skumjā daiļuma aizkustināts, Soumss pienāca patiesībai tuvāk nekā jebkad agrāk — izprazdams to, ko tīrs Forsaits nekad nespēja izprast — ka Skaistuma ķermenī mīt garīga būtība, ko iegūt spēj tikai uzticīga mīla, kas nedomā par sevi. Šai patiesībai viņu bija tuvinājusi mīla pret meitu; varbūt tā viņam lika mazliet noprast, kāpēc viņš nebija spējis iegūt šo balvu. Un še, sava radinieka zīmējumu vidū, radinieka, kurš bija pratis dabūt to, kas Soumsam tā arī palika nesasniedzams, viņš domāja par Džolionu un Irēnu tik iecietīgi, ka pats jutās pārsteigts. Taču viņš nenopirka nevienu zīmējumu.

Grasīdamies jau atgriezties svaigā gaisā un iedams pašlaik garām kasei, Soumss sastapa cilvēku, par kuru zemapziņā bija domājis, ienākdams galerijā, — Irēnu, kas pašlaik nāca iekšā. Tātad viņa vēl nebija aizbraukusi un joprojām apmeklēja izstādi, atvadīdamās no šī cilvēka paliekām! Soumss apvaldīja zemapziņā nevilšus radušos satraukumu, visu jutekļu mehānisko reakciju pret tās sievietes pievilcību, kas reiz viņam bija piederējusi, — un pagāja tai garām, novērsis acis sāņus. Bet, kad viņš bija pagājis garām, nekas uz pasaules nespēja to atturēt palūkoties atpakaļ. Tātad tās bija beigas — viņa dzīves uguns un mokas, neprāts un ilgas, vienīgā sakāve, ko viņš bija piedzīvojis, viss izzudīs, kad Irēna šoreiz izgaisīs no Soumsa redzesloka; pat šādām atmiņām piemita sava dīvaina, sāpju pilna vērtība. Arī Irēna lūkojās atpakaļ. Pēkšņi viņa pacēla cimdoto roku, viņas lūpas viegli pasmaidīja, tumšās acis šķita runājam. Tagad bija Soumsa reize neatbildēt uz šo smaidu un mazo atvadu sveicienu. Viņš izgāja ārā elegantajā ielā, drebēdams no galvas līdz kājām. Viņš zināja, ko Irēna ar to bija gribējusi sacīt: «Tagad, kad es uz visiem laikiem aizeju no tā loka, ko tu un tavējie varat aizsniegt, — piedod man, es vēlu tev labu.» Lūk, ko nozīmēja šis mājiens. Tas bija pēdējais, kas apliecināja drausmīgo patiesību, tik neizprotamu no morāles, pienākuma, veselā saprāta viedokļa — Irēnas pretīgumu pret viņu, kam bija piederējis tās ķermenis, bet mūžam svešs palicis tās gars un sirds. Tas sāpēja, jā — vairāk nekā sāpētu tad, ja viņas vaibsti būtu palikuši stingi un roka nekustīga.

Pēc trim dienām, ašajā lapu zeltītajā oktobrī, Soumss aizbrauca taksometrā uz Haigeitas kapsētu un caur tās balto krustu mežu uzkāpa Foŗsaitu ģimenes kapenēs. Kapenes, kas slējās blakus ciedru kokam, pāri katakombām un kolumbārijiem, garas, neglītas un īpatnējas, izskatījās kā kādas konkurences sistēmas augstākais loceklis. Soumss atcerējās strīdu, kurā Svizins par visu varu bija gribējis panākt, lai pie kapeņu priekšpuses piestiprina ģerboni ar fazāna attēlu. Šis priekšlikums toreiz tika noraidīts, un fasādē iekala akmens vainagu, bet zem tā vārdus: «Džoliona Forsaita ģimenes kapi, 1850.» Kapenes bija pilnīgā kārtībā. Visas neseno bēru pēdas bija novāktas, un atturīgais, pelēkais akmens mierīgi stinga saulē. Tagad tur atdusējās visa ģimene, izņemot vecā Džoliona sievu, kas saskaņā ar līgumu bija atgriezusies savas ģimenes kapenēs Safolkā; pats vecais Džolions gulēja Robinhilā, un Sjūzena Heimena bija sadedzināta tā, ka neviens nezināja, kur viņa varētu būt. Soumss apmierināts noraudzījās kapenēs — tās bija masīvas un neprasīja daudz kopšanas, un tas bija svarīgi, jo viņš labi saprata, ka tad, kad pats būs miris, neviens par kapenēm vairs nerūpēsies, un viņam pēc cita mājokļa būs jālūkojas drīz vien. Iespējams gan, ka viņš dzīvos vēl savus divdesmit gadus, bet kas to lai zina. Divdesmit gadus bez tēvočiem un krustmātēm, ar sievu, par kuru labāk būtu neko nezināt, ar meitu, kas atstājusi tēva namu. Soumss sliecās uz melanholiju un gremdēšanos pagātnē.

Stāstīja, ka šī kapsēta esot pilna ar cilvēkiem, kas nes neparastus vārdus un apglabāti neparastā gaumē. Tomēr no šīs augstās vietas atklājās skaists skats, zem kājām gulēja visa Londona. Anete reiz bija iedevusi viņam izlasīt tā francūža Mopasāna stāstu, visai drūmu sacerējumu, kur kādu nakti visi skeleti izlien no kapiem un visi dievbijīgie uzraksti uz kapakmeņiem tiek apmainīti ar mirušo grēku aprakstiem. Stāstā, protams, nebija ne druskas patiesības. Par frančiem Soumss neņēmās spriest, bet angļiem nekādas lielas vainas nebija, izņemot to, ka viņu zobi un gaume bija patiešām nožēlojami.

«Džoliona Forsaita ģimenes kapi, 1850.» Krietns pulks ļaužu apglabāts te kopš tā laika — krietna tiesa angļu dzīves sabrukusi pīšļos un putekļos! Lidmašīna, kas dunot aizlidoja zem zeltainajiem mākoņiem, lika Soumsam pacelt acis. Tieksme izplesties bija augusi augumā. Bet viss galu galā beidzās ar kapsētu — ar vārdu un skaitli uz kapakmens. Un Soumss dīvainā lepnumā nodomāja, ka viņš un viņa ģimene maz vai nemaz nav sekmējuši šo drudžaino tieksmi izplesties. Viņi bija krietni, saprātīgi starpnieki, kas ar cieņu veikuši savu darbu: vadījuši un valdījuši. «Dižais Dosets» gan tanī šausmīgajā laika posmā bija cēlis namus un Džolions šaubu pilnā laikmetā gleznojis, taču, ciktāl Soumss atcerējās, neviens cits no Forsaitiem nebija aptraipījis savas rokas, kaut ko radot, — ja neskaita Valu Dārtiju ar tā zirgaudzēšanu. Nodokļu iekasētāji, advokāti, tiesu darbinieki, tirgotāji, izdevēji, grāmatveži, direktori, starpnieki zemes pirkšanā, pat karavīri — tie viņi gan bija bijuši! Valsts bija plētusies plašumā, ja tā var izteikties, par spīti viņiem. Viņi bija pārbaudījuši, kontrolējuši, aizstāvējuši un izmantojuši šo procesu — un, ja ievēro, ka «Dižais Dosets» sācis dzīvi gandrīz bez graša kabatā un viņa tiešiem pēctečiem, pēc vecā Gredmena vērtējuma, piederēja jau apmēram miljons vai pusotra miljona, tad nudien nebija ko žēloties! Un tomēr Soumss dažreiz jutās tā, it kā viss ģimenes pulveris būtu jau izšauts un tās privātīpašnieciskais instinkts pamazām izgaistu. Šī ceturtā paaudze šķita nespējam pelnīt naudu; tā noņēmās ar literatūru, mākslu, agronomiju, kalpoja armijā vai vienkārši šķieda to, ko bija mantojusi, — tai nepiemita nekādas enerģijas, nekāda sīkstuma. Tā izmirs, ja necentīsies stāvokli izmainīt.

Soumss novērsās no kapenēm un pagrieza seju pret vēju. Gaiss te augšā būtu brīnišķīgs, ja viņš spētu sev iestāstīt, ka tajā nav jūtama iznīcības elpa. Viņš nemierīgi aplūkoja krustus un urnas, eņģeļus, mākslīgās puķes, bezgaumīgos vai novītušos ziedus un pēkšņi ievēroja vietu, kas šķita tā atšķiramies no visa cita te augšā, ka viņš jutās spiests noiet nedaudzos nepieciešamos soļus un apskatīt to tuvāk. Mierīgs stūrītis ar masīvu, rupjā, pelēkā granītā veidotu dīvainas formas krustu, ap kuru sardzē stāvēja četras tumšas īves. Tam neuzmācās citi kapi, jo aizmugurē pletās mazs dārziņš ar buksusa žogu, bet priekšā auga zeltains bērzs. Šī oāze konvencionālo kapu tuksnesī aizkustināja Soumsa estētiskās jūtas, un viņš apsēdās tur piesaulē. Caur zeltainā bērza trīsošajām lapām viņš lūkojās uz Londonu un ļāva sevi šūpot atmiņu viļņiem. Viņš domāja par Irēnu Monpeljē skvērā, Irēnu, kuras mati vēl zaigoja kā apsūbējis zelts un kuras baltie pleci piederēja viņam, — Irēnu, viņa kaislās mīlas balvu, kas nebija devusies rokās savam īpašniekam. Viņš redzēja Bozinija ķermeni guļam baltajā morgā un Irēnu sēžam uz dīvāna un mirstoša putna acīm lūkojamies tālē.

Un tad viņš atkal domāja par Irēnu pie mazās, zaļās Niobes Buloņas mežā, toreiz, kad viņa atkal to atraidīja. Iztēle aiznesa viņu pie uzplūdušās upes tajā novembra dienā, kad piedzima Flēra, aiznesa pie vītušajām lapām, kas peldēja pa zaļgano ūdeni, un čūskām līdzīgajām, līkumotajām, aklajām ūdenszālēm, kas mūžam šūpojās un velti gribēja tikt uz priekšu, — tās taču bija piesietas. Un tad viņš atkal redzēja atvērto logu un salto, zvaigžņoto nakti, kas tumsa pār Haidparku, un istabu, kur miris gulēja viņa tēvs. Viņa iztēle aiztraucās pie gleznas, ko dēvēja par «Nākamības pilsētu», pie šī zēna un Flēras pirmās tikšanās; pie zilganajiem Prospera Profona cigāra dūmiem un Flēras, kas, sēdēdama logā, rādīja lejup, kur ložņāja šis tips. Pie Irēnas un tā mirušā cilvēka, kā tie plecu pie pleca bija sēdējuši Lorda stadiona tribīnē. Pie viņas un šī zēna Robinhilā. Pie dīvāna, kur Flēra gulēja, ierāvusies kaktiņā; pie meitas lūpām, kas piekļāvās tā vaigam, un pie viņas atvadu vārda: «Tētiņ!» Un pēkšņi Soumss atkal redzēja pelēkā cimdā tērpto Irēnas roku mājam pēdējo sveicienu, kas nozīmēja — brīva!

Ilgi viņš sēdēja tur, domādams par savu mūža ceļu, ko vienmēr bija virzījis privātīpašnieciskais instinkts, un pat neveiksmes viesa viņā siltumu.

«Izīrējams» bija Forsaitu laikmets un dzīves veids, kad cilvēkam piederēja sava dvēsele, savs kapitāls un sava sieva un neviens to nevarēja atņemt vai apstrīdēt. Un tagad valsts atņem vai grasās atņemt viņa kapitālu, viņa sieva pieder sev pašai, un dievs vien zina, kam pieder viņa dvēsele. «Izīrējams» ir šis saprātīgais un vienkāršais kredo!

Putodami laužas iekšā pārmaiņu ūdeņi, solot jaunas formas, bet tikai pēc tam, kad to postošie pali sasniegs visaugstāko līmeni un tad noskries. Soumss sēdēja kapsētā, zemapziņā juzdams šos ūdeņus, bet domas stūrgalvīgi pievērsis pagātnei — kā cilvēks, kas vētrainā naktī jāj, seju pievērsis sava auļojošā zirga astei. Šļākdamies pāri viktoriānisma dambjiem, ūdeņi pārplūdina privātīpašumu, manieres un morāli, harmoniju un vecās mākslas formas — ūdeņi, kas uz lūpām atstāj sāļu asins garšu un skalojas ap Haigeitas kalna pakāji, kur kapā guļ Viktorijas laiks. Un, sēžot te augstu pār pilsētu, visvientuļākajā Haigeitas stūrī kā spilgts privātīpašnieciskā instinkta iemiesojums, Soumss ietiepīgi atteicās sadzirdēt palu ūdeņu nemierīgos šļakstus. Viņš instinktīvi atteicās ar tiem cīnīties — viņā mājoja pārāk daudz pirmatnējās gudrības, kas piemīt cilvēkam, šim dzīvniekam ar īpašuma tieksmēm. Ūdeņi norims, kad to drudžainie īpašuma atņemšanas un postīšanas pali būs pietiekami iztrakojušies, kad citu rokām radītās vērtības un citu īpašums būs pietiekami salauzts un samīts zem kājām — tad tie noskries un atplūdīs krastos, un pacelsies jaunas formas, un tās sakņosies instinktā, kas ir vecāks par pārmaiņu drudzi, — savas mājas pavarda instinktā.

« Je m'en fiche,» sacīja Prospers Profons. Soumss neteica « Je m'en fiche» — tas bija franciski, un šis tips bija viņam kā skabarga acī, bet dziļi sirdī viņš zināja, ka pārmaiņas ir tikai īss nāves sprīdis starp diviem dzīvības veidiem, postīšana nepieciešama, lai attīrītu vietu jaunākai īpašuma formai.

Kas par to, ka plāksne piesista un omulība izīrējama? Kādā jaukā dienā taču kāds atnāks un paņems to atkal sev.

Un tikai viens patiesi satrauca Soumsu, sēžot te, — skumjās ilgas viņa sirdī, jo saule klāja savu burvju plīvuru pār viņa seju un mākoņiem, un zeltainajām bērza lapām, un vējš šalkoja tik maigi, un īvju zaļums bija tik tumšs, un pie debesīm baloja palsais mēness sirpis.

Viņš varēja ilgoties un ilgoties un tomēr nekad to nedabūs — nedabūs pasaules skaistumu un mīlestību!

SATURS PRIVĀTĪPAŠNIEKS

Pirmā daļa

I.Viesības vecā Džoliona namā

II.Vecais Džolions iet uz operu

III. Pusdienas pie Svizina

IV.  Soumss nolemj celt māju

V.Kāda Forsaita ģimenes pavards

VI.Džeimss klaiņo

VII.   Vecā Džoliona apgrēcība

VIII. Mājas projekts

IX. Krustmātes Annas nāve

Otrā daļa

I. Mājas tapšana

II.Džūnas svētki

III. Izbraukums ar Svizinu

IV.  Džeimss grib redzēt pats savām acīm

V.Soumss un Bozinijs sarakstās

VI.Vecais Džolions Zooloģiskajā dārzā

VII.Pēcpusdiena Timotija namā

VIII.Balle pie Rodžera

IX.Vakars Ričmondā

X.Forsaitisma iezīmes

XI.Bozinijam uzticas

XII Džūna iet viesos

XIII. Māja gatava

XIV. Soumss sēž uz kāpnēm

Trešā dala

I.    Ko redzēja misis Makendera

II. Nakts parkā

III. Satikšanās Botāniskajā dārzā

IV.  Klaiņojums pa elli

V. Prāva

VI. Soumss ierodas ar jaunām ziņām

VII. Džūnas uzvara

VIII. Bozinija nāve

IX.      Irēnas atgriešanās

Interlūdija

[1] R.S.V.P. – saīsinājums no franču val. – Repondez sґil vous plait – lūdzam atbildi

[2] Juridisks termins, nozīmē — visumā, principā (Lat).

[3] dvīņi dromio — Šekspīra lugā «Maldu komēdija».

[4] Ko darīt man» (itāl.), ārija no Gluka operas «Orfejs pazemē».

[5] Holij! Ko tad tu te dari? Dejot — svētdienā! Tūliņ nāc šurp!

SATURS CILPĀ

Pirmā daļa

I. Timotija namā

II.«Labāko aprindu cilvēks» noiet no skatuves

III. Soumss gatavojas spert soļus

IV. Soho

V.Džeimss redz rēgus

VI. «Ne vairs gluži jaunais» Džolions mājās

VII. Zēns un meitene

VIII. Džolions nododas aizbildņa pienākumiem

IX. Vals uzzina jaunumus

X. Soumss aicina pie sevis nākotni

XI …. un apciemo pagātni

XII. Forsaitu Biržā

XIII Džolions sevi izpratis

XIV. Soumss atklāj, ko grib

Otrā daļa

I.Trešā paaudze

II.Soumss mēģina vēlreiz

III.Ciemos pie Irēnas

IV.Ceļi, kurus Forsaiti baidās iet

V.Džolija spriedums

VI. Džolions svārstās

VII Dārtiju lieta

VIII. Izaicinājums

IX. Pusdienas Džeimsa namā

X. Baltazara nāve

XI.Timotijs ceļ iebildumus

XII.  Medības turpinās

XIII.Te nu es esmu!

XIV.Svešāda nakts

Trešā daļa

I. Soumss Parīzē

II. Zirnekļa tīklā

III. Ričmondas parks

IV. Pāri upei

V. Soumss rīkojas

VI. Vasaras diena

VII Vasaras nakts

VIII. Džeimss gaida

IX. Ārā no zirnekļa tīkla

X.    Laikmets aiziet

XI. XI. Apsīkusi rosība

XII Forsaitu atvases piedzimšana

XIII.Džeimsam pasaka

XIV.Pieder viņam

Interlūdija

Atmoda

SATURS IZĪRĒJAMS

Pirmā daļa

I. Satikšanas .

II. Āķīgā Flēra Forsaita

III. Robinhilā

IV. Mauzolejā

V. Dzimtais tīrelis

VI. Džons

VII. Flēra

VIII. Idile dabas klēpī

IX. Goija

X. Trio

XI. Duets

XII. Kaprīze

Otrā daļa

I. Māte un dēls

II. Tēvi un meitas

III. Dažādas sastapšanās

IV. Grīnstrītā

V. Tīras Forsaitu darīšanas

VI. Soumsa privātā dzīve

VII. Džūna iejaucas

VIII. Pāri visam

IX Uguns pakulās

X. Lēmums

XI. Timotijs pareģo

Trešā daļa

I Vecā Džoliona gars

II Grēksūdze

III Irēna

IV Soumss apsver

V Uzmācīgā ideja

VI Izmisums

VII Sūtnis

VIII. Drūmā melodija

IX Zem ozola

X Flēras kāzas

XI Pēdējais no vecajiem Forsaitiem

PASKAIDROJUMI

[1]Dārgo dzimteni (franc).

[2]Drosmīgos kareivīšus(franc).

[3]Vīnogu ražas novākšana(spān.).

[4] Nožēlojamas(franc).

[5] atsaukšanās uz Šekspīra «makbetu» (5. cēl., 3. aina): «…Es diezgan dzīvojis; mans mūža ceļš nu līdzīgs savītušai zelta lapai…»

[6] parlamenta locekļa alga.

[7] pārsteidzoši, satriecoši (franc).

[8] Bībeles vārdu parodija (…kad vīrs un sieva radīti bija….)

[9] Uz redzēšanos(franc.).

[10] tūlīt redzams (franc).

[11] sarkanā grāmata sniedz svarīgākās ziņas par karaļa galmu un citiem augstāko aprindu locekļiem.

[12] cik tu esi rupjš (franc).

[13] «Grocer» — angliski koloniālpreču tirgotājs

[14] es (lat).

[18] Džons Kītss (1795. 1821.) – angļu dzejnieks romantiķis, tuvs revoluciānarajam romantismam. Kītss nomira jauns ar tuberkulozi

[19] Tomass kārlails (1795.—1881.) — angļu rakstnieks un publicists. lai gan viņa darbos saskatāmi arī antikapitālistiski motīvi, dominē reakcionārās līnijas..

[20] Roberts Sauzijs (1774.—1843.) — ang]u dzejnieks, reakcionārā romantisma pārstāvis. Bairons lieliski attēlojis Sauzija reakcionāro politisko un literāro darbību poēmā «Dons Žuāns» un dzejolī.

Viljems Kaupers (1731.—1800.) — angļu dzejniekssentimentālists,kas asi uzstājies pret buržuāzisko civilizāciju. Pazīstami viņa vārdi: «Dievs radījis dabu, cilvēks radija pilsētu.»

Semjuels Tellors Kolridžs (1772.—1834.) — angļu dzejnieks, reakcionārā romantisma pārstāvis. Viņa daiļradē valda misticisms un slimīga fantastika.

Bairona «Korsārs» — viena no dzejnieka pirmajām poēmām. Vēlākās poēmas bija daudz nozīmigākas politiskā un mākslinieciskā ziņā.

[21] Viljems Panels Fritss (1819. – 1909. ) – angļu mākslinieks, žanra glezniecības pārstāvis; zināmā mērā idealizēja īstenību.

[22]Pārfrazējums no Valtera Skota romāna «Rob-Rojs».

[23] Jaunavas(ital.).

[24] gudrais saprot no pusvārda (lat).

[25] Lenglenda (14. gs.) alegoriskās poēmas varonis; darba zemnieku simbols.

[26] anrī Matīss (1869.—1954.) — pazīstams franču gleznotājs.

[27] Viljams Hogarts (1697.—1764.) — izcils angļu gleznotājs un karikatūrists, kritiskā reālisma pārstāvis. Eduards Manē (1832.— 1893.)— buržuāziskā reālismapagrimumalaikmeta gleznotājs, franču impresionistu vadonis.

[28] džeimss makneils vistlers (1834.—1903.) — amerikāņu gleznotājs formālists, teorijas «māksla mākslas dēļ» piekritējs.

[29] profesionālu golfa spēlētāju (žargons),

[30]Stons — 6,33 kg.

[31]Galā, beigas (iranc).

[32] Rītu (franc).

[33] «Meitenes sirsniņa ».

[34] Pagalmi, kas savienoti ar mājām.

[35] Kas man par daļu (franc.).

sĀdolfs Montičelli (1824,—1886.) — franču gleznotājs, pēc izcelšanās itālietis, tuvs impresionistiem.

[39] Džons Bakstons Naits (1843.-1908.). – angļu ainavists.

[40] Cienītā jaunkundz(vāc).

[42] pēc bībeles leģendas, reiz četri tūkstoši cilvēku paēdināti ar septiņiem maizes klaipiem un dažām zivīm.

[43] viens no kriketa spēles dalībniekiem

[44] vaits melvils (1821.—1878.) — ārkārtīgi ražīgs buržuāzisks rakstnieks, kas 19. gs. otrajā pusē bija ļoti populārs angļu buržuāziskajā sabiedrībā. Galvenais Melvila darbu temats — Anglijas privileģēto šķiru dzive.

[45] izabella — bībeles persona, izraēliešu ķēniņa Ahaba sieva, izvirtusi un nežēlīga sieviete.

[46] a.fransa romāns «karalienes Zoskājiņas ēdnīca».

[48] Aukstasinību(franc).

[49]«Ubagu opera» (1728.); angļu dzejnieka un dramaturga Geja (1685.—1732.) muzikāli satīriska komēdija, kas izsmej Anglijas buržuāziski aristokrātiskās sabiedrības virsotnes deģenerāciju.

[50]Pollija Pīčema, Filčs, Dženija Daivera, Lūsija Lokita, Mekhīts — darbības personas.

[51] «morning post» — konservatīvo avīze

[52] nemiers, satraukums (franc).

[53] uz nāves gultas

Content

Golsvertijs Džons Forsaitu teika Privātīpašnieks. Cilpā. Izīrējams.

FORSAITU TEIKA-1 PRIVĀTĪPAŠNIEKS

IEVADS

PIRMĀ DAĻA

I VIESĪBAS VECĀ DŽOLIONA NAMĀ

II VECAIS DŽOLIONS IET UZ OPERU

III PUSDIENAS PIE SVIZINA

IV SOUMSS NOLEMJ CELT MĀJU

V KĀDA FORSAITA ĢIMENES PAVARDS

VI DŽEIMS KLAIŅO

VII VECĀ DŽOLIONA APGRĒCĪBA

VIII MĀJAS PROJEKTS

IX KRUSTMĀTES ANNAS NĀVE

OTRĀ DAĻA

I MĀJAS TAPŠANA

IIDŽŪNAS SVĒTKI

III  IZBRAUKUMS AR SVIZINU

IV  DŽEIMSS GRIB REDZĒT PATS SAVĀM ACĪM

V  SOUMSS UN BOZINIJS SARAKSTĀS

VI VECAIS DŽOLIONS ZOOLOĢISKAJĀ DĀRZĀ

VII PĒCPUSDIENA TIMOTIJA NAMĀ

VIII BALLE PIE RODŽERA

IX VAKARS RIČMONDĀ

X FORSAITISMA IEZĪMES

XI BOZINIJAM UZTICAS

XII DŽŪNA IET VIESOS

XIII MĀJA GATAVA

XIV SOUMSS SEZ UZ KĀPNĒM

TREŠĀ DAĻA

I KO REDZĒJA MISIS MAKENDERA

II nakts parkĀ

III  SATIKŠANĀS BOTĀNISKAJĀ DĀRZĀ

IVKLAIŅOJUMS PA ELLI

V PRĀVA

VI  SOUMSS IERODAS AR JAUNĀM ZIŅĀM

VII  DŽŪNAS UZVARA

VIII BOZINIJA NĀVE

IX IRĒNAS ATGRIEŠANAS

VELTĪTS ANDRĒ ŠEVRIJONAM

II

III

IV

V

FORSAITU TEIKA-2 CILPĀ

I TIMOTIJA NAMĀ

II «LABĀKO APRINDU CILVĒKS» NOIET NO SKATUVES

III SOUMSS GATAVOJAS SPERT SOĻUS …

IV SOHO

V DŽEIMSS REDZ RĒGUS…

VI «NE VAIRS GLUŽI JAUNAIS» DZOLIONS MĀJĀS

VII ZĒNS UN MEITENE

VIII DŽOLIONS NODODAS AIZBILDŅA PIENĀKUMIEM .

IX VALS UZZINA JAUNUMUS

X SOUMSS AICINA PIE SEVIS NĀKOTNI…

XI … UN APCIEMO PAGĀTNI

XII FORSAITUBIRŽĀ

XIII DZOLIONS SEVI IZPRATIS

XIV SOUMSS ATKLĀJ, KO GRIB

OTRĀ DAĻA

I TREŠĀ PAAUDZE

II SOUMSS MĒĢINA VĒLREIZ

III CIEMOS PIE IRĒNAS

IV. CEĻI, KURUS FORSAITI BAIDĀS IET

V DŽOLIJA SPRIEDUMS

VI DŽOLIONS SVĀRSTĀS

VII DĀRTIJU LIETA

VIII IZAICINĀJUMS

IX PUSDIENAS DŽEIMSA NAMĀ

X BALTAZARA NĀVE

XI TIMOTIJS CEĻ IEBILDUMUS

XII MEDĪBAS TURPINĀS

XIII TE NU ES ESMU!

XIV SVEŠĀDA NAKTS

TREŠĀ DAĻA

I SOUMSS PARĪZĒ

II ZIRNEKĻA TĪKLĀ

IIIRIČMONDAS PARKS

IV PĀRI UPEI

VSOUMSS RĪKOJAS

VI VASARAS DIENA

VII VASARAS NAKTS

VIII DŽEIMSS GAIDA

IX ĀRĀ NO ZIRNEKĻA TĪKLA

X LAIKMETS AIZIET

XI APSĪKUSI ROSĪBA

XII FORSAITU ATVASES PIEDZIMŠANA

XIII DŽEIMSAM PASAKA

XIV PIEDER VIŅAM

ATMODA

PASKAIDROJUMI

FORSAITU TEIKA-3 IZĪRĒJAMS

PIRMĀ DAĻA

I SATIKŠĀNAS

II ĀĶĪGĀ FLĒRA FORSAITA

III ROBINHILĀ

IV MAUZOLEJĀ

V DZIMTAIS TĪRELIS

VI DŽONS

VII  FLĒRA

VIII IDILE DABAS KLĒPĪ

IX  GOIJA

X  TRIO

XI  DUETS

XII  KAPRĪZE

OTRĀ DAĻA

I MĀTE UN DĒLS

II TĒVI UN MEITAS

III DAŽĀDAS SASTAPŠANĀS

IV GRĪNSTRĪTA

V TĪRAS FORSAITU DARĪŠANAS

VI SOUMSA PRIVĀTĀ DZĪVE

VII DŽŪNA IEJAUCAS

VIII PĀRI VISAM

IXUGUNS PAKULĀS

X LĒMUMS

XI TIMOTIJS PAREĢO

TREŠĀ DAĻA

I VECA DŽOLIONA GARS

II GRĒKSŪDZE

III IRĒNA

IV SOUMSS APSVER

V UZMĀCĪGĀ IDEJA

VI IZMISUMS

VII SŪTNIS

VIII DRŪMĀ MELODIJA

IX ZEM OZOLA.

X FLĒRAS KĀZAS

XI PĒDĒJAIS NO VECAJIEM FORSAITIEM

SATURS PRIVĀTĪPAŠNIEKS

SATURS CILPĀ

SATURS IZĪRĒJAMS

PASKAIDROJUMI