Golsvertijs Džons

Modernā komēdija

Džons Golsvertijs

MODERNĀ KOMĒDIJA

S A T U R S

BALTAIS PĒRTIĶIS

Pirmā dala

I Pastaiga

II Mājas

III. Mūzika

IV. Pusdienas

V. Ieva

VI. Vecais Forsaits un Vecais Monts

VII.  Vecais Monts un Vecais Forsaits

VIII.Bikets

IX. Mulsa

X. Sportsmena nāve

XI Riskants pasākums

XII.Skaitļi un fakti

XIII.Neziņas mokas

Otrā dala

I. marka krīt

II. viktorīna

III.Maikls klaiņo un sarunājas

IV.Flēras ķermenis

V. Flēras dvēsele

VI.   Maikls dabū «pa kaklu»

VII.«Kaila»

VIII. Soumss sāk rīkoties

IX. Detektīvs

X. Seja

XI. Vecā cepure

XII.Uz austrumiem

Trešā daļa

I. Svētki

II. Dienesta jautājumi

III.«Driādas atpūta»

IV. Biketa pēcpusdiena

V. Maikls dod padomu

VI. Nolīdzināšanās

VII.  Saruna ar Eldersonu

VIII.Aizmucis

IX. Soumss nebaidās ne velna

X Taču neriskē

XI. Ar mazo burtu

XII.  Smagais pārbaudījums

XIII.Soumss strupceļā

XIV.Mokas

XV. Miers

Interlūdija

Klusa mīla

Saturs

Pirmā daļa

I. Ārzemnieks

II. Pārmaiņas

III.  Maikls «izdara izlūkošanu»

IV.  Sarunas vien

V. Pabērni

VI. Soumss ir modrs

VII.   Skaņas nakti

VIII. Cilpu mešana

IX. Vistas un kaķi

X. Frensis Vilmots maina fronti

XI.    Soumss apmeklē redakciju

XII.  Maikls pārdomā

XIII.  Prāva tiek ievadīta

XIV.  Turpmākās pārdomas

Otrā da]a

I. Maikls saka runu

II. Sekas

III. Mārdžorija Ferāra savās mājās

IV. Fons et origo

V. Prāva vēršas plašumā

VI. Maikls brauc uz Betnelgrīnu

VII.  Pretstati

VIII.Pierādījumus meklējot

IX. Volte face

X. Fotouzņēmumi

XI.   Enas sabiezē

Trešā daļa

I. «Izrādes»

II. «Viņš nedomā to pieļaut»

III.  Soumss brauc uz mājām

IV.  Jautājumi un atbildes

V.     Tiesas diena

VI.  Liecinieku solā

VII.   Līdz kaklam

VIII. Fantoches

IX. Rauts pie misis Megisijas

X. Jaunā lappuse

XI.   Pār bortu

XII. Envoi

Interlūdija

Nejauša sastapšanās

Pirmā dala

I  Ēdnīcas rašanās

II  Pie telefona

III.  Atgriešanās mājās

IV.  Soumss brauc uz Londonu

V.     Briesmas

VI  Tabakas doze

VII.    Maiklu māc nemiers

VIII. Noslēpums

IX  Nejauša satikšanās

X Pēc brokastīm

XIKlejojumi

XII.    Personiskās izjūtas

XIII. Soumss gaida

Otrā daļa

I. Dūjas dēls

II Soumss hipodromā

III.Divgadnieki

IV. «Pļavās»

V.Masalas

VI Komitejas dibināšana

VII.    Divi apmeklējumi

VIII. Amizanta sastapšanās

IX.Bet Džons

XNepatikšanas

XI.    Ķeršanās pie graustiem

XII.  Brīnišķīga nakts

XIII.«Mūžīgi mūžam»

Trešā daļa

I. Soumss dod padomus

II. Prāta nodarbināšana

III. Savaldība

IV.  Saruna mašīnā

V.     Atkal saruna mašīnā

VI.  Soumsam rodas ģeniālas domas

VIIRīt

VIII. Aizliegtais auglis

IX Sekas

XRūgtais ābols

XI «Lielais Forsaits»

XIIGarš ceļš

XIII.  Ugunsgrēki

XIV.   Klusums

XV.     Soumss pārceļas citā pasaulē

XVI. Pilna kadence

PIRMĀ DAĻA BALTAIS PĒRTIĶIS

..

I PASTAIGA

Nonācis šai nozīmīgajā pēcpusdienā 1922. gada oktobra vidū[1] lejup pa kluba «snooks» kāpnēm, ko tik pamatīgi bija nomīdījuši lietu nemainības apustuļi[2], sers lorenss monts, devītais baronets, pagrieza savu smalko degunu pret austrumu vēju un, aši cilādams tievās kājas, devās ceļā. Nodarbodamies ar politiku drīzāk cilts tradīciju nekā iekšējās dziņas dēļ, viņš skatījās uz kabineta maiņu, kas bija atdevusi varu viņa partijai, ar objektivitāti, kurai piemita sava tiesa humora. Iedams garām klubam «Remove», viņš nodomāja: «Tiem nu gan tagad paspiedīs kurpe! Saldā ēdiena vairs nebūs. Lai paēd pārmaiņas pēc sausu maizi!»

Austrumos, Vaithollas galā, zem pelēkajām debesīm uz mirkli pavīdēja Vestminsteras torņi. «Arī tie ir mazliet nereāli,» viņš nodomāja. «Un Maikls ar saviem untumiem! Nu, tā gan ir tāda mode — sociālistiski principi un bagāta sieva. Uzupurējas gan, bet neaizmirst arī nodrošināties! Miers reizē ar labklājību! Patentlīdzeklis — par peniju desmit tabletes!»

Izgājis cauri Čeringkrosas laikrakstu jūklim, ko bija satracinājusi politiskā krīze, sers Lorenss nogriezās pa kreisi — uz Denbija un Vintera izdevniecības pusi, kur viņa dēls bija jaunākais kompanjons. Jauns temats grāmatai jau zināmu laiku rosināja prātu, kas bija jau radījis «Montroza dzīvi», «Tālo Ķīnu» — darbu, kur bija aprakstīts ceļojums uz austrumiem, — un fantastisku sarunu starp Gledstona un Dizraēli ēnām, kura saucās «Duets». Ar katru soli, kas aizveda seru Lorensu uz austrumiem no kluba «Snooks», viņa taisnais, kalsnais stāvs mētelī ar karakula apkakli, vājā seja ar sirmajām ūsām, monoklis bruņurupuča čaulas ietvarā zem kustīgās, tumšās uzacs šķita arvien retākas parādības. Tās kļuva gandrīz par fenomeniem šai tumšajā, nomaļajā ielā, kur rati bija iestrēguši līdzīgi ziemas mušām un cilvēki staigāja ar grāmatām padusēs, it kā būtu gaužām izglītoti.

Viņš bija pienācis gandrīz pie Denbija durvīm, kad saskrējās ar diviem jauniem vīriešiem. Viens no tiem neapšaubāmi bija viņa dēls, kas pēc apprecēšanās ģērbās labāk un pīpēja, paldies dievam, cigārus mūžīgo cigarešu vietā; otrs — ak jā! — tas bija dzejnieks, Maikla luteklis, viņa kāzās līgavaiņa vedējs, kas te stāvēja, atgāzis savu gluži glīto galvu ar velūra cepuri. Sers Lorenss iesaucās:

— A, Maikl!

— Hallo, bart[5]! vai tu pazīsti manu tēva kungu, Vilfrīd? Vilfrīds Dezerts. «Vara sīknauda» — tā tik ir dzeja, bart, kad es saku, jums tā noteikti jāizlasa. Mēs ejam mājās. Nāciet līdzi!

Sers Lorenss paklausīja

— Kas notika klubā «Snooks»?

—     Le roi est mort.[6]leiboristi var sākt melst, maikl, — nākošajā mēnesī būs vēlēšanas.

—    Barts, Vilfrīd, audzis tai laikā, kad dēmosu vēl nepazina.

—    Nu, bet jūs, mister Dezert, — vai jūs pašreizējā politikā saredzat kādu jēgu?

— Vai jūs vispār kur saredzat kādu jēgu, ser?

— Varbūt ienākumu nodoklī. Maikls smīnēja.

—    Bez bruņinieku kārtas, — viņš sacīja, — vienīgā labā lieta pasaulē vēl ir sirdsšķīsta paļāvība.

—    Iedomāsimies, ka pie varas nāks tavi draugi, Maikl, vienā ziņā tas nebūtu slikti, tā viņi ātrāk izaugtu, bet ko viņi varētu izdarīt, ko? Vai viņi spētu izkopt tautas gaumi? Vai varētu likvidēt kino? Iemācīt angļiem gatavot ēdienus? Aizliegt citām valstīm draudēt ar karu? Piespiest mūs pašus audzēt labību? Apturēt piķētu augšanu? Vai viņi pakārtu indīgo gāzu izgudrotājus? Vai viņi varētu aizliegt izlietot karā aviāciju? Vai varētu kaut jel kur vājināt privātīpašniecisko instinktu? Vai viņi spētu izdarīt ko citu, izņemot mazliet izmainīt īpašuma sadali? Visas šīs partiju politikas ir tikai ārēji vizuļi. Pār mums valda izgudrotāju un mūsu cilvēciskā daba; un mēs esam nonākuši strupceļā, mister Dezert.

—   Gluži manas domas, ser. Maikls pavēcināja savu cigāru.

—   Jūs abi esat veci īgņas!

Noņēmuši cepures, viņi pagāja garām pasaules karā kritušo piemineklim.

— Dīvaini simptomātisks šis piemineklis, — teica sers Lorenss, — piemineklis bailēm no dižošanās — visai raksturīgs. Un šīs bailes no dižošanās . . .

— Turpiniet, bart! — sacīja Maikls.

—   Skaistais, diženais, greznais — viss izgaisis! Nav ne plaša skatiena, ne lielu plānu, ne cēlu principu, ne cildenas reliģijas vai dižas mākslas — estētisms kliķēs un stāvošos ūdeņos, sīki cilvēciņi ar sīkām domām.

—   Kā ilgojas sirds pēc Bairona, Vilberforsa un Nelsona pieminekļa! Mans nabaga vecais barts! Ko tu saki par to, Vilfrīd?

— Jā, mister Dezert, — ko jūs sakāt par to? Dezerta melnīgsnējā seja saviebās.

— Mūsu laiks ir paradoksu laiks, — viņš sacīja. — Mēs visi kliedzam pēc brīvības, un vienīgie, kas pieaug spēkā, ir sociālisms un romiešu katoļu baznīca. Mēs briesmīgi lepojamies ar saviem sasniegumiem mākslā, un vienīgā māksla, kas attīstās, ir kino. Mēs esam kā uzburti uz mieru un neceļam tā labā ne pirksta, tikai pilnveidojam indīgo gāzu sastāvu.

Sers Lorenss, dzirdot tik rūgtus vārdus, iesāņus pašķielēja uz jaunekli.

— Un kā ar grāmatu izdošanu, Maikl?

—   «Vara sīknaudu» izrauj kā karstus veģus, un «Duets» arī iet no rokas. Ko tu teiktu par tādu jaunu sludinājumu: «Sers Lorenss Monts, baronets. «Duets». Visievērojamākā saruna, kas jebkad notikusi starp diviem miroņiem.» Tam vajadzētu iedarboties uz psihi. Vilfrīds ierosināja «L. V.V. » [7] un dizijs — «pa radio no elles». kurš tev patīk labāk?

Taču šai mirklī viņi pienāca pie policista, kas bija pacēlis roku līdz kāda zirga purnam, un visi dabūja pamīņāties uz vietas. Mašīnu motori dīki rūca, braucēju skatieni urbās telpā, kas tiem pašlaik tika liegta; kāda meitene ar divriteni izklaidīgi lūkojās apkārt, turēdamās aiz smagā ormaņa ratu muguras, kur sāniski sēdēja zēns, izstiepis kājas uz viņas pusi. Sers Lorenss atkal pavērās jaunajā Dezertā. Kalsena, melnīgsnēja, bāla seja, glīta, bet likās, ka tajā ir kas krampjains un tas izjauc ritmu; apģērbā un manierēs nekā outrй[8], un tomēr jaušama kāda — sabiedrībā gan pieļauta — vaļība; viņā nav tā sparīguma, kas mīt mundrajā pārgalvī — sera Lorensa paša dēlā, bet viņš ir tikpat nenosvērts un skeptisks — taču droši vien spēj dziļi just! Policists nolaida roku.

—   Vai jūs bijāt karā, mister Dezert?

—   Jā gan.

—   Aviācijā?

—   Un kājniekos. Abos pa druskai.

—   Dzejniekam par grūtu.

— Nebūt ne. Dzeja iespējama vienīgi tad, ja cilvēks var ik mirkli uzsprāgt gaisā vai arī ja dzīvo Patnijā [9] .

Sera Lorensa uzacis uzraucās. — Jā?

— Tenisons, Braunings, Vedsvorts, Svinberns — tie varēja izvērsties, ils vivaient, mais si pue[10].

—   Vai nav vēl kāda trešā labvēlīgā iespēja?

—   Un proti, ser?

— Kā lai izsakos — zināms smadzeņu kairinājums sakarā ar sievietēm?

Dezerta seja noraustījās un šķita satumstam. Maikls iebāza patentatslēgu sava nama parādes durvju slēdzenē.

II MĀJAS

Māju Sautskvērā, Vestminsterā, kur jaunie Monti bija apmetušies pēc sava Spānijā pavadītā medusmēneša, pirms diviem gadiem varēja saukt par «emancipētu». To bija cēlis arhitekts, kas sapņoja radīt pilnīgi senatnīgu jaunu māju un pilnīgi modernu veco māju. Tāpēc tajā nebija ievērots nekāds noteikts stils vai tradīcijas un tai nepiemita arī nekādu strukturālu aizspriedumu; taču nams ar tik dīvainu ātrumu uzsūca sevī metropoles kvēpus, ka tā sienas jau atgādināja vecās, cienīgās savrupmājas. Logu un durvju augšpuse bija viegli noapaļota. Augstais, slīpais jumts maigā, nespodri sārtā krāsā bija gandrīz dānisks, un no tā lejup nolūkojās divi «jauki, mazi lodziņi» — šķita, ka tur augšā dzīvotu ļoti gara auguma kalpi. Istabas atradās abās pusēs platajām parādes durvīm, ko greznoja lauru koki melnos un zeltītos toveros. Māja bija plaša, un kāpnes, platas un tīras, sākās halles viņā galā, kur pietika telpas veselam cepuru, mēteļu un vizītkaršu kalnam. Namā bija četras vannas istabas, bet neviena pagraba. Mājas pirkšanā bija palīdzējis Forsaitu instinkts. Soumss bija ieguvis to meitai neizskaistinātu tajā psiholoģiskajā mirklī, kad inflācijas ziepju burbulis bija pārdurts un no pasaules tirdzniecības balona plūda ārā gaiss. Flēra tomēr bija tūlīt nodibinājusi kontaktu ar arhitektu — Soumss ar šo ļaužu kategoriju arī tagad vēl nespēja pilnīgi samierināties — un nolēmusi, ka viņas mājā nebūs vairāk par trim stiliem: ķīniešu, spāņu un viņas pašas. Istaba pa kreisi no parādes durvīm pletās visas mājas dziļumā un bija ieturēta ķīniešu stilā, ar ziloņkaula paneļiem, vara grīdu, centrālapkuri un slīpēta stikla lustrām. Pie sienām karājās četras gleznas — visas ķīniešu — vienīgā skola, ar kuru Flēras tēvs vēl nebija nodarbojies. Plato, vaļējo kamīnu greznoja ķīniešu suņi, kas stāvēja uz ķīniešu flīzēm. Zīds bija lielāko tiesu nefrīta zaļumā. Divi brīnišķīgi, melni, senatnīgi tējas trauku skapīši bija pirkti par Soumsa naudu pie Džobsona — un ne jau par lētu cenu. Klavieru nebija — daļēji to nepārprotami rietumnieciskās izcelsmes dēļ, daļēji tāpēc, ka tās aizņemtu pārāk daudz vietas. Flērai vajadzēja plašumu — viņa kolekcionēja vairāk cilvēkus nekā mēbeles vai greznuma lietas. Diemžēl gaisma, kas plūda pa logiem, kuri atradās abos istabas galos, nebija ķīniska. Flēra dažreiz mēdza apstāties istabas vidū, prātojot, kā sagrupēt viesus, kā padarīt istabu ķīniskāku, nepadarot to nemājīgu; kā izlikties viszinei literatūrā un politikā; kā pieņemt visu, ko tēvs deva, neliekot nojaust, ka viņa gaume novecojusi; kā noturēt Sibliju Svonu, jauno zvaigzni literatūrā, un kā iegūt veco spīdekli Gerdonu Minho; kā Vilfrīds Dezerts pārāk aizraujas ar viņu; kāds īsti ir viņas ģērbšanās stils; kāpēc Maiklam tik jocīgas ausis; dažreiz turpretī viņa stāvēja, nedomādama vispār par neko — tikai mazliet skumdama.

Kad ienāca trīs vīrieši, viņa sēdēja sarkani lakota tējas galdiņa priekšā, beigdama dzert visai garšīgu tēju. Viņa vienmēr dzēra to agri, lai varētu mierīgi «ieturēties» viena pati, jo Flēra vēl nebija divdesmit vienu gadu veca un šai stundā viņa atcerējās savu jaunību. Viņai blakus uz pakaļkājām stāvēja Ting-a-lings, uzlicis dzeltenbrūnās priekšķepas uz ķīniešu kājsoliņa un pagriezis strupo, melnbrūno purniņu augšup pret savas filozofiskās apceres augļiem.

— Pietiks, Ting. Vairāk ne, mīlulīt! Vairāk ne! Ting-a-linga purniņš pauda:

«Nu, tad beidz tu arī! Neliec man mocīties!»

Gadu un trīs mēnešus veco Tingu Maikls bija nopircis no kāda Bondstrītas veikala Flēras divdesmitajā dzimšanas dienā, pirms vienpadsmit mēnešiem.

Divus gadus ilgā laulības dzīve nebija izaudzējusi garākus viņas īsos, tumšos kastaņkrāsas matus, bet piešķīrusi mazliet apņēmīgāku izteiksmi ašajām lūpām, mazliet lielāku burvību brūnajām acīm zem baltajiem plakstiņiem un tumšajām skropstām, mazliet vairāk iznesības un ritma stājai; mazliet bija palielinājušies krūšu un gūžu apjomi, kamēr viduklis un ikri kļuvuši tievāki, vaigi kalsnāki un bālāki, bet balss mazliet zaudējusi maigumu un kļuvusi pieglaimīgāka.

Viņa piecēlās aiz tējas paplātes un klusēdama pastiepa balto, apaļo roku. Flēra izvairījās no nevajadzīgiem apsveikumiem un ardievām. Pretējā gadījumā viņai bieži būtu jāatkārto vieni un tie paši vārdi, un to būtību labāk varēja izpaust ar skatienu, rokas spiedienu un vieglu galvas noliekšanu uz sāniem.

Apsveicinājusies viņa slaidi pamāja ar roku un teica:

— Ieņemiet vietas! Krējumu, ser? Cukuru, Vilfrīd? Tings jau ēdis par daudz — nebarojiet viņu! Piedāvā, Maikl! Dzirdēju visu par sanāksmi klubā «Snooks». Tu taču neaģitēsi par leiboristiem, Maikl, vai ne, — aģitēt ir tik muļķīgi. Ja kāds aģitētu par mani, es tūlīt nobalsotu tieši pretēji.

— Jā, dārgumiņ, bet tu neesi vidusmēra vēlētājs.

Flēra pavērās vīrā. Ļoti jauki teikts! Juzdama, ka Vilfrīds koda lūpas un sers Lorenss to ievērojis, kā arī labi apzinādamās, ciktāl redzamas viņas zīda zeķēs tērptās kājas, un ietverdama skatienā melnbaltās tējas tases, Flēra aši visu nokārtoja. Samirkšķinājās baltie plaksti — Dezerts pārstāja kodīt lūpas; sakustējās zīda zeķēs tērptās kājas — sers Lorenss pārstāja lūkoties uz Dezertu. Pasniegdama tases, Flēra teica:

— Es laikam neesmu pietiekami moderna? Maisīdams ar mazu, spožu karotīti savā tasītē, kuras

krāsas atgādināja žagatu, Dezerts, nepaceļot acis, sacīja:

— Tikpat daudz veclaicīgāka, cik modernāka par modernajiem.

— Izprotiet dzeju! — teica Maikls.

Bet, kad viņš bija aizvedis tēvu apskatīt Obrija Grīna jaunās karikatūras, Flēra vaicāja:

— Esiet tik laipns un pasakiet, — ko jūs ar to domājāt, Vilfrīd?

Dezerts, likās, ar pūlēm apvaldīja balsi:

— Kāda tam nozīme? Es nevēlos šķiest laiku paskaidrojumiem.

—    Bet es gribu zināt. Tas skanēja kā izsmiekls.

—    Izsmiekls? No manis? Flēra!

—    Tādā gadījumā pasakiet!

—    Ar to es domāju, ka jums piemīt viss modernais nemiers un praktiskā aptveres spēja, bet reizē arī tas, ka viņiem nav, Flēra, — spēja sagrozīt otram cilvēkam galvu. Manējo jūs esat sagrozījusi. Jūs to zināt.

—    Kā tas patiktu Maiklam — jūs taču esat viņa draugs?

Dezerts ātri piegāja pie loga.

Flēra paņēma klēpī Ting-a-lingu. Šādi vārdi viņai bija teikti arī agrāk, bet, ja tos sacīja Vilfrīds, tad tas bija nopietni. Apzināties, ka viņai pieder dzejnieka sirds, protams, bija jauki! Tikai kur, pie visiem svētiem, viņai nolikt šo sirdi tā, lai to neredzētu citi, izņemot viņu vienu pašu? Vilfrīds bija neaprēķināms — viņš dažkārt rīkojās dīvaini! Flēra mazliet baidījās — ne no viņa paša, bet no šīs viņa īpašības. Vilfrīds atkal pienāca pie kamīna un teica:

— Riebīgi, vai ne? Nolieciet to nolādēto suni, Flēra! Es nevaru redzēt jūsu seju. Ja jūs patiesi mīlētu Maiklu — zvēru, es tā nedarītu; bet jūs taču zināt — tā nav.

Flēra vēsi atteica:

—   Jūs zināt visai maz, es mīlu Maiklu. Dezerts aprauti iesmējās.

—   Jā, protams; tikai tāda mīlestība neskaitās. Flēra pacēla acis.

—   Tās pietiek, lai varētu justies drošībā.

—   Zieds, ko es nevaru noraut? Flēra pamāja ar galvu.

— Pavisam noteikti, Flēra? Pavisam, pavisam noteikti?

Flēra cieši pavērās Vilfrīdā; viņas acu izteiksme kļuva mazliet maigāka, apbrīnojami baltie plaksti nolaidās; viņa pamāja ar galvu. Dezerts lēni noteica:

— Kad tam noticēšu, es tūliņ došos uz austrumiem. — Uz austrumiem?

— Tas gan nav tik droši kā doties uz rietumu fronti, taču būtība viena un tā pati — no turienes neatgriežas.

Flēra pārdomāja: «Uz austrumiem? Cik jauki būtu redzēt austrumus! Žēl, ka tas nav iespējams. Žēl!»

— Savā zvērnīcā jūs mani, dārgā, nenoturēsiet. Es netaisos slaistīties te apkārt un baroties no druskām. Jūs zināt, ko es jūtu, — man tas nozīmē katastrofu.

— Tā taču nav mana vaina, vai ne?

— Jūsu gan; jūs esat novietojusi mani savā kolekcijā, kā novietojat visus, kas nonāk jūsu tuvumā.

— Nezinu, ko jūs ar to domājat.

Dezerts noliecās un pievilka viņas roku pie lūpām.

— Nezobojieties par mani — es esmu pārāk nelaimīgs!

Flēra atstāja savu roku pie viņa karstajām lūpām.

—   Piedodiet, Vilfrīd!

—   Nekas, dārgā! Iešu projām.

—   Bet jūs atnāksiet rīt uz pusdienām?

— Rīt? — Dezerts spēji iesaucās. — Svētais dievs — nē! Jūs laikam domājat, ka manās dzīslās plūst piens?

Viņš atgrūda Flēras roku.

—    Straujums man nepatīk, Vilfrīd.

—    Nu, ardievu! Labāk būs, ja iešu.

Flērai uz mēles bija vārdi: «Un labāk būtu, ja jūs vairs neatgrieztos,» — taču tie palika neizteikti. Šķirties no Vilfrīda — dzīve tad zaudētu mazliet siltuma! Viņa pamāja ar roku. Dezerts izgāja. Flēra dzirdēja aizveramies durvis. Nabaga Vilfrīds! Patīkami bija domāt par uguni, pie kuras varēja sasildīt rokas! Patīkami, bet diezgan baigi! Un pēkšņi, nometusi Ting-a-lingu, Flēra piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Rīt! Rīt paies divi gadi kopš viņas kāzām! Joprojām sāpēja sirds, domājot par to, kas būtu varējis notikt, bet nenotika. Taču domāt bija maz laika — un viņa rūpējās, lai tā būtu vēl mazāk. Kāda nozīme domāt? Dzīve tikai viena, pilna cilvēkiem, darbiem, ko darīt, lietām, ko iegūt, lietām, pēc kurām alkt, — dzīve, kurai trūka tikai viena — vienas lietas, un tā … ja arī tā cilvēkam bija, tad nekad ne uz ilgu laiku! Divas asaras, kas bija ieriesušās acīs, izžuva nenoritējušas. Sentimentalitāte! Nē! Vissāpīgākais uz pasaules — aizvainojums, ko nevar piedot! Kā lai viņa rīt sēdina viesus? Un ko lai dabū Vilfrīdā vietā, ja Vilfrīds neatnāks . . . muļķa zēns! Viena diena — viens vakars — vai nav vienalga? Kas sēdēs viņai pa labi un kas pa kreisi? Vai izcilāks bija Obrijs Grīns vai Siblijs Svons? Varbūt viņi abi tikpat izcili kā Voltērs, Neizings un Čarlzs Apširs? Pusdienās būs divpadsmit cilvēku, visi literāti un mākslinieki, izņemot Maiklu un Elisonu Čereli. Ai! Ja Elisona atvestu viņai Gerdonu Minho — kaut vienu rakstnieku no vecās skolas, vienu kausu veca vīna, lai dzēriens dzirkstītu? Viņa darbus neiespieda pie Denbija un Vintera, bet Elisonai viņš ēda no rokas kā rāms zvēriņš. Flēra aši piegāja pie viena no senatnīgajiem skapīšiem un atvēra to. Tajā atradās tālrunis.

— Vai es varētu runāt ar lēdiju Elisonu — te misis Monta … Jā. . . Vai jūs, Elisona? … Te runā Flēra. Vilfrīds rītvakar nebūs … Vai jūs nevarētu atvest Gerdonu Minho? Es, protams, viņu nepazīstu, bet varbūt viņam būs interesanti. Mēģināsiet?. . . Tas būtu tik brīnišķīgi. Kā jums šķiet, vai sanāksme klubā «Snooks» nav vienkārši satraucoša? Barts saka, ka tagad pēc sašķelšanās viņi visi cits citu aprīšot. . . Vēl par misteru Minho. Vai jūs nevarētu man šovakar pateikt, vai viņš būs vai ne? Paldies — liels paldies! . . . Sveiki!

Ja nu Minho neatnāks — kuru tad? Viņa domās pārskatīja uzvārdus savā adrešu grāmatā. Tik vēlu var ielūgt tikai tādu, kas nepievērš daudz uzmanības ceremonijām; taču, izņemot Elisonu, neviens no Maikla radiem nebūs drošs no Siblija Svona vai Nestas Gorsas un viņu nežēlīgajām asprātību bultām; Forsaiti galīgi izslēgti; viņiem gan piemita savs saldskābs humors (dažiem), bet moderni, patiesi moderni viņi nebija. Bez tam Flēra satikās ar tiem, cik reti vien varēja, — viņi bija saistīti ar pagātni, piederēja tālajam dramatiskajam laikam, neprata ņemt dzīvi bez sākuma un beigām. Nē! Ja ar Gerdonu Minho saies dēlī, tad tam jābūt kādam mūziķim, kura darbi ir līdzīgi hieroglifiem, vietām sāpīgi kā" ķirurga nazis, — vai varbūt vēl labāk psihoanalītiķim. Flēras pirksti šķirstīja lapas, kamēr viņa nonāca pie šīm divām kategorijām. Hugo Solstisu? Varbūt; bet ja nu viņam iegribēsies nospēlēt kādu no saviem pēdējiem sacerējumiem? Visā mājā bija tikai Maikla klavieres, un tad vajadzētu pāriet uz viņa darbistabu. Labāk Džeraldu Henksu — viņš un Nesta Gorsa gan iegrims sapņu tulkošanā, bet, ja arī tā notiks, tad vispārējais noskaņojums no tā necietīs. Jā, ja ar Gerdonu Minho nekas nesanāks, jālūdz Džeralds Henkss — Viņš būs brīvs — un jāsēdina starp Elisonu un Nestu. Flēra aizvēra grāmatu un, aizgājusi atpakaļ pie nefrītzaļā dīvāna, apsēdās uz tā, stīvi vērdamās Ting-a-lingā. Mazā suņuka apaļās, izvalbītās acis lūkojās viņai pretī spožas, melnas, ļoti vecas. Flēra domāja: «Es negribu, lai Vilfrīds aiziet.» No visa lielā ļaužu pūļa, kas nāca un gāja še, tur un visur, viņai neviens nebija sirdij mīļš. Protams, vajadzēja iet ar viņiem kopsolī, iet kopsolī ar dzīvi! Tikai. . . tikai. . .

Balsis! Maikls un barts nāca atpakaļ. Barts ievērojis Vilfrīdu. Viņš bija visai vērīgs vecs barts. Flēra nekad nejutās sevišķi brīvi, kad viņš bija klāt — žirgts un kustīgs, bet līdz ar to arī īpatnēji stabils un senatnīgs; drusku līdzīgs Ting-a-lingam — dzīva pamācība, mūžīgs atgādinājums Flērai, ka viņa ir šaudīga un jaunlaicīga. Viņu saistīja enkurs, viņš spēja kustēties tikai tiktāl cik sniedza viņa vecmodīga tauva, taču mulsinoši skaidri saskatīja lietu būtību. Bet Flēru viņš apbrīnoja, to viņa juta — o jā!

Nu, kā viņam patīk karikatūras? Vai Maiklam vajadzētu tās publicēt un kā — ar parakstiem vai bez? Vai viņam arī neliekas, ka kubistiskā «Klusā daba», kur attēlota valdība, ir šausmīgi jocīga — sevišķi vecais, ar ko domāts premjers? Atskanēja steidzīgā, straujā atbilde; sers Lorenss stāstīja viņai par sava tēva vēlēšanu karikatūru kolekciju. Flēra vēlējās, kaut bārts nestāstītu par savu tēvu; tas bijis tik dižciltīgs un droši vien garlaicīgs, vienmēr devies viesos jāšus, bikses ar siksnu nostiprinājis zem zābakiem. Viņš un lords Čarlzs Keribū un marķīzs Forfars bijuši pēdējie tāda veida «viesi». Ja nebūtu šā fakta, tie būtu pilnīgi aizmirsti. Viņai vēl jāuzlaiko tērps un jānokārto simt darīšanu, un astoņos piecpadsmit sākas Hugo koncerts! Kāpēc gan vecās paaudzes cilvēkiem vienmēr ir tik daudz laika? Un pēkšņi Flēra paskatījās lejup. Ting-a-lings laizīja vara grīdu. Viņa pacēla to: — Tā ne, dārgumiņ, pē! — Tā! Burvības vara lauzta! Bārts, atmiņu pilns, dodas projām. Flēra pagaidīja pie kāpnēm, kamēr Maikls aizver aiz tēva durvis, un tad šāvās augšup. Nokļuvusi savā istabā, viņa aizdedza visas spuldzes. Te valdīja viņas pašas stils gulta neizskatījās pēc gultas, un telpā dzirkstīja milzums spoguļu. Ting-a-linga guļasvieta aizņēma kaktu, no kura viņš varēja redzēt trīs savus atspulgus. Flēra nolika Tingu un sacīja: — Tagad esi mierīgs! — Pret citiem suņiem istabā viņš sen bija kļuvis vienaldzīgs; tie gan bija no viņa sugas un tieši viņa krāsā, bet bez smakas, un viņu mēles neprata laizīt — ar tādam dīvainām, neīstām, apbrīnojami neatsaucīgām būtnēm nekas nebija iesākams.

Novilkusi kleitu, Flēra saturēja jauno tērpu zem zoda.

— Vai drīkstu tevi noskūpstīt? — kāda balss vaicāja, un spogulī aiz viņas pašas attēla parādījās Maikla atspulgs.

—    Vai tev ir laika, dārgo zēn? Palīdzi man tikt galā ar šo! — Viņa pārvilka tērpu pār galvu. — Aizāķē trīs augšējos āķīšus! Kā tev tas patīk? Ak, jā — Maikl! Varbūt rīt uz pusdienām ieradīsies Gerdons Minho — Vilfrīds nevar. Vai tu esi viņu lasījis? Apsēdies un pastāsti man drusku par viņa grāmatām. Romāni, vai ne? Kādi?

—    Redzi, viņam vienmēr ir ko teikt. Un viņa kaķi ir labi. Protams, viņš ir mazliet romantisks.

—    O! Vai es neesmu nošāvusi lielu buku?

—    Nebūt, tu esi trāpījusi taisni lieliski. Mūsu draugu nelaime ir tā, ka viņi izsakās gluži labi, tikai viņiem nav nekā ko teikt. Viņiem nebūs paliekošas nozīmes.

—    Tieši tāpēc jau viņiem tā būs. Viņi nenovecos.

—    Nenovecos? Ak, kungs!

—    Vilfrīds paliks.

—    O! Vilfrīdam ir jūtas, naids, līdzjūtība, alkas; vismaz dažreiz; kad tās parādās, viņš raksta uz goda. Bet citādi viņš lirina tāpat par neko — kā visi pārējie.

Flēra sakārtoja tērpa izgriezumu.

— Bet, Maikl, ja tas tā — tad es neesmu nomakšķerējusi īstos.

Maikls pasmīnēja.

—    Mans dārgais bērns! Satikties ar tiem, kas modē, vienmēr ir pareizi; tikai tev šai modei uzmanīgi jāseko un tā pietiekami ātri jāmaina.

—    Bet tu taču negribi teikt, ka Siblijs sevi nepārdzīvos?

—    Sibs? Ak, dievs, nē!

—    Bet viņš ir tik pārliecināts, ka gandrīz visi citi ir vai nu miruši, vai pašlaik mirst. Un kritizēt viņš kritizē, bez šaubām, ģeniāli.

—    Ja man būtu tik vien sprieduma spēju, cik Sibam, es rīt pat aizietu no izdevniecības.

—    Tev — lielākas sprieduma spējas nekā Siblijam Svonam?

—    Protams, vairāk nekā Sibam. Siba spriedums taču nav nekas cits kā augstas domas pašam par sevi — un nepārprotama neiecietība pret visiem pārējiem. Viņš tos pat nelasa. Izlasa vienu darbu un saka: «O, tas! Viņš ir garlaicīgs, viņš moralizē, viņš ir sentimentāls, viņš ir novecojis, viņš melš niekus.» To esmu dzirdējis simtiem reižu. Tā viņš runā par dzīvajiem. Ar mirušajiem, protams, ir citādi. Viņš vienmēr izrok un kanonizē kādu mirušu; tā viņš arī kļuvis slavens. Literatūrā vienmēr ir kāds Sibs. Viņš ir lielisks piemērs tam, kā cilvēks savas augstās domas par sevi prot iedvest citiem. Bet, kas attiecas uz nemirstību, tās viņam, protams, nebūs; viņš nav neko radījis, pat aiz pārskatīšanās ne.

Flēra bija pazaudējusi sarunas pavedienu. Jā! Tērps viņai piestāvēja — tam bija ļoti jauka līnija! Tagad ātri to noģērbt! Pirms pārģērbšanās jāuzraksta vēl trīs zīmītes!

Maikls bija atkal sācis runāt.

—   Uzklausi mani, Flēra! Patiesi dižie cilvēki nerunā un nelaužas pūlī — viņi airē savas laivas šķietami stāvošos ūdeņos. Bet tieši stāvošie ūdeņi veido galveno straumi. Pie joda, tā tak ir asprātība! Vai varbūt aplamība? Un varbūt aplamības ir asprātības un asprātības — aplamības?

—   Maikl, ja tu būtu manā vietā, vai tu teiktu Frederikam Vilmeram, ka nākamnedēļ pie mums līdz ar viņu brokastos Huberts Mārslends? Vai tas viņu pievilktu vai atbaidītu?

—   Mārslends ir veca pīle un Vilmers — veca zoss, — es nezinu.

—   Ak! Esi taču nopietns, Maikl, — tu man nekad nepalīdzi izkārtot. . . Nē! Nespied man plecu, lūdzu!

—   Nu, dārgumiņ, es tiešām nezinu. Viesu kombinēšanai man nav tāda talanta kā tev. Mārslends glezno vējdzirnavas, klintis un tamlīdzīgas lietas — šaubos, vai viņam ir kāda jausma par nākotnes mākslu. Viņš prot meistarīgi turēties pie malas. Ja tu domā, ka viņam patiktu sastapties ar veržīnistu[11]. . .

— Es tev nejautāju, vai viņam patiktu sastapties ar Vilmeru; es tev jautāju, vai Vilmeram patiktu sastapties ar viņu.

— Vilmers tikai norūks: «Man patīk mazā misis Monta; viņa dod velnišķīgi labu ēsmu,» — un tā tas arī ir, mīlulīt. Veržīnistu, zini, vajag kārtīgi barot, citādi iedvesma neaizkļūst līdz viņa galvai.

Flēras spalva atkal uzmeta dažas steidzīgas, jau mazliet neskaidras rindas. Viņa nomurmināja:

—  Manuprāt, Vilfrīds palīdzētu — tevis jau nebūs; viens — divi — trīs. Un kādas sievietes?

—  Gleznotājiem — glītas un apaļīgas; prāts nav vajadzīgs.

—  Kur lai es tas apaļīgas ķeru? — Flēra nikni noteica. — Tādu tagad nemaz nav. — Un viņas spalva atkal sāka slīdēt pa papīru:

Dārgo Vilfrīd, trešdien — brokastis, Vilmers, Huberts Mārslends, divas sievietes. Lūdzu, lūdzu, palīdziet man to pārciest!

Vienmēr Jūsu Flēra.

—Maikl, tavs zods ir kā zābaksuka.

—Žēl, mazulīt; tev pārāk gludi pleci. Barts deva Vilfrīdam kādu padomu, kad nācām šurp.

Flēra pārstāja rakstīt. — O!

— Atgādināja viņam, ka iemīlēšanās stipri vairojot dzejnieka iedvesmu.

—  Vilfrīds žēlojās, ka nevarot uzrakstīt dzejoļus.

—  Muļķības! Pēdējie ir tieši vislabākie.

— Es domāju tāpat. Varbūt viņš aizsteidzies priekšā barta padomam? Vai tu nezini?

Flēra pavērās sejā aiz pleca. Nē, tā bija tāda pati kā vienmēr — vaļsirdīga, laipna, ar savām smailajām ausīm, kustīgajām lūpām un nāsīm mazliet līdzīga faunam.

Viņa lēni noteica:

— Ja tu nekā nezini, tad neviens nezina.

Maiklu atbildēt aizkavēja šņaukāšana. Ting-a-lings, garš, zems, mazliet augstāks abos galos, stāvēja starp viņiem, pacēlis melno purniņu. «Mans ciltskoks ir garš,» viņš šķita sakām, «bet manas kājas īsas, — kā tad tā?»

III MŪZIKA

Šoreiz viņi galvenokārt bija nākuši Solstisa jaunās kompozīcijas — «Pjemontas fantasmagorijas» dēļ. Tās pirmā daļa sākās ar dažiem ilgiem akordiem.

— Tas tik ir ģeniāli! — Maikla balss iečukstēja Flērai ausī. — Trīs mēbeles reizē velk pa parketa grīdu!

Flēras neviļais smaids atklāja noslēpumu, kāpēc viņas laulība nebija kļuvusi nepanesama. Maikls tomēr bija jauks! Viņa pielūgsme un jautrais prāts, joki un padevība — tas viss kopā kairināja un aizkustināja pat tādu sirdi, kas bija atdāvināta, jau pirms tika atdota viņam. «Aizkustinājums» bez «kairinājuma» garlaikotu; «kairinājums» bez «aizkustinājuma» kaitinātu. Šai mirklī Maikls bija sevišķi pievilcīgs! Ceļi sažņaugti rokās, ausis saslējušās, acis glāžainas aiz līdzjūtības pret Hugo, mēle aizbāzta aiz vaiga — šādā izskatā viņš klausījās ievadu, izraisīdams Flēras sajūsmu. Kompozīcija solījās būt «interesanta» — Flēra ārēji saspringa, iekšēji iegrimdama pārdomās, kas šai laikā bija viņai ļoti raksturīgas. Tur sēdēja L. S. D., lielais dramaturgs; viņa to nepazina — pagaidām. Viņš izskatījās diezgan briesmīgs, visi mati saslējušies stāvus. Un viņa mēģināja iztēloties dramaturgu uz savas vara grīdas ķīniešu gleznas priekšā. Un tur — jā gan! Gerdons Minho! Kas to varēja domāt, ka viņš nāks uz tik modernu koncertu! Viņam bija, nudien, romiešu profils — no Marka Aurēlija laika! Atraudamās no šīs senlietas ar patīkamo domu, ka rīt ap šo laiku būs varbūt ierindojusi to savā kolekcijā, Flēra ņēmās apskatīt visus koncerta apmeklētājus pēc kārtas — viņa negribēja palaist garām nevienu ievērojamu personu.

«Mēbeles» pēkšņi bija apstājušās.

— Interesanti! — noteica kāda balss viņai pār plecu. Obrijs Grīns! Nereāls, it kā mēness gaismas caurausts, ar zīdmīkstiem, gludi atpakaļ atsukātiem matiem un zaļganām acīm — Flērai vienmēr likās, ka viņš to «āzē». Bet galu galā viņš arī bija karikatūrists!

— Jā, vai ne?

Grīns aizslīdēja tālāk. Būtu gan varējis palikt mazliet ilgāk, pirms Berdigela dziesmām cits vairs nepaspēs pienākt! Rau, kur arī dziedātājs Čarlzs Paulss! Cik resns un ietekmīgs viņš izskatījās, velkot mazo Berdigelu pie klavierēm!

Brīnišķīgs pavadījums — burbuļojošs, melodisks!

Resnais, ietekmīgais vīrs sāka dziedāt. Kā dziedājums atšķīrās no pavadījuma! Katrs dziesmas tonis it kā sita Flērai pa galvu un ar matemātisku precizitāti kavēja izjust baudu. Berdigels to droši vien uzrakstījis paniskās bailēs, lai kāds nenosauktu sacerējumu par «dziedošu». Dziedošs! Flēra zināja, cik šis vārds lipīgs; tas izplatītos līdzīgi masalām, un Berdigela vairs nebūtu! Nabaga Berdigels! Bet šis te bija «interesants». Tikai. .. kā teica Maikls: «Ak tu svētais debesu tēvs!»

Trīs dziesmas! Paulss bija brīnišķīgs — tik godīgs! Neviens tonis neskanēja tā, ka izklausītos pēc mūzikas! Flēras domas aizlidoja pie Vilfrīda. No visiem jaunajiem dzejniekiem tikai viņam vienam tika dota tiesība sacīt ko nopietnu; tas viņam piešķīra tik cienījamu stāvokli — šķita, ka viņš nāk no dzīves, nevis no literatūras. Bez tam viņš bija karojis, viņš bija lorda Maljena dēls, droši vien dabūs Mersera balvu par «Vara sīknaudu». Ja Vilfrīds viņu atstās, tad zvaigzne nokritīs no debesīm uz viņas vara grīdas. Viņam nebija nekādu tiesību Flēru tā pamest. Viņam jāmācās savaldīties — nedomāt fiziski. Nē! Viņa nevarēja izlaist Vilfrīdu no rokām, bet nevarēja arī ielaist savā dzīvē kaut ko tādu, kādēļ būtu jāraud; dedzinošas kaislības, cul de sacs [14] rūgtas nožēlas. Reiz viņa to bija izbaudījusi, un trulas sāpes vēl vienmēr brīdināja.

Berdigels pateicās publikai, un Maikls sacīja: — Iesim uzsmēķēt! Nākamais ir garlaicīgs. — Ai! Bēthovens! Nabaga vecais Bēthovens! Tik nemoderns — viņu tiešām bija patīkami klausīties!

Foajē un bufete ņudzēja no restaurācijas pielūdzējiem. Jauni vīrieši un sievietes ar vaibstīgām sejām un nekārtīgām frizūrām apmainījās ar vārdu «interesanti». Masīvāki vīrieši, kas atgādināja bijušos matadorus, nosprostoja visu kustību. Flēra un Maikls pagāja mazliet tālāk, apstājās pie sienas un aizdedzināja cigaretes. Flēra visai uzmanīgi smēķēja savējo — ļoti maziņu sīkā dzintara iemutī. Izskatījās, it kā viņai labāk patiktu lūkoties zilajos dūmos nekā tos pūst; nedrīkstēja aizmirst, ka bez šā pūļa ir arī citas aprindas — nekad nevarēja zināt, uz ko būs jāuzduras! — piemēram, aprindas, ar kurām satikās Elisona Čerele, — politiski literāras, ar plašu skatienu, bet, kā Maikls mēdza sacīt, «pārliecinātas, tāpat kā higiēnas sistēma, ka ir vienīgās svarīgās aprindas visā pasaulē. Paskaties, kā viņi visi raksta cits par citu atmiņas!» Flēra vienmēr juta — viņiem varētu nepatikt sievietes, kas pīpē publiskās vietās. Piesardzīgi saiedamās ar svētbilžu grāvējiem, Flēra nekad neaizmirsa, ka viņa sakņojas vismaz divās pasaulēs. Stāvēdama še un redzēdama visu, kas notiek pa labi un kreisi, viņa ievēroja pie sienas cilvēku, kura seju aizsedza programma. «Vilfrīds,» viņa nodomāja, «un izliekas, ka mani neredz!» Aizvainota kā bērns, kam atņemta rotaļlieta, viņa sacīja:

— Redzi, kur Vilfrīds! Atved viņu šurp, Maikl!

Maikls pārgāja pāri un paraustīja draugu aiz piedurknes; parādījās Dezerta seja ar sarauktu pieri. Flēra redzēja viņu paraustām plecus, novēršamies un pazūdam pūlī. Maikls atgriezās atpakaļ.

— Vilfrīdam šovakar nejēdzīgs garastāvoklis; viņš saka, ka neesot derīgs cilvēku sabiedrībai, — vecais savādnieks!

Cik gan vīrieši vientiesīgi! Tāpēc, ka Vilfrīds viņa draugs, Maikls neko neredzēja; un tas bija labi! Tātad Vilfrīds patiešām domā no viņas izvairīties! Nu, redzēsim! Un Flēra sacīja:

—   Maikl, esmu nogurusi. Iesim mājās. Maikls paņēma viņu zem rokas.

—   Nabaga mazulīt, iesim!

Brīdi viņi pastāvēja durvīs, kuras kāds bija aizmirsis aizvērt, un vēroja diriģentu Vumensu, paliekušos pret orķestri.

— Paskaties uz viņu, — teica Maikls, — kā putnu biedēklis, kas izkārts pa logu; kājas un rokas piebāztas ar zāģu skaidām un lēkā pa gaisu! Un paraugies uz Frapku un viņas klavierēm — nudien, divi nemiera putni!

Bija dzirdama kāda dīvaina skaņa.

— Pie joda, melodija! — sacīja Maikls.

Kāds kalpotājs iedūca viņiem ausīs: — Atļaujiet man, ser, aizvērt durvis. — Flērai uz īsu mirkli pavīdēja L.S.D., kas aizvērtām acīm sēdēja tikpat taisni, cik taisni slējās viņa mati. Durvis aizvērās — viņi atradās ārā, priekštelpā.

— Pagaidi te, dārgumiņ; es pakliegšu rikšu.

Flēra paslēpa zodu zvērādā. No austrumiem pūta auksts vējš.

Kāda balss viņai aiz muguras sacīja:

— Nu, Flēra, vai man braukt uz austrumiem? Vilfrīds! Apkakle uzsista, cigarete mutē, rokas kabatās, acis alku pilnas.

— Jūs esat muļķa zēns, Vilfrīd.

—  Kas vien jums tīk; vai man braukt uz austrumiem?

—  Nē, svētdienas rītu — pulksten vienpadsmitos Teita galerijā. Tad mēs parunāsimies.

Pēkšņi palikusi viena, Flēra pirmo reizi apjauta īstenību visā dziļumā. Vai Vilfrīdu tiešām nevarēs savaldīt? Griezīgi nobremzēja taksometrs, Maikls pamāja; Flēra iekāpa mašīnā.

Braucot garām spoži apgaismotai «oāzei», kur jaunas dāmas rādīja ziņkārīgajiem londoniešiem Parīzes rīta svārku pēdējo modi, Flēra juta Maiklu paliecamies uz viņas pusi. Ja viņai gribas paturēt Vilfrīdu, jābūt mīļai pret Maiklu. Tikai. . .

— Neskūpsti taču mani Pikadilijas vidū, Maikl!

— Piedod, mazulīt! Iznāca mazliet par ātru — gribēju to darīt tikai pie Parteneuma.

Flēra atcerējās, kā pirmajās divās viņu medusmēnešu nedēļās Maikls bija gulējis uz spāņu dīvāna; kā tas vienmēr uzstāja, lai viņa tam neko nepērk, bet arvien atļauj pēc sirds patikas sevi apdāvināt, lai gan viņai gadā bija trīs tūkstoši mārciņu, bet Maiklam tūkstoš divi simti; cik nemierīgs tas bija, kad viņa sasaldējās, — un kā viņš vienmēr ieradās mājās uz tēju. Jā, viņš bija jauks! Bet vai viņai lūztu sirds, ja Maikls rīt aizbrauktu uz austrumiem vai rietumiem?

Glauzdamās pie Maikla, viņa bija pārsteigta pati par savu cinismu.

Hallē Flēru gaidīja pa telefonu nodota ziņa: «Lūdzu, pateiciet misis Montai, ka esmu sarunājuse misteru Gerdingu Mineru. Ledija Elisona.»

Tas nomierināja. Patiesa senlieta! Flēra iededza savā istabā visas spuldzes un mirkli stāvēja, apbrīnodama telpu. Tiešām skaisti! Kaktā kāds klusi nošņaukājās — Ting-a-lings, dzeltenbrūns sunītis uz melna spilvena, gulēja līdzīgs miniatūrai ķīniešu lauvai, tīrs, tāls, spirgts no vakara tikšanās ar skvēra žoga margām.

— Es tevi redzu, — teica Flēra.

Ting-a-lings nekustējās; viņa apaļās, melnās ačeles vēroja kundzi noģērbjamies. Kad Flēra atgriezās no vannas istabas, viņš bija saritinājies kamoliņā. Flēra nodomāja: «Dīvaini! Kā viņš zina, ka Maikls nenāks?» Un, ieslīdēdama siltajā gultā, arī viņa saritinājās un aizmiga.

Taču naktī tā pretēji savam paradumam pamodās. Sauciens — gari stiepts, noslēpumains, nezin no kurienes — no upes, no nabadzīgo kvartāla aiz tās, — sauciens, kas atmodināja atmiņas — rūgtas, smeldzošas — par viņas medusmēnesi, par Granādu, tās jumtiem, kas pletās lejā nefrītzaļi, ziloņkaula krāsā, zeltaini, par sarga saucienu, par rindām Džona vēstulē:

Balss aizskan naktī ielejā snaudošā

Tumstošā spāņu pilsētā senā!

Ko teic šī balss, tik pilna skumjām un sāpēm?

Vai par drošību sargs vij mūžīgo stāstu?

Vai tur mēnesim dziesmu ceļinieks dzied?

Nē, tas kāds aplaupīts, mīlošā sirds kam raud:

«Vai vēl ilgi?»

Sauciens — jeb vai viņa bija tikai sapņojusi? Džons, Vilfrīds, Maikls! Kāpēc gan cilvēkam ir sirds?

IV PUSDIENAS

Lēdija Elisona Čerele, dzimusi Hītfīlda, pirmā Kempdenas grāfa meita un Laionela Čerela, karaliskā advokāta, Maikla gados vēl jaunā tēvoča sieva, bija valdzinoša angliete, uzaugusi tai vidē, ko pieņemts uzskatīt par sabiedrības gara aristokrātiju. Tie bija cilvēki ar smadzenēm, enerģiju, gaumi un naudu — cilvēki, kuru politiskos uzskatus noteica senču zilās asinis un kuri bija saistīti ar klubu «Snooks» un tomēr turējās sāņus no tā un citām garlaicīgākām vietām, ko mēdza apmeklēt privileģētā kasta. Tie bija jautri, pievilcīgi, dabiskām manierēm, taču, pēc Maikla izteicieniem, «snobi, draudziņ, kā estētiskā, tā garīgā ziņā, tikai paši to nemaz neredz. Viņi domā, ka ir radības kroņi — veikli, veselīgi, laikmetīgi, labi audzināti, gudri; viņi vienkārši nespēj iedomāties, ka citi varētu būt tiem līdzīgi. Bet viņu iztēles spēja ir gaužām trūcīga. Viņu patiesi radošā enerģija saietu puslitra krūzē. Palūkojies uz viņu grāmatām, viņi vienmēr raksta par kaut ko — par filozofiju, spirituālismu, dzeju, zivju zveju, paši par sevi; pat soneti viņiem izsīkst pirms divdesmit piektā mūža gada. Viņi pazīst visu — izņemot cilvēci ārpus savas vides robežām. O, viņi strādā — viņi saimnieko — viņiem tas jādara; citam nevienam taču nav tāda prāta, tādas enerģijas, tādas gaumes kā viņiem. Bet šī darbošanās virzās tikai riņķī un apkārt pa viņu pašu sasodīti muļķīgo loku. Tas viņiem ir visa pasaule — un tas vēl nav pats ļaunākais. Viņi patentējuši paši savu zelta laikmetu; tikai pēc kara sākšanās to maķenīt aptraipījušas mušas.»

Elisona Čerele, kas bija dzimusi un dzīvoja šajā mundri sentimentālajā, dzīvespriecīgajā, vaļīgajā, omulīgajā pasaulē, mita nedaudz soļu no Flēras savrupmājā, kura ar savu arhitektonisko glītumu pārspēja daudzus citus Londonas namus.

Četrdesmit gadu vecumā, būdama triju bērnu māte, viņa nebija zaudējusi savu neparasto skaistumu, ko garīgā un fiziskā darbība bija tikai padarījusi mazliet bālāku. Kā jau aizrautīgas dabas cilvēks, viņa mīlēja Maiklu par spīti tā dīvaini kritiskajai nostājai, un Maikla laulības avantūra jau pašā sākumā izraisīja viņā interesi. Flēra bija izsmalcināta, viņai piemita ašs dabisks saprāts — ar šo jauno radinieci bija vērts nodarboties. Taču, par spīti savai slieksmei piemēroties un asimilēties, Flēra dīvainā kārtā bija palikusi neasimilēta un tāpēc joprojām kairināja lēdijas Elisonas ziņkāri: pieradusi pie šauras izvēlēto sabiedrības, viņa, satiekoties uz Flēras vara grīdas ar Jauno laiku, izbaudīja visai asas izjūtas. Viņa tur redzēja necieņu pret visu pasauli, un šī necieņa, ja to neņēma pārāk nopietni, uzmundrināja viņas prātu. Uz šīs vara grīdas viņa jutās gandrīz atpalikusi. Tas uzbudināja.

Pēc Flēras telefoniskā lūguma atvest Gerdonu Minho viņa piezvanīja romānistam. Lēdija Elisona viņu pazina, ja arī ne pārāk labi. Šķita, ka neviens viņu īsti labi nepazīst; viņš bija laipns, pieklājīgs, kluss, diezgan garlaicīgs un atturīgs, bet mulsinoši smaidīja — dažreiz ironiski, dažreiz draudzīgi. Viņa grāmatas bija te dzēlīgas, te sentimentālas. Bija modē uzbrukt viņam kā par vienām, tā otrām, taču viņš joprojām šķita eksistējam.

Lēdija Elisona piezvanīja viņam. Vai viņš būtu ar mieru ierasties rīt pusdienās pie viņas radinieka Maikla Monta un sastapties ar jauno paaudzi? Atbilde atskanēja negaidīti spalgi:

— Labprāt! Frakā vai smokingā?

— Cik burvīgi no jums! Viņi būs tik priecīgi. Frakā, man šķiet. Rīt paiet divi gadi kopš viņu kāzām. — Uzkarot klausuli, viņa domāja: «Viņš droši vien raksta par tiem grāmatu.»

Apzinādamās savu atbildību, lēdija Elisona ieradās agri.

Viņas vīra Innā[16] šovakar bija liela pieņemšana, tāpēc lēdija Elisona bija atnesusi sev līdz vienīgi sajūtu, it kā dotos kādā avantūrā, un tas pēc kluba «Snooks» lēmuma izraisītā satraukuma pilnās dienas bija patīkami. Viņu saņēma vienīgi Ting-a-lings, kas, pagriezis muguru pret kamīnu, neveltīja ienākušajai vairāk kā tikai savu skatienu. Apsēzdamās uz nefrītzaļā dīvāna, lēdija Elisona teica:

— Nu, mazais, jocīgais radījum, vai tu mani joprojām nepazīsti?

Ting-a-linga melnais, spožais skatiens šķita sakām: «Tu te šad tad parādies, es zinu; vairums lietu pazūd un atkal parādās. Nākotnē nekas jauns nav gaidāms.»

Lēdija Elisona nogrima domās: jaunā paaudze! Vai viņa vēlējās, lai viņas meitas arī piederētu pie tās? Viņai gribētos parunāt par to ar misteru Minho — pirms kara Bīčgrouvā viņi bija tik jauki sarunājušies. Pirms deviņiem gadiem — Sibilai toreiz bijā tikai seši gadi, Džūnai — četri. Laiks rit, un viss mainās. Jaunā paaudze! Un kāda atšķirība! — Manuprāt, mums bija vairāk tradīciju! — viņa klusi noteica.

Viegla skaņa lika viņai pacelt acis, kas bija pievērstas kurpēm. Ting-a-lings uz paklāja kamīna priekšā vēcināja asti no vienas puses uz otru — it kā aplaudēdams. Flēras balss viņai aiz muguras sacīja:

— Ai dārgā, esmu briesmīgi nokavējusies. Jūs esat patiešām brīnišķīga, ka dabūjāt misteru Minho. Svēti ceru, ka viņi visi uzvedīsies pieklājīgi. Katrā gadījumā viņš sēdēs starp jums un mani; es viņu nosēdināšu galda augšgalā un Maiklu lejasgalā, starp Polinu Apširu un Emebelu Neizingu. Jums pa kreisi būs Siblijs un man pa labi — Obrijs, tad Nesta Gorsa un Volters Neizings; viņiem pretī Linda Frū un Čarlzs Apširs. Divpadsmit. Jūs viņus visus pazīstat. Jā, un nepievērsiet uzmanību, ja Neizingi un Nesta ēdienu starplaikos pīpēs. Emebela to noteikti darīs. Viņa ir no Virdžīnijas — te viņa pārdzīvo reakciju. Es ceru, kā viņai būs kaut cik drēbju mugurā; lai gan, kad viņa ir apģērbta, Maikls vienmēr saka, ka tas neesot pareizi; bet, tā kā nāks misters Minho, tad drusku jānervozē. Vai lasījāt Nestas parodiju «Puķu pušķī»? Ārkārtīgi uzjautrinoša — skaidrs, ka viņa ar to domājusi L. S. D.! Ting, manu Ting, vai tu taisies palikt un apskatīt visus šos cilvēkus? Nu, tad uzkāp te augstāk, citādi tēvi samīs. Vai viņš nav īsts ķīnietis? Viņš tik ļoti palīdz darīt istabu pilnīgāku.

Ting-a-lings, nogūlies uz nefrītzaļa spilvena, nolaida purnu uz ķepām.

— Misters Gerdings Miners.

Ievērojamais romānists izskatījās bāls un nosvērts. Paspiezdams abas izstieptās rokas, viņš palūkojās Ting-a-lingā un noteica:

— Cik jauki! Kā tev klājas, mazo vīriņ? Ting-a-lings nekustējās. «Jūs uzskatāt mani par vienkāršu angļu suni, ser!» viņa klusēšana šķita sakām.

— Misis un misters Volters Neizons, mis Lenda Frou. Emebela Neizinga ienāca pirmā, mirdzinot savas

muguras dzidro alabastru, kas sākās sešas collas virs jostasvietas un pletās līdz pat gaišajiem matiem; četras collas zem ceļiem atklājās plīvura segts alabastrs, kas aizstiepās līdz vizošajiem kurpju purngaliem; slavenais romānists neviļus beidza sarunāties ar Tingu.

Volters Neizings, kas sekoja sievai, bija krietni garāks par Emebelu; no viscaur melnā tērpa atšķēlās tikai šaura apkakles svītra; viņa seja, izkalta it kā pirms simt gadiem, mazliet atgādināja Šelliju. Arī Neizinga literārie ražojumi dažreiz šķita līdzīgi šī dziesminieka dzejai, bet citreiz bija rakstīti Marsela Prusta garā. «Tas tik ir ģeniāli!» mēdza teikt Maikls.

Linda Frū, ko Flēra tūlīt iepazīstināja ar Gerdonu Minho, piederēja pie cilvēkiem, par kuru darbu viņas ķīniešu viesistabā pat divi cilvēki nekad nebija vienis pratis. Viņas darbi «Nieki» un «Niknais dons» bija galīgi sašķēluši visu uzskatus. Vieni šīs grāmatas dēvēja par ģeniālām, otri par muļķīgām, un tās vienmēr izraisīja interesantus strīdus: vai viegls ārprāts palielina vai mazina mākslas darba vērtību? Pati Linda kritikai pievērsa ļoti maz uzmanības — viņa radīja.

— Vai rakstnieks misters Minho? Cik interesanti! Neesmu lasījusi nevienu jūsu romānu.

Flēra viegli noelsās.

—   Kā — tu nepazīsti mistera Minho kaķus? Tie taču ir brīnišķīgi! Mister Minho, es ļoti gribētu, lai jūs iepazītos ar misis Neizingu. Emebela — misters Gerdons Minho.

—   O! Misters Minho — cik ārkārtīgi burvīgi! Vēlējos jūs pazīt, vēl šūpulī gulēdama.

Flēra dzirdēja, ka romānists mierīgi nosaka:

— Kopš tā brīža nu gan daudz laika nevar būt pagājis, — un, šaubu mocīta, devās apsveicināties ar Nestu Gorsu un Sibliju Svonu, kas ienāca reizē — it kā dzīvotu kopā, — strīdēdamies par L. S. D.; Nesta aizstāvēja to viņa «greznā stila» dēļ, Siblijs apgalvoja, ka asprātība nomirusi līdz ar Restaurāciju; šis cilvēks palika sev uzticīgs!

Sekoja Maikls ar Apširiem un Obriju Grīnu, ko bija sastapis hallē. Skaits bija pilns.

Flēra dievināja pilnību, bet šis vakars atgādināja murgainu sapni. Vai tas bija izdevies? Minho nepārprotami piemita vismazāk spožuma; pat Elisona prata sarunāties labāk par viņu. Un tomēr viņam bija tik lielisks galvaskauss. Flēra slepus cerēja, ka viņš neaizies agrāk par citiem. Kāds tad kā likts pateiktu: «Izraktenis!» vai «Plikpauris un resns!» — pirms aiz viņa būtu aizvērušās durvis. Viņš bija aizkustinoši laipns, it kā ļoti gribētu iepatikties vai vismaz izbēgt no pārāk lielas nicināšanas. Un droši vien viņā slēpās vairāk, nekā viņš izteica vārdos. Pēc krabju suflē viņš šķita sarunājamies ar Elisonu un tikai par jaunatni. Flēra ar vienu ausi klausījās.

«Jaunatne jūt… lielā dzīves straume … nedod to, ko tā vēlas. Pagātne un nākotne šķiet gaismas apmirdzētas … Pašreizējai dzīvei nav pasaulīgas nozīmes . .. Nē . . . Vienīgais mūsu mierinājums, ka reiz mēs kļūsim par tādām pašām senlietām kā Kongrīvs[17], Sterns[18], defo . .. un tad atkal gūsim panākumus .. . Kāpēc? Kas viņus izmet no dzīves straumes? O! Iespējams, ka pārsātinātība . . . laikraksti. . . fotogrāfijas. Viņi neredz pašu dzīvi, tikai lasa par to . . . redz tās reprodukcijas; viss šķiet slikts, pretīgs, pērkams… Jaunība saka: «Nost ar to, dodiet mums pagātni vai nākotni!»»

Viņš paņēma pāris sālītu mandeļu, un Flēra redzēja viņa acis aizmaldāmies pie Emebelas Neizingas augšdaļas. Galda otrā galā saruna atgādināja futbola spēli — neviens nepaturēja bumbu ilgāk par vienu sitienu. Tā lidoja no viena pie otra. Un pēc katras atsitienu virknes kāds pasniedzās, paņēma cigareti un izpūta zilu dūmu mutuli pār neapsegto pusdienu galdu. Flēra tīksminājās ar savas spāņu istabas mirdzumu — flīžu grīdu, sulīgajām augļu krāsām, kas rotāja porcelānu, ādas izstrādājumiem, vara greznumlietām un Soumsa Goiju virs mauru dīvāna. Viņa aši «atsita bumbu», kad tā gadījās viņai ceļā, bet pati neizrādīja nekādu iniciatīvu. Viņai piemita spēja visu tūlīt ievērot. «Misis Monta uztvēra» Lindas Frū spožās nenozīmības, Nestas Gorsas dzēlienus un kodienus, Obrija Grīna neskaidros, izplūdušos mājienus, Siblija Svona enerģiskos triecienus, Emebelas Neizingas mazās, vēsās amerikāniskās bezkaunības, Čarlza Apšira jocīgās pamācības, Voltera Neizinga graujošos paradoksus, Polinas Apširas juceklīgo kritiku, Maikla bezbēdīgās cilpas un bultas, pat Elisonas ašo gudrību un Gerdona Minho klusuciešanu — visu to viņa uztvēra un «pacēla», ar acīm un ausīm uzmanīdama sarunu «bumbu», lai tā neskartu zemi un neapstātos. Spožs vakars, bet vai veiksmīgs?

Kad pēdējais viesis bija aizgājis un Maikls vadīja mājās Elisonu, Flēra, sēdēdama uz sava nefrītzaļā dīvāna, domāja par Minho vārdiem: «Jaunatne nedabū to, ko vēlas.» Nē! Nav tā, kā vajag. — Nav tā, kā vajag, vai ne, Ting? — Bet Ting-a-lings bija noguris, tikai viens ausu galiņš tam notrīsēja. Flēra atslīga atpakaļ un nopūtās. Ting-a-lings izstaipījās un, uzlicis priekšķepas savai kundzei uz ceļiem, ieskatījās tai sejā. «Palūkojies uz mani,» viņš šķita sakām, «ar mani viss ir kārtībā. Es dabūju, ko gribu, un gribu, ko dabūju. Pašlaik man gribas iet gulēt.»

— Bet man negribas, — Flēra sacīja nepakustēdamās. «Pacel mani!» teica Ting-a-lings.

— Nu, — Flēra sacīja, — man šķiet — tas ir gan jauks cilvēks, taču ne īsti piemērots.

Ting-a-lings iekārtojās uz Flēras kailās rokas. «Viss kārtībā,» viņš likās sakām. «Te ir pārāk daudz visādu un tamlīdzīgu blēņu — Ķīnā tā nav. Ejam!»

V IEVA

Nākamā lorda Vilfrīda Dezerta dzīvoklis atradās iepretī Korkstrītas gleznu galerijai. Šis vienīgais vīriešu dzimuma aristokrāts, kas rakstīja tādu dzeju, kuru neviens neatteicās iespiest, bija izvēlējies savu mītni drīzāk vientulības nekā ērtību labad. Taču viņa «migai» netrūka gaumes un greznības, kas raksturīga visām angļu augstāko aprindu mājām. Kad Vilfrīds pašreiz iekravājās, piebrauca divas mašīnas ar mēbelēm no korniešu augstmaņa lorda Maljena Hempširas muižas. Taču Vilfrīdu reti varēja atrast viņa ligzdā, un vispār viņš skaitījās rets putns, tāpēc, ka jaunāko rakstnieku vidū, daļēji pateicoties savai klaidoņa slavai, ieņēma visai īpatnu vietu. Viņš pats laikam lāgā nezināja, kur pavada laiku vai strādā, jo slimoja ar zināma veida garīgu klaustrofobiju[19] — bailēm, ka cilvēki viņu ieslēgs savā šaurajā lokā. Kad izcēlās karš, viņš bija tikko atstājis Ītonu; kad karš beidzās, viņam bija divdesmit trīs gadi, un pasaulē neeksistēja otrs tāds jauns dzejnieks, kas justos tik vecs kā viņš. Viņa draudzība ar Maiklu, sākusies karalauka slimnīcā, bija nīkuļojusi un pēkšņi atplauka, kad Maikls 1920. gadā kļuva par kompanjonu Denbija un Vintera izdevniecībā Bleikstrītā, Koventgārdenā. Vilfrīda dzeja izraisīja jaunizceptajā izdevējā aušīgu sajūsmu. Draudzīgās pārrunas par dzejoļiem, kuru autors meklēja literāru ostu, beidzās ar firmas kapitulāciju Maikla neatlaidības priekšā. Abpusējā laimes skurba par pirmo Vilfrīda sarakstīto un Maikla aizbildnībā izdoto grāmatu vainagojās ar Maikla kāzām. Līgavaiņa vedējs! Kopš tā laika Dezerts bija pieķēries abiem Montiem, cik nu vien vispār spēja kādam pieķerties; un, tiesa kas tiesa, tikai pirms mēneša viņš bija aptvēris, ka to pievelk ne Maikls, bet Flēra. Dezerts nekad nerunāja par karu, no viņa mutes nekad nebija iespējams dzirdēt secinājumus, kas kopsavilkumā būtu varējuši skanēt apmēram šādi: «Esmu dzīvojis tik ilgi kopā ar šausmām un nāvi; esmu redzējis cilvēkus bez kādiem izpušķojumiem; esmu tik pilnīgi izdzinis no prāta jebkuru cerību, ka man vairs nekad nebūs ne mazākās cieņas pret teorijām, solījumiem, paražām, morāli un principiem. Pārāk dziļi esmu nīdis cilvēkus, kas rakņājās paši sevī, kamēr es rakņājos dubļos un asinīs. Ilūzija izgaisusi. Mani neapmierinās neviena reliģija un neviena filozofija — tie ir vārdi, vienīgi vārdi. Manī joprojām mīt veselais saprāts — labuma no tā nekāda nav; es redzu, ka joprojām spēju izjust kaislības; es varu vēl griezt zobus un ņirgt tos smaidā; manī vēl ir atlicis mazliet no ierakumu lojalitātes, bet vai tā ir īsta vai tikai pagātnes atskaņas, to es pagaidām nezinu. Esmu bīstams, taču ne tik bīstams kā tie, kas tirgojas ar vārdiem, principiem, teorijām un visāda veida fanātiskām blēņām, kuras citiem jāizstrādā ar saviem sviedriem un asinīm. Karš man devis tikai vienu — tas pārvērtis dzīvi komēdijā. Smieties par to — tas ir vienīgais, ko mēs varam darīt!»

Piektdienas vakarā, atstājis koncertzāli, viņš bija devies tieši mājup uz savu dzīvokli. Atlaidies visā garumā uz piecpadsmitā gadsimta mūka sēdekļa, ko rotāja divdesmitā gadsimta dūnu spilveni un zīds, viņš sakrustoja rokas zem galvas un nodevās šādām pārdomām: «Tā es vairs tālāk nedzīvošu. Viņa mani apbūrusi. Viņai tas nenozīmē neko. Man turpretī tas nozīmē tīrās elles ugunis. Svētdien es visam tam pielikšu punkta — Persija ir jauka vieta. Arābija ir jauka vieta — asiņu un smilšu tur pietiek! Viņa nespēj ne no kā atteikties. Kā viņa mani sapinusi savos tīklos! Ar savu acu un matu burvību, gaitu, ar balss skaņu — ar savu siltumu, smaržu, krāsām. Lai viņa riskētu ar savu labo slavu — kur nu! Bet ko tad? Vai man būs jāslaistās kopā ar ķīniešu šuneli viņas ķīniešu kamīna priekšā, jāmokās sāpēs un jādeg drudzī, tāpēc, ka es nedrīkstu viņu noskūpstīt? Tad es labāk atkal lidotu bošu šrapneļu vidū! Svētdien! Kā sievietēm patīk vilkt garumā agoniju! Atkārtosies atkal viss tas pats, kas pēcpusdien. «Cik nežēlīgi jūs darāt, aiziedams, kad jūsu draudzība man ir tik dārga! Palieciet un esiet mans rātnais kaķēniņš, Vilfrīd!» Nē, mana dārgā, šoreiz tas jums tik viegli neizdosies! Es tam neesmu radīts, pie joda!»

Kad galerijā, kur radusi patvērumu britu māksla, šie divi jaunie cilvēki svētdienas rītā it kā nejauši sastapās Ievas priekšā, kura ieelpoja Ēdenes dārza ziedu smaržu, viņu satikšanās liecinieki bija daži strādnieki, muzeja uzraugs un pārītis no laukiem; neviens no tiem nelikās spējīgs ko novērot. Un sastapšanās arī patiešām bija neizteiksmīga. Divi jauni cilvēki no tās šķiras, kam nav vairs nekādu ilūziju, apmainās iznīcinošām piezīmēm par pagātni. Dezerts ar savu nepiespiesto runu, smaidu, eleganto apģērbu un dabisko izturēšanos nebūt neizskatījās pēc tāda, kam sāpētu sirds. Bālākā un interesantākā no abiem bija Flēra. Dezerts domās sev atkārtoja: «Tikai ne melodrāmu — to tik vien ne!» Flēra prātoja: «Ja es viņu varēšu noturēt tikpat ikdienišķu kā tagad, tad viņš man nezudīs; Vilfrīds nekad neaizies bez krietna jūtu uzliesmojuma.»

Tikai otro reizi apstājoties Ievas priekšā, Dezerts sacīja:

—   Cik jūs esat briesmīgs, Vilfrīd!

—   Tā, te nu mēs šķiramies! Dodiet ķepiņu!

Viņa acis — patiešām skaistas — bija satumsušas un traģiski atšķīrās no smaidošajām lūpām, un Flēra stostīdamās izgrūda:

— Vilfrīd — es — es nezinu. Man vajadzīgs laiks. Es nevaru ciest, ka jūs esat nelaimīgs. Neaizejiet! Varbūt es — es arī būšu nelaimīga; es — es nezinu.

Dezerta galvā pazibēja rūgta doma: «Viņa nespēj mani atbrīvot — viņa neprot to izdarīt.» Taču skaļi viņš sacīja ļoti maigi: — Neskumstiet, mans bērns! Divu nedēļu laikā jūs būsiet tam pāri. Es jums kaut ko atsūtīšu savā vietā. Kāpēc lai es nebraucu uz Ķīnu — viena vieta ir tikpat laba kā otra. Es jums atsūtīšu īstu Mingu retumu — vērtīgāku par sevi.

—    Jūs mani apvainojat! To jūs nedrīkstat! — Flēra kaisli iesaucās.

—    Piedodiet! Nevēlos jūs atstāt sadusmotu.

—    Ko jūs no manis gribat?

—    O! Nu — beidziet! Kāda jēga visu atkārtot no gala. Bez tam es kopš piektdienas esmu nepārtraukti domājis. Es negribu neko, Flēra, izņemot jūsu svētību un rokas spiedienu. Dodiet man to! Nu!

Flēra aizlika roku aiz muguras. Tas bija pārāk pazemojoši! Vilfrīds uzskatīja viņu par aukstu koķeti, kolekcionāri, mazu kaķēnu, kas ķer peles un spēlējas ar tām, nemaz negribēdama ēst.

— Jūs domājat, ka esmu auksta kā ledus, — viņa sacīja, iecērtot zobus apakšlūpā. — Jūs maldāties!

Dezerts lūkojās Flērā; viņa acis bija ļoti nelaimīgas.

— Es negribēju aizvainot jūsu lepnumu, — viņš sacīja. — Nerunāsim vairs par to, Flēra. Nav nekādas jēgas.

Flēra pagriezās un palūkojās Ievā, veselīgā, bezrūpīgā, alkatīgā sievietē, kas pilnu krūti ieelpoja puķu smaržu. Kāpēc lai viņa, Flēra, arī nebūtu bezrūpīga un neņemtu visu, kas gadās ceļā? Pasaulē nav tik daudz mīlas, lai kāds varētu atļauties paiet tai garām, atstājot to nepasmaržotu, nenoplūktu. Bēgt! Uz Austrumiem! Protams, ne, kaut ko tik ekstravagantu viņa nespētu izdarīt. Bet varbūt… Kāda tam nozīme? Viens vīrietis ir tikpat labs kā otrs, ja nevienu no tiem īsti nemīl!

No balto, tumšu skropstu iežogoto plakstu apakšas Flērai bija redzama Vilfrīda sejas izteiksme un viņa stāvs, nekustīgāks par statuju. Un viņa pēkšņi sacīja:

—    Jūs izdarīsiet muļķību, ja brauksiet. Gaidiet! — Neveltīdama jauneklim vairāk ne vārda, ne skatiena, Flēra devās projām, atstādama Dezertu pilnīgi satriektu alkatīgās Ievas priekšā.

VI VECAIS FORSAITS UN VECAIS MONTS

Samulsumā steigdamās projām, Flēra gandrīz uzskrēja virsū kādam visai labi pazīstamam stāvam, kas drūmās raizēs kvernēja Alma-Tademas[21] gleznas priekšā, it kā zaudējis cerību izprast tirgus cenu nepastāvību.

— Tēvs! Tu pilsētā? Nāc līdz uz brokastīm, man jātiek ātri mājās.

Ieķerdamas Soumsa elkonī un turēdamās starp viņu un Ievu, Flēra veda tēvu projām, domādama: «Vai viņš mūs redzēja? Vai viņš mūs varēja redzēt?»

— Vai tu esi pietiekami silti apģērbusies? — rūca Soumss.

— Varētu braukt vai uz ziemeļpolu!

— To jūs, sievietes, vienmēr sakāt. Austrumu vējš, un tev tik kails kakls! Es nu gan nesaprotu.

— Toties es saprotu, dārgais.

Pelēkās acis vērtējot noskatīja Flēru no galvas līdz kājām.

— Ko tu te dari? — viņš jautāja. Un Flēra nodomāja: «Paldies dievam, viņš nav redzējis. Citādi viņš nekāda ziņā nebūtu tā jautājis.» Un viņa atteica:

— Es interesējos par mākslu, dārgo tēv, tāpat kā tu.

— Esmu apmeties pie tavas krustmātes Grīnstrītā. Šis austrumu vējš slikti ietekmē manas aknas. Kā klājas tavam … kā klājas Maiklam?

— O, lieliski — viņam ir mazliet paslikts garastāvoklis. Mums vakar bija viesības.

Gadadiena! Soumsā sarosījās Forsaitu reālisms, un viņš cieši ielūkojās meitai acīs. Iebāzis roku mēteļa kabatā, viņš sacīja:

— Es tev vedu dāvanu.

Flēra redzēja sārtā zīdpapīrā ievīstītu plakanu priekšmetu.

— Kas tas ir, mīļo tev?

Soumss iebāza .priekšmetu atpakaļ kabatā.

—    To mēs redzēsim vēlāk. Vai brokastīs būs vēl kāds?

—    Tikai barts.

—    Vecais Monts! Ak, kungs!

—    Vai tev nepatīk barts, mīļo tēv?

—    Nepatīk? Mums ar viņu nav nekā kopīga.

—    Un es domāju, ka attiecībā uz politiku jūsu uzskati sakrīt.

—    Viņš ir reakcionārs, — teica Soumss.

—    Un kas esi tu, mīļo tēv?

—    Es? Kāpēc tad man kaut kam jābūt? — Ar šiem vārdiem viņš apliecina to neitralitātes politiku, kuru, gadiem ritot, arvien vairāk uzskatīja par vienīgo prātīgam cilvēkam piedienīgo nostāju.

—    Kā jūtas māte?

—    Izskatās labi. Es viņu tikpat kā neredzu — atbraukusi viņas pašas māte, un abas cauru dienu klaiņo apkārt.

Soumss nekad nesauca madame Lamotu par Flēras vecmāmiņu, — jo mazāk darīšanu meitai ar viņas franču radiniekiem, jo labāk.

—    O! — iesaucās Flēra. — Tur ir Tings ar kādu kaķi! — Ting-a-lings, izgājis ieelpot svaigu gaisu, centās izraut saiti no istabmeitas rokām, briesmīgi šņāca un mēģināja uzrāpties pa margām, uz kurām, spalvas saslējis un acis zibinādams, tupēja melns kaķis.

—    Dodiet viņu man, Ellen! Nāc pie mammas, draudziņ!

Ting-a-lings patiešām nāca, bet vienīgi tāpēc, ka citādi nevarēja; viņš vienā laidā šņāca, bozās un grieza galvu atpakaļ.

—    Man patīk redzēt viņu dabisku, — Flēra teica.

—    Tāds suns ir vienkārši naudas izšķiešana, — piezīmēja Soumss. — Tev vajadzētu iegādāties buldogu un likt tam gulēt hallē. Zādzībām nav gala. Tavai krustmātei nozagts klauvējamais veserītis.

—    Es nešķirtos no Tinga, kaut arī man nozagtu simt veserīšu.

—    Kādā jaukā dienā tev nozags viņu pašu — šī te suga tagad ir modē.

Flēra atvēra parādes durvis. — O! — viņa sacīja. — Barts jau klāt.

Spīdīgs cilindrs slējās uz Soumsa dāvinātās marmora lādes, kas bija domāta mēteļu glabāšanai un kožu aizbaidīšanai. Novietodams savu cilindru otram blakus, Soumss brīdi abos nolūkojās. Tie bija uz mata vienādi — gari, slaidi, spīdīgi, ar vienas un tās pašas firmas vārdu iekšpusē. Soumss bija atsācis nēsāt cilindru pēc 1921. gada neveiksmīgajiem ogļraču streikiem un ģenerālstreikiem, instinkts viņam teica, ka revolūcija uz diezgan ievērojamu laiku atlikta.

— Kas attiecas uz šo, — viņš teica, izņemdams sārto sainīti, — es nezinu, ko tu ar to iesāksi, bet te tas ir.

Tas bija īpatnēji apstrādāts un īpatnēji lāsmojošs opāls sīku briljantu ielokā.

— O! — Flēra iesaucās. — Kāda burvīga lietiņa!

— Tā ir pār viļņiem slīdoša Venēra vai kas tamlīdzīgs, — nomurmināja Soumss. — Neparasta. Aplūkojama spožā gaismā.

— Bet tā ir brīnišķīga. Es to tūlīt aplikšu.

Venēra! Ja tētis zinātu! Viņa apskāva tēva kaklu, lai slēptu samulsumu. Soumss ar parasto atturību ļāva meitai paberzēt vaigu pie savas gludi skūtās sejas. Kāpēc rādīt kvēlas jūtas, ja viņi abi zina, ka Soumsa mīlestībā ir divkārt lielāka par Flēras?

— Apliec to, — viņš sacīja, — paskatīsimies. Nostājusies senlaicīga, lakota spoguļa priekšā, Flēra

aplika rotu. — Brīnišķīga. Pateicos, mīļais tēvs! Jā, tava kaklasaite ir kārtībā. Man patīk šīs baltās svītriņas. Tev vajadzētu vienmēr valkāt šo kaklasaiti kopā ar melnu. Nu, ejam! — Un viņa ievilka tēvu ķīniešu istabā. Tā bija tukša.

— Barts droši vien ir augšā pie Maikla, apspriežas par savu jauno grāmatu.

—    Tik vecs — un raksta! — Soumss izsaucās.

—    Mīļumiņ, viņš taču ir gadu jaunāks par tevi.

— Es nerakstu. Neesmu tāds muļķis. Vai esi ieguvusi atkal kādus jaunmodīgus draugus?

—    Tikai vienu — Gerdonu Minho, romānistu.

—    Atkal kāds no jaunās skolas?

—    Ai, nē, dārgais! Tu noteikti esi dzirdējis par Gerdonu Minho; viņš ir tik vecs kā pati zeme.

—    Man viņi visi šķiet vienādi, — Soumss norūca. — Vai viņš ir iecienīts?

—    Manuprāt, viņa ienākumi ir lielāki par tavējiem. Viņš ir gandrīz vai klasiķis — atliek tikai nomirt.

—    Es nopirkšu kādu viņa grāmatu un izlasīšu. Kā viņu sauca?

—    Nopērc Gerdona Minho «Zivis un zivteles». Tu atcerēsies, vai ne? O! Te jau viņi ir! Maikl, paskaties, ko tēvs man uzdāvināja!

Satvērusi vīra roku, Flēra pielika to pie opāla, kas greznoja viņas kaklu. «Lai abi tēvi redz,» viņa nodomāja, «cik labi mēs satiekam.» Lai gan Soumss meitu kopā ar Vilfrīdu galerijā sastapis nebija, tomēr sirdsapziņa Flēru joprojām mudināja: «Stiprini savu reputāciju, tu vēl nezini, kāds balsts tai būs vajadzīgs nākotnē.»

Un ar acu kaktiņu viņa vēroja abus vecos. Sastapšanās starp Veco Montu un Veco Forsaitu (Flēra zināja, ka bārts tā sauc viņas tēvu, kad piemin to sarunā ar Maiklu) vienmēr izraisīja viņā vēlēšanos smieties, kaut gan viņa nekad īsti labi neizprata, kāpēc. Barts zināja visu, bet viņa zināšanas bija skaisti iesietas grāmatas, ko akurāti izdevis «astoņpadsmitam gadsimtam» piesaistīts prāts. Viņas tēvs zināja vienīgi to, kas tam bija izdevīgi zināt, bet viņa zināšanas bija «brīvas», tās nebija pakļautas nekāda izdevēja redakcijai. Ja arī viņš piederēja vēlā viktoriānisma laikmetam, tomēr viņš prata izmantot, ja vajadzīgs, arī vēlāko laiku sasniegumus. Vecais Monts ticēja tradīcijām; Vecais Forsaits — nemaz. Flēras asais skatiens sen bija ievērojis atšķirību par labu viņas tēvam. Taču Vecā Monta runa bija daudz modernāka, ašāka, dzirkstošāka, raitāka, tā mazāk atgādināja precīzu informāciju; turpretī Vecais Forsaits runāja īsi un lietišķi. Patiešām nebija iespējams pateikt, kurš no abiem ir retāks muzeja eksemplārs; un abi tik labi saglabājušies!

—    Es šodien biju Teitā, — Flēra paziņoja. — Manuprāt, tur tiešām ir aizkustinoši.

—    Aizkustinoši? — Soumss nošņaukājās.

—    Flēra grib sacīt, ser, ka redzēt kopā tik daudz vecās angļu mākslas ir tas pats, kas apskatīt zīdaiņu izstādi.

—    Es nesaprotu, — Soumss stīvi noteica. — Tur ir daži ļoti labi darbi.

—    Taču tie nav pieaugušu cilvēku darbi, ser.

—    A! Jūs, jaunie ļaudis, maldīgi uzskatāt visu šo ārprātīgo visgudrību par briedumu.

—    Maikls to domāja citādi, tēv. Pilnīgi tiesa, ka angļu gleznām trūkst gudrības zobu. Starpība starp tām un jebkuru kontinenta mākslinieka darbu redzama no pirmā acu uzmetiena.

—    Un paldies dievam! — arī sers Lorenss pacēla balsi. — Šīs zemes mākslas daile slēpjas tās nevainīgumā. Politikā mēs esam visvecākā zeme, estētikā — visjaunākā. Ko jūs sakāt, Forsait?

—    Terners priekš manis ir pietiekami vecs un gudrs, — īsi noskaldīja Soumss. — Vai jūs otrdien nāksiet uz GPAB valdes sēdi?

—    Otrdien? Mēs taisījāmies iet pamedīt, vai ne, Maikl?

Soumss nokrekstējās. — Es jūsu vietā medīšanu atliktu. Mēs apstiprinām pārskatu.

Pateicoties Vecā Monta ietekmei, Soumss bija iekļuvis šī plaukstošā uzņēmuma — garantētās premiālās apdrošināšanas biedrības valdē un, runājot vaļsirdīgi, nejutās tur sevišķi drošs. Lai gan zaudējumu neizbēgamības likums bija varbūt likums, uz kuru pasaulē varēja paļauties visdrošāk, tomēr bija arī apstākļi, kas radīja Soumsā nemieru. Viņš pašķielēja pāri galdam. Visai vieglprātīgs bija šis baronets ar šauro pieri un izliektajām uzacīm — tāpat kā viņa dēls, kas sēdēja tam blakus! Un Soumss pēkšņi piebilda: — Es neesmu pilnīgi mierīgs. Ja es būtu zinājis agrāk, kā saimnieko šis Eldersons, — es šaubos, vai kļūtu par valdes locekli.

Šķita, ka viena Vecā Monta sejas puse atrausies no otras.

—    Eldersons! — viņš iesaucās. — Viņa vectēvs bija mana vectēva vēlēšanu aģents parlamenta reformas likumprojekta laikā — viņš izdabūja cauri vectēva kandidatūru šajās vispērkamākajās vēlēšanās, kas jebkad notikušas, — viņš uzpirka katru balsi — skūpstījās ar visām fermeru sievām. Diženi laiki tie bija, Forsait, diženi laiki!

—    Tie aizgājuši, — teica Soumss. — Es vispār uzskatu, ka nav jāuzticas vienam cilvēkam tik neierobežoti, kā mēs uzticamies Eldersonam. Man nepatīk šie ārzemju apdrošināšanas līgumi.

—    Manu dārgo Forsait, Eldersonam ir gaiša galva; es viņu pazīstu no bērna kājas, mēs mācījāmies kopā Vinčestrā.

Soumss dobji noklepojās. Šajā Vecā Monta atbildē slēpās viņa nemiera galvenais cēlonis. Visi valdes locekļi laikam mācījušies kopā Vinčestrā! Tieši tas bija visļaunākais! Viņi visi bija tik cienījami, ka neuzdrošinājās apšaubīt ne tikai cits citu, bet pat savu kolektīvo darbību. Lielākas par bailēm no kļūdām vai krāpšanas bija viņu bailes izrādīt neuzticību citam pret citu. Tas dabiski, jo neuzticība bija vistiešākais, ļaunums. Un, kā Soumss zināja, tiešie ļaunumi ir tie, no kuriem cilvēki izvairās. Patiesību sakot, Soumsā jau arī bija izraisījusi nemieru tikai no tēva Džeimsa mantotā paraža gulēt nomodā naktī no diviem līdz četriem, kad viegli bažu kūniņa tik aši pārvēršas par baiļu tauriņu. GPAB bija tik ietekmīgs uzņēmums un viņš ar to saistīts tik īsu laiku, ka likās pārdroši zīmēt velnu uz sienas — jo sevišķi tāpēc, ka viņam būtu jāaiziet no valdes un jāatsakās no tūkstoša, ko viņš tur gadā nopelnīja, ja šis velns tiktu zīmēts bez kāda iemesla. Bet ja nu velns tomēr ir? Tā jau tā nelaime! Un te sēž Vecais Monts un mēļo par medībām un savu vectēvu. Smadzenes tam, sprukstiņam, par plānām! Drūmi nodomājis: «Neviens no šiem te, pat mana paša meita, nespēj raudzīties ne uz ko nopietni,» — viņš apklusa. Kāda skaņa turpat pie elkoņa it kā pamodināja Soumsu. Uz krēsla starp viņu un meitu sēdēja šis mazais mērkaķēns — šunelis! Vai tas gaidīja, lai viņam ko dod? Acis viņas tādas, ka kuru katru brīdi, šķiet, var izsprāgt no pieres. Un Soumss sacīja: — Ko tad tev īsti gribas? — Kā šis mazais zvērēns blenž ar savām kurpju pogām! — Ņem! — Soumss teica, padodams sālītu mandeli. — Tās jau tu neēd. Ting-a-lings apēda.

— Viņš uz tām ir gluži traks, tēt. Vai ne, dārgumiņ? Ting-a-lings pievērsa acis Soumsam, kam pārskrēja dīvainas trīsas. «Šķiet, ka es šim mazajam lopiņam patīku,» viņš nodomāja, «viņš vienmēr uz mani skatās.» Soumss pielika pirkstu pie suņa purniņa. Ting-a-lings ar saliekto, melnīgsnējo mēlīti to viegli nolaizīja.

— Nabadziņš! — Soumss neviļus nomurmināja un pagriezās pret Veco Montu.

—   Neņemiet vērā, ko es teicu.

—   Manu dārgo Forsait, kas tas īsti bija?

Svētās debesis! Un šis cilvēks sēž tai pašā valdē, kur viņš! Kas viņu bija dzinis pieņemt šo posteni? Dievs viņa liecinieks: viņš negribēja ne naudu, ne rūpes. Tikko viņš bija kļuvis par direktoru, Vinifreda un citi ģimenes locekļi sāka iegādāties akcijas, lai kompensētu savu ienākumu nodokli, — prioritātes akcijas deva septiņus procentus, parastās — deviņus procentus to noteikto piecu vietā, ar kuriem viņiem citādi būtu jāapmierinās. Tā tas nu bija: viņš nevarēja paspert ne soli, lai citi neietu viņa pēdās. Naudas darījumu labirintos viņš vienmēr bija izrādījies tik drošs, tik nešaubīgs vadonis! Tādos gados vēl raizēties! Soumsa acis meklēja mierinājumu opālā, kas vizēja meitas kaklā, — skaista lieta skaistā kaklā! Nu! Viņa vismaz šķita pietiekami laimīga — aizmirsusi savu kaislību, kas bija liesmojusi pirms diviem gadiem! Par to varēja pateikties dievam. Tagad viņai bija vajadzīgs bērns, lai viņa šajā modernajā, par grašiem pērkamo rakstnieķeļu, gleznotāju un mūziķu gūzmā gūtu drošāku pamatu. Izlaidīgs pūlis; bet viņai gan ir gaiša galviņa uz pleciem. Ja Flērai būs bērns, viņš uz tā vārda noguldīs vēl divdesmit tūkstošus. Viņas mātei piemita viena laba īpašība — akurātība naudas jautājumos; tā bija slavējama franču paraža. Un Flēra — ciktāl viņam zināms — nekad nešāva pār strīpu. Kas tas? Līdz viņa ausīm atlidoja vārds «Goija». Vai viņi atkal izdos jaunu Goijas dzīves aprakstu? Hm! Tas nostiprināja Soumsa lēni augošo pārliecību, ka Goija vēlreiz sasniedzis slavas augstumus.

— Domāju, ka būs jāšķiras no šīs, — viņš teica, norādīdams uz gleznu. — Te uzturas kāds argentīnietis.

—    Vai jūs pārdosiet savu Goiju, ser? — teica Maikls. — Padomājiet, ar kādu skaudību jūs tagad uzlūko!

—    Cilvēkam nevar būt viss, ko viņš vēlas, — teica Soumss.

—    Reprodukcija, ko mēs taisījām jaunajam dzīves aprakstam, iznākusi pirmklasīga. «Soumsa Forsaita — eskvaira īpašums». Vismaz ļaujiet papriekš iznākt grāmatai ser.

— Ēna vai realitāte, ko, Forsait?

Šis baronetiņš ar šauro pieri — vai viņš zobojās?

— Man nav dzimtmuižas, — viņš sacīja.

— Jums ne, bet mums ir, ser, — nomurmināja Maikls, — jūs, redziet, varētu atstāt to Flērai.

— Nu, — Soumss noteica, — redzēsim vēl, vai tas ir to vērts. — Un viņš palūkojās meitā.

Flēra reti sarka, bet šoreiz viņa paņēma Ting-a-lingu un uztrūkās no sava spāņu galda. Maikls devās sievai pakaļ. — Kafiju pasniegs otrā istabā, — viņš teica. Vecais Forsaits un Vecais Monts piecēlās, ūsas slaucīdami.

VII VECAIS MONTS UN VECAIS FORSAITS

GPAB kantori atradās netālu no Ciltskoku pārvaldes. Soumss, kas zināja, ka viņa tēvocis Svizins pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados par diezgan krietnu naudu tika ieguvis «trīs purpura sprādzes uz caunādas pamata labajā pusē» un «dabiskās krāsās zaigojošu fazānu», vienmēr bija noskatījis šo ēku ar nicināšanu, kamēr apmēram pirms gada Mākslas pazinēju klubā, izklaidīgi šķirstīdams kādu grāmatu, uzdūrās uzvārdam «Goldings». Autors centās pierādīt, ka Viljams Šekspīrs patiesībā bijis Edvards de Vers, Oksfordas grāfs. Grāfa mātes uzvārds bijis «Goldinga» — un tāpat saucās Soumsa māte! Šī sagadīšanās Soumsu pārsteidza, un viņš turpināja lasīšanu. Par grāmatas galveno secinājumu pareizību viņš šaubījās, bet Soumsā bija pamodusies neapstrīdama ziņkāre, vai viņā rit Šekspīra asinis vai ne. Pat ja grāfs nebūtu bijis dziesminieks, Soumss tomēr juta, ka tāda radniecība sagādātu vienīgi cieņu, lai arī, cik redzams, Oksfords bijis tumša persona. Kļuvis par GPAB direktoru un ik pārnedēļas otrdienās iedams garām pārvaldei, Soumss bieži bija nodomājis: «Kaudzēm naudas es par to neizšķiedīšu, bet kādreiz tur tomēr ielūkošos gan.» Ielūkojies viņš brīnījās, cik ļoti tas viss viņu aizrāva. Pētīt mātes ciltskoku bija tas pats, kas izdarīt kriminālizmeklēšanu un gandrīz tikpat sarežģīti un tieši tikpat dārgi. Reiz iesācis, forsaitiskais sīkstums nespēja apstāties pie Šekspīra mātes de Veras, kaut arī viņa būtu bijusi attāla radiniece; nelaimīgā kārtā Soumss nekādi nespēja tikt tālāk par kādu Olivera Kromvela laika Viljamu Goldingu, ingereru — kas tā īsti varētu būt par profesiju, viņš pat baidījās jautāt. Vēl vajadzēja atšķetināt četras paaudzes, nauda gāja acīm redzot, un bija maz cerību, vai šie pētījumi vispār ko dos. Tas bija iemesls, kas otrdienā pēc brokastīm pie Flēras viņam ceļā uz valdi lika greizi noskatīties vientuļajā ēkā. Vēl divas tikpat kā negulētas naktis bija saasinājušas Soumsa bažas līdz pēdējam, viņš bija nolēmis uzzināt, kāds īsti ir stāvoklis GPAB, un šis pēkšņais atgādinājums, ka viņš izsviež naudu šur tur un vēl kaut kur, kamēr nākotnē, lai arī tālā, varbūt būs jāsedz iztrūkumi citur, bezgalīgi satrauca nervus, kurus ļaunas nojautas jau tā bija sasprindzinājušas līdz beidzamai iespējai. Nesēzdamies šoreiz lifta un lēni kāpdams uz otro stāvu, viņš domās vai desmito reizi «pārcilāja» pārējos valdes locekļus. Veco lordu Fontenoju atstāja valdē, protams, tikai vārda dēļ, parādījās viņš reti un bija, kā tagad — hm! — mēdza dēvēt, «tukša vieta»; priekšsēdētājs sers Ljūks Šermans šķita vienmēr rūpējamies tikai par to, lai viņu nenoturētu par ebreju. Viņa deguns bija taisns, taču plaksti radīja šaubas. Uzvārds viņam bija nevainojams, turpretī priekšvārds šaubīgs; balsij viņš piešķīra rupjumu, taču viņa apģērbs aizdomīgi sliecās uz spozmi. Visu kopā ņemot, šis cilvēks bija gan gudrs, bet Soumss juta — nebija ticams, ka visu sirdi viņš veltītu kopīgam darbam. Kas attiecas uz Veco Montu — kāds labums gan bija valdei no nez kāda tur devītā baroneta? Gajs Meiriks, karaļa advokāts, pēdējais no trim, kas bija «kopā mācījušies», tiesā, bez šaubām, bija pilnīgi savā vietā, turpretī noņemties ar naudas darījumiem viņam nebija ne laika, ne arī īstas patikas! Atlika no grēkiem atgrieztais kvekers — vecais Katberts Madergils, kura uzvārds visu iepriekšējo gadsimtu bija lietots veiksmīga godīguma apzīmējumam, tā, ka ļaudis joprojām ievēlēja Madergilus valdēs gandrīz mehāniski, — šis te bija pakurls, patīkams, tīrīgs vecītis, ļoti mīlīgs, taču citādi nulle. Bez šaubām, absolūti godīga, bet pavirša sabiedrība. Neviens no viņiem īsti neinteresējās par darījumiem! Visi viņi gāja Eldersona pavadā, varbūt izņemot Šermanu, un arī tam trūka stingrības. Un pats Eldersons — gudrs zellis, varbūt pa daļai aktieris; jau kopš biedrības dibināšanas dienas direktors-rīkotājs, cilvēks, kas pazina uzņēmumu kā piecus pirkstus! Jā! Te bija tas suns aprakts! Ar savām zināšanām, ar gadiem ilgo veiksmi viņš iekarojis prestižu — visi viņi klanījās Eldersona priekšā, un kāds tur brīnums! Grūtības ar tādu cilvēku bija tās, ka, vienreiz atzinis kļūdu, viņš sagrautu pasaciņu par savu nemaldīgumu. Soumss pats bija pietiekami nemaldīgs, lai zinātu, cik ārkārtīgi nepatīkami būtu atzīt kādu savu kļūdu. Pirms desmit mēnešiem, kad viņš bija kļuvis par direktoru, biedrība likās strādājam pilnā jaudā; birža cenas bija kritušas līdz galējai robežai (tā vismaz viņi visi domāja), «ārzemju apdrošināšanas līgumi», ko Eldersons apmēram pirms gada bija ierosinājis, cenu kāpšanas gadījumā šķita solām visspīdošākās izredzes. Taču tagad, pēc divpadsmit mēnešiem, Soumss neskaidri nojauta, ka viņi nemaz nezina, kādas ir biedrības maksājumu saistības, — un līdz vispārējai sapulcei atlikušas tikai sešas nedēļas! Iespējams, ka maksājumu saistības nezināja pat Eldersons vai arī, ja zināja, tad cītīgi slēpa to, par ko vajadzēja būt informētam visam direktorātam.

Viņš iegāja valdes istaba bez smaida uz lūpām. Visi jau sapulcējušies — pat lords Fontenojs un Vecais Monts — ā-a, atteicies gan no medībām! Soumss ieņēma savu vietu pie kamīna. Blenzdams Eldersonā, viņš pēkšņi ar neparastu skaidrību ieraudzīja šī zeļļa stāvokļa drošību un pašas GPAB nedrošību. Līdz ar valūtas celšanos un krišanu viņi nekad nevarēja īsti skaidri zināt līgumos paredzēto summu apmērus — viņi vienkārši spēlēja uz labu laimi. Klausīdamies, kā lasa protokolus un citus parastus ziņojumus, Soumss, zodu plaukstā iespiedis, ļāva acīm slīdēt no vienas sejas uz otru — lūk, vecais Madergils, Eldersons, Monts pāri pretī; Šermans priekšsēdētāja vietā; Fontenojs, Meiriks, viņš pats … šā gada izšķirošā valdes sēde. Viņš nevar — nedrīkst ļaut sevi nostādīt šaubīgā stāvoklī! Savā pirmajā šī uzņēmuma vispārējā sapulcē viņš nedrīkst sastapties ar akciju īpašniekiem, nezinot, kāds īsti ir uzņēmuma stāvoklis. Soumss atkal pavērās Eldersona — saldena seja, kaila galva kā Jūlijam Cēzaram, nekā tāda, kas iedvestu neuzticību vai pārāk lielu optimismu, — zināmā mērā viņš atgādināja pat veco tēvoci Niklasu Forsaitu, kura darījumi vienmēr bija derējuši par paraugu iepriekšējai paaudzei. Kad direktors-rīkotājs bija beidzis savu ziņojumu, Soumss, vērdamies miegainā vecā Madergila sārtajā sejā, teica:

— Pēc manām domām, šis pārskats nerāda mūsu uzņēmuma patieso stāvokli. Es vēlos, lai valde, priekšsēdētāja kungs, sapulcētos pēc nedēļas un lai šīs nedēļas laikā visi valdes locekļi saņemtu precīzas ziņas par to ārzemju līgumu saistībām, kuru termiņš nenotek šajā finansu gadā. Es ievēroju, ka šie līgumi apskatīti kopa ar visām citām saistībām. Tas mani neapmierina. Šis saistības jāaplūko atsevišķi. — Atstājis bez ievērības Eldersonu, Soumss pievērsa skatienu Vecajam Montām un turpināja: — Ja stāvoklis kontinentā būtiski neizmainīsies uz labo pusi, kas nav cerams (gluži otrādi), tad esmu pilnīgi pārliecināts, ka šīs saistības nākamgad uzsēdinās mūs uz sēkļa.

Pēc vārda «sēklis» atskanēja kāju švīkoņa, visi sakustējās un sāka krekstēt — tas liecināja par vieglu aizvainojuma izjutu, un Soumsa krūtīs uzvilnīja tāds kā apmierinājums; viņš bija izpurinājis tos no pierastās bezrūpības, licis kaut aptuveni izjust tās pašas bažas, kuras mocīja viņu.

— Mēs vienmēr esam apskatījuši visas savas saistības kopa, mister Forsait.

Pūlas iedvest uzticību!

— Un, manuprāt, nepareizi. Šie ārzemju apdrošināšanas līgumi ir jauna veida darījums. Cik es saprotu, mums no šā gada peļņas nevajadzētu izmaksāt dividendes, bet paturēt tās, ko segt nākamgada zaudējumus.

Atkal kustība un kāju švīkāšana.

— Cienījamo ser, tā ir aplamība! Buldogs, kas mita Soumsā, ierūcās.

— Ak jūs domājat tā! — viņš noteica. — Vai es tās ziņas saņemšu vai ne?

— Valde, protams, var pieprasīt, kādas ziņas vien vēlas. Bet atļaujiet man piezīmēt pie galvenā jautājuma, ka runa var būt tikai par aptuvenu vērtējumu. Mēs vienmēr esam izvairījušies no nevajadzīga riska.

— Te jadod noteikts vērtējums, — teica Soumss,

— un, manuprāt, valdei šis vērtējums jādod tikai pēc ļoti rūpīgas visu skaitļu apspriešanas.

Ierunājās Vecais Monts:

—    Manu dārgo Forsait, lai izskatītu katru līgumu, mums vajadzētu nedēļu laika, un arī tas mums nepalīdzētu; mēs varam aplēst vienīgi vidējo skaitli.

—    No šī pārskata mēs neredzam, — sacīja Soumss, — relatīvo ārzemju riska attiecību pret iekšējo risku — pašreizējos apstākļos tas ir ļoti būtisks jautājums.

Tagad runāja priekšsēdētājs:

—    Es domāju, ka tas nesagādās nekādas grūtības, Elderson! Bet, lai nu kā, mister Forsait, diez vai mums ir tiesības nemaksāt šogad dividendes aiz bailēm no nejaušībām, kas, cerams, nemaz mūsu ceļā negadīsies.

—    Nezinu, — teica Soumss. — Mēs te esam sanākuši, lai izstrādātu rīcības programmu saskaņā ar mūsu veselo sapratu, un mums jābūt visām iespējām to veikt. Tāds ir mans uzskats. Mums nav pietiekamas informācijas.

Ierunājās atkal «cilvēks, kas iedvesa uzticību»:

Misters Forsaits šķiet izsakām neuzticību direktoram-rīkotājam. Laikam ņem vērsi aiz ragiem.

— Vai es šīs ziņas saņemšu?

Vispārīgajā klusumā omulīgi ieskanējās vecā Madergila balss:

—   Varbūt valdes sēdi tiešām varētu atlikt, priekšsēdētāja kungs; vajadzības gadījumā es atnāktu arī nākamnedēļ. Iespējams, ka tāpat varētu ierasties ari citi. Laiki ir ļoti neparasti — mums nebūtu vēlams nevajadzīgi riskēt. Ārzemju apdrošināšanas līgumi mums, bez šaubām, ir kas jauns. Līdz šim mums nav bijis iemesla žēloties par rezultātiem. Un mēs, bez šaubām, pilnīgi uzticamies mūsu direktoram-rīkotājam. Taču, ja misters Forsaits pieprasījis šīs ziņas, tad, es domāju, mums varbūt vajadzētu tās dabūt. Ko jūs sakāt, milord?

—   Man nākamajā nedēļā nav laika. Es piekrītu priekšsēdētājam, ka šādi iebildumi nedod ne mazākas tiesības nemaksāt šāgada dividendes. Nav jēgas celt trauksmi bez kāda pamata. Kad pārskatu publicēs, Elderson?

— Ja viss ritēs normāli, tad šīs nedēļas beigas.

— Tagad nav normāli laiki, — Soumss teica. — īsi sakot, ja es nesaņemšu šīs ziņas, būšu spiests iesniegt atlūgumu. — Viņš ļoti labi redzēja, ko šie kungi domā. Jaunpienācējs — un taisa tādu troksni; atlūgumu viņi labprāt pieņemtu — tikai tieši pirms vispārējas sapulces tas būtu neērti, ja nevarētu atsaukties uz «sievas slimību» vai ko citu piemērotu, — un Soumss nu gan piesargāsies viņiem kādu iemeslu dot.

Priekšsēdētājs vēsi noteica:

— Pārliksim tātad valdes sēdi uz nākamo otrdienu; vai jums tad būs iespējams mums šīs ziņas sniegt, Elderson?

— Protams.

Soumsa galvā pazibēja doma: «Vajadzētu pieprasīt pamatīgu revīziju.» Taču viņš palūkojās apkārt. Varbūt tas nozīmētu iet par tālu, ja viņš nodomājis palikt valdē, — un aiziet viņam nebija nekādas vēlēšanās; galu galā tā bija lieliska vieta ar tūkstoti gadā! Nē! Nedrīkst šaut pār strīpu!

Iedams projām, Soumss, šaubu pilns, novērtēja savu uzvaru, nebūdams pārliecināts, ka izdarījis ko labu. Viņa nostāja bija tikai saliedējusi visu kompāniju ap Eldersonu. Viņa — Soumsa pozīciju vājums slēpās tai apstāklī, ka vienīgais, uz ko viņš varēja balstīties, bija neskaidrs nemiers, kurš, tuvāk aplūkots, izrādījās vienkārši neapmierinātība ar savu pārāk aprobežoto varu. Taču divi direktori-rīkotāji nevarēja būt — vajadzēja uzticēties!

Kāda balss viņam aiz muguras notarkšķēja: — Jūs nu gan, Forsait, ar savu ultimātu mūs taisni satriecāt. Cik spēju atcerēties, tādas lietas valdē notiek pirmo reizi.

— Svētlaimības sala, kur visi guļ, — Soumss sacīja.

— Ja, es parasti tur nosnaužos. Valdes istabā vienmēr ir tik karsts. Labāk būtu aizbraucis medībās. Tā ir derīga nodarbošanās — pat tik agrā gadalaikā.

Nelabojami vieglprātīgs šis tarkšķis baronets!

— Starp citu, Forsait, es gribēju sacīt: ar visām šīm modernajam bailēm no bērniem un tā tālāk cilvēkam uzmācas nemiers. Mēs neesam karaļa ģimene, bet vai jūs arī nedomājat, ka būtu laiks nodrošināties ar mantinieku?

Soumss domāja gan, taču netaisījās atzīties tik nesmalkjutīgos apsvērumos par paša meitu.

— Laika diezgan, — viņš norūca.

—    Man nepatīk tas suns, Forsait. Soumss nesapratnē pablenza Montā.

—    Suns! — viņš iesaucās. — Kāds sakars sunim ar to?

—    Manuprāt, bērnam jānāk pirms suņa. Suņi un dzejnieki padara jaunas sievietes izklaidīgas. Manai vecmāmiņai nepilnu divdesmit septiņu gadu vecumā bija jau pieci bērni. Viņa bija dzimusi Montdžoja; neparasti auglīgas — jūs droši vien atceraties — šīs septiņas māsas Montdžojas — visas skaistules. Vecajam Montdžojam bija četrdesmit septiņi mazbērni. Mūsu dienās tādas lietas vairs nenotiek.

—    Zeme jau tā pārāk biezi apdzīvota, — Soumss grīni noteica.

—    Tikai tie nav no īstās sugas — vajag mazāk no viņu, vairāk no mūsu sugas. To vajadzētu noteikt ar likumu.

— Parunājiet ar savu dēlu, — Soumss sacīja.

—    Ā, bet viņi, redziet, uzskata mūs par vecmodīgiem. Ja mēs vismaz varētu viņiem parādīt dzīves jēgu. Bet tas ir grūti, Forsait, tas ir grūti.

—    Viņiem ir viss, ko sirds var vēlēties, — iebilda Soumss.

—    Ar to nepietiek, mans mīļais Forsait, nepietiek; stāvoklis visā pasaulē dragā jaunajiem nervus. Anglijai ir beigas, viņi saka, Eiropai beigas. Debesīm beigas un ellei tāpat! Nekam nav nākotnes, izņemot gaisu. Bet zilā gaisā vairoties nevar; vismaz es par to šaubos — tātad grūtības ir un turklāt diezgan krietnas!

Soumss nošņaukājās.

—    Kaut tiem žurnālistiem reiz aizbāztu viņu nolādētās mutes! — viņš sacīja, jo pēdējā laikā, kad prese vairs ik dienas nepublicēja visādu briesmu aprakstus, Soumss pamazām atguva seno, veselīgo, Forsaitiem raksturīgo drošības izjūtu. — Mums tikai jāturas malā no Eiropas, — viņš piebilda.

—    Turēties malā! Forsait, man šķiet, jūs esat trāpījis naglai uz galvas. Labas, draudzīgas attiecības ar Skandināviju, Holandi, Spāniju, Itāliju, Turciju — visam malējām valstīm, kurām mēs varam piekļūt pa jūru. Un citas lai mirst vai nost. Tā tik ir ideja! Kā šis cilvēks tarkšķēja!

Es neesmu politiķis, — teica Soumss.

—   Turēties malā! Jaunā formula. Tas ir tas, uz ko mēs visu laiku neapzinīgi ejam! Un, kas attiecas uz tirdzniecību — teikt, ka mēs nevaram iztikt, netirgojoties ar vienu vai otru zemi, — blēņas, mīļo Forsait. Pasaule ir plaša — iztikt mēs varam.

—   Tur es neko nesaprotu, — sacīja Soumss. — Es tikai zinu, ka mums jāpārtrauc šā ārzemju apdrošināšanas līgumu slēgšana.

— Kāpēc neaprobežoties tikai ar malējām valstīm? «Spēku līdzsvara» vietā «turēšanās mala»! Tā, nudien, ir īsti iedvesmojoša doma!

Tādējādi apvainots iedvesmas radīšanā, Soumss steidzīgi sacīja:

— Te nu man no jums jāšķiras, es dodos pie meitas.

— A! Un es atkal pie dēla. Paskatieties uz šiem nabaga velniem!

Pa krastmalu gar Blekfraiersa tiltu drūmi vilkās pulciņš bezdarbnieku ar ziedojumu kārbām rokās.

—    Revolūcijas dīgļi! Ir viena lieta, ko vienmēr, diemžēl, aizmirst, Forsait.

—    Un kas tad tā ir? — Soumss drūmi vaicāja. Šis cilvēks tarkšķēs visu ceļu līdz Flērai!

—    Nomazgājiet strādnieku šķiru, ietērpiet to tīrās, skaistās drānās, iemāciet runāt, kā runājam jūs un es, un šķiru apziņa izzudīs. Svarīgas ir tikai izjūtas. Vai jūs labāk nedzīvotu vienā istabā ar tīru, glīti ģērbtu skārdniekzelli, kas runātu un smaržotu tāpat kā jūs, nekā ar spekulantu, kurš neprot izrunāt svešvārdus un ož pēc opoponaksa? Protams, ka patīkamāks jums būtu pirmais.

—    Nezinu, — teica Soumss, — nekad neesmu izmēģinājis.

—    Ak, jūs pragmatists! Bet ticiet man, Forsait, ja strādnieku šķira domātu vairāk par mazgāšanos un izrunu un nevis par visādām politiskām un ekonomiskām blēņām, vienlīdzība iestātos viens divi.

—    Es negribu vienlīdzību, — teica Soumss, pirkdams biļeti uz Vestminsteru.

«Tarkšķošā» balss sekoja viņam līdz pašam metro.

— Ja vien mums būtu estētiskā vienlīdzība, Forsait, tad tā liktu aizmirst vēlēšanos pēc citas vienlīdzības. Vai jūs esat kādreiz redzējis trūcīgu profesoru, kas būtu gribējis kļūt par karali?

— Nē, — teica Soumss, atlocīdams avīzi.

VIII BIKETS

Jautrā bezrūpības maska neļāva saskatīt, cik stipri nopietnāks kļuvis Maikls Monts šajos divos gados kopš noenkurošanās uz pastāvīgu dzīvi. Viņš bija spiests domāt par citiem un vienmēr bija aizņemts. Jau no paša sākuma apzinādamies, ka Flēra tikai vienkārši samierinās ar viņa klātbūtni, nedomādams apstrīdēt pa pusei patieso parunu: «Il y a toujours un qui baise, et 1'autre qui tend la joue,»[24] — maikls bija parādījis neapstrīdamu prasmi nokārtot savu laulības dzīvi; turpretī sabiedriskajā un izdevēja darbā viņš tik līdzsvarots nešķita. Cilvēciskās attieksmes viņš vienmēr vērtēja augstāk par naudas darījumiem. Taču Denbijs un Vinters viņam stūrgalvīgi pretojās un līdz šim neizrādīja ne mazākās slieksmes uz bankrotu, ko tiem bija pareģojis Soumss, dzirdot, kādus principus nolēmis viņa znots ieviest. Ne izdevēja taku minot, ne arī citos dzīves ceļos Maikls neatrada iespēju vienmēr stingri turēties pie principiem. Viņa darbalauks bija pārāk pilns visādu faktu — gan no cilvēku, gan augu, gan minerālu pasaules.

Šīs pašas otrdienas pēcpusdienā, ilgi nocīnījies ar kādu augu dzīves faktu, proti, papīra un audekla cenām, viņš ar savām smailajām ausīm klausījās, kā žēlojās kāds iesaiņotājs, kura mētelī bija atrasti pieci «Vara sīknaudas» eksemplāri, ko viņš nepārprotami taisījās izlietot savām vajadzībām.

Misters Denbijs bija «iedevis viņam vilka pasi». Iesaiņotājs nenoliedza, ka grasījies grāmatas pārdot, bet ko gan misters Monts būtu darījis viņa vietā? Viņš bijis parādā īri, un viņa sievai bijusi nepieciešama laba barība pēc plaušu karsoņa — ļoti nepieciešama. «Pie joda!» Maikls domāja. «Es nospertu visu metienu, ja Flērai būtu vajadzīga barība pēc plaušu karsoņa!»

— Un es nevaru iztikt ar savu algu, ja cenas ir tik augstas kā tagad. Es nevaru, mister Mont, jel palīdziet man!

Maikls pagriezās pret viņu. — Bet redziet, Biket, ja mēs ļausim zagt grāmatas jums, tad visi iesaiņotāji zags grāmatas; un, ja tā, kas notiks ar Denbiju un Vinteru? Tie izkūpēs gaisā. Un, ja viņi izkūpēs gaisā, kur atradīsieties visi jūs? Uz ielas. Ir labāk, lai uz ielas atrodas viens no jums nekā visi, vai ne?

— Jā, ser, es jūs pilnīgi saprotu, — tas viss ir taisnība; bet no taisnības vien es tak dzīvot nevaru, vismazākais sīkums izsit no sliedēm, ja nav maizes. Palūdziet misteram Denbijam, lai viņš dod man vēlreiz iespēju izpirkt savu vainu.

— Misters Denbijs vienmēr saka, ka iesaiņotājiem jābūt sevišķi uzticamiem, jo jūs uzraudzīt ir gandrīz neiespējami.

— Jā, ser, turpmāk es par to vien domāšu; bet ar visu šo bezdarbu un vēl bez ieteikumiem es nekad nedabūšu citu darbu. Kas notiks ar manu sievu?

Maiklam tas bija tikpat, kā kad Bikets būtu sacījis: «Kas notiks ar Flēru?» Viņš sāka soļot pa istabu, un jaunā Biketa lielo, skumjo acu skatiens nenovērsdamies viņam sekoja. Pēkšņi Maikls apstājās, rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis un pats salīcis uz priekšu;

— Es viņu palūgšu, — viņš sacīja, — bet es neticu, ka viņš klausīs; viņš teiks, ka tas nebūtu godīgi pret citiem.. Jums bija piecas grāmatas; tas jau nu, ziniet, ir diezgan krietns skaits, — acīm redzot, šī nav pirmā reize, vai ne? Ko?

— Ak mister Mont, nebaidos atzīties, ja vien tas nāk man par labu. Arī agrāk es dažas paņēmu un tikai tā spēju savu sievu uzturēt pie dzīvības. Jūs nevarat iedomāties, ko nozīmē plaušu karsonis nabaga ļaudīm.

Maikls izbrauca pirkstus caur matiem.

— Cik jūsu sievai gadu?

— Pavisam maz — divdesmit. Divdesmit! Tieši Flēras vecumā!

—  Ziniet, ko es darīšu, Biket! Es aprunāšos par to ar misteru Dezertu; ja viņš pats palūgs par jums, varbūt tas aizkustinās misteru Denbiju.

—  Ak, mister Mont, pateicos jums — jūs esat džentlmenis, mēs visi to sakām.

—  Muļķības! Bet jūs taču, Biket, cerējāt uz šīm piecām grāmatiņām. Ņemiet šo te grāmatu vietā un nopērciet savai sievai visu, kas nepieciešams! Tikai, dieva dēļ, nestāstiet misteram Denbijam!

—  Mister Mont, es jūs nenodotu ne par kādu naudu — neteikšu ne pušplēsta vārda. Un mana sieva — nu, ko tur runāt!

Šņuksts, kāju iešvīkāšanās — un Maikls, palicis viens, sabāza rokas dziļāk kabatās un salīka vēl vairāk uz priekšu. Taču pēkšņi viņš iesmējās. Žēlums! Blēņas! Viss bija nolādēti muļķīgi. Viņš taču nupat bija samaksājis Biketam par «Vara sīknaudas» zagšanu! Maiklam pēkšņi iegribējās sekot mazajam iesaiņotājam un redzēt, ko viņš dara ar šīm divām mārciņām, — redzēt, vai «plaušu karsonis» ir īsts jeb arī to izgudrojušas smadzenes, kas atrodas aiz skumjajām acīm. Taču tas bija neiespējami! Gluži otrādi, viņam vajadzēja zvanīt Vilfrīdam un lūgt, lai tas aizliek kādu vārdu par Biketu vecajam Denbijam. Viņa paša vārdam nebija nekāda vērtība. Tas bija jau aizlikts pārāk bieži! Bikets! Cik maz gan viens cilvēks zina par otru, dzīve ir tumša un dziļa, viss apgriezts ar kājām gaisā! Kas ir godīgums? Dzīve spiež, cilvēks pretojas, — ja viņš šai cīņā uzvar, tad paliek godīgs! Taču kāpēc pretoties? Mīli savu tuvāko kā sevi pašu — bet ne vairāk! Un vai gan Biketam ar divām mārciņām nedēļā nebija simtreiz grūtāk mīlēt viņu kā viņam ar divdesmit četrām mārciņām nedēļā mīlēt Biketu?...

— Hallo!…Tas tu, Vilfrīd?…Te Maikls . . . Viens . no mūsu iesaiņotājiem gribēja nospert dažus «Vara sīknaudas» eksemplārus. Nabagam neveicās — viņu izmeta uz ielas! Es tā savā prātā domāju — varbūt tev nekas nebūtu pretī aizlikt kādu vārdu par viņu — mani jau vecais Dens neklausīs . . . Jā, viņam ir sieva — Flēras vecumā; plaušu karsonis, tā viņš saka. Zvēr, ka ar taviem gara ražojumiem tā vairs nedarīšot, nodrošinājums — pateicības jūtas, — kā tev šķiet?! Paldies, veco zēn, traki jauki no tevis — tad tu atkuģosi, vai ne? Mēs varam iet reizē mājās . . . Ak tā! Nu, labi! Lai nu kā, bet tu atnāksi.Aurev ! [25]

Lāga zēns vecais Vilfrīds! Patiesi lāga zēns — visam par spīti! Par spīti? Bet kam tad īsti?

Noliekot klausuli, Maikla acu priekšā pēkšņi uzausa milzīgs dūmu un gāzu mākonis un atskanēja dārdoņa, kas tik ļoti atšķīrās no viņa firmas principiem, ka viņš bija pieradis acumirklī noraidīt jebkuru manuskriptu, kurā bija runāts par šo tematu. Varbūt karš bija «pāri», taču Vilfrīdā un viņā tas vēl dzīvoja. Paņemdams klausuli, viņš teica:

— Vai misters Denbijs ir savā kabinetā? Viss kārtība! Ja viņš taisās pazust, tūlīt ziņojiet man . . .

Maiklu no viņa vecākā kompanjona, tāpat kā divus laikmetus vienu no otra, šķīra dziļš bezdibenis, kuru daļēji gan aizpildīja mistera Vintera pusmūža gadi un piekļāvīgais raksturs. Maikls pret misteru Denbiju nejuta gandrīz nekādu nepatiku; tikai šim Fīlipam Normenam Denbijam no Skaihauzas Kempdenhilā, sešdesmit gadu vecam ģimenes tēvam ar augstu pieri, smagnēju ķermeni, īsām kājām un reizē nelokāmu un domīgu sejas izteiksmi, vienmēr bija taisnība. Acis misteram Denbijam varbūt bija mazliet par tuvu kopā, deguns par plānu, taču savā samērīgajā istabā viņš izskatījās visai krāšņs. Kad ienāca Vilfrīds Dezerts, viņš pacēla acis no kāda sludinājuma novilkuma.

— Nu, mister Dezert, ar ko varu pakalpot? Sēdieties! Dezerts neapsēdās, bet, palūkojies uz gravīrām, saviem pirkstiem un misteru Denbiju, sacīja:

—  Redziet, mister Denbij, es gribu lūgt, lai jūs piedodat tam iesaiņotājam.

—  Iesaiņotājam? O! Ak, tā! Biketam? Jums to droši vien pastāstīja Monts.

—  Jā, viņam ir jauna sieva, kas slimo ar plaušu karsoni.

—  Viņi visi iet pie mūsu drauga Monta ar kādu pasaciņu, mister Dezert, — misteram Montam ir ļoti mīksta sirds. Taču baidos, ka nevarēšu šo cilvēku paturēt. Šī slimība ir ļoti viltīga. Mēs jau labu laiku pūlējāmies sameklēt sūci.

Dezerts atslējās pret kamīna malu un stīvi vērās uguni.

— Redziet, mister Denbij, — viņš sacīja, — jūsu paaudzei gan varbūt patīk maigais literatūrā, bet dzīvē jūs esat cieti kā krams. Mūsējiem maigums literatūrā ir pretīgs, bet mēs esam simtreiz jūtīgāki dzīvē.

— Neuzskatu, ka tas ir cietsirdīgi, — teica misters Denbijs, — tas ir tikai taisnīgi.

—  Vai jūs zināt, kas ir taisnīgums?

—  Ceru, ka jā.

—  Vispirms pamēģiniet četrus gadus pasēdēt ellē un pēc tam runājiet.

—  Es te, nudien, neredzu nekāda sakara. Jūsu pārdzīvojumi karalaukā, mister Dezert, bez šaubām, bija smagi.

Vilfrīds pagriezās un stīvi palūkojās izdevējā. — Piedodiet, ka es tā saku, bet sēdēt te un būt taisnīgam ir daudz smagāk. Dzīve ir pamatīgā šķīstītava visiem, izņemot apmēram trīsdesmit procentus pieaugušu cilvēku.

Misters Denbijs pasmaidīja.

—  Mēs vienkārši nevarētu veikt savu darbu, dārgais jaunais draugs, ja neprasītu no visiem pedantisku godīgumu. Neievērot atšķirību starp godīgumu un negodīgumu būtu visai netaisni. To jūs ļoti labi zināt.

—  Es neko nezinu ļoti labi, mister Denbij; un es neticu tiem, kas apgalvo, ka viņi to zina.

—  Nu, ietērpsim to citādos vārdos: ir zināmi likumi, kas jāievēro, ja sabiedrība vispār grib eksistēt.

Dezerts arī pasmaidīja: — Ak, nu lai tie likumi iet ellē! Lai tas ir personisks pakalpojums man. Es taču esmu šīs riebīgās grāmatas autors.

Nekas mistera Denbija sejā neliecināja par iekšēju cīņu, tikai viņa dziļi iegrimušās, viena otrai tuvu guļošās acis mazliet iedzalkstījās.

— Es to ļoti labprāt darītu, taču — nu, ja gribat zināt, — sirdsapziņa man neatļauj. Es šo cilvēku nevajāju. Viņam jāaiziet — tas ir viss.

Dezerts paraustīja plecus.

—  Tādā gadījumā — sveiki! — un viņš izgāja ārā. Neziņas mocīts, pie durvīm draugu gaidīja Maikls.

—  Nu?

— Bez panākumiem. Šis vecais slaists ir pārāk «taisnīgs».

Maikls izbrauca ar roku caur matiem.

— Uzgaidi piecas minūtes manā kabinetā, kamēr es tam, nabagam, pateikšu, tad iesim reizē.

— Nē, — teica Dezerts, — man jāiet uz citu pusi.

Ne fakts, ka Vilfrīda ceļš veda uz citu pusi — tā notika gandrīz vienmēr, — bet kaut kas neparasts viņa balss skaņā un sejas izteiksmē nedeva Maiklam mieru, dodoties lejup meklēt Biketu. Vilfrīds bija dīvains puisis — tik pēkšņi sadrūma un noslēdzās sevī! Nonācis apakšstāvā, viņš vaicāja:

—  Vai Bikets aizgāja?

—  Nē, ser, viņš ir tepat.

Tur viņš stāvēja — savā apnēsātajā mētelī, ar šauro, balo seju, nesamērīgi lielajām acīm un slīpajiem pleciem.

— Ļoti žēl, Biket, misters Dezerts bija pie viņa, bet bez panākumiem.

—  Bez panākumiem, ser?

—  Nenokariet degunu, gan jau kur iekārtosieties.

— Bīstos, ka ne, ser. Nu, pateicos jums no visas sirds, un paldies arī misteram Dezertam. Ar labvakar, ser, un ardievu!

Maikls noskatījās, kā Bikets aiziet pa gaiteni un pazūd krēslainajā iela.

— Jautri gan! — viņš noteica un iesmējās . . . Maikla un viņa vecākā kompanjona aizdomām, ka Biketa stāsts izdomāts, nebija nekāda pamata. Ne sieva, ne plaušu karsonis nebija pārspīlējums, un, lēni slīdams Blekfraiersa tilta virzienā, Bikets nedomāja ne par savu nekrietnību, ne arī par mistera Denbija taisnīgumu, bet par to, ko lai saka viņai. Viņš, bez šaubām, nesacīs, ka ir pieķerts zādzībā, viņam jāteic, ka to izmetuši ārā par rupju izturēšanos pret priekšstrādnieku; bet ko sieva domas par viņu, ja viss atkarīgs tieši no pieklājīgas izturēšanas pret priekšstrādnieku? Viņš mīlēja sievu tik dziji, ka diendienā, ejot uz darbu, bija juties tā, it kā pusi no sevis atstātu istabā, kur viņa gulēja, un, kad ārsts beidzot bija teicis: «Tagad jūsu sieva tiks uz kājām, bet slimība viņu ļoti novājinājusi — jums viņa jāuzbaro,» — bailes lika Biketam pieņemt lēmumu nekad tādu stāvokli vairs nepieļaut. Nākamajās trijās nedēļās viņš bija «nospēris» astoņpadsmit «Vara sīknaudas», ieskaitot piecas, kas bija atrastas viņa mētelī. Viņš bija «ievilcis» tikai mistera Dezerta grāmatu, jo tā «gāja viegli no rokas», un tagad nožēloja, ka nav zadzis kāda cita darbu. Misters Dezerts bija izrādījies tik kārtīgs cilvēks. Bikets apstājās Strenda stūrī un pārskaitīja naudu. Kopā ar Maikla iedotajām divām mārciņām un algu viņam pavisam bija tikai septiņdesmit pieci šiliņi, un, iegājis veikalā, viņš nopirka galertu un kārbu ar zupas koncentrātu, ko varēja atšķaidīt ar ūdeni. Piebāzis kabatas, viņš iesēdās autobusā un izkāpa no tā uz mazas ielas stūra Sarijas pusē. Viņi ar sievu apdzīvoja divas pirmā stāva istabas, kas maksāja astoņus šiliņus nedēļā. Par trim nedēļām Bikets bija jau palicis parādā. «Labāk samaksāt,» viņš nodomāja, «lai būtu jumts virs galvas, kamēr viņa izveseļojas.» Parādot īres kvīti un labo ēdienu, būs vieglāk pateikt ļauno vēsti. Cik labi, ka viņi bija piesargājušies laist pasaulē bērnu! Bikets devās uz pagrabu. Saimniece mazgāja nedēļā iekrājušos veļu. Patiesi izbrīnījusies par tik pilnīgu un brīvprātīgu īres maksu, viņa pārtrauca darbu un apjautājās par Biketa sievas veselību.

— Iet uz labo pusi, paldies par apvaicāšanos.

— Cik jauki! Jums tagad droši vien krietni vieglāk ap sirdi.

— Jā, — teica Bikets.

Un saimniece nodomāja: «Vājš kā asaka — ar savam acīm viņš man atgādina nevārītu garneli.»

— Te būs jūsu kvīts, un paldies. Piedodiet, ka es jūs tik daudz traucēju ar īres maksu, bet laiki grūti.

— Jums taisnība, — sacīja Bikets. — Uz redzēšanos! Turēdams kvīti un galertu kreisajā rokā, viņš atvēra priekšējās istabas durvis.

Biketa sieva sēdēja dziestoša kamīna priekšā. Viņas īsie, melnie, galos sprogainie mati bija pa slimības laiku pastiepusies garāki; kad viņa pagrieza galvu un pasmaidīja, tie sašūpojās, Biketam — ne vairs pirmo reizi — šis smaids šķita savāds, «traki aizkustinošs» un noslēpumains, it kā viņa redzētu tādas lietas, ko cits neredz. Viņas vārds bija Viktorīna, un Bikets sacīja: — Nu, Vik? Atnesu traki labu galertu un samaksāju īri. — Viņš apsēdās uz krēsla atzveltnes, un Viktorīna uzlika roku uz vīra celi — vājā roka iznira zilganbalta no tumšā rīta tērpa.

— Nu, Tonij?

Viņas seja — vāja, bāla, ar lielām, tumšām acīm un skaistām, izliektām uzacīm — bija seja, kas «lūkojas tevī it kā no tālienes, un, kad tā tevī lūkojas — nu, tad vienkārši sažņaudzās sirds»! Biketam arī tagad sažņaudzās sirds, un viņš teica:

—  Kā tu šodien jūties?

—  Labi — ir daudz vieglāk. Drīz būšu uz kājām. Bikets noliecās un pieplaka pie viņas lūpām. Skūpsts bija ilgs, jo tajā ielija visas jūtas, ko viņš pēdējo triju nedēļu laikā nebija varējis izpaust ne viņai, ne kādam citam. Tad viņš atkal izslējās — it kā apdullis, brīdi nekustīgi vēroja uguni un teica: — Ziņas nav no jaukajam — esmu palicis bez darba, Vika.

— Ai Tonij! Kāpēc?

Bikets norija kaklā iestājušos kamolu.

— Redzi, ar veikaliem ir slikti, un tāpēc atlaiž strādniekus.

Savā prātā viņš nelokāmi bija apņēmies drīzāk noindēties ar gāzi nekā teikt sievai patiesību.

— Ak dievs! Ko mēs darīsim? Biketa balss kļuva stingrāka:

—  Neraizējies — gan es ko dabūšu, — un viņš sāka svilpot.

—  Bet tev šis darbs patika.

—  Jā. Man patika daži no biedriem; bet, kas attiecas uz darbu, kas nu no tā par lielu labumu! Visu cauru dienu saiņot pagrabā grāmatas. Ieēdīsim drusku un iesim agri gulēt — man ir tāda sajūta, ka tagad, kad esmu brīvs, es varētu gulēt veselu nedēļu.

Ar sievas palīdzību gatavojot vakariņas, viņš rūpīgi sargājās ielūkoties Vikas sejā, baidīdamies, ka tam «atkal sažņaugsies sirds». Viņi bija tikai gadu kā precējušies (iepazīšanās notika tramvajā), un Bikets bieži brīnījās, kas Viku pamudinājis viņu precēt, viņš taču bija astoņus gadus vecāks par sievu un karadienestam nederīgs! Taču Vika noteikti viņu mīl, citādi tā nekad nelūkotos viņā kā tagad.

— Apsēdies un nogaršo galertu!

Viņš pats ēda maizi ar margarīnu un dzēra kakao, viņam reti kad bija laba ēstgriba.

— Vai zini, ko man gribētos? — viņš teica. — Man gribētos braukt uz Centrālo Austrāliju. Mums tur bija viena grāmata, kur par to bija rakstīts; uz turieni braucot daudzi. Man gribētos mazliet saules. Esmu pārliecināts, ja mums būtu saule, mēs būtu divtik resni nekā tagad. Man gribētos redzēt tavos vaigos drusciņ sārtuma, Vika.

— Cik maksā ceļš uz turieni?

— Daudz vairāk, nekā mēs varam sagrabināt, tur jau ir tā nelaime. Bet es daudz, par to domāju. Anglijai jāsaka sveiki. Te ir pārāk daudz tādu kā es.

— Nē, — teica Viktorīna, — tādu te ir pārāk maz. Bikets pavērās viņai sejā, tad aši nolaida acis un sāka lūkoties šķīvī.

— Par ko gan tu mani tā mīļo?

—  Par to, ka tu neesi pats sev tas tuvākais, — lūk, par ko.

—  Kad es tevi vēl nepazinu, biju pats sev tas tuvākais. Bet tevis dēļ es būtu gatavs uz visu, Vika.

— Tad ieēd šo galertu, tas ir lielisks! Bikets papurināja galvu.

—   Kaut es varētu pamosties Centrālajā Austrālijā, — viņš sacīja. — Taču skaidrs ir tikai viens: mēs pamodīsimies šai pretīgajā, mazajā istabelē. Bet nekas, es dabūšu darbu un tomēr sapelnīšu naudu.

—   Vai mēs varētu to laimēt zirgu skriešanās sacīkstēs?

—   Redzi, visa mana mantība ir četrdesmit septiņi šiliņi, un, ja mēs to pazaudēsim, kas notiks ar tevi? Tev tak jāuzbarojas. Nē, man jādabū darbs.

— Viņi taču dos tev labu ieteikumu, vai ne? Bikets piecēlās un uzlika tasīti uz šķīvja.

— Viņi jau dotu, bet ar šo darbu ir švaki — visur pilns.

Vai teikt viņai patiesību? Nekad! Lai dievs viņam stāv klāt!

Gultā, kas bija drusku par platu vienam un drusku par šauru diviem, Bikets gulēja, gandrīz skardams ar lūpām Vikas matus, un domāja, ko sacīt savai apvienībai un ko darīt, lai dabūtu darbu. Stundām ritot, viņš domās sadedzināja aiz sevis tiltus. Lai saņemtu bezdarbnieka pabalstu, viņam būtu jāsaka apvienībai, kas noticis. Pie velna apvienību! Viņš neies tiem atskaitīties! Viņš zina, kāpēc zaga grāmatas, bet tā nebija neviena cita darīšana, neviens cits nesapratīs, ko viņš izjuta, redzot Viku tik nespēcīgu, bālu un izdilušu. Jācīnās vienam! Taču bez darba ir veseli pusotra miljona cilvēku! Nu, ir naudas vēl pietiek divām nedēļām, un gan jau kas gadīsies — un ar vienu vai diviem šiliņiem viņš var riskēt un, kas zina, laimēt mazliet naudas. Vika miegā pagrozījās. «Jā,» viņš domāja, «es darītu to atkal. . .»

Nākamajā dienā, nostaigājis vairākas stundas, viņš stāvēja zem pelēkām austrumu debesīm uz pelēkās ielas spoguļstikla vitrīnas priekšā, aiz kuras reklāmā iemiesotās Austrālijas maigi zeltainajā gaismā vīdēja augļu kaudzes, labības kūļi, zelta gabali un mirdzoši, zili tauriņi. Biketam, kas nekad nebija spēris kāju ārpus Anglijas un reti pat ārpus Londonas, šķita, ka viņš stāv pie paradīzes vārtiem. Atmosfēra pašā kantorī nebija tik rožaina, un brauciens prasīja krietnu naudas summu, taču paradīze kļuva sasniedzamāka, kad viņam iedeva prospektus, kas gandrīz dedzināja rokas — tik karsti tie bija.

Vēlāk viņi abi, sēdēdami vienā atzveltnī — šādu priekšrocību sagādāja viņu nelielie apmēri, — rakās prospektu apburtajās lappusēs un ieelpoja to versmi.

— Vai tu domā, ka tā ir patiesība, Tonij?

— Ja te ir trīsdesmit procentu patiesības, tad man ar to pietiek. Mums tikai kaut kā tur jānokļūst. Noskūpsti mani!

Tramvaju un ratu rīboņa, kas atlidoja gar stūri no galvenās ielas, un logu rūšu dreboņa asajā, sausajā austrumu vējā lika viņiem dziļāk izjust viņu ar gāzi apsildītās paradīzes drošību.

IX MULSA

Divas stundas pēc Biketa aiziešanas arī Maikls slija mājup. Vecajam Denbijam, kā parasts, taisnība, — ja nevar uzticēties saviem iesaiņotājiem, tad labāk slēgt bodi ciet! Neredzēdams vairs Biketa acis, Maikls šaubījās. Varbūt šim puisim vispār nebija sievas! Taču tad Vilfrīda izturēšanās lika aizmirst domas par Biketa izteicienu ticamību. Pēdējās trīs reizes vecais draugs Vilfrīds satiekoties bija licies strups un dīvains. Varbūt viņā brieda dzeja?

Maikls atrada Ting-a-lingu sēžam apakšā pie kāpnēm stūrgalvīga poza. «Es neiešu augšā,» viņš šķita sakām, «kamēr mani kāds uznesīs, lai gan, starp citu, ir vēlāks nekā parasti.»

— Kur tava kundze, mazā senlieta?

Ting-a-lings nošņaukājās. «Es samierinātos ar to,» viņš lika noprast, «ja tu mani uznestu augšā, — šīs kāpnes ir tik nogurdinošas.»

Maikls paņēma šuneli rokās. — Iesim viņu meklēt.

Iežmiegts zem rokas, kura bija cietāka nekā viņa kundzei, Ting-a-lings izbolīja savas melniem stikla gabaliņiem līdzīgās acis, viegli trīsinādams kuplās astes spalvas.

Guļamistabā Maikls Tingu tik izklaidīgi nometa zemē, ka tas devās uz savu kaktu ar nolaistu asti un sašutis nogulās uz spilvena.

Pusdienu laiks gandrīz jau klāt, un Flēras nav mājās! Maikls domās ātri pārskatīja sievas plānus. Otrās brokastīs pie viņas šodien bija ieradušies Herberts Mārslends un tas veržīnists — kā viņu tur sauca. Pēc tam bija pilnīgi nepieciešams izvēdināties. Veržīnisti kā piens rūgstot rada plaušās ogļskābo gāzi. Un tomēr! Pusastoņi! Kas vēl šodien darāms? Vai viņi netaisījās iet uz L. S. D. lugu? Nē, tā būs rīt! Vai tiešām šodien nav nekas ieplānots? Ja tā, tad Flēra, protams, saīsinās savu brīvo laiku, cik vien iespējams. Maikls izteica šo domu pazemīgi. Viņam nebija nekādu ilūziju, viņš zināja, ka ne ar ko neizceļas, varbūt vienīgi ar savu patīkamo jautrību un, protams, ar mīlestību pret Flēru. Viņš pat atzina, ka šīs jūtas ir vājība, kas izraisa nevajadzīgas, nervozas bažas, kuras viņš principa pēc apvaldīja. Piemēram, jautāt Koukeram vai Filipsai — sulainim un istabmeitai, — kad Flēra aizgājusi, būtu pilnīgi pretrunā ar šo principu. Dzīve bija tāda, ka Maikls pastāvīgi prātoja, vai vispār vērts pievērst uzmanību savām personiskajām darīšanām, tomēr, no otras puses, dzīve bija arī tāda, ka dažreiz personiskās darīšanas šķita vienīgās, kam vērts pievērst uzmanību. Taču viņa personiskās darīšanas būtībā saistījās tikai ar Flēru, un Maikls baidījās, ka, pievēršot tām pārāk lielu uzmanību, viņš sievu apgrūtinās.

Maikls iegāja savā ģērbistabā un atpogāja vesti.

«Tomēr ne!» viņš nodomāja. «Ja viņa mani atradīs jau «pilnā formā», tad tas būs pārāk pasvītroti.» Tāpēc viņš aizpogāja vesti un nogāja atkal lejā. Hallē bija Koukers.

—  Ap sešiem iegriezās ministers Forsaits un sers Lorenss, ser. Misis Montas nebija mājās. Cikos lai pasniedzu pusdienas?

—  Nu, apmēram ceturksni pēc astoņiem. Domāju, ka mēs nekur vairs neiesim.

Maikls iegāja viesistabā un, šķērsojis tās ķīnisko tukšumu, atvilka aizkarus. Skvērs izskatījās auksts, tumšs un vēja varā atstāts; Maikls nodomāja: «Bikets . . . plaušu karsonis . . . Ceru, ka viņa apģērbusi kažoku.» Viņš izņēma cigareti un atlika to atkal atpakaļ. Ja Flēra redzētu viņu pie loga, tā domātu, ka viņš nobažījies; un Maikls atkal devās augšā, lai apskatītos, vai viņa uzvilkusi kažoku.

Ting-a-lings, joprojām gulēdams uz spilvena, apsveica viņu, luncinot asti, bet tūlīt, kā vīlies, to apturēja. Maikls atvēra skapja durvis. Kažoka nebija! Labi! Viņš pašlaik aplūkoja Flēras lietas, kad garām patipināja Ting-a-lings un viņas balss teica: — Sveiki, mīlulīt! — Vēlēdamies, kaut tas būtu domāts viņam, Maikls iznira no skapja aizdurves! Ak, debess! Vēju appūsta, viņa izskatījās tik daiļa! Maikls stāvēja domīgi kluss.

— Hallo, Maikl! Mazliet nokavējos. Biju klubā un nācu mājās kājām.

Maiklā uzradās gluži neizskaidrojama sajūta, ka Flēra ko noklusē. Ari viņš kaut ko noklusēja un sacīja:

— Es pašlaik skatījos, vai tu esi uzvilkusi kažoku, ir nejēdzīgi auksts. Bijuši tavs tētis un barts un aizgājuši projām ar tukšu vēderu.

Flēra nometa kažoku un atslīga krēslā. — Esmu nogurusi. Tavas ausis šovakar tik jauki saslējušās, Maikl.

Maikls nometās ceļos un apvija rokas ap viņas vidukli. Flēras skatiens bija dīvains, pētījošs, tas lika viņam mocīties neziņā un mazliet biedēja.

—  Ja tu dabūtu plaušu karsoni, — viņš teica, — es būtu galīgi beigts.

—  Kādā sakarība lai es dabūtu plaušu karsoni?

—  Sakaru tu nezini — bet tam nav nozīmes, tas tevi neinteresētu. Šodien mēs neejam nekur, vai ne?

—  Protams, ka ejam. Elisonai šodien mēneša kārtējā pieņemšana.

—  Ak, kungs! Ja tu esi nogurusi, varam neiet.

— Dārgais! Izslēgts! Pie viņas būs visādi cilvēki. Apspiedis nicīgu piezīmi, Maikls nopūtās: — Labs ir!

Vai parādes formā?

— Jā, baltā vestē. Tu man patīc baltā vestē.

Mazā viltniece! Maikls saspieda sievas vidukli un piecēlās. Flēra viegli papliķēja pa viņa roku, un viņš nomierināts devās pārģērbties . . .

Bet Flēra palika sēžam vismaz piecas minūtes — ne tieši «pretrunīgu jūtu varā», tomēr ļoti liela mulsuma mocīta. Pēdējās stundas laikā divi vīrieši bija darījuši to pašu — noslīguši ceļos viņas priekšā un apvijuši rokas ap viņas vidukli. Viņa, bez šaubām, rīkojusies pārsteidzīgi, iedama uz Vilfrīda dzīvokli. Tur ienākot, viņa tūlīt bija apjēgusi, ka nav ne mazākā mērā sagatavota fiziski pakļauties. Tiesa, Vilfrīds nebija darījis neko vairāk kā Maikls. Taču — ak dievs! — viņa bija ieraudzījusi uguni, ar ko spēlējās, un sapratusi, kā viņš mokās. Flēra bija stingri noliegusi Vilfrīdam bilst kaut vārdu Maiklam, taču neapzinīgi juta, ka jaunekļa dvēseles cīņā tai nav uz ko paļauties. Samulsusi, izbiedēta, aizkustināta Flēra, par spīti visam, juta gan tīkamu siltumu, ka viņu reizē tik ļoti mīl divi vīrieši, gan vieglu ziņkāri, kas no visa tā iznāks. Jaunā sieviete nopūtās. Viņa bija paplašinājusi savu pieredzes kolekciju, bet nezināja, kā lai to paplašina vēl tālāk, neiznīcinot ne kolekciju, ne pašu kolekcionāri.

Pēc tam kad viņa Vilfrīdam Ievas priekšā bija pateikusi: «Jūs izdarīsiet muļķību, ja brauksiet, — gaidiet!» — Flēra zināja, ka tuvākajā laikā viņš uz kaut ko cerēs. Vilfrīds bieži bija lūdzis Flēru atnākt un nodot spriedumu par viņa «migu». Pirms mēneša vai pat nedēļas viņa būtu gājusi, ne mirkli nešaubīdamās, un vēlāk pārspriedusi par «migu» ar Maiklu. Tagad turpretī viņa ilgi šaubījās, vai iet, un, ja nebūtu brokastu radīto tvaiku un veržīnista, Emebelas Neizingas un Lindas Frū sabiedrības izraisītās pārliecības, ka visāda veida sirdsapziņas pārmetumi ir «vecmodīgi», kamēr jebkuras izjūtas — «vienīgās piešķir dzīvei jēgu», varbūt nebūtu vēl beigusi šaubīties. Izvadījusi viesus, Flēra bija dziļi ievilkusi elpu un paņēmusi no ķīniešu tējas trauku skapīša tālruņa klausuli.

Ja Vilfrīds pussešos būšot mājās, viņa ieradīšoties apskatīt tā «migu».

Vilfrīda atbilde — «Mans dievs! Vai tiešām?» — lika viņai gandrīz savu lēmumu mainīt. Taču ar domu — «Es tomēr būšu parīziska — Prusts!» viņa atmeta jebkuras bažas un devās uz savu klubu. Pavadījusi tur trīs stundas ceturkšņus, izklaidēdamās vienīgi ar trim tējas tasēm, trim veciem «Modes Spoguļa» numuriem un triju no laukiem iebraukušu, savos krēslos cieši aizmigušu locekļu apskati, viņa ieradās pie Vilfrīda krietnu stundas ceturksni par vēlu.

Lai gan lēdijai Elisonai reizēm patika sastapties ar jaunāko paaudzi, tomēr tādi cilvēki kā Obrijs Grīns un Linda Frū viņas vakarus ar savu klātbūtni pagodināja reti. Nesta Gorsa gan reiz bija ieradusies, bet viens jurists un divi literāti politikāņi, kas bija ar viņu satikušies, vēlāk par to žēlojās. Acīm redzot, Nesta bija izdūrusi mazus caurumiņus viņu pašcieņas tērpā. Siblijs Svons būtu uzņemts labprāt, jo viņš bruņnieciski aizstāvēja pagātni, bet pašlaik vēl tikai cēla degunu gaisā un šķita uz visu raugāmies ar nicību. Tā nu tai brīdī, kad ienāca Flēra un Maikls, te nebija sapulcējusies inteliģence, bet vienkārši intelektuāla sabiedrība, un sarunām piemita viss mirdzums un viss «savoir faire » [28] kas raksturīgi to cilvēku izteicieniem par mākslu un literatūru, kuriem — ka izteicas Maikls — «laimīga kārtā nav nekas, ko f aire».

— Un tomēr šie tipi, — Maikls iečukstēja Flērai ausī, — padara slavenus mākslinieku un rakstnieku vārdus. Kas ir šīvakara nagla?

Tā izrādījās kāda dāma, kas uzstājās Londonā pirmo reizi ar Baikānu tautas dziesmām. Tomēr iesāņus pa labi bija novietoti četri galdi bridžam. Tur jau sēdējā šīs spēles cienītāji. To nedaudzo vidū, kas joprojām stāvēja un klausījās, bija Gerdons Minho, kāds augstākās sabiedrības gleznotājs ar sievu un kāds skulptors, kas meklēja darbu. Flēra, iespiesta starp lēdiju Feintu, gleznotāja sievu, un pašu Gerdonu Minho, sāka prātot, kā aizmukt. Tur — jā, tur bija misters Čelfonts! Pie lēdijas Elisonas Flēra, lieliska vides pazinēja, nekad nešķieda laiku sarunām ar māksliniekiem un rakstniekiem — tos viņa varēja sastapt visur. Te viņa intuitīvi izvēlējās vislielāko politiski literāro «putnu» un gaidīja, kad radīsies izdevība to noķert. Iegrimusi domās, kā sagūstīt misteru Čelfontu, viņa palaida garām dramatisko scēnu, kas norisinājās uz kāpnēm.

Maikls bija palicis kāpņu augšgalā, nejuzdams tieksmi pēc sarunām un asprātībām, un, atspiedies pret balustrādi, tievs kā lapsene savā garajā, baltajā vestē, rokas dziļi sabāzis bikšu kabatās, vēroja, kā grozās un lokās Flēras baltais kakls, un ar dīvaini tukšu galvu klausījās Baikānu dziesmās. Vārds «Mont!» lika viņam satrūkties. Pakāpienu zemāk stāvēja Vilfrīds. Monts! Divus gadus Vilfrīds nebija saucis viņu uzvārdā!

— Nonāc lejā!

Vidējā kāpņu laukumiņā slējās Laionela Čerela — karaliskā advokāta krūšutēls, Borisa Strumolovska skulptūra tai žanrā, ko tas bija ciniski piesavinājies, kopš Džūna Forsaita atteicās atbalstīt viņa patieso, taču neatzīto ģēniju. Skulptūru gandrīz nevarēja atšķirt no visiem citiem krūšutēliem šāgada izstādē Karaliskajā mākslas akadēmijā, un Čerelu atvases izmantoja to ūsu zīmēšanai.

Blakus šim priekšmetam, atspiedies pret sienu, acis aizvēris, stāvēja Dezerts. Viņa seja Maiklu pārsteidza.

— Kas lēcies, Vilfnd?

Dezerts nekustējās. — Tev jāzina — es mīlu Flēru.

—  Ko?!

—  Es negribu būt nodevējs. Mēs esam sāncenši. Man žēl, bet tā tas ir! Vari darīt ar mani, ko gribi! — Vilfrīda seja bija nāves bālumā, muskuļi raustījās. Maiklam raustījās sirds, raustījās ik nervs! Kāds drausmīgs, dīvains, «gaužām baigs» mirklis! Viņa labākais draugs — viņa vedējs kāzās! Instinktīvi Maikls izvilka portsigāru — instinktīvi piedāvāja Dezertam. Instinktīvi viņi abi paņēma cigaretes un pasniedza viens otram uguni. Tad Maikls sacīja:

—  Vai Flēra — zina?

Dezerts pamāja ar galvu: — Viņa nezina, ka es tev to stāstu, viņa man nebūtu ļāvusi to darīt. Tev viņai nav ko pārmest — pagaidām. — Un, joprojām nepaceldams plakstus, viņš piebilda: — Es tur neko nevaru darīt.

Maikls bija zemapziņā domājis to pašu. Dabiski! Dabiski! Muļķīgi būtu neredzēt, cik tas dabiski! Tad viņā it kā nez kas pārtrūka un viņš teica: — Godīgi, ka tu man to pateici, bet — vai tu nedomā aiziet?

Dezerta pleci piespiedās ciešāk sienai.

—  Es tā biju domājis, taču, liekas, nedarīšu.

—  Liekas? Es nesaprotu.

—  Ja es noteikti zinātu, ka man nav nekādu cerību, bet es nezinu. — Un viņš pēkšņi palūkojās Maiklā:

—  Klausies, nav ko tērpties avju drānās. Man nav ko zaudēt, un, ja es varēšu, tad viņu tev atņemšu.

—  Augstais dievs! — teica Maikls. — Tālāk nu patiesi vairs nav kur iet.

—  Jā! Liec to vērā! Bet es tev teikšu: kad es domāju, ka tu ar viņu iesi mājās, kamēr es . . . — viņš ļauni iesmējās, — tad es iesaku tev labāk to neņemt vērā.

—  Nu, — teica Maikls, — tā kā šis te nav Dostojevska romāns, tad, manuprāt, mums vairāk nekas nav sakāms.

Dezerts atrāvās no sienas un uzlika roku uz Laionela Čerela krūšutēla.

— Saproti vismaz, ka esmu pats sev iegriezis — varbūt izracis sev kapu, pastāstot tev. Es neesmu sācis bombardēt, nepiesakot karu.

—  Nē, — Maikls dobji noteica.

—  Manas grāmatas vari pagrūst citam izdevējam. Maikls paraustīja plecus.

— Nu, tad ar labvakar, — sacīja Dezerts. — Piedod, ka biju tik primitīvs.

Maikls cieši ielūkojās sava «vedēja» sejā. Kļūdīties nebija iespējams — tajā plaiksnījās dziļš izmisums. Maikls tik tikko neizstiepa roku, tik tikko neizteica vārdu «Vilfrīd», bet Dezerts jau kāpa lejup, un Maikls devās augšā.

Aizgājis atpakaļ savā vietā pie balustrādes, viņš pūlējās sev iestāstīt, ka dzīve ir smieklīga, taču nespēja. Viņa stāvoklis prasīja čūskas viltību, lauvas drosmi, baloža maigumu, taču Maikls neapzinājās, ka viņam piemistu šie vispār pazīstamie tikumi. Ja Flēra viņu mīlētu tā, kā viņš mīl Flēru, tad viņš justu pret Vilfrīdu neviltotu līdzjūtību. Bija tik dabiski iemīlēties Flērā! Bet viņa nemīl — ak, nebūt ne! Maiklam piemita viena laba īpašība — ja tā vispār bija laba īpašība — viņš nepārvērtēja sevi un vienmēr vērtēja augstu savus draugus. Viņš bija augsti vērtējis Dezertu; un — dīvaini! — arī tagad viņš to nevērtēja zemu. Draugs grasās viņu nāvīgi ievainot, atņemt viņam sievas mīlestību, — godīgāk izsakoties, pieķeršanos; un tomēr viņš neuzskata šo draugu par nelieti. Maikls zināja, ka tāda iecietība neko nedod, taču brīvas gribas, brīvas vienošanās nojēgumi viņam bija ne vien literāri jēdzieni, bet daļa no viņa būtības. Lietot varu, lai tas būtu arī cik vēlami, nebija viņa dabā. Un kaut kas līdzīgs izmisumam plosīja Maikla sirdi, vērojot Flēras pievilcīgās, mazās viltības, ko tā lietoja pret lielo Džeraldu Čelfontu. Ja nu Flēra pamet viņu, Maiklu, un aiziet līdzi Vilfrīdam! Bet nē, protams, — viņas tēvs, viņas māja, viņas suns, viņas draugi, viņas — viņas kolekcija — viņa taču ne . . . viņa taču neatteiksies no tiem? Bet ja nu viņa patur visu, Vilfrīdu ieskaitot? Nē, nē! To viņa nedarīs! Tikai īsu mirkli tādas aizdomas aptraipīja Maikla iedzimto tieksmi uzticēties.

Taču — ko darīt? Pateikt viņai — visu noskaidrot? Vai arī gaidīt un novērot? Ko? Bez tīšas spiegošanas nevarētu novērot. Dezerts vairs pie viņiem nenāks. Nē!

Vai nu pilnīga vaļsirdība, vai pilnīga klusuciešana — un tas nozīmētu dzīvot ar Damokla šķēpu virs galvas! Nē! Pilnīga vaļsirdība! Un nedarīt neko tādu, kas izskatītos pēc lamatām! Maikls pārbrauca ar roku pār mitro pieri. Kaut viņi būtu mājās, projām no šīs spiegšanas un smalkajiem ākstiem! Vai nevarētu iet un izvilkt Flēru ārā no šīs sabiedrības? Bez kāda iemesla — neiespējami! Vienīgais iemesls bija viņa smadzeņu satricinājums! Viņam jāsaņem sevi rokās. Dziedāšana beidzās. Flēra skatījās apkārt. Tagad viņa pamās! Bet Flēra pati nāca šurp. Maikls nespēja noturēties ironiski nenodomājis: «Viņa nomakšķerējusi veco Čelfontu!» Viņš mīlēja Flēru, bet pazina sievas mazās vājības. Flēra pienāca pie Maikla un satvēra viņa piedurkni.

— Man pietiek, Maikl, kā tev šķiet, vai nemuksim prom?

— Aši! — viņš sacīja. — Kamēr mūs nenoķer!

Ārā, aukstajā gaisā, viņš domāja: «Vai tagad? Vai arī viņas istabā?»

— Manuprāt, — sacīja Flēra, — to misteru Čelfontu ir pārvērtējuši — viņš nav nekas cits kā tīrais intelektuālas garlaicības iemiesojums. No rītdienas par nedēļu viņš ieradīsies pie mums brokastīs.

Tagad ne — viņas istabā!

—  Kā tu domā, ko bez Elisonas vēl ielūgt?

—  Nevienu no skaļajiem.

— Protams, ne; bet tam jābūt intriģējošam, Maikl. Atkal rūpes! Dažreiz es domāju, ka visam nav nekādas jēgas.

Maikla sirds pārstāja pukstēt. Vai tā bija zīme — norādījums, ka viņa dievinātajā sabiedrisko mākslu speciālistē sāk pieņemties spēkā «primitīvais»? Pirms stundas viņš būtu teicis: «Tev taisnība, draudziņ; patiešām nav nekādas jēgas!» Bet tagad katrs norādījums uz pārmaiņām šķita draudīgs. Maikls paņēma Flēru zem rokas.

—  Neraizējies, gan jau mēs pratīsim noķert īstos putnus!

—  Ķīnas sūtnis būtu pati pilnība, — prātoja Flēra, — ar Minho un bartu — četri vīrieši — divas sievietes — omulīgi. Es parunāšu ar bartu.

Maikls bija atvēris parādes durvis. Viņš palaida Flēru pa priekšu un uzkavējās, nolūkodamies zvaigznēs, platānās un kādā nekustīgā cilvēka stāvā ar dziļi pierē uzmauktu cepuri un līdz ausīm saceltu apkakli. «Vilfrīds!» viņš nodomāja. «Spānija! Kāpēc Spānijā? Un visi nabaga nelaimīgie, kas cieš…Sirds…Ak! Pie velna sirdi!» Un viņš aizvēra durvis.

Taču drīz Maiklam bija jāver citas durvis, kuras viņš nekad nebija vēris ar tik mazu sajūsmu. Flēra sēdēja uz krēsla atzveltnes, tērpusies bāli violetā pidžamā, ko dažreiz valkāja, lai harmonētu ar apkārtni, un stīvi vērās ugunī. Maikls, tērpies melnbaltajā pidžamā, ko Flēra viņam bija nopirkusi, stāvēja, lūkodamies sievā un savā atspulgā vienā no pieciem spoguļiem. «Figūras lugā,» viņš nodomāja, «figūras lugā! Vai tā ir īstenība?» Viņš piegāja un apsēdās uz krēsla otras atzveltnes.

—  Pie joda! — viņš nomurmināja. — Es vēlētos, kaut būtuAntinojs [29] — Un noslīdēja no atzveltnes krēslā, lai būtu Flērai aizmugurē, ja tā vēlētos paslēpt seju.

—  Vilfrīds man pateica, — viņš mierīgi sacīja.

Nu tas bija izrunāts! Ko tālāk? Viņš redzēja, kā asinis sārto Flēras kaklu un vaigu.

—  O! Kādā sakarībā — ko tu domā ar šiem vārdiem?

—  Pateica, ka tevi mīl, — vairāk neko. Vairāk ko teikt jau arī nav, vai ne? — Un, uzvilkdams kājas uz krēsla, Maikls cieši aptvēra ar rokām ceļus. Jau — jau bija izlauzies jautājums! Jāsavaldās! Jāsavaldās! Un viņš aizvēra acis.

—  Protams, — Flēra atteica ļoti lēni, — vairāk nekā nav. Ja Vilfrīdam tīk būt tik muļķīgam.

Tīk! Šis vārds šķita netaisns cilvēkam, kura paša «muļķība» bija tik spēcīga — tik pastāvīga! Un dīvaini — Maikla sirds neiepukstējās straujāk. Pie šiem vārdiem tam taču vajadzēja notikt!

—  Tātad Vilfrīdam beigas?

—  Beigas? Es nezinu.

Ai! Kas vispār varēja zināt, ja iedegusies kaislība?

— Tu tikai neaizmirsti, — viņš sacīja, cenzdamies visiem spēkiem savaldīties, — ka es tevi mīlu vienkārši neprātīgi!

Maikls redzēja notrīsam Flēras acu plakstiņus, paraustāmies plecus.

— Vai tad to iespējams aizmirst?

Rūgtums, sirsnība, vienkārša draudzība — kas īsti jautās šais vārdos? Pēkšņi viņa pastiepa rokas un saņēma Maiklu aiz ausīm. Cieši turēdama tās, Flēra nolūkojās lejup uz vīru un smējās. Un atkal Maikla sirds neiepukstējās straujāk. Ja viņa ne vazā to aiz deguna, tad viņa…Maikls novilka Flēru pie sevis krēslā. Violetais, baltais un melnais sajaucās — Flēra atbildēja uz viņa skūpstu. Bet vai no sirds? Kas to lai zina? Vismaz Maikls ne.

X SPORTSMENA NĀVE

Neatradis meitu mājās, Soumss teica: — Es pagaidīšu, — un apsēdās nefrītzaļā dīvāna vidū, nepamanīdams Ting-a-lingu, kas kamīna priekšā atpūtās no Emebelas Neizingas uzmanības pierādījumiem — šai dāmai viņš bija licies «burvīgi jauks». Sirms un nosvērts, sakrustojis kājas, dziļu grumbu starp uzacīm Soumss sēdēja, domādams par Eldersonu un stāvokli visā pasaulē un par to, ka vienmēr kas notiek. Un, jo vairāk viņš domāja, jo vairāk brīnījās, kā varējis būt tik liels muļķis un kļūt par tādas valdes locekli, kam darīšana ar ārzemju līgumiem. Visa senā gudrība, kas deviņpadsmitā gadsimtā bija nostiprinājusi Anglijas labklājību, visa forsaitiskā filozofija, kas aizliedza bāzt degunu svešās darīšanās un riskēt, viss sīkstais nacionālais individuālisms, kas neļāva valstij dzīties pakaļ katram mednim kokā, radīja viņa dvēselē mēmu protesta demonstrāciju. Britānija bija uzņēmusi nepareizu politisku kursu, mēģinādama ietekmēt kontinentu, un GPAB — nepareizu finansiālu kursu, slēgdama apdrošināšanas līgumus ar firmām ārpus Britānijas. Soumsa sugai raksturīgais instinkts ilgojās atgriezties pats uz sava taisnā ceļa. Nekad neiejaucies tādās darīšanās, ko tu nevari kontrolēt! Vecais Monts bija teicis: «Turēties malā!» — bet domājis ar to sakarus ar malējām valstīm. Nekā tamlīdzīga: vajadzēja rūpēties tikai par sevi! Tā bija īstā «formula». Soumss juta kādu pieskaramies pie viņa kāju ikriem — Ting-a-lings apostīja viņa bikses.

— O! — ierunājās Soumss. — Tas esi tu!

Atspiedis priekšķepas pret dīvānu, Ting-a-lings aplaizījās.

— Vai paņemt tevi klēpī? — Soumss teica. — Tu esi par garu. — Un atkal suņa simpātijas tīkami sasildīja viņa sirdi.

«Kaut kas manī viņam patīk,» viņš domāja, paņemdams Ting-a-lingu aiz skausta un uzceldams uz spilvena. «Tu un es,» ar savu skatienu šķita sakām šunelis — mazais ķīniešu nieciņš. Ķīnieši zina, kas vajadzīgs, — jau piecus tūkstošus gadu viņi nebāž degunu citu darīšanās!

«Es atlūgšos,» domāja Soumss. Bet ko darīt ar Vinifredu, Imodžinu un vairākiem Rodžeriem un Niklasiem, kas ieguldījuši savu naudu šai pasākumā tāpēc, ka viņš, Soumss, bija tur direktors? Kaut jel tie nebūtu sekojuši viņam kā aitu bars! Soumss piecēlās no dīvāna. Nebija nekādas nozīmes gaidīt, jāiet uz Grīnstrītu un tūlīt jāizrunājas ar Vinifredu. Lai gan akcijas mazliet kritušās, viņai vajadzēs tās atkal pārdot. Un, neatvadīdamies no Ting-a-linga, Soumss izgāja ārā.

Pikadilijā viņš apmeta līkumu gar parka malu, palūkodamies, kā parasti, uz klubu «Iseeum». Aizkari bija nolaisti, pa spraugām garas un tīkamas spraucās gaismas strēles. Tas atgādināja Soumsam baumas, ka Džordžs Forsaits esot slims. Soumss tiešām mēnešiem ilgi nebija redzējis viņu erkerveida logā. Nu, Džordžs jau vienmēr pārāk daudz ēdis un dzēris. Soumss šķērsoja ielu un pašlaik gāja klubam garām, kad pēkšņas jūtas — viņš nezināja, kādas — ilgas pēc paša pagātnes, it kā ilgas pēc dzimtenes, — lika viņam apstāties un doties augšā pa kāpnēm.

— Vai misters Forsaits ir klubā?

Šveicars, sirms vīrs garu seju, ko Soumss pazina jau kopš astoņdesmitajiem gadiem, pārsteigts blenza viņā. — Misters Forsaits, ser, — viņš teica, — ir ļoti slims. Ārsti saka, ka viņš neatlabšot, ser.

—  Ko! — Soumss izsaucas. — To man neviens nav stāstījis.

—  Viņam ir ļoti slikti, patiešāmļotislikti. Ar sirdi.

—  Ar sirdi? Kur viņš ir?

—  Savā dzīvoklī, ser; tepat ap stūri. Stāsta, ka ārsti nedodot vairs nekādas cerības.Viņanu gan te pietrūks. Pazinu viņu četrdesmit gadus. Vecā kaluma cilvēks un brīnišķīgs vīnu un zirgu pazinējs. Neviens no mums, kā teikt, nedzīvo mūžīgi, bet es nekad nedomāju, ka man vajadzēs izvadītviņu.Viņš ir drusku par pilnasinīgu, ser, tur tā nelaime.

Mazliet nepatīkami pārsteigts, Soumss konstatēja, ka nekad nav zinājis, kur Džordžs dzīvo, tik cieši viņš bija licies saistīts ar augšējo erkerveida logu.

—  Pasakiet man viņa adresi! — viņš teica.

—  Belvilrouvā vienpadsmit, ser; no visas sirds ceru, ka atradīsiet viņu jau ceļā uz izveseļošanos. Man pietrūks viņa joku — ak, kā pietrūks!

Durvis atvēra noslēgta, atturīga izskata vīrietis melnā livrejā.

— Vai te dzīvo mans brālēns misters Džordžs Forsaits? Kā viņam ar veselību?

Sulainis saknieba lūpas.

—  Nav cerību, ka viņš pārdzīvos nakti, ser. Soumss juta, kā zem adītās vestes viegli sažņaudzas sirds.

—  Pie samaņas?

—  Jā, ser.

—  Vai jūs varētu ienest viņam manu vizītkarti? Varbūt viņš vēlēsies mani redzēt.

—  Esiet tik laipns un pagaidiet te, ser. — Soumss iegāja pazemā istabā ar paneļiem krūšu augstumā; istabas sienas virs tiem rotāja gravīras. Džordžs — kolekcionārs! Soumss nekad nebija domājis, ka Džordžam piemīt tāda īpašība. Sienas, ciktāl vien sniedza skatiens, greznoja gravīras, krāsainas un melnbaltas, vecas un jaunas, gravīras, kas attēloja zirgu skriešanos un boksu! Sarkanās tapetes gandrīz nebija redzamas. Soumss jau grasījās apskatīt gravīras tuvāk un noteikt to vērtību, kad ieraudzīja, ka nav viens. Kāda sieviete — tās vecums mijkrēslī nebija nosakāms — sēdēja pie kamīna krēslā ar ļoti augstu aizmuguri, elkoni atspiedusi uz atzveltnes, seju aizsegusi ar mutautiņu. Soumss palūkojās viņā un paslepus paostīja gaisu. «Tā nav dāma,» viņš nodomāja. «Varu derēt desmit pret vienu, ka te būs. sarežģījumi.» Livrejotā sulaiņa klusinātā balss sacīja:

—  Jūs lūdz ienākt, ser. — Soumss pārbrauca ar roku pār seju un sekoja sulainim.

Guļamistaba, kurā viņš tagad iegāja, bija dīvainā pretstatā ar iepriekšējo telpu. Vienu sienu visā tās garumā un platumā aizņēma milzīga mēbele ar neskaitāmiem plauktiņiem un atvilktnēm. Citādi istabā nekā vairāk nebija, izņemot tualetes galdu ar sudraba piederumiem, kamīnā novietotu kvēlojošu elektrisku radiatoru un gultu pretējā pusē. Virs kamīna karājās viena vienīga glezna, un Soumss mehāniski palūkojās uz to. Ko! Ķīniešu! Liels, gaišs pērtiķis, iesāņus pagriezies, turēja izstieptajā ķepā izspiesta apelsīna mizu. No viņa atpakaļ pavērstā spalvainā purniņa Soumsā raudzijās brūnas, gandrīz cilvēciskas acis. Kas gan bija pamudinājis nemāksliniecisko brālēnu nopirkt tādu lietu un uzkārt to pretī gultai? Soumss pagriezās un palūkojās uz slimnieku. «Vienīgais cilvēks visā Forsaitu varzā, kuram ir jēga par sportu», kā Džordžu savā ziedulaikā bija saucis Montegjū Dārtijs, gulēja, un zem vieglās vatētās segas iezīmējās tā pietūkušais ķermenis. Soumss gluži nobijās, redzot pazīstamo, sarkano seju bālu un uzpūstu kā mēnesi ar tumšiem, grumbainiem lokiem ap acīm, kas joprojām bija saglabājušas savu zobgalīgo skatienu. Balss, aizsmakusi un dobja, bet ar sen pazīstamo Forsaitu tembru sacīja:

— Hallo, Soums! Vai atnāci noņemt mēru manam zārkam?

Soumss ar rokas mājienu atvairīja Džordža vārdus; viņš jutās savādi, skatoties uz tādu Džordža parodiju. Viņi nekad nebija satikuši, bet…

Un viņš savā vienmuļajā, neizteiksmīgajā balsī noteica:

— Esi nu mierā, Džordž! Tu vēl atlabsi. Kas tad tas par vecumu! Vai es varu tev būt kādā veidā noderīgs?

Džordža bālās lūpas noraustījās smīnā.

— Uzraksti man kodicilu. Papīru tu atradīsi tualetes galda atvilktnē.

Soumss izņēma papīra loksni ar kluba «Iseeum» zīmi. Stāvēdams pie galda, viņš ar pildspalvu uzmeta kodicila ievadvārdus un gaidot palūkojās Džordžā.. Vārdi aizsmakuši vēlās pār lūpām.

— Savus trīs kleperus es novēlu jaunajam Valam Dārtijam, jo viņš ir vienīgais Forsaits, kas spēj atšķirt zirgu no ēzeļa. — Aizsmakušie smiekli Soumsam šķita baismi. — Kā tu uzrakstīji?

Soumss izlasīja: — «Ar šo es novēlu savus trīs sacīkšu zirgus manam radiniekam Valerijam Dārtijam no Vonsdonas, Saseksā, jo viņš ir speciālists zirgu audzēšanā.»

Atkal atskanēja aizsmakušie smiekli. — Tu esi sauss pedants, Soums. Turpini! Milijai Moilai, Klermontgrouvā 12, divpadsmit tūkstošus, brīvus no mantojuma nodokļa.

Soumss tik tikko neiesvilpās.

Sieviete blakusistabā!

Džordža izsmejošās acis bija kļuvušas drūmas un domīgas.

— Tā ir milzu nauda, — Soumss nenocietās. Džordžs aizkaitināts iekrekstējās:

—  Raksti — vai arī es atstāšu viņai visu. Soumss rakstīja. — Vai tas ir viss?

—  Jā! Izlasi!

Soumss izlasīja. Atkal viņš izdzirda aizsmakušos smieklus.

— Tās nu būs rūgtas zāles, ko norīt. Avīzēs tu to vis neliksi. Pasauc sulaini, jūs abi varat būt par lieciniekiem.

Soumss vēl nebija paspējis aiziet līdz durvīm, kad tās atvērās un sulainis ienāca.

— Te ...hm . . . atnācis garīdznieks, ser, — viņš vainīgā balsī teica. — Viņš jautā, vai jūs nevēlētos viņu redzēt.

Džordžs pagrieza galvu, viņa aiztūkušās, pelēkās acis izbolījās.

— Pasveiciniet viņu no manis, — viņš sacīja, — un pasakiet, ka mēs ar viņu redzēsimies bērēs!

Sulainis palocījies izgāja ārā, un istabā iestājās klusums.

— Nu, — teica Džordžs, — pasauc viņu atkal iekšā! Kas to lai zina, kad sacīkšu karogs nolaidīsies.

Soumss pamāja sulainim ienākt. Kad kodicils bija parakstīts un sulainis aizgājis, Džordžs ierunājās:

— Ņem šo papīra gabalu līdzi un skaties, lai viņa naudu arī saņem. Uz tevi var paļauties, tas nu ir viens, ko nevar noliegt, Soums.

Juzdamies ļoti savādi, Soumss iebāza kodicilu kabatā.

— Vai tu viņu gribētu vēl redzēt? — viņš vaicāja. Džordžs labu laiku stīvi nolūkojās viņā, pirms atbildēja:

— Nē. Kāda tam nozīme? Padod man no tas atvilktnes cigāru!

Soumss atvēra atvilktni.

— Vai tu drīksti? — viņš jautāja.

Džordžs pavīpsnāja. — Nekad savā mūžā neesmu darījis, ko drīkstēju, vai nu tagad sākšu mācīties. Nogriez galu!

Soumss paklausīja. «Sērkociņu viņam nedošu,» viņš domāja. «Tādu atbildību es uzņemties nevaru.» Taču Džordžs sērkociņu nelūdza. Viņš gulēja pavisam nekustīgs, neaizdedzināto cigāru bālajās lūpās sakniebis, pietūkušos plakstus aizvēris.

— Ardievu, — viņš sacīja, — es pasnaudīšu,

— Ardievu, — teica Soumss. — Es…es ceru…ka tu…ka tu drīz . . .

Džordžs atkal atvēra acis — ciešais, skumjais, zobgalīgais skatiens šķita iznīcinām visas māņu cerības un mierinājumus. Soumss steidzīgi pagriezās un izgāja. Viņš jutās slikti un, gandrīz neko neapzinādamies, atgriezās atkal viesistabā. Sieviete sēdēja joprojām tai pašā pozā; gaisā vēsmoja tā pati uzbāzīgā smarža. Soumss paņēma lietussargu, ko bija te atstājis, un izgāja ārā.

— Še būs mans tālruņa numurs, — viņš teica sulainim, kas gaidīja koridorā, — paziņojiet man.

Sulainis palocījās.

Soumss nogriezās no Belvilrouvas. Aizejot no Džordža, viņam vienmēr bija tāda sajūta, it kā brālēns par viņu smietos. Vai arī tagad Džordžs bija par viņu smējies? Vai kodicils bija Džordža pēdējais joks? Ja viņš šovakar nebūtu iegriezies, vai Džordžs vispār būtu licis to rakstīt, vai būtu trešdaļu sava īpašuma atrāvis ģimenei, atstājot to sasmaržotajai sievietei augstajā atzveltnī? Šī mīkla neatlaidīgi nodarbināja Soumsu. Kā cilvēks var jokot, būdams uz nāves sliekšņa? Tā bija zināma veida varonība. Kur Džordžu glabās? Kāds droši vien zinās — vai nu Frensija, vai Jūstess. Un ko gan viņi domās, kad uzzinās par sievieti krēslā, — divpadsmit tūkstoši mārciņu! «Ja es varētu dabūt to balto pērtiķi, es ņemtu,» Soumss pēkšņi nolēma. «Tas ir labs.» Pērtiķa acis, izspiestais apelsīns — vai visa dzīve bija tikai rūgts joks un Džordžs izprata to dziļāk nekā viņš pats? Soumss piezvanīja pie Grīnstrītas nama durvīm.

Misis Dārtija liekot atvainot, bet misis Kardigana esot ielūgusi viņu pusdienot un četratā paspēlēt kārtis.

Soumss devās uz ēdamistabu viens. Pie pulētā galda, zem kura Montegjū Dārtijs bija šad tad gulējis gan vēl nomodā, gan varbūt arī jau miegā, Soumss ēda, dziļās domās nogrimis. «Uz tevi var paļauties, tas nu ir viens, ko nevar noliegt, Soums.» Šie vārdi glaimoja un tomēr arī dzēla. Dziļi ironisks joks! Tā apvainot ģimeni un uzticēt viņam šo apvainojumu realizēt! Sievieti, kas oda pēc lētām smaržām, Džordžs nekādā ziņā nebija mīlējis tik stipri, lai novēlētu viņai divpadsmit tūkstošus mārciņu. Nē! Ar to viņš pēdējo reizi izsmēja ģimeni, Forsaitus, pašu Soumsu! Nu, ko! Cits pēc cita tie, kas bija viņu apvainojuši vai izsmējuši — Irēna, Bozinijs, vecais un jaunais Džolions un tagad Džordžs, — bija saņēmuši savu algu. Miruši, mirstoši vai atradās Britu Kolumbijā? Viņš atkal redzēja brālēna acis pār neaizdegto cigāru — vērīgas, skumjas, izsmejošas, — nabaga Džordžs! Soumss piecēlās no galda un nervozi parāva aizkarus sāņus. Nakts bija skaidra un auksta. Kas gan notiek ar cilvēku — pēc tam? Džordžs bija mēdzis sacīt, ka vienā no savām agrākajām dzīvēm viņš bijis Čarlza Otrā pavārs. Taču iemiesošanās jaunā formā bija muļķības, plānprātiņu filozofija! Un tomēr, ja varētu, būtu tik labi dzīvot vēl tālāk pēc aiziešanas nebūtībā. Dzīvot un būt blakus Flērai! Kas tas par troksni? Virtuvē spēlēja gramofons! Kad kaķis nav mājās, peles . . . Cilvēki visi ir vienādi — ņem, ko tik var, un pretī dod, cik maz vien var. Nu! Jāizsmēķē cigarete. Aizdegdams to pie sveces — Vinifreda pusdienoja sveču gaismā, tās bija atkal modē, — Soumss domāja: «Vai viņam vēl joprojām ir cigārs mutē?» Jocīgs cilvēks šis Džordžs — visu savu mūžu bijis jocīgs! Soumss vēroja dūmu gredzenu, ko netīši bija izpūtis, — tas bija tumši zils, viņš nekad dūmus neieelpoja! Jā, Džordžs bija dzīvojis pārāk izlaidīgi, citādi viņš nemirtu divdesmit gadus par agru — pārāk izlaidīgi! Tā tas nu bija, un Soumss vēlējās, kaut istabā būtu kāds dzīvs radījums, ar ko parunāties. Viņš paņēma no kamīna mazu zvēriņu. Māsasdēls Benedikts to bija nejauši ieraudzījis kādā austrumnieku tirdziņā drīz pēc kara beigām; zvēriņam bija zaļas acis. «Smaragdi tie nav,» nodomāja Soumss, «kādi lēti akmentiņi!»

— Jūs lūdz pie tālruņa, ser.

Soumss iegāja hallē un pacēla klausuli.

— Jā?

— Misters Forsaits miris, ser, — miegā, tā ārsts saka.

— O! — Soumss nopūtās. — Vai viņam bija cig…Ļoti pateicos! — Viņš uzkāra klausuli.

Miris! Un Soumss nervozi pataustīja kodicilu krūšu kabatā.

XI RISKANTS PASĀKUMS

Veselu nedēļu Bikets bija redzējis «darbu», glumu kā zuti, nenotveramu kā bezdelīgu, vienmēr izslīdam no rokām. Viena mārciņa bija aizgājusi par uzturu, trīs šiliņi pazaudēti zirgu skriešanās sacīkstēs, un nu viņam nebija vairāk par divdesmit četriem. Vējš bija iegriezies dienvidrietumos un Viktorīna pirmo reizi izgājusi ārā. No tā sirds kļuva drusku vieglāka, taču žņaudzošā bezdarba sajūta, izmisuma pilnā dzīšanās pēc kailas eksistences līdzekļiem, satraucošās, mokpilnās bailes grauza viņu kā tārps. Ja viņš nedēļas vai divu nedēļu laikā nedabūs darbu, neatliks nekas cits kā darba nams vai gāze. «Gāze . . .» domāja Bikets, «ja viņa būs ar mieru, es nekavēšos. Man pietiek. Galu galā — kas tur sevišķs! Viņas rokās tas man nebūtu nekas.» Taču instinktīvā nojauta, ka palikt galvu zem gāzes krāna nav viss tik viegli, iedvesa viņam pirmdienas naktī laimīgu domu. Gaisa baloni — tas puisis šodien Oksfordstrītā! Kāpēc ne? Biketam vēl bija summa, ko iegrūst šai pasākumā, un iznēsātāja atļauju te nevajadzēja. Biketa domas, kas agrajās rīta stundās šaudījās kā vāvere, aptvēra, cik neaprakstāmi liela priekšrocība ir krāsainiem baloniem salīdzinājumā ar citām tirdzniecības formām. Nevar nepamanīt cilvēku, kas tos pārdod, — tur viņš stāv, visiem saskatāms, ar savām daudzajām spilgtajām bumbām, kas šūpojas pār galvu! Peļņa, viņš zināja, nav liela — penijs no vienas krāsainas gaisa bumbas, kas maksāja sešus penijus, penijs no katriem trim maziem divpensu baloniem; taču to pārdevējs badā nomiris nebija un žēlojās varbūt vienīgi aiz bailēm, ka viņa amats varētu izlikties pārāk pievilcīgs. Aiz tilta, tieši kur visdzīvākā satiksme, — nē, pie Sv. Paula katedrāles! Viņš zināja pasāžu, kur iespējams stāvēt pāris jardu no ietves, tā kā tas puisis Oksfordstrītā! Taču meitenei, kas gulēja viņam blakus, Bikets neko neteica. Ne vārda viņai, kamēr kauliņi nav mesti. Tas nozīmēja riskēt ar pēdējo peniju. Lai nopelnītu iztikai vien, viņam vajadzētu pārdot…nu jā, trīs duči lielo un četri duči mazo balonu dienā ienestu tikai divdesmit sešus šiliņus peļņas nedēļā, ja vien tas puisis nemānījās. Austrālijai ar to tuvāk netiksi! Un karjera tā arī nekāda nav — Viktorīna būtu satriekta! Bet citas izejas nebija — viņam tas jāizmēģina un brīvajās stundās jāmeklē darbs.

Tā nu nākamajā dienā pulksten divos mūsu trūcīgais kapitālists ar četriem dučiem lielu un septiņiem dučiem mazu balonu preču kastē, diviem šiliņiem kabatā un gandrīz tukšu vēderu nostājās pie Sv. Paula katedrāles. Lēni viņš uzpūta un pārsēja divus lielus un trīs mazus koši sarkanus, zaļus un zilus balonus, kamēr tie sāka šūpoties viņam pār galvu. Tad ar gumijas smaku degunā un no piepūles izvalbītām acīm viņš nostājās ietves malā un vēroja ļaužu straumi plūstam garām. Viņš jutās apmierināts, redzot, ka vairums cilvēku pagrieza galvas atpakaļ, lai palūkotos viņā. Taču pirmais viņu uzrunāja policists, teikdams:

— Te tā kā nedrīkstētu stāvēt.

Bikets neatbildēja, viņam rīkle pēkšņi izkalta. Par policiju viņš bija dzirdējis. Vai viņš bija nepareizi uzsācis? Pēkšņi Bikets norija siekalas un teica: — Ļaujiet man izmēģināt laimi, konstebl; esmu beigts cilvēks. Ja es te traucēju, tad stāvēšu citur, kur vien jūs gribēsiet. Šis darbs man svešs, un, izņemot sievu, divi šiliņi ir viss, kas man palicis uz pasaules,

Konstebls, liela auguma vīrietis, nopētīja Biketu no galvas līdz kājām. — Nu, labi, palūkosimies. Ja neviens neiebildīs, es jūs neaiztikšu.

Biketa skatienā atspoguļojās dziļa pateicība.

—  Daudzkārt paldies! — viņš sacīja. — Ņemiet vienu baloniņu jūsu mazajai meitiņai — man par prieku!

—  Es vienu nopirkšu, — teica policists, — jūsu iesākumam. Pēc stundas man beidzas dežūra, turiet vienu gatavībā — lielu, sarkanu.

Policists aizgāja. Bikets manīja, ka viņš tiek novērots. Iekāpis gandrīz notekā, nabaga jauniesācējs stāvēja pilnīgi nekustīgs; viņa lielās acis gaidpilnas ielūkojās sejā katram garāmgājējam un tievie pirksti atkal un atkal nervozi aptaustīja preci. Ja Viktorīna viņu redzētu! Visa Biketa būtība sacēlās protestā. Jā, nudien, viņš tiks laukā no šīs elles, iekļūs saulītē, iekļūs dzīvē, ko patiešām var saukt par dzīvi!

Viņš bija nostāvējis tur jau gandrīz divas stundas, mīņādamies no vienas nepieradušās kājas uz otru, un pārdevis četrus lielus un piecus mazus balonus — seši peniji peļņas, — kad, dodamies uz GPAB valdes sēdi, viņam tuvojās Soumss, kas bija izmainījis maršrutu, spītēdams tipiem, kuri nevarēja tik garām Viljamam Gouldingam, ingereram. Negaidīti izdzirdis biklo čukstu: «Baloni, ser, augstākā labuma,» — viņš novērsa skatienu, no Sv. Paula katedrāles, ko visu mūžu bija paradis, garām ejot, vērot, palūkojās apkārt un lielā izbrīnā apstājās.

— Baloni! — viņš izsaucās. — Kas man kopīgs ar baloniem?

Bikets pasmaidīja. Zaļie, zilie un oranžie baloni bija tādā pretstatā ar Soumsa pelēko atturību, ka pat Bikets spēja to ievērot.

— Bērniem tie patīk — tie ir viegli, ser, vestes kabatā iebāžami.

—  Ticu, — atteica Soumss, — bet man nav bērnu, — Mazbērni, ser.

—  Nav arī mazbērnu.

—  Piedodiet, ser!

Soumss uzmeta Biketam vienu no tiem ašajiem skatieniem, ar kuriem bija paradis novērtēt, kāpēc cilvēkam nav naudas. «Nabaga nekaitīgs kukainis!» viņš nodomāja. — Nu, tad dodiet man divus! Cik jāmaksā?

— Šiliņu, ser, un liels paldies.

— Atlikumu variet paturēt, — Soumss steidzīgi noteica un izbrīna pilns devās tālāk. Kāpēc īsti viņš bija nopircis šīs bumbas un turklāt vēl par vairāk nekā divkāršu cenu, to viņš galīgi nespēja saprast. Otru tamlīdzīgu gadījumu viņš savā mūžā nevarēja atcerēties. Ārkārtīgi dīvaini! Un pēkšņi viņš saprata, kāpēc. Šis puisis bija pazemīgs, rāms — tādu vajadzēja iedrošināt šajos komunistiskās bravūras laikos. Galu galā mazais nabaģelis bija — bija kapitāla pusē, viņš taču ieguldīja savu naudu balonos! Tirdzniecība! Un, atkal pacēlis acis uz Sv. Paula katedrāli, Soumss iebāza taustei nepatīkamos gumijas gabalus mēteļa kabatā. Kāds tos droši vien izņems un brīnīsies, kāda muša viņam iekodusi! Nu viņam bija kas cits, par ko domāt! . . .

Turpretī Bikets noskatījās Soumsam pakaļ dziļā sajūsmā. Lieki divsimt piecdesmit procenti peļņas par šiem diviem baloniem — tas bija ko vērts. Nožēla, ka viņam garām iet pārāk maz sieviešu, zaudēja savu asumu — sievietes galu galā zināja naudas vērtību, no viņām lieku šiliņu neizvilksi! Kaut tikai garām nāktu vairāk tādu vecu miljonāru spīdīgos cilindros!

Pulksten sešos, nopelnījis trīs šiliņus un astoņus pensus — tieši pusi no šīs summas bija ziedojis Soumss, — Bikets sāka pievienot savām nopūtām arī tās, ko izdvesa baloni, izlaižot gaisu; atsiedams tos ar mīlas pilnu rūpību, viņš vēroja, kā cita pēc citas sarūk viņa daudzkrāsainās cerības, un novietoja tos savas kastes atvilktnē. Paņēmis kasti padusē, viņš noguris vilkās uz tilta pusi. Stāvot cauru dienu, varētu nopelnīt četrus līdz piecus šiliņus . . . Nu, ko, tā viņi paglābsies no bada nāves, un gan jau tad kāds darbs pagadīsies! Viņš vismaz bija pats savs kungs, kam nav jāatbild ne darba devējam, ne apvienībai. Šī apziņa kopā ar apstākli, ka viņš kopš brokastīm nebija neko ēdis, radīja iekšienē dīvainu vieglumu.

«Varbūt tas bija kāds no pilsētas domniekiem,» Bikets prātoja, «stāsta, ka pilsētas domnieki ik dienas ēdot bruņurupuča zupu.» Tuvodamies mājai, viņš drudžaini apsvēra, ko darīt ar kasti. Kā noslēpt no Viktorīnas, ka viņš ierindojies «kapitālistos» un pavada dienas renstelē? Nekas neiznāks! Viņa stāv pie loga! Jātaisa priecīga seja. Un Bikets sāka svilpot.

— Kas tas, Tonij? — vaicāja Viktorīna, norādīdama uz kasti.

— Ā-a! Tā ir lieliska lieta! Skaties!

Paņēmis no kastes balonu, Bikets pūta. Viņš pūta ar tādu izmisuma pilnu spēku, ar kādu nekad nebija pūtis.

Teica taču, ka šīs bumbas pietūkstot līdz piecām pēdām apkārtmērā. Biketam nez kāpēc likās, ka, balonam sasniedzot tādus apmērus, arī viss cits izskatīsies rožaināks. No viņa elpas balons uzpūtās tā, ka aizsedza Viktorīnu un istabu; visu pasauli piepildīja tikai šī viena krāsainā gaisa bumba. Sakniebis balona galu starp īkšķi un rādāmo pirkstu, viņš pacēla to gaisā un iesaucās:

—  Redzi, kāds; tīri laba manta par sešiem pensiem, vecenīt! — un palūkojās apkārt. Ak, dievs, viņa raudāja! Bikets palaida «sasodīto» balonu vaļā; gaisam lēni izplūstot, tas saruka, kamēr uz tumšā paklāja palika maza, sakrunkota lupatiņa. Apskaudams Viktorīnas drebošos plecus, viņš izmisis teica:

—  Galvu augšā, mīlulīt, tā taču arī ir dienišķā maize! Gan es dabūšu darbu, šis te tikai palīdzēs tikt mums pāri grūtajam laikam. Tevis dēļ es darītu vēl daudz ko briesmīgāku. Nomierinies, labāk ielej man tēju, esmu izsalcis no šo bumbu pūšanas.

Viktorīna beidza raudāt, pacēla acis, neteica neko — šīs lielās acis bija tik mīklainas! Nebija ko šaubīties — viņa domāja! Bet, ko viņa domāja, Bikets nezināja. Tējas ietekmē viņš pat sāka mazliet lielīties ar savu jauno amatu. Pats savs kungs! Ej darbā, kad gribi, nāc mājās, kad gribi, paliec guļam blakus Vikai, ja negribas celties. Tas tik bija ko vērts! Un Biketa sirdī uzvilnīja kaut kas patiesi nacionāls, brīvs un bezrūpīgs, kas neieredzēja regulāru darbu, kam patika pēkšņi enerģijas uzplūdi un palaišanās slinkumā, kas alka pēc neatkarības, — tā bija īpašība, kura uzspiedusi zīmogu visai nācijas dzīvei, radījusi mazo veikaliņu gūzmu, sīkburžuāziju, gadījuma strādniekus, klaidoņus — cilvēkus, kas ir kungi pār savu dvēseli un laiku un uzspļauj uz sekām; tā bija īpašība, kas sakņojusies zemē un tautā, pirms šurp atnāca sakši ar savu apzinīgumu un uzcītību, — īpašība, kas iedvesa ticību krāsainu balonu pietūkšanai un sarukšanai, kas prasīja marinādes un garšvielas, nevis īstu ēdienu, — jā, tas viss līksmi virmoja pār Biketa žāvēto siļķi un garšīgo, stipro tēju. Viņš, bez šaubām, labāk pārdos balonus nekā būs iesaiņotājs, un lai Vika to iegaumē! Un, kad viņa varēs strādāt, viņi dzīvos pavisam lieliski un droši vien drīz sakrās pietiekami daudz naudas, lai nokļūtu tur, kur lidinās zilie tauriņi. Un Bikets pastāstīja par Soumsu. Vēl daži tādi pilsētas domnieki bez bērniem — teiksim, dienā divi, tas nozīmē liekus piecpadsmit šiliņus nedēļā virs likumīgās peļņas. Tātad nepaies ne gads, kad viņiem jau būs nauda braucienam! Un, kad viņi būs tikuši projām, Vika sāks «pūsties» kā viens no šiem baloniem; viņa būs divreiz resnāka, un viņas vaigu krāsa — tā atstās ēnā visas oranžās un koši sarkanās bumbas. Bikets iedvesmojās arvien vairāk. Un viņa meitenīgā sieva lūkojās vīrā ar savām lielajām acīm un nerunāja gandrīz nemaz; taču viņa vairs neraudāja, vārdu sakot, neaplēja vīru, kas pārdeva balonus, ne ar karstām asarām, ne aukstu dušu.

XII SKAITĻI UN FAKTI

Izņemot veco Fontenoju — tā prombūtnei, tāpat kā klātbūtnei, piemita dekoratīvs raksturs, — valde bija sapulcējusies pilnā skaitā; juzdams «šī tipa» — Eldersona manierēs īpašu glaimīgumu, Soumss sagatavojās uz pašu ļaunāko. Skaitļi atradās viņa priekšā; tie bija diezgan bezkrāsaini un rādīja stāvokli, kāds būtu iespējams, ja turpmāko sešu mēnešu laikā vairs nenotiktu spējas izmaiņas valūtas biržā. Ārzemju apdrošinājumu attieksmi pret iekšējiem apdrošinājumiem izteica skaitļi divi pret septiņi: Soumss ievēroja, ka vācu līgumi, kas sastādīja ārzemju darījumu lielāko daļu, ierakstīti tikai pa pusei no bankrotējušām zemēm domātajā vidus ailē un novērtēti, varētu sacīt, visai piesardzīgi.

Kamēr visi valdes locekļi pilnīgā klusumā sagremoja šos skaitļus, Soumss skaidrāk nekā jebkad aptvēra, kādā ķezā iekļuvis. Protams, skaitļi diezin vai attaisnotu pagājušā gada darījumos nopelnītās dividendes ieturēšanu. Bet, ja nu kontinentā atkal notiek katastrofa un biedrībai jāatbild par šiem ārzemju darījumiem, tad tas var aprīt visus nākamgada ienākumus no iekšējiem līgumiem un ne tikai to vien. Un tad vēl viņa nemiers par pašu Eldersonu — nemiera cēloņus viņš pats nevarēja noteikt, — tas bija intuitīvs un varbūt muļķīgs.

— Nu, mister Forsait, — ierunājās priekšsēdētājs, — te nu ir skaitļi. Vai esat apmierināts?

Soumss pacēla acis; viņš bija pieņēmis lēmumu.

—  Es piekrītu šāgada dividendu izmaksai, ja mēs turpmāk pilnīgi un uz visiem laikiem atteiksimies no jebkāda veida ārzemju līgumu slēgšanas. — Direktora-rīkotāja acis, caururbīgas un aukstas, sastapās ar Soumsa skatienu un tad pievērsās priekšsēdētājam.

—  Tas šķiet ožam pēc panikas, — viņš sacīja, — ārzemju darījumi devuši mums krietnu trešdaļu šāgada peļņas.

— Pašreizējā momentā, — atbildēja priekšsēdētājs, iepriekš pavērojis valdes locekļu sejas izteiksmi, — stāvoklis ārzemēs nerada nekādas īpašas bažas, mister Forsait. Es piekrītu, ka mums tas uzmanīgi jāvēro…

—  To jūs nemaz nespējat, — Soumss viņu pārtrauca. — Pagājuši četri gadi, kopš noslēgts miers, un mēs par savu stāvokli nezinām vairāk kā toreiz. Ja es būtu zinājis, ka biedrībai ir šādas līgumu saistības, es nekad nekļūtu par valdes locekli. Mums no tādiem darījumiem jāatsakās.

—  Ļoti rezolūts uzskats. Un diez vai mēs pašreiz varēsim šai sakarībā ko izlemt.

Piekrītoši čuksti un viegli ironiskais smaids uz «šī tipa» lūpām padarīja Soumsu vēl iecirtīgāku.

— Labi! Ja jūs pārskatā neesat ar mieru paziņot akciju īpašniekiem, ka mēs atsacīsimies no ārzemju līgumiem, tad jums būs jāatsakās no manis. Man nepieciešams brīvi runāt par šo jautājumu vispārējā sapulcē. — Soumsam nepagāja secen, ka direktors-rīkotājs iesāņus uzmet viņam zibošu, ašu skatienu. Šāviens trāpījis!

Priekšsēdētājs sacīja:

— Jūs jau pieliekat mums pie galvas revolveri.

—  Esmu atbildīgs akciju īpašnieku priekšā, — teica Soumss, — un izpildīšu savu pienākumu pret viņiem.

—  Mēs visi esam atbildīgi, mister Forsait; un es ceru, ka mēs visi izpildīsim savu pienākumu.

— Kāpēc neaprobežoties ārzemju darījumos tikai ar mazajām valstīm — to valūtu ir pietiekami stabila.

Vecais Monts ar savām slavenajām «malējām zemēm» !

— Nē, — Soumss noskaldīja, — mums jāatgriežas pie drošiem darījumiem.

— Vai jādzīvo lepnā nošķirtībā, Forsait?

— Iejaukties varēja karā, bet miera laikā — politikā vai veikalos — šī pusiejaukšanās nedod nekādu labumu. Stāvokli ārzemēs mēs nevaram kontrolēt.

Soumss palūkojās apkārt un tūlīt noprata, ka ar šiem vārdiem aizskāris kādu stīgu. «Izies cauri!» viņš nodomāja.

— Es būtu ļoti laimīgs, priekšsēdētāja kungs, — tagad runāja direktors-rīkotājs, — ja jūs man atļautu bilst kādu vārdu. Ārzemju līgumus noslēdza pēc manas iniciatīvas, un es, domāju, drīkstu apgalvot, ka līdz šim tie nesuši biedrībai būtiskus labumus. Taču, ja viens no valdes locekļiem ir tik ļoti pret šādas rīcības turpināšu, tad es, protams, nespiežu valdi to turpināt. Laiki ir nedroši, un bez riska, protams, nevar iztikt, lai cik piesardzīgi mēs būtu.

«Kas tad tas?» nodomāja Soumss. «Kāpēc viņš atsakās no savas iepriekšējās līnijas?»

— Tas ir ļoti cildeni no jums, Elderson; priekšsēdētāja kungs, manuprāt, mēs tiešām varam atzīmēt, ka tas ir cildeni no mūsu direktora-rīkotāja puses.

Vecā trauklupata! Cildeni! Vecā bāba! Priekšsēdētāja paskarbā balss pārtrauca klusumu:

—  Tas ir ļoti nopietns jautājums. Uzskatu, ka te būtu nepieciešama lorda Fontenoja klātbūtne.

—  Ja jūs vēlaties, lai es parakstu pārskatu, — Soumss strupi noskaldīja, — tad tas jāizlemj šodien. Es no savām domām neatkāpšos. Bet jūs dariet, kā gribat.

Pēdējos trīs vārdus viņš piebilda aiz tādas kā līdzjūtības pret pārējiem, — bija taču nepatīkami tikt piespiestam! Mirkli valdīja klusums, un tad diskusija ieguva to bezmērķīgās, daudzvārdības formu, kas mīkstina lēmumu, kurš jau uzspiests. Pēc stundas ceturkšņa priekšsēdētājs teica:

— Tātad esam vienojušies, džentlmeņi, — pārskats ietvers paziņojumu, ka, ievērojot nedrošo stāvokli kontinentā, mēs ārzemju apdrošināšanas līgumu slēgšanu pagaidām pārtraucam.

Soumss bija uzvarējis. Atvieglots un samulsis viņš, neviena nepavadīts, devās projām.

Viņš bija parādījis raksturu, skaidrs, ka šo džentlmeņu cieņa pret viņu pieaugusi, taču simpātijas — ja tās vispār kādreiz bijušas (Soumss īsti to nezināja) — mazinājušās. Bet kāpēc Eldersons bija apsviedies uz otru pusi? Soumss atsauca atmiņā šī tipa tēraudcieto acu ašo, zibošo skatienu, ko tas bija uzmetis, izdzirdot viņa nodomu runāt par šo jautājumu kopsapulcē.

Tas piespiedis Eldersonu pārsviesties! Bet kāpēc? Vai skaitļi bija viltoti? Droši vien ne! Pārāk grūti būtu apmānīt grāmatvežus. Ja Soumss kam ticēja, tad tie bija grāmatveži. Sendiss un Dživens bija goda vīri. Šis nevarēja būt īstais iemesls! Soumss pacēla acis no ietves. Sv. Paula kupolu, kas slējās pret vakara debesīm, jau apņēma krēsla, — no tā padoms nebija gaidāms! Soumsam ārkārtīgi gribējās ar kādu parunāt; taču neviena nebija, un, virzīdamies līdzi steidzīgajam pūlim, viņš paātrināja soli. Dziļi mēteļa kabatā iebāztā roka pēkšņi saskārās ar kādu nepazīstamu, lipīgu priekšmetu. «Ak kungs!» viņš nodomāja. «Šīs blēņas!» Vai nosviest notekā? Kaut jel mājās būtu kāds bērns, kam viņš varētu tos aiznest! Jāpiedabū Anete parunāt ar Flēru. No savas senās pieredzes Soumss zināja, pie kā noved sliktas ieražas. Kāpēc neparunāt ar meitu pašam? Viņš tur paliks pa nakti. Taču pēkšņi viņu pārņēma neziņas un nespēka sajūta. Jaunā paaudze! Par ko gan īsti tā domā, ko jūt? Vai Vecajam Montam bija taisnība? Vai viņiem patiešām svarīgs tikai pašreizējais mirklis, vai viņi it nemaz netic cilts turpināšanai un progresam? Eiropa patiešām nonākusi strupceļā. Bet ja padomā par stāvokli pēc Napoleona kariem? Soumsam nebija dota iespēja atcerēties savu vectēvu — «dižo Dosetu», večuks bija nomiris piecus gadus pirms Soumsa dzimšanas, bet viņš ļoti labi atminējās, kā 1799. gadā dzimusī krustmāte Anna mēdza runāt: «Šo drausmīgo Bonapartu — mēs viņu mēdzām saukt par Boniju, mīlulīt»; kā krustmātes Annas tēvs par savu ieguldīto naudu varējis dabūt astoņus līdz desmit procentus un kā krustmātes Džūliju un Hesteri ietekmējuši «šie čartisti», kas bija nākuši vēl daudz vēlāk. Taču Viktorijas laiks, par spīti tam visam, izskatījās pēc īsta zelta laikmeta, kad bija vērts krāt lietas un dzemdēt bērnus! Kāpēc nedarīt to tagad atkal? Kopš Timotija nāves iekšējo aizņēmumu obligāciju vērtība bija gandrīz nemitīgi augusi. Pat ja debesu un elles tagad vairs nav, tad tas nav nekāds iemesls; neviens no viņa tēvočiem arī nebija tām ticējuši — un tomēr visi kļuvuši bagāti, un visiem bija ģimenes, izņemot Timotiju un Svizinu. Nē! Debesu un elles trūkums tas nevarēja būt! Bet kas tad bija par iemeslu pārmaiņām, ja tikai tās tiešām notikušas? Un pēkšņi Soumss saprata. Jaunie pārāk daudz runā — pārāk daudz un pārāk ātri! Viņiem ātri apnīk gan viens, gan otrs, gan trešais. Viņi izsūc no dzīves sulu un mizu aizsviež projām un … un. .. Starp citu, jānopērk Džordža glezna! . .. Vai jaunie bija gudrāki par viņa paša paaudzi? Un, ja tā, tad kāpēc? Vai tas nāca no ēdiena? Omāru salāti, ar kuriem Flēra viņu bija barojusi iepriekšējā svētdienā! Soumss bija tos apēdis — tie garšoja riebīgi! Taču tie nebija izraisījuši viņā vēlēšanos runāt. Nē! Viņš nedomāja, ka iemesls varētu slēpties ēdienā. Bez tam — gudrība! Kur tad tagad bija tie lielie gari, kas varētu sacensties ar viktoriāņiem — Darvinu, Haksliju, Dikensu, Dizraēli un pat veco Gledstonu? Viņš taču pats atcerējās tiesnešus un advokātus, kas likās milži salīdzinājumā ar tagadējiem. Tāpat — Soumss atminējās — viņa tēvs Džeimss bija domājis par sava jaunības laika tiesnešiem salīdzinājumā ar Soumsa laikabiedriem. Ja spriež tādā veidā, tad gudrība nepārtraukti samazinās. Tam jābūt kam citam. Bija tāda mācība, ko sauca par psihoanalīzi, kuras aizstāvji, cik viņš nojēdza, apgalvoja, ka cilvēka rīcība atkarīga ne no tā, ko viņš ēdis brokastīs vai ar kuru kāju izkāpis no gultas, kā parasti domāja vecos labos laikos, bet no kāda satricinājuma, ko tas saņēmis pirms daudziem gadiem un pilnīgi aizmirsis. Zemapziņa! Untumi! Untumi un mikrobi! Šai paaudzei vienkārši nestrādāja gremošanas orgāni. Viņa tēvs un tēvoči visi bija žēlojušies par aknām, bet patiesībā tām nekad nekas nebija kaitējis,— viņiem vis nevajadzēja šos vitamīnus, liekos zobus, psihoterapiju, laikrakstus, psihoanalīzi, spirituālismu, dzimstības ierobežošanu, osteopātiju, radiopārraides un nez ko vēl. «Mašīnas!» Soumss domāja. «Tajās slēpjas visa nelaime — un nav nekāds brīnums!» Kā var kam ticēt, kad viss griežas kā vilciņš? Ej nu izskaiti spieķus skrejošā ritenī! Bet Flērai ir gudra galviņa uz pleciem! «Jā,» Soumss prātoja, «un franču zobi, viņa spēj sagremot visu. Divi gadi! Es parunāšu ar viņu, pirms šī paraža ieskaņojas. Viņas māte toreiz vis nekavējās! Un, ieraudzījis savā priekšā Mākslas pazinēju klubu, Soumss iegāja iekšā.

Šveicars iznāca no savas ložas. Kāds džentlmenis gaidot Soumsu.

— Kāds džentlmenis? — Soumss pašķielēja sānis.

— Man šķiet, tas ir jūsu māsasdēls, ser, misters. Dārtijs.

— Vals Dārtijs! Hm! Kur? Mazajā viesistabā, ser.

Mazā viesistaba — vienīgā telpa, kur ielaida apmeklētājus, kas nebija kluba locekļi, — atradās gaiteņa galā, tā bija iekārtota bez kādas gaumes, it kā klubs teiktu: «Redziet, ko nozīmē nebūt manam loceklim!» Soumss iegāja tur un redzēja Valu Dārtiju pīpējam cigareti un dziļdomīgi raugāmies uz vienīgo interesanto priekšmetu — sava paša attēlu spogulī virs kamīna.

Satiekoties ar māsasdēlu, Soumss vienmēr gaidīja, ka tas teiks: «Ziniet, tēvoci Soums, esmu pliks kā baznīcas žurka.» Audzēt sacīkšu zirgus! Tur nu varēja būt tikai viens iznākums!

— Nu? — viņš vaicāja. — Kā klājas?

Seja spogulī aizgriezās un pārvērtās par pakausi ar īsi apcirptiem smilšu krāsas matiem.

—    O, pateicos, kā pa taukiem! Jūs izskatāties lieliski, tēvoci Soums. Es tikai gribēju jums pajautāt: vai man noteikti jāpieņem šie vecā Džordža Forsaita kleperi? Tie ne velnam neder.

—    Vai tad dāvātam zirgam skatās zobos? — teica Soumss.

—    Redziet, — sacīja Vals, — kleperi patiešām ne velnam neder; kamēr es būšu nomaksājis mantojuma nodokli, aizdabūjis tos uz tirgu un pārdevis, tie nebūs ne sešu pensu vērti. Viens krīt no kājām, tikko uz to paskatās. Pārējie divi slimo ar aizdusu. Nabaga vecais zēns turējis tos tāpēc, ka nav varējis tikt vaļā. Viņiem jau ir ap pieciem simtiem gadu.

—   Es domāju, ka tu mīli zirgus, — teica Soumss. — Vai tu nevari tos vienkārši laist ganos?

—   Jā, — Vals sausi noteica, — bet man jāpelna maize. Neesmu stāstījis sievai, baidos, ka viņa ierosinās to pašu. Bīstos, ka redzēšu tos sapnī, ja pārdošu. Tie der tikai ziepēm. Vai varu aizrakstīt testamenta izpildītājiem, ka neesmu pietiekami bagāts, lai tos pieņemtu?

—   Vari, — teica Soumss, un vārdi — «Kā klājas tavai sievai?» tā ir netika pār viņa lūpām. Holija bija viņa ienaidnieka — jaunā Džoliona meita. Šis cilvēks bija miris, taču fakts palika fakts.

—   Tad es to darīšu, — teica Vals. — Kā noritēja bēres?

—   Ļoti vienkārši — es tur nepiedalījos. — Dienas, kad rīkoja krāšņas bēres, bija nogrimušas pagātnē. Ne puķu, ne zirgu ar spalvu pušķiem; bēru mašīnas, pāris vieglo auto — tā bija visa uzmanība, ko šais dienās veltīja mirušajiem. Vēl viena jauna laika iezīme!

—   Es šonakt gulēšu Grīnstrītā, — Vals sacīja. — Jūs laikam ne?

—   Nē, — teica Soumss, un viņa skatienam nepagāja secen atvieglojuma izteiksme māsasdēla sejā.

—   Jā, starp citu, tēvoci Soums, vai jūs ieteiktu man pirkt GPAB akcijas?

—   Gluži pretēji. Es taisos ieteikt tavai mātei tās pārdot. Pasaki viņai, ka rīt ieradīšos.

—   Kāpēc? Es domāju . . .

—   Tam ir savi iemesli, — Soumss īsi noteica.

—   Nu, tad uz redzi!

Vēsi paspiedis māsasdēlam roku, Soumss nolūkojās, kā tas aiziet.

Uz redzi! Izteiciens, kurš radies būra kara laikā un pie kura viņš tā arī nebija varējis pierast, — pēc viņa domām, šai formai nebija jēgas! Viņš iegāja lasāmistabā. Tur gan sēdēja, gan stāvēja «mākslas pazinēji», un Soumss, visnesabiedriskākais no visiem, devās uz vientuļu loga nišu. Tur viņš sēdēja, spodrinādams viena rādāmā pirksta nagu ar otru un gremodams dzīves gremokli. Kāda galu galā bija tās jēga? Piemēram, Džordžs! Tas savas dienas bija vadījis viegli — nekad nebija pielicis pirkstu pie darba! Turpretī viņš pats, Soumss, bija veicis ne mazumu darba! Taču agrāk vai vēlāk apraks arī viņu un uz kapiem droši vien vedīs ar mašīnu! Un vēl, piemēram, viņa znots — jaunais Monts, kas vienmēr pļāpā dievs zina par ko, un tas izkāmējušais puisis, kurš šo pēcpusdienu bija pārdevis balonus. Un vecais Fontenojs un sulainis tur pāri pretī, un bezdarbnieki, un strādājošie; un tie tur parlamentā un mācītāji savās kancelēs, — kāda jēga bija no viņiem visiem? Vecais dārznieks Meiplderhemā, piemēram, diendienā stūma savu veltni pār zālājiem, un, ja viņš to nedarītu, pēc kā gan zālāji izskatītos? Tāda bija dzīve — kā dārznieks, kas kopj zālājus! Cita dzīve — Soumss tai neticēja, bet, ja ari pieļāva tās esamību, tad tā neapšaubāmi bija tāda pati. Kopt zālājus — lai tie būtu glīti vienveidīgi! Bet kāda jēga no šiem zālājiem? Notvēris sevi pie pesimistiskām domām, Soumss piecēlās. Labāk doties atpakaļ pie Flēras — viņi paraduši uz pusdienām pārģērbties. Soumss atzina, ka šai ģērbšanās ceremonijā slēpjas zināma jēga, — tomēr ar to bija tāpat kā ar zālājiem — atkal viss aizaug — atkal jāpārģērbjas, un tā bez gala! Viss jādara atkal un atkal, un atkal, lai turētos nez kādā līmenī, kam ir — hm! — vai tad tam ir kāda jēga?

Iegriezdamies Sautskvērā, Soumss uzskrēja virsū kādam jaunam vīrietim, kas bija pagriezis galvu atpakaļ, it kā pavadītu ar skatienu cilvēku, no kā tikko šķīries. Nezinādams, vai atvainoties vai ari gaidīt, lai tas atvainojas, Soumss apstājās.

Jauneklis aprauti izgrūda: — Piedodiet, ser! — un devās tālāk; melnīgsnējs, glīts puisis ar izsalkušu skatienu, kam nepārprotami nebija nekāda sakara ar vēderu. Nomurminājis: — Nekas, — Soumss turpināja ceļu un piezvanīja pie meitas durvīm. Flēra atvēra pati. Viņa bija cepurē un kažokā — nupat kā ienākusi. Soumss atminējās jauno vīrieti. Vai viņš bija pavadījis Flēru? Kāda skaista seja! Noteikti jāparunā ar Fleru! Ja nu viņa sāktu blandīties apkārt!

Tomēr Soumss atlika sarunu, kamēr pienāca laiks teikt «ar labu nakti», — Maikls bija aizgājis uz politisku mītiņu, kur runāja kāds leiboristu kandidāts, it kā nevarētu atrast citu laika nosišanas līdzekli!

— Tagad, būdama jau divus gadus precējusies, meitiņ, tu droši vien domā par nākotni. Par bērniem runā daudz muļķību. Tas viss ir krietni vienkāršāk. Ceru, ka tu to saproti.

Flēra zvilnēja dīvāna spilvenos un šūpoja kāju. Viņas acīs iezagās viegls nemiers, taču vaigi palika tikpat bāli.

—    Protams! — viņa teica. — Bet nav taču ko steigties, tēti.

—    Nu, es gan nezinu, — Soumss norūca. — Frančiem un karaliskajām ģimenēm ir ļoti veselīga paraža nodarīt to ātrāk. Dzīvē ir daudz slidenu ceļu, un bērni pasargā no kājas paslīdēšanas. Tu esi ļoti pievilcīga, mans bērns … Es nevēlētos redzēt, kā tu sevi pazemo. Tev ir visādi draugi.

—    Jā, — teica Flēra.

—    Tu taču satiec ar Maiklu labi, vai ne?

—    O jā.

— Ko tad gaidīt! Tev jāatceras, ka tavs dēls būs — nu, kā viņu tur sauc.

Šie vārdi ietvēra kompromisu ar Soumsa instinktīvo nepatiku pret tituliem un tamlīdzīgām blēņām.

— Var taču gadīties, ka tas nebūs dēls, — Flēra sacīja.

—    Tavā vecumā to viegli labot.

—    Ai, daudz es negribu, tēt. Vienu, varbūt divus.

— Nu, — teica Soumss, — man gandrīz labāk patiktu meita, tāda kā — nu, apmēram tāda kā tu.

Flēras atmaigušais skatiens pārslīdēja pār tēva seju, pār pašas kājām, pār suni, pār visu istabu, pakavēdamies pie katra priekšmetā.

—    Es nezinu, tas ir kā važas — savā ziņā it kā es raktu pati sev kapu.

— Es teiktu, ka tik briesmīgi jau nu nav, — Soumss uzmudinoši nodudināja.

— To teiktu visi vīrieši, tēt.

—    Tava māte nemaz nebūtu iztikusi bez tevis. — Un atmiņas, ka Flēras māte gandrīz nebija iztikusi arī ar bērnu, kā Anete, ja neiejauktos Soumss, būtu savārījusi lielas nepatikšanas, — šīs atmiņas lika viņam klusu vērot nemierīgo kurpi.

—    Nu, — Soumss beidzot teica, — uzskatīju, ka man tas jāpasaka. Es — es gribu, lai tu būtu laimīga.

Flēra piecēlās un noskūpstīja viņa pieri.

—    Es zinu, tēt, — viņa sacīja, — es esmu egoistisks sivēns. Es par to padomāšu. Patiesībā es — es par to jau esmu domājusi.

—    Tā ir pareizi, — teica Soumss, — tā ir pareizi! Tev ir gudra galviņa, tas man ir liels mierinājums. Ar labu nakti, mīļais bērns!

Un Soumss devās gulēt. Ja kaut kam piemita jēga, tad tā piemita cilts turpināšanai, lai gan, protams, arī par to bija jāšaubās. «Varbūt,» viņš domāja, «man vajadzēja pajautāt Flērai, vai šis jaunais vīrietis . . .» Bet jauniešus labāk atstāt mierā. Nebija noliedzams, ka viņš tos nesaprata. Pēkšņi Soumss ieraudzīja papīra maisiņu ar šīm — šīm blēņām, ko bija nopircis. Viņš bija izņēmis balonus no mēteļa kabatas un uznesis augšā, lai tiktu no tiem vaļā, bet kā? Ja tos iemetīs ugunī, tie nelabi odīs. Soumss stāvēja pie tualetes galda, paņēmis vienu no baloniem rokā, un skatījās uz to. Žēlīgais dievs! Un pēkšņi, noslaucījis kabatlakatiņā cigarešu iemutni, viņš sāka pūst balonu. Viņš pūta, kamēr nogura vaigi, un tad, aizspiedis balonu, paņēma tievas stieples gabaliņu un aizsēja. Te nu tas bija! Ar kaprīzu žestu viņš pasita balonu augšup. Tas aizlidoja — sarkans un neparasts — un nosēdās uz viņa gultas. Hm! Soumss paņēma otru un uzpūta arī to. Sarkans un zaļš! Pie velna! Ja kāds ienāktu un tos redzētu! Soumss atrāva logu, izsvieda balonus vienu pēc otra ārā naktī un tūlīt aizvēra logu ciet. Tur nu tie tumsā lidināsies. Viņa lūpas savilkās nervozā smīnā. Cilvēki no rīta tos redzēs. Nu! Ko citu ar tādām blēņām var darīt?

XIII NEZIŅAS MOKAS

Maikls bija gājis uz leiboristu kandidāta mītiņu daļēji tāpēc, ka gribēja iet, daļēji aiz biedriskuma pret Veco Forsaitu, jo viņam arvien bija tāda sajūta, it kā viņš Soumsu būtu aplaupījis. Sievastēvs vienmēr izturējās pret Flēru vienkārši brīnišķīgi, un Maiklam patika ļaut «vecajam» baudīt meitas sabiedrību, kad vien to bija iespējams iekārtot.

Tā kā vēlētāji savā vairumā bija neorganizētie ar niecīgu arodorganizāciju biedru piejaukumu, tad varēja domāt, ka sapulce izvērtīsies par vienu no tām, kuras partijas inteliģence var ātri dabūt nost no kakla. Jūtas tika uzskatītas par muļķībām, vadība bija izvērtusies par vienkārši augstprātīgu laipnību, tāpēc varēja gaidīt tīri ekonomiska satura runas, kas atstāja malā tādus diskreditētus faktorus kā cilvēka daba. Maikls bija pieradis dzirdēt, kā noniecina cilvēkus, kas uzstājas pret pārmaiņām, pamatojoties uz cilvēka dabas pastāvību; viņš bija pieradis dzirdēt, kā izsmej ļaudis tāpēc, ka to sirdīs mīt līdzjūtība; viņš zināja, ka jādomā tikai par ekonomiku. Un, lai kā arī būtu, tādas runas bija labākas par plātīgajiem sprediķiem ziemeļos vai Haidparkā, kuri modināja nejauku, pus apzinīgu šķiras apziņu viņā pašā.

Kad Maikls ieradās, mītiņš jau ritēja pilnā spēkā, kandidāts bez žēlastības šaustīja kapitālisma ļaunumus, kas, pēc viņa uzskata, bija izraisījuši karu. Lai tā nenotiktu vēl otrreiz, kapitālisma vietā jānāk sistēmai, kurai jānodrošina tautas, lai tām vairs nekā sevišķa netrūktu. Personība, teica kandidāts, stāv visādā ziņā augstāk par nāciju, kuras daļa tā ir; jautājums, kas partijai jāatrisina, ir radīt tādu ekonomisku stāvokli, kurā personības iedzimtais pārākums varētu brīvi izvērsties. Tikai tad, viņš teica, beigsies šīs masu kustības un nemieri, kas apdraud pasaules drošību. Viņš runāja labi; Maikls klausījās, gandrīz dzirdami izpauzdams savu tīksmi, kamēr atklāja, ka domā par sevi, Vilfrīdu un Flēru. Vai pienāks reiz laiks, kad viņa — Maikla iedzimtais pārākums izvērsīsies tik brīvi, ka Flēras trūkums vairs neizliksies kas sevišķs? Un vai viņš to vēlas? Nebūt ne. Tas likās ieplūdinām runātāja argumentos kādas cilvēciskas jūtas. Vai katram cilvēkam neliekas, ka viņam kas ļoti trūkst? Vai tas nav dabiski? Un, ja tā, vai vienmēr nebūs kādas dziļas kolektīvas alkas — kādu pirmatnēju vēlēšanos strāvas, tādu vēlēšanos kā, piemēram, noturēties virs ūdens, ja arī tas jau smeļas mutē? Maiklam pēkšņi šķita, ka runātājs savos vārdos aizmirst berzi un tās radīto siltumu, ka tā var spriest tikai grāmatu tārps, kas ieturējis nabadzīgas brokastis. Viņš uzmanīgi pavērās oratora gudrajā, sausajā, skeptiskajā sejā. «Kauli bez miesas!» Maikls nodomāja. Un, kad «šis puisis» apsēdās, viņš piecēlās un atstāja zāli.

Sarežģījumi ar Vilfrīdu bija Maiklu drausmīgi satraukuši. Lai kā viņš pūlējās par tiem nedomāt, lai kā mēģināja ar zobgalību aizdzīt šaubas, tās pastāvīgi grauza viņa drošības un laimes sajūtu. Sieva un labākais draugs! Simt reižu dienā Maikls centās sevi pārliecināt, ka uzticas Flērai. Tikai — Vilfrīds bija stipri pievilcīgāks par viņu pašu un Flēra pelnījusi vislabāko. Bez tam Vilfrīds cieta mokas, un tā nebija patīkama doma. Kā visu to izbeigt, kā atdot dvēseles mieru sev pašam, viņam, viņai? Stāstījusi Flēra nebija viņam neko; un bija vienkārši neiespējami tai ko jautāt. Nedrīkstēja parādīt pat savu nemieru! Viss šis notikums bija «tumšs» un, cik jaušams, tāds arī paliks; vienīgais, ko varēja darīt, bija turēt sevi grožos, būt, cik vien iespējams, jaukam pret Flēru un pūlēties nejust rūgtumu pret Vilfrīdu. Tīrā pekle!

Maikls nogriezās uz Čelsijas krastmalu. Tumšajā debesu plašumā mirdzēja zvaigžņu miljoni. Platā, melnā upe atspulgoja krastmalas laternu eļļainos starus. Visa šī plašā tāle dāvāja Maiklam atvieglojumu. Pie velna grūtsirdību! Jauka, dīvaina, sarežģīta, gan salda, gan rūgta pasaule; neizsakāmi intriģējoša laimes spēle, vienalga, lai kā kārtis krīt šobrīd! Ierakumos Maikls bija domājis: «Ja vien izkļūšu no šejienes ārā, ne par ko vairs neuztraukšos!» Cik reti viņš tagad šo domu atcerējās! Runāja, ka cilvēka ķermenis septiņos gados atjaunojoties. Pēc trim gadiem viņa ķermenis nebūs ķermenis, kas mita ierakumos, bet «miera laika» ķermenis ar gaistošām atmiņām. Ja tikai Flēra pateiktu gluži vaļsirdīgi, ko jūt, ko domā darīt attiecībā pret Vilfrīdu, jo kaut ko darīt viņa noteikti domā! Un Vilfrīda dzeja? Vai drauga nolādētā kaislība — kā bija ierosinājis barts — pārvērtīsies dzejas versmē? Un, ja tā būs, kas to izdos? Bēdīgi! Nu, nakts bija skaista, un galvenais — nebūt nelietim. Skaistums un apziņa, ka neesi nelietis! Vairāk nekā arī nevajag, izņemot smieklus — komisko pusi. Saglabāt savu humora izjūtu, lai kas arī notiktu! Un, lieliem soļiem iedams gar platānām, kuras pa pusei bija nometušas lapas un tumsā atgādināja spalvas, Maikls mēģināja saskatīt sava stāvokļa jocīgo pusi. Viņam neveicās. Mīlā nekas nelikās jocīgs. Varbūt kādā jaukā dienā mīla izgaisīs, taču ne tikmēr, kamēr Flēra viņu turēs neziņas mokās. Vai viņa to dara ar nolūku? Nekādā ziņā ne! Flēra vienkārši nespēj būt līdzīga tām sievietēm, kas liek saviem vīriem mocīties izsalkumā un ēdina tos tad, kad vēlas tērpus, kažokādas, dārglietas. Riebīgi!

Viņš tuvojās Vestminsterai. Tikai pusvienpadsmit! Varbūt aizbraukt ar mašīnu uz Vilfrīda dzīvokli un mēģināt noskaidrot viņu attiecības? Taču tas būtu tikpat kā mēģināt piespiest pulksteņa rādītājus kustēties pretējā virzienā. Kāda nozīme sacīt: «Tu mīli Flēru — nedari to!» Vai arī ja to teiktu Vilfrīds? «Galu galā es Flērai biju pirmais,» viņš domāja. Varbūt vienkārši gadījums, tomēr nenoliedzams fakts! Ak! Vai tieši te neslēpās briesmas? Viņš vairs nebija Flērai nekāds jaunums — viņā neko negaidītu vairs atklāt nevarēja. Un viņi ar Flēru taču neskaitāmas reizes bija atzinuši, ka jaunuma izjūta ir dzīves sāls, intereses un dramatisma esence. Jauns tagad bija Vilfrīds! Ak, dievs! Ak, dievs! Acīm redzot, apstāklis, ka Flēra likumīgi pieder viņam, nekādu drošību nedod. Maikls nogriezās no krastmalas uz māju pusi — šī bija jauka Londonas daļa, jauks skvērs; viss bija jauks, izņemot šos velnišķīgos sarežģījumus. Kaut kas mīksts, kā liela lapa, divreiz viegli atsitās viņam pret ausi. Maikls izbrīnījies pagriezās — visapkārt bija tukšs, neviena koka. Tumsā lidinājās apaļš priekšmets — Maikls gribēja to satvert, tas palēcās. Tavu brīnumu! Bērnu gaisa balons! Viņš saķēra to ar abām rokām, aiznesa apskatīt laternas gaismā — tas šķita zaļš. Dīvaini! Maikls palūkojās augšup. Divi logi bija apgaismoti, viens no tiem Flēras! Vai tas būtu viņa paša laimes ziepju burbulis, kas izmests ārā pa logu? Slimīga iedoma! Muļķa ēzelis! Vēja brāzma — un bērna paija droši vien atraisījās un aizlidoja. Maikls uzmanīgi turēja balonu rokās. Viņš to ienesīs iekšā un parādīs Flērai. Maikls iebāza slēdzeni durvīs. Hallē tumsa — viņa uzgājusi augšā. Maikls devās uz Flēras istabu, šūpojot balonu ap pirkstu aptītajā aukliņā. Flēra stāvēja spoguļa priekšā.

— Kas tad tas? — viņa brīnījās.

Asinis atplūda atpakaļ Maikla sirdī. Savādi, kā viņš bija baidījies, ka balonam būs kāds sakars ar Flēru!

— Nezinu, mīlulīt, tas uzsēdās man uz cepures — droši vien nokritis no debesīm. — Un viņš pameta balonu augšup.

Balons uzlidoja gaisā, krita lejup, divreiz palēcās, paripoja un apstājās.

— Tu esi tīrais zīdainis, Maikl. Esmu pārliecināta, ka tu to nopirki.

Maikls pienāca tuvāk un stāvēja gluži nekustīgs.

—   Svētās debesis! Kāda nelaime mīlēt!

—   Tev tā šķiet!

— Il y a toujours un qui baise, et 1'autre qui ne tend pas la joue. [33]

— Bet es taču ļauju. — Flēra!

Flēra smaidīja.

— Skūpsti, cik spēj!

Apskaudams viņu, Maikls nodomāja: «Viņa mani piesaistījusi — viņa dara ar mani, ko grib; es neko par viņu nezinu!»

Atskanēja kluss troksnis — Ting-a-lings ostīja balonu.

OTRĀ DAĻA

..

I MARKA KRĪT

Stāvoklis pasaulē arvien vairāk un vairāk satrauca Soumsa nervus, sevišķi kopš GPAB kopsapulces. Kopsapulce bija noritējusi tajā pašapmierinātības atmosfērā, ko Soumss sen bija paradis novērot šādās sanāksmēs: rūpīgi nogludinātais priekšsēdētāja savārstījums; medus no divu uzticamu akciju īpašnieku mutēm; etiķis no akciju īpašniekiem, kuri nebija tik uzticami, un parastie «runas plūdi» par dividendi. Soumss bija gājis turp īgns, atgriezies vēl īgnāks. Reiz ieņēmis galvā kādu uzskatu, Soumss šķīrās no tā lēnāk nekā siers no savas smaržas. Divas septītdaļas ārzemju darījumu un no tiem gandrīz visi vācu! Un marka krīt! Tā bija sākusi krist no mirkļa, kad Soumss nolēma nepretoties dividendes izmaksai. Un kāpēc? Uz kurieni vējš pūta? Pretēji savam paradumam Soumss bija sācis rūpīgi pētīt politiskos rakstus savā avīzē. Šie franči — viņš nekad nebija tiem ticējis, sevišķi kopš savām otrajām laulībām, — šie franči, ja viņš pārāk nemaldījās, taisījās strādāt visādus trakumus! Soumss ievēroja, ka viņu avīzes nekad nepalaida garām izdevību nopulgot Anglijas politiku; laikam domā, ka varēs piespiest angļus vienmēr dejot pēc viņu stabules! Taču marka un franks, un visāda cita nauda krīt un krīt. Un, lai gan Soumsā slēpās kaut kas tāds, ko iepriecēja doma, ka par vienu no viņa zemes naudas gabaliem var nopirkt krietnu kaudzi citu zemju naudas gabalu, tomēr kāda cita īpašība lika viņam sajust, ka tas viss ir muļķīgi un nereāli, un arvien skaidrāk apzināties, ka GPAB nākamgad nevarēs maksāt nekādu dividendi. GPAB bija liels koncerns; dividendes neizmaksāšana liecinās — un turklāt ļoti skaidri — par tā slikto vadību. Apdrošināšana bija viens no tiem nedaudzajiem darījumiem dieva pasaulē, ko varēja un vajadzēja veikt bez jebkāda jūtama riska. Ja tā nebūtu, tad Soumss nekad nekļūtu par valdes locekli. Un ieraudzīt, ka apdrošināšanas darījumi vesti citādi un ka tā tos vedis arī viņš pats, bija — nu, ziniet! Lai nu kā, Vinifredu viņš bija piespiedis akcijas pārdot, kaut arī tās jau bija mazliet kritušas. — Un es domāju, ka tas ir tik izdevīgs darījums, Soums, — viņa bija žēlabaini teikusi, — ir tik nepatīkami zaudēt naudu par akcijām. — Soumss bez žēlastības bija noskaldījis: — Ja nepārdosi, zaudēsi vēl vairāk. — Un viņa bija pārdevusi. Ja visi šie Rodžeri un Niklasi, kuri, viņam sekodami, bija iegādājušies akcijas, tagad tās nepārdod, tad lai vaino paši sevi! Viņš bija licis Vinifredai tos brīdināt. Kas attiecās uz Soumsu pašu, viņam bija tikai iestāj akcijas, un direktora alga pilnīgi atsvērs pāris neizmaksātu dividendu. Tāpēc Soumsu mocīja ne tik daudz nemiers par paša naudu kā sašutums, ka visa šī jezga saistīta ar ārzemniekiem un ka tā atņem ticību viņa nemaldīgumam.

Ziemsvētki Meiplderhemā bija pagājuši klusi. Soumsam riebās Ziemsvētki, un viņš tos svētīja tikai tāpēc, ka viņa sieva bija francūziete un franču nacionālie svētki — Jaungads. Nevarēja taču iet tiktāl, lai svētītu to, nebija ko izdabāt ārzemniekiem. Bet Ziemsvētki bez bērna — Soumss vēl atcerējās ģimenes svētkus savā bērnībā — Pārkleinas aslapaino palmu un lauvmutītes, un cik nejauki viņš bija juties, kad dabūja ko simbolisku — uzpirksteni vai gredzenu — šiliņa vietā[34]. par santa-klausu Pārkleinā neviens nepārģērbās, daļēji tāpēc, ka bērni saprata, kas slēpjas aiz sirmā džentlmeņa maskas, daļēji tāpēc, ka večuks galīgi vairs nebija modē. Emīlija, Soumsa māte, raudzījās, lai tāda personība neuzrastos. Jā, un, starp citu, šis Viljams Gouldings, ingerers, bija iedzinis sprukstiņus no Ciltskoku pārvaldes tādā strupceļā, ka Soumss bija pārtraucis tālākos meklējumus, — tas nozīmēja tikai pamudināt šos zeļļus šķiest viņa naudu, lai apmierinātu sentimentālu iedomu, kura nebija piepildāma. Šis šaurpierainais Vecais Monts lepojās ar saviem senčiem kā pāvs — tas bija vēl viens iemesls negādāt sev priekštečus, kuru dēļ varētu celt degunu gaisā. Forsaiti un Goldingi bija lieliskas angļu zemes ciltis — tas bija pats svarīgākais. Un, kaut arī Flērai un tās bērnam, ja tāds būs, ir franču asinis, tur nu vairs neko nevar līdzēt.

Kas attiecās uz mazbērnu, Soumss nezināja vairāk kā oktobrī. Flēra bija aizbraukusi pavadīt Ziemsvētkus pie Montiem, bet apsolījusi, ka drīz ieradīsies Meiplderhemā, un tad viņas mātei jāuzstāda tai pāris jautājumu!

Laiks bija ārkārtīgi jauks. Soumss pat izbrauca ar smailīti zvejot. Siltā mētelī ģērbies, viņš izmeta makšķeri uz asariem un raudām, taču izvilka tikai šad un tad pa grundulim — gaužām nevērtīgu mantu, šais laikos pat kalpi tos neēda. Viņa pelēkās acis domīgi vēroja pelēko ūdeni zem pelēkajām debesīm, un garā viņš redzēja krītam marku. Tā nokrita ar troksni vienpadsmitajā janvārī, kad franči ņēma un okupēja Rūru. Pie brokastu galda Soumss teica Anetei: — Kur tie tavējie ielauzušies! Palūkojies, kāda izskatās marka!

— Kāda man daļa par marku? — Anete bija atbildējusi, dzerdama kafiju. — Es tikai gribu, lai boši otrreiz vairs nesper kāju manā zemē. Ceru, ka viņi izjutīs kaut daļu to ciešanu, ko izjutām mēs.

— Tev nu gan nekad nekādas ciešanas nav bijis jāizjūt, — iesaucās Soumss.

Anete uzlika roku uz vietas, kur atradās sirds, par kuras eksistenci Soumss dažreiz šaubījās.

— Es izjutu ciešanas te, — viņa sacīja.

—    Tā kā nebūtu redzēts. Tev nekad netrūka sviesta. Kāda, pēc tavām domām, tagad nākamajos trīsdesmit gados būs Eiropa? Kas notiks ar britu tirdzniecību?

—    Mēs, franči, redzam tālāk par savu degunu, — dedzīgi izsaucās Anete. — Mēs redzam, ka uzvarētie jātur patiešām uzvarēto stāvoklī, citādi viņi atriebjas. Jūs, angļi, esat pārāk mīksti.

—    Mīksti, tu saki? — pārvaicāja Soumss. — Tu runā kā bērns. Vai «mīksti» cilvēki jebkad būtu varējuši sasniegt mūsu stāvokli pasaulē?

—    Tas nāk no jūsu savtīguma. Jūs esat auksti un savtīgi.

—    Auksti, savtīgi un mīksti — tas nesader kopā. Izdomā ko citu.

—    Jūsu «mīkstums» ir jūsu domās un runās; veiksmi jums dod instinkts, un angliskais instinkts ir auksts un savtīgs, Soums. Jūs, jūs visi esat liekulības, muļķības un egoisma maisījums.

Soumss paņēma mazliet marmelādes.

— Nu, — viņš sacīja, — un kādi ir franči? Ciniski, mantrausīgi un atriebīgi. Un vācieši ir sentimentāli, pārsteidzīgi un rupji. Tā mēs visi protam cits citu nomelnot. Vienīgais, ko var darīt, ir turēties citam no cita tālāk. Un tieši to jūs, franči, nedarāt.

Anetes glītā figūra sastinga.

— Ja esi tā saistīts ar cilvēku, kā esmu saistīta ar tevi, Soums, vai kā mēs, franči, esam saistīti ar vāciešiem, tad nepieciešams būt saimniekam, citādi būsi kalps.

Soumss pārstāja ziest maizes riecienu.

—    Un tu uzskati, ka esi šajā mājā saimnieks?

—    Jā, Soums.

—    O! Tad tu jau rīt pat vari doties atpakaļ uz Franciju.

Anetes uzacis zobgalīgi paceļas:

— Es labāk mazliet pagaidīšu, mans draugs, tu vēl esi pārāk jauns.

Taču Soumss bija jau piezīmi nožēlojis; viņš savos gados vairs nevēlējās tādu satraukumu un noteica krietni mierīgāk:

—    Kompromiss ir kodols jebkurai saprātīgai līdzāspastāvēšanai starp atsevišķiem cilvēkiem un tautām. Nevar taču ik pāris gadu liet eļļu ugunī.

—    Tas ir tik angliski, — nomurmināja Anete. — Mēs, citi, nekad nezinām, ko jūs, angļi, darīsiet. Jūs vienmēr nogaidāt, lai redzētu, no kuras puses vējš pūtīs.

Lai cik dziļi Soumss simpatizēja tādam saprātīgam raksturojumam, kurā katrā citā brīdī viņš būtu to noliedzis, — bija taču neērti atzīties, ka rīkojies, kā izdevīgāk. Bet tagad, kad marka krita kā ķieģeļu vezums, viņš bija satraukts līdz pēdējam.

— Un kāpēc lai mēs tā nedarītu? Skriet avantūrā, no kuras tik un tā būs jātiek laukā! Es nevēlos strīdēties. Franči un angļi nekad nav satikuši un arī nesatiks.

Anete piecēlās. — Tu runā patiesību, mans draugs. Entente, mais pas cordiale.[35] Ko tu šodien darīsi?

— Braukšu uz pilsētu, — Soumss īgni noteica. — Jūsu brīnišķīgā valdība ar savu atriebību iedzinusi visu strupceļā.

—   Vai tu paliksi tur pa nakti?

—   Nezinu.

— Tātad adieu, jusguґ au revoir![36] — Un viņa piecēlās. Soumss, ar domām kaudamies, palika nīkstam pie savas marmelādes (krītošā marka viņam neizgāja no prāta), laimīgs, ka Anetes glītā figūra pazudusi: pašlaik viņam nebija pacietības noņemties ar dažādiem franču niķiem. Viņu pārņēma karsta vēlēšanās pasacīt kādam: «Es taču teicu, ka tā būs.» Tikai jāpagaida, kamēr sastaps kādu, kam to sacīt.

Bija skaista diena, pavisam silta, un, paņēmis lietussargu nodrošinājumam pret laika pārmaiņām, Soumss devās uz staciju.

Vagonā visi runāja par Rūru. Tā kā publiskas diskusijas Soumsam derdzās, viņš, turēdams priekšā laikrakstu, tikai klausījās. Vispārējais noskaņojums bija pārsteidzoši līdzīgs viņējam. Ciktāl franču rīcība sagādāja nepatikšanas bošiem — tā bija pilnīgi pareiza, ciktāl traucēja britu tirdzniecību — galīgi nepareiza; un, tā kā mīlestība pret britu tirdzniecību pašlaik kvēloja gaišās liesmās, kamēr naids pret bosiem bija apdzisis, tā bija vairāk nepareiza nekā pareiza. Kāda frankofila piezīme, ka frančiem esot tiesības par katru cenu nodrošināties pret visām varbūtībām, tika uzņemta vēsi. Meidenhedā iekāpa kāds cilvēks, kuru Soumss mehāniski novērtēja par tipisku satraukuma cēlāju. Pasažierim bija kupli, sirmi mati, sārta seja, možas acis, izliektas uzacis, un pēc piecām minūtēm viņš jau bija uzstādījis jautājumu, vai kāds dzirdējis kaut ko par Tautu savienību. Pārliecinājies par sava vērtējuma pareizību, Soumss palūkojās gar laikraksta malu. Jā, šis zellis tūlīt kāps sava jājamā zirdziņa mugurā! Un tā arī bija. Svarīgi neesot vis, teica jaunpienācējs, vai vācieši dabūšot belzienu pa aci, angļi — pa kabatu, franči — sirdī, bet vai pasaule varēšot dzīvot mierā un saskaņā. Soumss nolaida laikrakstu klēpī. Ja cilvēki gribot mieru, teica šis tips, viņiem jāatsakoties no savām personiskajām interesēm un jādomājot par visu kopīgām interesēm. Visas sabiedrības labums esot katra atsevišķa cilvēka labums! Soumss tūlīt redzēja kļūdu; tā jau varēja gan būt; taču atsevišķa cilvēka labums nebija visu labums. Viņš juta, ka jāsavaldās, citādi doma var vēl izsprukt skaļi. Šis cilvēks bija viņam pilnīgi svešs, un no strīdiem nekad nebija nekāda labuma. Nelaimīgā kārtā Soumsa klusuciešana, kamēr visi pārējie skaļi vienojās, ka no Tautu savienības «nav ko gaidīt», šķita pamudinām jaunpienācēju uzskatīt viņu par savu domubiedru; šis tips visu laiku mirkšķināja viņam ar acīm. Aizsegties atkal ar laikrakstu Soumsam šķita pārāk uzkrītoši, un viņš nokļuva arvien neveiklākā stāvoklī, līdz beidzot vilciens apstājās Pedingtonā. Soumss patlaban steidzās uz mašīnu, kad kāda balss viņam aizmugurē sacīja:

— Uz tādiem nav ko cerēt, ser, vai ne?! Priecājos, ka jūs bijāt ar mani vienis pratis.

— Pilnīgi! — teica Soumss. — Šofer!

— Tikko Tautu savienība beigs iedarboties, mēs visi redzēsim velnu.

Soumss pagrieza taksometra durvju rokturi.

— Protams! — viņš atkal sacīja. — Uz Poultriju, — un iekāpa mašīnā. Viņš vis neļaus sevi izprovocēt. Šis tips bija skaidrs kūdītājs!

Mašīnā viņš atklāja, ka patiesi ir stipri uztraucies. Viņš bija licis braukt uz Poultriju, uz adresi, ko «Forsaits, Basteds un Forsaits» bija pārmainījuši pirms divdesmit diviem gadiem, kad, apvienodamies ar «Katloskotu, Holideju un Kingsonu», kļuva par «Katkotu, Kingsonu un Forsaitu». Izlabojis kļūdu, Soumss nodūra galvu un iegrima pārdomās. Markas krišana! Tagad tauta to saprot, jā, bet, kad neizmaksās nākamo dividendi, vai var cerēt, ka sašutums vērsīsies pret frančiem un nevis pret direktoriem? Jāšaubās! Direktoriem vajadzēja to paredzēt! To nu varētu teikt par citiem direktoriem, bet par viņu pašu gan ne — viņš personiski nekad nebūtu ielaidies tādos darījumos. Kaut tikai viņš varētu to visu ar kādu pārrunāt — bet vecajam Gredmenam tādi jautājumi nav pa spēkam. Un, ieradies kantorī, Soumss ar zināmu nepacietību pavērās vecajā vīrā, kas, tāds pats kā vienmēr, sēdēja savā grozāmajā krēslā.

— A! Mister Soums, es jau cerēju, ka jūs šodien iegriezīsieties. Te jūs meklēja kāds jauns cilvēks no GPAB. Nevēlējās teikt, kas viņam vajadzīgs, sacīja, ka gribot runāt ar jums personiski. Atstāja savu tālruņa numuru.

— O! — iesaucās Soumss.

— Pavisam jauns puisis — no kantora. — Kāds viņš izskatījās?

—   Glīts, akurāts jauns cilvēks. Uz mani viņš atstāja labu iespaidu — vārdā Baterfīlds.

—   Nu, piezvaniet viņam un pasakiet, ka esmu te. — Un, piegājis pie loga, Soumss stāvēja, blenzdams pilnīgi aklā sienā.

Tā kā viņš bija pasīvs partneris, tad viņa kabinets atradās tālāk, lai neviens netraucētu. Kāds jauns vīrietis! Šis apmeklējums bija mazliet neparasts! Un Soumss izmeta pār plecu:

— Kad viņš atnāk, jūs, Gredmen, neaizejiet, es viņu nemaz nepazīstu.

Pasaule pārvērtās, cilvēki mira, marka krita, bet Gredmens bija te — uzticams un sirms, paklausības un godīguma iemiesojums, īsts enkurs.

Atskanēja Gredmena čīkstošā, pieglaimīgā balss:

— Šīs ziņas no Francijas — tās nav patīkamas, mister Soums. Franči ir pārsteidzīgi ļaudis. Atceros, kā jūsu tēvs — misters Džeimss ienāca kantorī tai rītā, kad bija pieteikts franču-prūšu karš; toreiz viņš bija vēl pavisam jauns, ne vairāk par sešdesmit, es teiktu. Es skaidri atceros, kā viņš sacīja: «Nu, re, es taču viņiem teicu.» Un tā i vēl tagad nekas nav izmainījies. Viņi ir kā suns ar kaķi, nudien.

Soumss, kas bija jau pa pusei aizgriezies no loga, sāka atkal blenzt tukšajā sienā. Nabaga vecais Gredmens bija novecojis! Ko viņš teiktu, ja dzirdētu, ka GPAB slēgusi apdrošināšanas līgumus ar ārzemēm? Vecmodīgā Gredmena klātbūtnes uzmudinātas, Soumsa domas pēkšņi brīvi aizklīda nākotnē. Viņš pats nodzīvos varbūt vēl savus divdesmit gadus. Ko viņš šai laikā redzēs? Cik tālu tādā laika sprīdī būs aizgājusi vecā Anglija? «Par spīti avīzēm, mēs neesam tādi muļķi, kā izskatāmies,» viņš nodomāja. «Ja tikai mēs spētu izvairīties no visādiem šķēršļiem, aizgūtiem no svešām malām, un iet savu ceļu!»

— Misters Baterfīlds, ser! — Hm! Jaunais cilvēks bija, acīm redzot, ļoti steidzies. Gredmena labsirdīgi glaimīgā sveiciena aizsegā Soumss «izdarīja izlūkošanu», kā to bija mēdzis dēvēt tēvocis Rodžers. Jaunais puisis glītā uzvalkā, atlocītu apkakli, cepuri rokās bija parasta, kautra jaunekļa tips. Soumss pamāja ar galvu.

—    Jūs vēlējāties mani redzēt?

—    Vienatnē, ja es drīkstētu, ser.

— Misters Gredmens ir mana labā roka. Gredmena balss laipni nočīkstēja: — Variet stāstīt savu vajadzību. Ārpus šīm sienām neiziet nekas, jauno cilvēk.

— Es strādāju GPAB kantorī, ser. Lieta tā, ka manās ausīs nejauši nākušas dažas ziņas, un tagad man nav vairs miera. Zinādams, ka jūs esat advokāts, ser, es uzskatīju, ka labāk nākt pie jums nekā pie priekšsēdētāja. Sakiet, lūdzu, man kā jurists: vai, kalpojot biedrībā, man pirmajā vietā jāstāda tās intereses?

— Protams, — teica Soumss.

— Man nepatīk šis uzdevums, ser, un es ceru — jūs sapratīsiet, ka neesmu atnācis, personisku motīvu dzīts, — daru to tikai, juzdams, ka tas ir mans pienākums.

Soumss vērīgi lūkojās jauneklī. Viņa acis bija gan lielas un pamiklas, taču ļoti atgādināja suņa skatienu.

—    Uz ko tad tas īsti attiecas? — Soumss jautāja. Jauneklis aplaizīja sausās lūpas.

—    Uz vācu apdrošināšanas līgumiem, ser.

Soumss saslēja ausis, kas jau no dabas bija mazliet pasmailas.

—    Tas ir ļoti nopietns jautājums, — jauneklis turpināja, — un es nezinu, kā tas ietekmēs manu likteni, bet lieta tāda, ka šorīt es noklausījos privātu sarunu.

—    O! — noteica Soumss.

—    Jā, ser. Es ļoti labi saprotu jūsu toni, bet jau paši pirmie vārdi piespieda mani to darīt. Es vienkārši nedrīkstēju vairs sevi atklāt, pēc tam kad biju tos dzirdējis. Domāju, ka jūs piekritīsiet, ser.

—    Kas bija runātāji?

—    Direktors-rīkotājs un kāds cilvēks, vārdā Smits — no viņa akcenta es spriežu, ka viņa vārds ir mazliet ārzemniecisks, — viņš ir galvenais aģents vācu darījumu slēgšanā.

—    Ko viņi sacīja? — vaicāja Soumss.

—    Redziet, ser, sākumā runāja direktors-rīkotājs, un tad šis Smits teica: «Tieši tā, mister Elderson, bet komisijas naudu mēs jums nemaksājām par skaistām acīm; ja marka galīgi uzsprāgs gaisā, jums būs jāparūpējas, lai jūsu biedrība palīdz mums izkļūt no ķezas!»

Nepārvaramā vēlēšanās iesvilpties, kas tai mirklī pārņēma Soumsu, izgaisa, palūkojoties uz Gredmena sejas izteiksmi. Vecā vīra mute bija pavērusies, apakšžoklis noslīdējis īsajā, sirmajā bārdā, acis izvalbījušās kā mopsim, un viņš izgrūda garu «ā-ā!».

—    Jā, — teica jauneklis, — tas bija īsts nokauts!

—    Kur jūs bijāt? — Soumss strupi vaicāja.

—    Priekštelpā starp direktora-rīkotāja kabinetu un valdes istabu. Biju pašlaik izšķirojis dažus papīrus valdes istabā, un direktora-rīkotāja durvis stāvēja mazliet vaļā. Balsis es, protams, pazīstu labi.

—    Kas notika pēc tam?

—    Dzirdēju misteru Eldersonu sakām: «Kuš! Tā nerunājiet!» — un iemuku atpakaļ valdes istabā. Man jau tā bija par daudz, ser, ticiet man.

Aizdomas un minējumi traucēja Soumsu domāt. Vai šis jauneklis runāja patiesību? Tāds cilvēks kā Eldersons — risks bija šausmīgs! Un, ja tā bija patiesība, kādu atbildību nesa direktori? Bet pierādījumi — pierādījumi? Viņš caururbjoši pavērās jauneklī — tas izskatījās stipri satraukts un bāls, taču skatienu izturēja. Jāpapurina viņš labi krietni! Un Soumss asi noskaldīja:

— Saprotiet, ko jūs runājat! Tas ir ļoti nopietni!

— Es to zinu, ser. Ja es domātu par savām interesēm, nekad nebūtu nācis šurp. Neesmu pielīdējs.

Vārdi izklausījās patiesi, taču Soumss neatmeta savu piesardzību.

— Vai jums kantorī kādreiz bijušas nepatikšanas?

— Nē, ser, varat pajautāt. Man nav nekas pret misteru Eldersonu, un viņam nav nekas pret mani.

Soumss pēkšņi nodomāja: «Augstais dievs! Viņš to uzvēlis man un turklāt liecinieka klātbūtnē! Un šo liecinieku es pats sagādāju!»

— Vai jums ir iemesls domāt, — viņš jautāja, — ka runātāji jūsu klātbūtni ievēroja?

— Domāju, ka tas viņiem nebija iespējams. Drausmīgā atbildība, ko uzlika šīs ziņas, šķita ar katru mirkli augam lielāka. Likās, ka liktenis, ko Soumss visu mūžu, gudri izlocīdamies, bija turējis no sevis pienācīgā attālumā, pēkšņi caur kādu nepamanītu plaisu ielauzies viņa dzīvē. Taču nebija jēgas steigties. Tas bija krietni jāpārdomā!

— Vai jūs esat gatavs nepieciešamības gadījumā atkārtot savus vārdus valdes priekšā?

Jauneklis sažņaudza rokas.

— Labāk gan, ser, es būtu turējis mēli aiz zobiem, bet, ja jūs izlemsiet, ka tā vajag, tad domāju — man tas būs jādara. Diez vai labāk nebūtu, ja jūs ļautu, lai viss paliek pa vecam; varbūt tas nemaz nav taisnība, tikai kāpēc misters Eldersons neteica: «Jūs nelietīgais meli!»

Tieši tā! Kāpēc to nebija darījis? Soumss dziļā nemierā nokrekstējās.

—   Vai jums ir vēl kas, ko sacīt? — viņš vaicāja.

—   Nē, ser.

—   Labi. Vai jūs kādam citam to esat stāstījis?

—    Nē, ser.

—    Tādā gadījumā nestāstiet un atstājiet visu manā ziņā!

—    Ļoti labprāt, ser. Ar labu rītu!

—    Ar labu rītu!

Nē, rīts bija ļoti slikts. Soumsa pravietiskā nojauta attiecībā uz Eldersonu bija pēkšņi piepildījusies, bet tas nesagādāja gluži nekādu apmierinājumu. Gluži nekādu!

— Kāds jums liekas šis jauneklis, Gredmen? Vai viņš melo?

Tā atmodināts no sastinguma, Gredmens domīgi paberzēja resno, spīdīgo degunu.

—    Tas nu var būt tikpat labi patiesība kā meli, mister Soums, ja jūs nedabūsiet vēl citus pierādījumus. Bet es neredzu, ko šis jauneklis no meliem varētu iegūt.

—    Es arī ne. Bet ko var zināt? Dabūt papildu pierādījumus būs grūti. Vai es varu rīkoties bez tiem?

—    Kutelīga lieta, — teica Gredmens. Un Soumss zināja, ka viņam jāpaļaujas pašam uz sevi. Kad Gredmens teica, ka lieta ir kutelīga, tad tas nozīmēja, ka šajā jautājumā viņš paradis gaidīt pavēles un uzskata pat par nekaunību būt par to kādās domās! Bet vai viņam vispār bija kādi uzskati? Kas to lai zina? Vecais tā ir sēdēs te un berzēs degunu, prātodams par to, kamēr noliks karoti.

—    Pārsteidzīgi es nerīkošos, — Soumss gandrīz dusmīgi teica. — Man nav skaidrs, ar ko tas viss beigsies.

Ik nākamā stunda liecināja, ka viņa lēmums pareizs. Otrajās brokastīs valūtu tabula klubā rādīja, ka marka joprojām krīt — līdz nedzirdētiem dziļumiem. Soumss nesaprata, kā citi varēja runāt par golfu, kad viņa plecus spieda tāds smagums.

— Jāiet un jāparunā ar šo tipu, — viņš sev sacīja. — Būšu modrs. Varbūt viņš ienesīs kādu skaidrību. — Soumss nogaidīja līdz trim un tad devās uz GPAB.

Ieradies kantorī, viņš iegāja valdes istabā. Tur priekšsēdētājs apspriedās ar direktoru-rīkotāju. Soumss, neko neteicis, apsēdās paklausīties un klausīdamies vēroja «šī tipa» seju. Tā viņam neizteica neko. Kādas muļķības gan ļaudis runāja, apgalvodami, ka no sejas varot spriest par cilvēka raksturu! Tikai pilnīga muļķa sejā varēja lasīt kā atvērtā grāmatā. Te turpretī bija pieredzējis, kulturāls cilvēks, kas visos sīkumos pazina kā veikala darījumus, tā augstākās sabiedrības dzīvi. Gludi skūtās, glītās sejas vaibsti pauda tikai tik lielu nemieru, kāds varēja celties no dabiskā aizvainojuma, ko izjūt cilvēks, kura rīcības veids saņēmis tik nejauku triecienu. Markas krišana jau bija izgaisinājusi cerības uz jebkuru iespējamu peļņu nākamajā pusgadā. Ja vien šīs nožēlojamās valūtas vērtība necelsies, tad vācu līgumi gulsies uz biedrību kā lieka nasta. Bija patiesi noziegums nenoteikt viņu atbildības robežas! Kā gan viņš to bija palaidis garām, iestājoties valdē? Bet viņš to bija uzzinājis tikai vēlāk. Un kurš gan būtu varējis paredzēt kaut ko tik traku kā šie Rūras notikumi, kurš būtu varējis domāt, ka viņa kolēģi tik bezjēdzīgi uzticas šim nolādētajam tipam? Lieliem burtiem Soumsa acu priekšā parādījās vārdi «neattaisnojama nolaidība». Ja nu valdi iesūdz tiesā! Neattaisnojama nolaidība! Viņa vecumā un ar viņa reputāciju! Nu, kā tad! Skaidrs kā diena — «šis tips» bija saņēmis komisijas naudu par to, ka nebija noteicis atbildības robežas. Varbūt saņēmis no visiem šiem darījumiem desmit procentus — droši vien grābis tūkstošiem! Cilvēkam nu gan jābūt nogājušam līdz galējai robežai, lai uzņemtos tādu risku! Taču, ievērodams, ka fantāzija sāk darboties pārāk dzīvi, Soumss piecēlās un pagrieza muguru. Vajadzēja darīt vēl kaut ko. Izlikties niknam, izvest šo tipu no pacietības! Viņš pagriezās atpakaļ un kaprīzi sacīja: — Ko gan jūs domājāt, direktora-rīkotāja kungs, kad laidāt šos līgumus cauri, nenosakot atbildības robežas? Cilvēks ar tādu pieredzi! Kādi motīvi jūs mudināja to darīt?

Acis viegli piemiedzas, lūpas viegli sakniebās. Soumss bija paļāvies uz vārdu «motīvi», bet «šis tips» mierīgi palaida mājienu gar ausīm.

—    Tā kā mēs saņēmām tik augstas prēmijas, mister Forsait, tad ierobežot atbildību nebija iespējams. Notikumi attīstījušies neparedzēti ļauni, un bīstos, ka tas viss jāuzskata vienkārši par ārkārtīgu neveiksmi.

— Diemžēl, — teica Soumss, — pienācīgi nokārtotos apdrošināšanas darījumos nevar būt ne «veiksmes», ne «neveiksmes», un, ja vien es nemaldos, tad drīz mums to pierādīs. Es nebrīnītos, ja valdi par neattaisnojamu nolaidību iesūdzētu tiesā.

Tas nu bija ķēris priekšsēdētājam pa sprandu! Pa sprandu? Kādus izteicienus gan cilvēki šais laikos lietoja! Vai arī domāts bija kas cits? Kas to lai zina! Taču, kas attiecās uz Eldersonu, Soumsam šķita, ka viņš tikai izliekas mazliet satraukts. Veltīgi mēģināt no tāda zeļļa nejauši ko izdabūt. Ja viss taisnība, tad «šim tipam» jābūt bezizejas stāvoklī, gatavam uz visu. Un, tā kā Soumss no dzīves briesmīgās puses — patiesiem bezdibeņiem, neiespējamiem stāvokļiem, kas prasa azartista risku, — bija vienmēr rūpīgi nožogojies ar savām piesardzīgajām paražām, tad viņš patlaban nespēja iztēloties, kā justos vai rīkotos Eldersons, ja būtu vainīgs. Pēc viņa domām, šis zellis varēja nēsāt līdzi indi, viņam varēja būt arī kabatā revolveris, kā kino varonim. Viss bija pārāk nepatīkams, pārāk uztraucošs, lai atrastu izpausmi vārdos. Un, neteicis vairāk nekā, Soumss devās projām, uzzinājis vienīgi, ka tagad, kad markai nav nekādas vērtības, viņi par visiem vācu darījumiem būs spiesti samaksāt vairāk nekā divsimt tūkstošu mārciņu. Viņš domās steidzīgi pārlūkoja citu direktoru mantas stāvokli. Vecais Fontenojs vienmēr atradās spiedīgos apstākļos; par priekšsēdētāju nekas nebija zināms; Monta īpašums bija zeme — un zemei tagad nebija nekādas vērtības, — turklāt muiža bija ieķīlāta; vecajai bābai Madergilam bija tikai vārds un direktora alga, Meirikam droši vien lieli ienākumi, bet, kas viegli nāk, tas viegli iet — kā vairumam lielo advokātu, kuri kalpo gan vieniem, gan otriem, gan trešiem un zina, ka dabūs tiesnešu vietas. Visā kompānijā neviena īsti solīda cilvēka, izņemot viņu pašu! Galvu nokāris, Soumss smagi soļoja pa ielu. Akciju sabiedrības! Neprātīga sistēma! Tu esi spiests uzticēties — un še tev! Drausmīgi!

—    Baloni, ser, lieliski baloni, piecas pēdas apkārtmērā. Paņemiet vienu, kungs!

Svētās debesis! — Soumss noteica.— It kā nepietiktu ar vienu pārdurtu balonu — vācu līgumiem!

II VIKTORĪNA

Visu decembri tirgošanās ar baloniem neveicās — pēc tiem nebija gandrīz nekāda pieprasījuma pat Ziemsvētku nedēļā, un Centrālā Austrālija atradās no Biketiem tikpat tālu kā vienmēr. Jauniņā Viktorīna, atguvusi kaut cik veselību, vairs nedabūja atpakaļ savu vietu Bonija Bleidsa un Ko blūžu nodaļā. Viņai iedeva gabaldarbu, ko strādāt mājās, taču pārāk maz, un viņa bija izšķiedusi daudz laika, pūloties atrast ko noteiktāku. Viktorīnas šķērslis, kā vienmēr, bija viņas seja. Tā izskatījās neparasta. Ļaudis nezināja, ko domāt par meiteni ar tādu seju. Kāpēc pieņemt darbā cilvēku, kam (ciktāl viņi zināja) nav ne mantas, ne stāvokļa, ne manieru, ne spēju un kas tomēr liek otram justies ikdienišķam? Tomēr — lai cik būtiska šķita interese par neparasto tādiem kā Flērai un Maiklam — blūžu šūšanā vai pārdošanā, kurpju pielaikošanā, adrešu rakstīšanā, bēru vainagu pīšanā un citās nodarbībās, par ko sapņoja Viktorīna, šai interesei nebija nekādas nozīmes. Kas norisinājās aiz lielajām, tumšajām acīm un mēmajām lūpām? Bonijam Bleidsam un Ko un pārējiem lielajiem komerciālajiem uzņēmumiem tas darīja raizes. Izvēlēties kādu no ekstravagantajām profesijām — kļūt par filmu statisti vai manekeni — tādai biklai būtnei, kas bija dzimusi Patnijā, neienāca ne prātā.

Kad Bikets rītos ar savu preču kasti un vēl neuzpūstajiem baloniem bija aizgājis, Viktorīna mēdza stāvēt, kodīdama pirkstu, it kā gribētu izgrauzt ceļu no šīs dzīves, kur viss gāja no rokas mutē, kurā viņas vīrs bija kļuvis tievs kā skals, noguris kā suns, noplīsis kā pēdējais klaidonis un kura, par spīti tam, ka viņš bija atteicies no visas strādnieku pašapziņas, ienesa tikai tik, cik samaksāt par pajumti un vilkt dzīvību. Viņiem abiem jau sen bija skaidrs, ka balonos nav nekādas nākotnes, tikai diedelnieciska tagadne. Un tad klusajā, neuzņēmīgajā Viktorīnā iekvēlojās dedzīgs sašutums. Viņa gribēja labāku dzīvi sev un vīram, galvenokārt vīram.

Tajā rītā, kad krita marka, viņa, kaut ko izlēmusi, apģērba savu velvetona jaku un cepurīti (tas bija labākais, kas palicis no viņas garderobes). Bikets nekad nepieminēja veco darbavietu, un viņa sieva smalkjūtīgi nojauta, ka atlaišanas iemesls nav parastais. Kāpēc nepamēģināt iekārtot viņu atkal atpakaļ? Viņš bija bieži sacījis: «Misters Monts ir džentlmenis un kaut kas līdzīgs sociālistam; viņš ir arī bijis karā un degunu gaisos neceļ.» Ja viņa varētu piekļūt pie šī neparastā cilvēka! Iekritušajiem vaigiem sārtojoties cerībā un drosmē, Viktorīna vērīgi aplūkoja sevi Strenda logu stiklos. Nefrītzaļais velvetons vienmēr bija paticis cilvēkiem, kas izprata krāsas, bet melnie svārki — nu, ja viņa paliks stāvam aiz barjeras, tad varbūt apdilumu neredzēs. Vai viņai pietiks dūšas sacīt, ka viņa nāk sakarā ar kādu manuskriptu? Un Viktorīna domās izmēģināja, cenzdamās pareizi izrunāt vārdus: «Esiet tik laipns un pajautājiet, lūdzu, misteram Montam, vai viņš var mani pieņemt; es nāku sakarā ar kādu manuskriptu.» Jā, un tad viņai jautās: «Ko pieteikt, lūdzu?» — «Misis Biketu?» Nekad! «Mis Viktorīnu Kolinsu?» Visām rakstniecēm bija dzimtie uzvārdi. Viktorīna — jā! Bet Kolinsa! Tas ne pēc kā neizklausījās. Un neviens taču nezina, kāds bijis viņas dzimtais uzvārds. Kāpēc vienkārši kādu neizvēlēties? Rakstnieki bieži izdomāja sev vārdus. Un Viktorīna sāka pārdomāt. Ko itālisku, kā, piemēram .. . piemēram . . . Kad viņi ienāca savā tagadējā dzīvoklī, saimniece taču bija vaicājusi: «Vai jūsu sieva ir itāliete?» Izdomāts! Manuelli! Tas bija noteikti itālisks uzvārds — tā sauca saldējuma pārdevēju Mazajā Grāvju ielā. Viktorīna devās tālāk, domās atkārtodama, ko teiks. Ja tik varētu piekļūt pie šī mistera Monta!

Drebēdama viņa iegāja iekšā. Viss ritēja tieši tā, kā paredzēts, viņa pat centās pareizi izrunāt visus vārdus un tad stāvēja, slēpdama vecajos cimdos tērptās rokas un gaidīdama, kad pa iekšējo tālruni saņems atbildi. Vai mis Manuelli izsaukta šurp? Nekāda manuskripta te neesot.

— Nē, — teica Viktorīna, — es to neesmu vēl iesūtījusi. Vēlējos vispirms parunāt ar misteru Montu. — Jauneklis pie barjeras cieši uzlūkoja apmeklētāju. Viņš piegāja atkal pie telefona un tad teica:

— Esiet tik laipna un mazliet uzgaidiet — tūlīt nonāks mistera Monta sekretāre.

Viktorīna nolieca galvu uz krūtīm, kurās sažņaudzās sirds. Sekretāre! Tagad par piekļūšanu nav vairs ko sapņot! Un pēkšņi viņai uzmācās bailes par saviem meliem. Taču doma par Toniju, kā tas, baloniem apkrāvies, stāv uz stūra (viņa ne reizi vien zagšus bija novērojusi), stiprināja viņas izmisuma pilno drosmi.

Atskanēja meitenes balss: — Mis Manuelli? Esmu mistera Monta sekretāre, varbūt jūs pateiktu man, ko vēlaties noskaidrot.

Jauna sieviete ar svaigu sejas krāsu nomērīja Viktorīnu no galvas līdz kājām. Rūpīgi cenzdamās izrunāt vārdus bez sava Patnijas akcenta, Viktorīna teica:

— O! Baidos, ka tas nebūs iespējams. Mērījošais skatiens apstājās pie Viktorīnas sejas.

— Nāciet, lūdzu, man līdzi, es pajautāšu, vai viņš var jūs pieņemt.

Palikusi viena mazajā uzgaidāmajā telpā, Viktorīna sēdēja nekustēdamās, kamēr redzēja jaunu vīrieti pabāžam galvu pa durvju spraugu un izdzirdēja vārdus:

— Nāciet, lūdzu, iekšā!

Viktorīna ievilka dziļi elpu un iegāja kabinetā. Tur viņa palūkojās Maiklā, tad sekretārē, tad atkal Maiklā, nemanāmi izaicinādama viņa jaunību, bruņnieciskumu, godīgumu, — vai tiešām viņš atteiks tai sarunu divatā? Maiklam tūlīt pazibēja galvā doma: «Laikam nauda. Bet kāda interesanta seja!» Sekretāre saknieba lūpas un atstāja istabu.

— Nu, lūdzu, mis . . . hm . . . Manuelli?

—  Ne Manuelli — esmu misis Biketa; mans vīrs te strādāja.

—  Kā! — Tā puiša sieva, kas bija čiepis «Vara sīknaudu»! Aha! Jā, jā, viņš bija stāstījis — par sievu — par plaušu karsoni. Viņa izskatījās gan, ka būtu slimojusi.

—  Viņš bieži par jums runāja, ser. Un, redziet, viņam nav nekāda darba. Varbūt viņš atkal varētu dabūt vietu pie jums, ser?

Maikls klusēja. Vai šī meitene ar ārkārtīgi interesanto izskatu zināja par zādzību?

— Tagad viņš vienkārši pārdod ielās balonus; sirds sāp skatoties. Stāv pie Sv. Paula katedrāles un gandrīz neko nenopelna; un mēs tā gribētu tikt uz Austrāliju. Es zinu — viņš ir loti nervozs un strīdas ar cilvēkiem. Bet varbūt jūs tomēr varētu viņu paņemt atpakaļ. . .

Nē! Viņa nezināja!

— Man ļoti žēl, misis Biketa. Es labi atceros jūsu vīru, bet vietas viņam mums nav. Vai jūs esat atkal vesela?

— O jā. Tikai arī es esmu pazaudējusi savu vietu. Kāda seja apvākiem! Īsta Mona Līza! Storberta romāns! Jā gan!

—   Es parunāšu ar jūsu vīru. Sakiet, — jūs gan laikam negribētu pozēt māksliniekam grāmatas apvākam? Ja jūs būtu ar mieru, jūs varētu turpināt darbu šai nozarē. Jūs esat tieši tāds tips, kādu meklē mans draugs. Vai pazīstat Obrija Grīna darbus?

—   Nē, ser.

—   Tie ir tīri labi, patiesību sakot, ļoti labi, raugoties no dekadentu viedokļa. Vai jūs būtu ar mieru pozēt?

—   Es būtu ar mieru darīt visu, lai iekrātu mazliet naudas. Bet nestāstiet, lūdzu, manam vīram, ka esmu bijusi pie jums. Viņš var apvainoties.

—   Labi! Es viņu sastapšu nejauši. Pie Svētā Paula, jūs sakāt? Bet pie mums gan nav nekādas iespējas, misis Biketa. Bez tam viņš man teica, ka šinī darbā nevarētu savilkt galus kopā.

—   Kamēr es slimoju, ser.

—   Protams, tas ir kas cits.

—   Jā, ser.

—   Nu, es uzrakstīšu jums zīmīti misteram Grīnam. Mirkli piesēdiet, lūdzu!

Maikls zagšus pameta skatienu uz Viktorīnu, kamēr viņa sēdēja gaidīdama. Patiešām, viņas kalsenā seja ar lielajām acīm, piķa melnajiem, īsajiem, galos cirtainajiem matiem bija ļoti interesanta — mazliet par smalku un bālu plašajai publikai; bet — pie joda! — publikas dēļ taču nevar vienmēr zīmēt acis veļas zilumu krāsā, matus kā dzeltenus labības kūļus un vaigus magoņu sārtumā. «Viņa nav parastā pastkaršu skaistule,» Maikls rakstīja, «bet tik apbrīnojami īpatnēja, ka tiešām varētu kļūt par tādu pašu tipu, kādi ir Berdslija un Dana tēli.»

Kad Viktorīna bija paņēmusi zīmīti un aizgājusi, viņš piezvanīja savai sekretārei.

—   Nē, mis Perrena, viņa man neko neizlūdzās. Bet kāda seja, vai ne?

—   Es arī domāju, ka jums patiks viņā palūkoties. Viņa nebija rakstniece, vai ne?

—   Ne uz to pusi.

—   Nu, ceru, ka viņa dabūja, ko gribēja.

Maikls pasmīnēja. — Daļēji, mis Perrena, daļēji. Jūs uzskatāt mani par briesmīgu muļķi, vai ne?

— To nu gan ne, bet es domāju, ka jūs esat pārāk līdzjūtīgs.

Maikls izbrauca pirkstus caur matiem.

—   Vai jūs brīnītos, ja es teiktu, ka esmu veicis svarīgu darījumu?

—   Jā, mister Mont.

—   Tādā gadījumā es neteikšu, kas tas ir par darījumu. Kad būsiet beigusi bozties, turpiniet vēstuli manam tēvam sakarā ar «Duetu». «Mēs ļoti nožēlojam, bet pašreizējos grāmattirdzniecības apstākļos otrreizēja abu veco slaistu dialoga iespiešana neattaisnotos; viņu pļāpāšana jau tā mums sagādājusi zaudējumus!» Tas jums, protams, jāpārliek pieklājīgu cilvēku valodā. Ko mēs varētu piebilst, lai uzlabotu vecajam zēnam garastāvokli? Ko jūs sakāt par šo: «Kad franči nāks atkal pie prāta un putni sāks dziedāt, vārdu sakot, pavasarī, mēs ceram pārskatīt jautājumu, ņemot vērā. . . vērā,» — hm — ko, mis Perrena?

—   «Ņemot vērā gūto pieredzi.» Vai to par frančiem un putniem izlaist?

—   Lieliski! «Ar cieņu — Denbijs un Vinters.» Vai jūs nedomājat, mis Perrena, ka vispār izdot šo grāmatu te bija apkaunojošs nepotisms?

—   Kas tas ir — «nepotisms»?

—   Dēla stāvokļa izmantošana savā labā. No savām grāmatām viņš nav ieņēmis ne graša.

—   Viņš ir ļoti smalks rakstnieks, mister Mont.

— Un mēs par šo smalkumu maksājam. Nu, viņš ir lāga vecs barts. Pirms brokastīm vairāk nekā nebūs, un brokastis ieturiet krietni. Šīs meitenes figūra arī bija neparasta, vai ne? Viņa ir vājiņa, bet turas ļoti taisni. Jā, es jums jau sen gribēju pajautāt, mis Perrena: kāpēc modernās meitenes iet salīkušas un stiepj kaklus uz priekšu? Nevar taču būt, ka viņām visām ir tāda ķermeņa uzbūve.

Sekretāres vaigi sāka sārtoties.

—   Iemesls, protams, ir, mister Mont.

—   Tiešām! Un kāds?

Sārtums sekretāres vaigos kļuva vēl tumšāks. — Es patiešām nezinu, vai varēšu . . .

—   O! Piedodiet! Pajautāšu savai sievai. Tikai viņa pati arī ir ļoti taisna.

—   Redziet, mister Mont, tas ir tā: tagad uzskata, ka sievietēm … ka sievietēm mugurpusē nav nekam jābūt, bet viņām, protams, ir, un viņas cenšas iegūt vajadzīgo efektu, ieraujot krūtis uz iekšu un izstiepjot kaklus uz priekšu. Tā zīmē modes lapās, un tā dara arī manekeni.

—   Saprotu, — sacīja Maikls, — pateicos, mis Perrena, jūs bijāt ļoti laipna. Tas tak nu ir par traku, vai ne?

—   Jā, es pati arī tam nepiekrītu.

—   Nē, nekādā ziņā.

Sekretāre nolaida acis un devās projām. Maikls apsēdās un sāka zīmēt uz dzēšlapas kādu seju. Tā nepiederēja Viktorīnai. . .

Apbruņojusies ar zīmīti Obrijam Grīnam, Viktorīna paēda savas parastās brokastis — izdzēra tasi kafijas un apēda gabalu kēksa — un tad devās ar metro uz Čelsiju. Veicies viņai nebija, taču misters Monts bija izturējies draudzīgi, un Viktorīna jutās uzmundrināta.

Studijas durvis pašlaik slēdza vaļā kāds jauns vīrietis — ļoti elegants, dūmakaini pelēkā tvīda uzvalkā, bez cepures, kārtīgi atpakaļ atsukātiem, gaišiem matiem un maigu balsi, — visā viņa būtnē bija kas vijīgs.

—   Vai modelis? — viņš vaicāja.

—   Jā, ser. Man ir vēstule jums no mistera Monta.

— No Maikla? Ienāciet!

Viktorīna, viņam sekodama, iegāja iekšā. Visa istaba bija jūras zaļā krāsā; gaisma krita no griestiem, ko izrotāja sijas, pie sienām karājās daudz gleznu un zīmējumu, apakšējie likās it kā nolīkstam uz grīdas. Kādā gleznā uz molberta attēlotām divām dāmām bija gandrīz noslīdējušas drānas, un Viktorīna samulsa. Viņa juta, ka džentlmeņa acis, tādā pašā jūras zaļumā kā sienas, slīd pār viņas seju un augumu.

—   Vai esat ar mieru pozēt visādi? — viņš vaicāja. Viktorīna mehāniski atbildēja: — Jā, ser.

—   Vai jūs būtu tik laipna un noņemtu cepuri? Viktorīna noņēma cepurīti un sapurināja matus.

—   A! — izsaucās džentlmenis. — Brīnos. Viktorīna brīnījās, kāpēc.

—   Apsēdieties, lūdzu, uz platformas!

Viktorīna neizpratnē palūkojās visapkārt. Šķita, ka pār Grīna pieri un gludajiem, gaišajiem matiem pārslīd smaids.

—   Tā jums, acīm redzot, pirmā reize?

—   Jā, ser.

— Jo labāk. — Un viņš norādīja uz mazu paaugstinājumu.

Viktorīna apsēdās melnā ozolkoka krēslā.

—  Izskatās, ka jums salst?

—  Jā, ser.

Viņš piegāja pie skapja un atgriezās ar divām mazām glāzītēm, kurās laistījās brūns šķidrums.

— Izdzersim šo Grand Marnier[37].

Viktorīna redzēja, ka gleznotājs izmet glāzi vienā malkā, un darīja tāpat. Dzēriens bija salds, stiprs, ļoti garšīgs un aizrāva elpu.

— Ņemiet cigareti!

Viktorīna paņēma to no Grīna piedāvātā portsigāra un iesprauda starp lūpām. Grīns pasniedza uguni. Un atkal smaids pārslīdēja pār viņa seju un paslēpās matos.

— Velciet uz iekšu! — viņš teica. — Kur jūs esat dzimusi?

— Patnijā, ser.

Tas ir ļoti interesanti. Pasēdiet mirkli mierīgi. Pozēšana nav tik briesmīga kā zoba raušana, tikai velkas ilgāk. Svarīgākais ir būt nomodā.

—   Jā, ser.

Grīns paņēma lielu papīra lapu un kādu tumšu vielu un sāka zīmēt.

—   Sakiet man, — viņš teica, — mis . . .

—   Kolinsa, ser, Viktorīna Kolinsa. — Instinkts lika viņai nosaukt savu dzimto uzvārdu. Tas šķita it kā profesionālāks.

—   Vai jūs esat brīva? — Viņš apklusa, un atkal pār viņa gaišajiem matiem pārslīdēja smaids. — Jeb vai jums ir kāda cita nodarbošanās?

—   Pašlaik ne, ser. Esmu precējusies, bet. vairāk nekas.

Gleznotājs kādu brīdi klusēja. Bija interesanti vērot, kā viņš pamet skatienu uz Viktorīnu, uzvelk svītru uz papīra, pamet atkal skatienu. Simtiem skatienu, simtiem svītru. Beidzot viņš sacīja: — Lieliski! Tagad mēs atpūtīsimies. Pats dievs jūs atsūtījis šurp, mis Kolinsa. Nāciet sasildieties!

Viktorīna piegāja pie kamīna.

—   Vai jūs zināt kaut ko par ekspresionismu?

—   Nē, ser.

—   Nu, tas nozīmē pievērst uzmanību ārienei tikai tik daudz, par cik tā izteic iekšieni. Vai tas jums ko izsaka?

— Nē, ser.

— Tā! Liekas, jūs teicāt, ka esat ar mieru pozēt. . . hm … arī pavisam bez . ..

Viktorīna lūkojās gaišajā, slīdošajā džentlmenī. Viņa nezināja, ko šie vārdi nozīmē, bet juta, ka tie nozīmē ko neparastu.

—   Pavisam bez kā, ser?

—   Kaila.

—   O! — Viktorīna nolaida acis, tad pacēla tās uz abu dāmu noslīdējušām kleitām. — Tā kā tur?

— Nē, jūs es negleznošu kubisma stilā. Viktorīnas iekritušajos vaigos iedegās sārtums. Viņa

lēni jautāja:

— Vai par to maksā vairāk?

— Jā, apmēram divreiz tik daudz — varbūt vēl vairāk. Bet es jūs nepierunāju, ja jūs ļoti negribat. Varat padomāt un pateikt man to nākamreiz.

Viktorīna pacēla atkal acis un teica: — Paldies, ser.

— Ne par ko! Tikai negodiniet mani, lūdzu, par seru. Viktorīna pasmaidīja. Tā bija pirmā reize, kad viņas seja it kā atdzīvojās, un šāda pārvērtība šķita dīvaini ietekmējam gleznotāju. Viņš steidzīgi sacīja: — Svētais dievs! Kad jūs smaidāt, mis Kolinsa, es jūs redzu impresionistiski. Ja esat atpūtusies, apsēdieties atkal krēslā.

Viktorīna devās atpakaļ.

Džentlmenis paņēma jaunu papīra lapu.

— Vai varat iedomāties kaut ko tādu, par ko būtu jāsmaida?

Viktorīna papurināja galvu. Un tā bija patiesība.

—  Galīgi neko komisku? Piemēram, jūs laikam mīlat savu vīru?

—  O jā.

—  Nu, pamēģiniet to.

Viktorīna mēģināja, bet varēja iedomāties Toniju tikai pārdodam balonus.

—  Tas neder, — teica gleznotājs. — Nedomājiet par viņu! Vai esat redzējusi «L'aprиs midi d'un Faune» [38] ?

—  Nē, ser.

Runājot gleznotāja acis visu laiku slīdēja no Viktorīnas uz lapu un zīmulis cēlās un gulās uz papīra. Viktorīnas smadzenes iekvēlojās kā drudzī. Piecpadsmit šiliņu dienā! Zilie tauriņi!

Telpā valdīja dziļš klusums. Gleznotāja acis un roka joprojām slīdēja šurp un turp. Viktorīnas sejā atblāzmoja viegls smaids — viņa aprēķināja, cik naudas varētu nopelnīt.

Beidzot Grīna acis un roka pārstāja kustēties un viņš stāvēja, skatīdamies uz papīru.

— Šodien pietiks, mis Kolinsa. Man jāizdomā tālāk. Iedodiet man, lūdzu, savu adresi!

Viktorīna steidzīgi pārdomāja.

—   Rakstiet, lūdzu, ser, uz pastu. Es negribu, lai mans vīrs zina, ka es … ka es …

—   … esat biedros ar mākslu? Labi! Uz kādu pasta nodaļu rakstīt?

Viktorīna pateica to un uzlika cepuri.

— Pusotras stundas, pieci šiliņi, pateicos. Un rīt pulksten pustrijos, mis Kolinsa, — bez «sera».

— Jā, s . . . pateicos.

Aukstajā janvāra gaisā gaidot autobusu, Viktorīnai bija tāda sajūta, ka pozēt kailai ir neiespējami. Sēdēt sveša džentlmeņa priekšā kā Ievai! Ja Tonijs zinātu! Iekritušajos vaigos atkal lēni iedegās sārtums. Viktorīna iekāpa autobusā. Bet piecpadsmit šiliņi! Nedēļā ir sešas dienas, tas taču būtu četras mārciņas un desmit šiliņu! Četros mēnešos viņa varētu sapelnīt naudu braucienam. Spriežot pēc gleznām tur iekšā, to dara daudzas jo daudzas. Tonijam nekas nav jāzina, pat tas, ka gleznotājs zīmē viņas seju, ne. Viņš ir tik ārkārtīgi nervozs un tik ļoti viņu mīl! Viņš iedomātos nezin ko; Viktorīna bija dzirdējusi vīru sakām, ka mākslinieki esot tikpat kā kaķi. Turpretī šis džentlmenis bija izturējies ļoti jauki, lai gan likās, ka viņš par visu smejas. Viktorīna vēlējās, kaut viņš būtu parādījis tai zīmējumu. Varbūt kādreiz viņa redzēs sevi izstādē. Bet bez — o! Un pēkšņi viņa nodomāja: «Ja es mazliet vairāk ēstu, es arī tā izskatītos skaista!» Un, it kā lai aizbēgtu no šīs pārdrošās domas, Viktorīna sāka vērot pretimsēdošā pasažiera seju. Tā bija mierīga, gluda un sārta, ar diviem zodiem un gaišām acīm, kas arī blenza viņā, Viktorīnā. Cilvēki domā, bet kas to lai zina, ko! Un smaids, pēc kura alka Obrijs Grīns, apstaroja viņa modeļa seju.

III MAIKLS KLAIŅO UN SARUNĀJAS

Seja, ko Maikls zīmēja, sākumā bija Viktorīnas un tad Flēras. Ja Flēra fiziski turas taisni, vai viņa morāliski ir tāda pati? Šo minējumu dēļ Maikls nemitīgi lamāja sevi par nekauņu. Flēra izturējās tāpat kā agrāk, un Maikls godprātīgi apspieda sevī jautājumus, kā tā izturas tad, kad viņš neredz. Bet viņa saasinātā uzmanība arvien skaidrāk atklāja zināmu cinismu, it kā Flēra vienmēr pasvītrotu, ka visas vērtības ir vienādas un ka nevienai no tām nav sevišķi lielas vērtības.

Vilfrīds gan joprojām bija Londonā, taču nerādījās, un runāts par viņu netika. «Prom no acīm, prom no sirds» — tāds likās moto. Attiecībā uz Maiklu tas neattaisnojās — Vilfrīds viņam pastāvīgi bija prātā. Ja Vilfrīds nesatiekas ar Flēru, kā viņš var dzīvot tik mokpilnā tuvumā? Ja Flēra negrib, lai Vilfrīds paliek, kāpēc viņa nav aizsūtījusi to projām? Maiklam kļuva arī arvien grūtāk noslēpt no citiem, ka viņš un Dezerts vairs nav draugi. Bieži vien viņā uzliesmoja vēlēšanās iet un visu noskaidrot, taču viņš šo vēlēšanos nomāca. Vai nu tur slēpās tikai tas, ko viņš jau zināja, vai arī vēl kas cits — un tādā gadījumā Vilfrīds to noliegtu. Maikls samierinājās ar to bez kurnēšanas; nevar taču nodot sievieti! Bet viņš negribēja dzirdēt melojam kara biedru. Maikls pats un Flēra nepārmija par Vilfrīdu ne vārdu, viņš juta, ka vārdi nekā jauna neatklās, tikai apdraudēs jau tā diezgan nedrošo pamatu. Ziemsvētkus Montu dzimtmuiža bija pavadījusi medībās. Otrās dienas vakara cēlienā Flēra bija atnākusi līdzi un stāvējusi Maikla slēptuvē, turēdama saitē Ting-a-lingu. Ķīniešu šunelis bija ārkārtīgi satraucies, slējies pakaļkājās ikreiz, kad nokrita kāds putns, un nemaz nebija baidījies no šāvienu trokšņa. Maikls, gaidot, kad atkal nošaus greizi — viņš bija slikts šāvējs, — vēroja sievas uzbudināto seju pelēkās ādas ielokā un augumu, ko bija sasprindzinājušas pūles noturēt Ting-a-lingu. Medības Flērai bija kas jauns, un interese par jauno padarīja to vienmēr sevišķi pievilcīgu. Viņš bija priecājies pat par tās izsaucieniem «ai Maikl!», kad nošāva greizi. Flēra bija ārkārtīgi patikusi viesiem, kas nozīmēja, ka viņš no tās redzēja gandrīz tikai miegainu galviņu uz spilvena; taču tur Maiklu vismaz nebija mocījis drausmīgais nemiers.

Pievilcis pēdējo svītru īsajiem matiem uz dzēšlapas, Maikls piecēlās. Pie Sv. Paula katedrāles — šī meitene bija teikusi. Viņš varētu aizstaigāt uz turieni un palūkoties Biketā. Varbūt kas ienāktu prātā. Savilcis zilā mēteļa jostu ap vidukli, Maikls devās ārā, slaids un možs, ar mazliet sāpošu sirdi.

Ejot šai jaukajā, skaidrajā dienā uz austrumiem, Maiklu jo sevišķi pārsteidza fakts, ka viņš ir dzīvs, vesels un strādā. Tik ļoti daudzi bija miruši, slimi vai arī bez darba. Viņš iegāja Koventgārdenā [41] . Brīnišķīga vieta! Cilvēku sugai, kas gadu desmitiem ilgi spēja paciest Koventgārdenu, nevarēja draudēt bojā eja no daudzajām slimībām. Šī vieta sniedza mierinājumu — izej tai cauri, un tu vairs neko neņemsi sevišķi nopietni. Šajā četrstūrainajā salā, ko no rietumiem ieslēdza izdevniecība, no austrumiem opera, no ziemeļiem un dienvidiem ļaužu upes. Smaržoja visas zemeslodes dārzeņi, augļi no visas pasaules. Maikls soļoja starp ratiem, ko izkrāva, izsvaidītiem papīra gabaliem, salmiem, bezdarbīgiem cilvēkiem, viņš ostīja gaisu. Koventgārdenas raksturīgās smaržas — zemes un viegla puvuma smaržas! Maikls nekad nebija redzējis — pat karā ne — tādu vietu, kam tik ļoti trūktu saskaņas. Ārkārtīgi angliski! Neviens neizskatījās tā, it kā tam būtu sakars ar zemi, — braucēji, dīkdieņi, krāvēji un tirgotāji segtajās teltīs šķita nepavisam nepazīstam sauli, vēju, ūdeni, zemi vai gaisu — visi tipiski pilsētnieki! Un kādas viņiem sejas — nudien! — uzblīdušas, apātiskas, izķēmotas, pietūkušas, te atrodami visdažādākie kroplības veidi. Kurš bija īsti angliskais tips šai bezgalīgajā nesamērības dažādībā? Tāda nemaz nebija! Maikls pienāca pie augļiem; nekustīgas un dzirkstošas gulēja to kvēles pilnās kaudzes — augļi bija ārzemnieki, no saules zemes — sulīgas bumbas, visas vienā lielumā un krāsā. Maiklam mutē saskrēja siekalas. «Saulei patiešām,» viņš nodomāja, «ir burvju vara.» Ja paskatās uz Itāliju, Arābiju, Austrāliju — austrālieši bija izceļojuši no Anglijas, bet tagad tipiskais austrālietis kļuvis gluži citāds! Tomēr koknijietis[42] ir simpātiskāks par visiem! Jo pareizākas cilvēka formas un vaibsti, jo cilvēks savtīgāks! Šie greipfrūti izskatījās šausmīgi pašapmierināti salīdzinājumā ar kartupeļiem!

Maikls iznāca no skvēra, joprojām domādams par angļiem. Jā, tagad tie bija viena no neglītākajām un izķēmotākajām nācijām pasaulē; un tomēr — vai ir vēl kāda cita tauta ar tik labu raksturu un tādu «duku»? Un viņu dūmainajās pilsētās un klimatā tas arī ir pilnīgi nepieciešams — lielisks piemērs, kā jāpielāgojas videi, ir šis modernais angļu raksturs! «Es varētu pazīt angli — vienalga, kur,» Maikls nodomāja, «un tomēr fiziski tagad nav viena vispārīga tipa!» Apbrīnojami ļaudis! Visumā tik neglīti un tomēr izaudzē tādus brīnišķi skaistus ziedus, tādas dīvainas atvases — kā šī mazā misis Biketa; kopā ņemot, ar tik mazām iztēles spējām un tomēr ar tādu dzejnieku plejādi! Starp citu, kā vecajam Denbijam patiktu, ja Vilfrīds savu nākamo sējumu atdotu citai firmai, vai arī ko viņš, Vilfrīda sirdsdraugs, teiktu vecajam Denbijam? Aha! Viņš zina gan, ko teiktu: «Jā, ser, jums labāk vajadzēja likt mierā to nabaga zelli, kas bija nozadzis «Vara sīknaudu». Dezerts nav aizmirsis, ka jūs viņu noraidījāt.» Lai nu tiek vecajam Denbijam un viņa mūžīgajai pašpārliecinātībai! «Vara sīknauda» bija nesusi neparasti labu peļņu. Iespējams, ka tās pēctece dotu vēl vairāk negaidītu ienākumu. Grāmata bija pierādījums tam, ko viņš, Maikls, vienmēr mēdza sacīt: «čiepstošo cālēnu» laiks tuvojās beigām. Cilvēki prasīja atkal pēc dzīves. Siblijam, Volteram Neizingam, Lindai — visiem tiem, kam nebija nekā ko sacīt, izņemot to, ka viņi ir pārāki par tiem, kam ir ko sacīt, — visiem tiem jau noņemts mērs zārkam. Tikai viņi nemaz neapzināsies, ka guļ zārkā; pie joda, nē! Viņi tāpat cels degunu mākoņos un noraudzīsies uz visiem no augšas!

«Маn viņi apnikuši,» domāja Maikls. «Ja tikai Flēra saprastu, ka skatīšanās no augšas ir skaidra pazīme tam, ka tu esi zemāks par citiem!» Un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka Flēra to laikam zina. Vilfrīds bija vienīgais no visa bara, ar ko tā jebkad bija draudzējusies; pārējie te atradās tāpēc — nu, tāpēc, ka viņa bija Flēra un viņai apkārt bija pēdējie jaunumi. Kad tie drīz vien pārstāja būt pēdējie jaunumi, viņa mēdza tos pamest. Bet Vilfrīdu viņa nepametīs. Nē, Maikls skaidri juta, ka Vilfrīdu viņa nav pametusi un nepametīs.

Viņš pacēla acis. Ladgeithila! «Pie Sv. Paula katedrāles — pārdod balonus?» Un tur patiesi arī, nabadziņš, stāvēja!

Bikets pašlaik izlaida no baloniem gaisu, taisīdamies iet izdzert tasi kakao. Atcerēdamies, ka viņiem jāsastopas nejauši, Maikls uz mirkli apstājās, gatavodamies piešķirt balsij pārsteiguma pilnu noskaņu. Žēl, ka nabaga zellis nevar pats pārvērsties par vienu no šīm krāsainajām bumbām un aizlidot pār Sv. Paula katedrāli pie Pētera! Viņš izskatījās tik mazs un nožēlojams, spiežot ārā gaisu no baloniem! Smadzenēs aši ieurbās kāda atmiņa. Balons — skvērā — pirmajā novembrī — laimes pilnajā naktī! Šai neparastajā naktī! Flēra! Varbūt baloni nesa laimi? Maikls pagāja uz priekšu un izbrīna pilnā balsī iesaucās: — Jūs, Biket? Vai tā ir jūsu tagadējā nodarbošanās?

Biketa lielās acis lūkojās Maiklā pār sarkanbrūnu balonu, kas maksāja sešus penijus.

—   Misters Monts! Es bieži domāju, ka gribētos jūs atkal satikt, ser.

—   Es tāpat, Biket. Ja jums pašlaik nekas nav darāms, nāciet, ieēdīsim brokastis.

Bikets izlaida gaisu no pēdējā balona un, aizvērdams kastes vāku, vaicāja: — Patiesi, ser?

— Nu, kā tad! Es pašlaik tieši gāju ēst zivis. Bikets noraisīja savu kasti.

— Atstāšu to pie ielu slaucītāja. — Tā viņš arī izdarīja un tad sāka soļot blakus Maiklam.

Vai tas dod kādu peļņu, Biket?

— Tikai tik daudz, lai vilktu kailo dzīvību.

— Ko jūs sakāt par šo ēdnīcu? Ņemsim austeres. Bikets aplaizīja ar bālo mēli mutes kaktiņos sakrājušās siekalas.

Maikls apsēdās pie maza galdiņa, ko greznoja balta vaskadrāna un menāža ar garšvielu trauciņiem.

— Divus dučus austeru un visu, kas pie tām piederas; pēc tam divas labas butes un pudeli šablī [43] . Lūdzu, pasteidzieties!

Kad viesmīlis baltajā priekšautā bija aizgājis atnest pasūtīto, Bikets spēja tikai izdvest:

—   Mans die's!

—   Jā, pasaule ir dīvaina, Biket.

—   Patiešām, tā tas ir. Es nebrīnītos, ja šīs brokastis jums maksātu veselu mārciņu. Es turpretī esmu priecīgs, ja nopelnu divdesmit piecus šiliņus nedēļā.

—   Jūs trāpījāt sāpīgā vietā, Biket. Es katru dienu apēdu savu sirdsapziņu.

Bikets papurināja galvu.

— Nē, ser, ja jums ir nauda, izdodiet to. Es tā darītu. Esiet laimīgs, ja varat, — pasaulē jau tā maz laimīgo.

Viesmīlis baltajā priekšautā sāka cienāt viņus ar austerēm. Viņš nesa tās pa trim reizē, tikko kā attaisītas.

Maikls izņēma tām žaunas, Bikets rija veselas. Pēc īsa brīža, kad Biketa priekšā bija sakrājušās divpadsmit tukšas gliemežnīcas, viņš teica:

—   Tieši šajā ziņā sociālisti kļūdās, ser. Es, taisni otrādi, jūtu atkal lielāku sparu, ja redzu citus cilvēkus izdodam naudu. To tak mēs visi varētu sasniegt, ja mums druscīt veiktos. Samaziniet cilvēku ienākumus līdz vienai mārciņai dienā — un teic tak, ka neiznāktu pat tik daudz, ja gribētu dot visiem. Nē, ser, tā nav īstā izeja. Labāk, lai man ir mazāk, tad es varu cerēt, ka man būs vairāk. Ja atņems risku, tad no dzīves nekas nebūs. Uz jūsu veselību!

—   O, Biket, tu mani gandrīz pierunā būt par kapitālistu.

Sārtums bija iezadzies vājajā sejā ar lielajām acīm, kas dzirkstīja aiz zaļganās šablī glāzes.

— Kā es vēlētos, lai mana sieva būtu te, ser! Es jums stāstīju par viņu un par plaušu karsoni. Tagad viņa ir atkal uz kājām, tikai novājējusi. Viņa ir lielā loze, ko esmu izvilcis. Negribu tādu pasauli, kur nevar izvilkt lielas lozes. Ja viss notiktu sasodīti taisnīgi un tā, kā katrs pelnījis, es nekad nebūtu viņu dabūjis. Vai saprotat?

«Es arī,» nodomāja Maikls, garā atkal zīmēdams pirmītējo seju.

—   Mums visiem tīk pasapņot; es sapņoju par ziliem tauriņiem — Centrālo Austrāliju. Sociālisti man tur nokļūt vis nepalīdzēs. Viņu sapņi par paradīzi nesniedzas pāri Eiropas robežām.

—   Muļķības! — teica Maikls. — Ņemiet kausēto sviestu, Biket!

—   Pateicos, ser!

Brīdi neviens nepārtrauca klusumu, jo abi tiesāja butes.

—   Kā jums ienāca prātā pārdot balonus, Biket?

—   Nav vajadzīga reklāma, baloni reklamē paši sevi.

—   Pie mums saskatījāties pārāk daudz reklāmu, vai ne?

—   Redziet, ser, es mēdzu pārlasīt apvākus. Jāsaka, man bija jābrīnās, ka ir tik daudz ievērojamu grāmatu.

Maikls izbrauca pirkstus caur matiem.

—   Apvāki! Vienmēr tā pati jaunā sieviete, ko skūpsta tas pats jaunais vīrietis ar to pašu noteikto zodu. Bet ko lai dara, Biket? Publika to vēlas. Nupat šorīt mēģināju šo paradumu lauzt — gribu redzēt, kas tur iznāks. — «Un ceru, ka tu to neredzēsi!» viņš nodomāja. «Ja padomā, ka Flēra varētu parādīties uz kāda romāna vāka!»

—   Pirms aizgāju no darba, — teica Bikets, — ievēroju, ka cilvēkiem patīk klintis vai arī ainavas ar tādām kā divām lellēm, kas sēž smiltīs vai zālē un izskatās it kā nezinātu, ko vienai ar otru darīt.

—   Jā, — norūca Maikls, — esam mēģinājuši arī to. Tās uzskatīja par mazāk vulgārām. Bet mēs drīz izsmēlām publikas pacietību. Ko jūs tagad ēdīsiet — vai sieru?

— Pateicos, ser, esmu ēdis jau pārāk daudz, taču neteikšu «nē».

—   Divus Stiltonus, — sacīja Maikls. — Kā klājas misteram Dezertam, ser? Maikls nosarka.

—   O! Lieliski. Bikets arī nosarka.

—  Es gribētu — es gribētu, lai jūs viņam pateiktu, ka tas bija gluži bez. . . bez nodoma, ka es zagu viņa grāmatu. Es vienmēr esmu to nožēlojis.

—  Manuprāt, — Maikls lēni iesāka, — citu ļaužu mantas mēs parasti zogam bez nedoma. Mēs nekad negribam to darīt.

Bikets pacēla acis.

— Nē, ser, tam es nepiekrītu. Puse cilvēku ir laupītāji, bet es nu gan pie tādiem nepiederu.

Maiklā mēģināja ierunāties sirdsapziņas balss: «Vilfrīds arī pie tādiem nepieder.» Viņš pasniedza Biketam savu portsigāru.

— Pateicos, ser, pateicos no visas sirds!

Viņa acis bija valgas, un Maikls nodomāja: «Pie velna! Sentimentāli. Jāatvadās un jāiet prom!» Viņš pasauca viesmīli baltajā priekšautā.

— Iedodiet savu adresi, Biket! Ja jums vajadzīgs kāds «ārējais ietērps», varu jums šo to nosūtīt.

Bikets uzrakstīja rēķina otrā pusē savu adresi un vilcinādamies teica: — Varbūt misis Montai, ser, ir kādas liekas drēbes? Mana sieva ir apmēram manā augumā.

— Domāju, ka būs, Mēs tās jums aizsūtīsim. — Viņš redzēja nodrebam «mazā vientieša» lūpas un pastiepa roku pēc sava mēteļa. — Ja kas pagadīsies, es jūs neaizmirsīšu. Ardievu, Biket, un labu veiksmi!

Dodamies uz austrumiem, jo Bikets gāja uz rietumiem, viņš atkārtoja pie sevis principu: «Līdzjūtība ir muļķība — līdzjūtība ir muļķība!» Tad, iekāpis autobusā, aizbrauca atpakaļ gar Sv. Paulā katedrāli. Piesardzīgi paglūnējis — kā mēdza teikt vecais Forsaits, — viņš redzēja Biketu piepūšam balonu; aiz rožainās bumbas viņa seja un stāvs gandrīz nebija redzami. Tuvojoties Bleikstrītai, Maiklā uzviļņoja nepārvarama nepatika pret darbu, un viņš aizbrauca līdz Trafalgaras skvēram. Bikets bija viņu satraucis. Dzīve dažreiz bija gandrīz neizturami «patīkama». Bikets, Vilfrīds un Rūra! «Jūtas — blēņas! Līdzjūtība — muļķība!» Viņš izkāpa no autobusa un devās garām lauvām uz Pelmelu. Vai ieiet klubā «Snooks» un pajautāt pēc barta? Nekādas nozīmes — Flēru viņš tur neatradīs. Viņa sirds alka redzēt Flēru dienā. Bet kur? Viņa varēja būt visur, un tas nozīmēja — nekur.

Flēra bija nemiera pilna. Vai tā bija viņa — Maikla vaina? Ja viņš būtu Vilfrīds, vai viņa būtu nemiera pilna? «Jā,» Maikls stūrgalvīgi nodomāja, «Vilfrīds arī ir nemiera pilns.» Visi bija nemiera pilni — visi cilvēki, ko viņš pazina. Vismaz visi jaunie — dzīvē un literatūrā. Jāpalūkojas tik uz viņu romāniem! Labi, ja vienam no divpadsmitiem piemita miers, kāda no tām īpašībām, kas lika atgriezties pie grāmatas kā pie atpūtas sniedzējas. Viņi steidzās pa galvu pa kaklu, klupa un drāzās garām kā motocikli, spēcīgi — o! — un gudri. Kā Maiklam bija apnikusi gudrība! Dažreiz viņš atnesa mājā kādu manuskriptu, lai dzirdētu Flēras domas. Viņš atcerējās, ka tā reiz bija teikusi: «Tieši kā dzīvē, Maikl, viss aizzib garām, ne pie kā nepakavējoties pietiekami ilgi, lai piešķirtu jebkad jebkam kādu nozīmi. Autors, protams, to nav domājis kā satīru, bet izdodot es jums iesaku uz vāka rakstīt: «Drausmīga satīra par mūsdienu dzīvi». Un tā viņi bija darījuši, saglabājot vismaz daļu šā virsraksta: «Lieliska satīra par mūsdienu dzīvi». Tāda bija Flēra! Viņa spēja saskatīt steigu, bet, tāpat kā lieliskās satīras autors, nezināja, ka pati šaudās un steidzas, jeb varbūt zināja? Vai viņa sajuta, ka pieskaras dzīvei tāpat kā uguns liesma gaisam?

Maikls bija nonācis līdz Pikadilijai un pēkšņi atcerējās, ka veselu mūžību nav apciemojis Flēras krustmāti. Iespējams, ka viņa bija tur. Viņš sāka soļot Grīnstrītas virzienā.

—   Vai misis Dārtija mājās?

—   Jā, ser.

Maikls paostīja gaisu. Flēra lietoja . . . bet viņš nesaoda neko citu, izņemot vīraku smaržu. Vinifreda dedzināja ķīniešu kvēpināmos, kad atcerējās, cik izsmalcināti tie smaržo.

— Ko drīkstu pieteikt?

— Misteru Montu. Vai mana sieva še nav?

— Nē, ser. Tikai misis Vala Dārtija.

Misis Vala Dārtija! Jā, Maikls atcerējās — jauka sieviete, bet viņa nevarēja atsvērt Flēru! Taču bija jau par vēlu, un Maikls sekoja istabmeitai.

Viesistabā viņš atrada trīs cilvēkus; viens no tiem bija viņa sievastēvs, kas, drūms un domās nogrimis, sēdēja ampīra stila krēslā un lūkojās uz zilu Austrālijas tauriņu spārniem, kuri mirdzēja zem stikla uz apaļa, purpursarkana galda. Vinifreda bija atdzīvinājusi savas istabas ampīriskos pamatus ar laikmetīgāku virsbūvi. Viņa apsveica Maiklu izmeklēti sirsnīgi. Cik jauki, ka viņš atnācis, būdams tik aizņemts ar šiem jaunajiem dzejniekiem! — «Vara sīknauda», — viņa teica, — man šķiet tik intriģējoša grāmatiņa, — un kas par burvīgu nosaukumu! Misters Dezerts gan laikam ir gudrs, vai ne? Ko viņš pašlaik raksta?

Maikls atteica: — Es nezinu, — un atslīga mazā dīvānā blakus misis Valai. Nezinādams neko par Forsaitu dzimtas ienaidu, viņš nespēja novērtēt, kādu atvieglojumu atnesis sev līdzi. Soumss noteica kaut ko par frančiem, piecēlās un piegāja pie loga; Vinifreda pievienojās brālim — viņi sāka klusi sarunāties.

— Kā klājas Flērai? — vaicāja Maikla kaimiņiene. — Pateicos, lieliski!

— Vai esat apmierināts ar savu māju?

—   O, ļoti. Vai neatnāksiet to apskatīt?

—   Nezinu, vai Flērai tas patiktu . . .

—   Kāpēc ne?

— Ai, tāpat vien.

— Viņai ārkārtīgi patīk viesi.

Misis Vala šķita lūkojamies Maiklā ar lielāku interesi, nekā viņš bija pelnījis, it kā mēģinātu ko nolasīt no viņa sejas, un Maikls piebilda:

—   Jūs taču esat kā viņas asinsradiniece, tā arī brālēna sieva, vai ne?

—   Jā.

—   Nu, kas tad jūs kavē?

—   Ai, kavēt nekavē nekas. Protams, es atnākšu. Tikai — viņai ir tik daudz draugu.

Maikls nodomāja: «Man patīk šī sieviete!» — Patiesību sakot, — viņš teica, — es atnācu šodien šurp, domādams, ka atradīšu te Flēru. Es būtu priecīgs, ja jūs abas sastaptos biežāk. Viņai apkārt ir tāds troksnis, ka viņa justos laimīga, redzot mierīgu cilvēku.

—   Pateicos!

—   Vai jūs nekad neesat dzīvojusi Londonā?

—   Kopš kļuvu seši gadi veca, ne.

—   Es gribētu, lai Flēra atpūstos, žēl, ka nav kur de . . . dezertēt, — Maikls bija sastostījies; tā taču bija tikai nejauša skaņu sakrišana — un tomēr! Apjucis viņš palūkojās uz tauriņiem. — Nupat runāju ar kādu mazu koknijieti, kura SOS [44] ir Centrālā Austrālija. Bet ko jūs sakāt: vai mums ir dvēseles, kuras jāglābj?

—   Agrāk es tā domāju, bet tagad neesmu tik pārliecināta — nesen mani kaut kas pārsteidza.

— Kas?

— Redziet, esmu ievērojusi, ka dvēseles eksistencei vienmēr tic visi tie cilvēki, kam ir vai nu pavisam neglīta āriene, vai greizs deguns, vai uz āru izspiedušās acis, vai īpatns skatiens; cilvēki, kas ir samērīgi un kam nav nekādi sevišķi fiziski defekti, šķiet, nav šai jautājumā īsti ieinteresēti.

Maikla ausis sakustējās.

—   Tā ir lieliska doma, — viņš izsaucās, — goda vārds! Flēra ir brīnišķīgi samērīga, un viņa, liekas, neraizējas par dvēseli. Es tāds neesmu un, protams, raizējos. Koventgārdenas ļaudīm droši vien piemīt liels dvēselīgums. Jūs tātad uzskatāt, ka «dvēsele» rodas ķermeņa mehānisma bojājuma rezultātā — tā ir īpaša apziņa, ka visi ritentiņi nestrādā saskanīgi?

—   Jā, apmēram tā — vismaz es esmu gandrīz pārliecināta, ka tā saucamais psihiskais spēks rodas no tā.

—   Paklausieties, — bet vai jūsu dzīve ir mierīga? Pēc jūsu teorijas, mēs dzīvojam varen dvēselīgā laikmetā. Man jāpadomā par mūsu ģimeni. Kāda ir jūsējā?

— Forsaiti! Ai, tie ir pat pārāk samērīgi.

— Jā, cik man gadījies redzēt, viņiem nav nekādu īpašu fizisku defektu. Franči arī ir ārkārtīgi labi noauguši. Tā patiešām ir laba ideja, tikai lielākā daļa cilvēku, protams, skatās uz to citādi. Viņi sacītu, ka šo nesamērību rada pati dvēsele, tā liek acīm spīdēt, pagriež degunu greizi un tā tālāk; kur dvēsele sekla, tur tā nemēģina izkļūt no ķermeņa, no turienes arī rodas flegmatiskie. Es par to padomāšu. Paldies par mājienu! Atnāciet gan mūs apciemot. Sveiki! Domāju, ka tos pie loga nav vērts traucēt. Vai jūs būsiet tik laipna un pateiksiet viņiem, ka man bija jāpazūd? — Paspiedis slaidu, cimdotu roku, apveltīts ar smaidošu skatienu un pasmaidījis tam pretī, Maikls izslīdēja ārā, domādams: «Pie velna dvēseli, kur ir viņas ķermenis?»

IV

FLĒRAS ĶERMENIS

Patiesi, Flēras ķermenis šai mirklī atradās vienā no tiem grūtajiem stāvokļiem, kas pastāvīgi apdraud kompromisa principu. Tas nepārprotami atradās Vilfrīda skavās, vismaz tādā pakāpē, ka Flēra jutās spiesta sacīt:

— Nē, Vilfrīd, jūs solījāties būt rātns.

Flēras māka slidot pa plānu ledu bija patiesi uzslavas cienīga, jo vārdam «rātns» vēl piemita nozīmīgums. Tieši vienpadsmit nedēļas jaunais vīrietis bija atradies par matu no savas vēlēšanās piepildījuma, un pat tagad, kad viņš Flēru jau divas nedēļas nebija redzējis, viņu no tās šķīra divas sažņaugtas dūrītes, cieši atspiestas pret viņa krūtīm, un vārds «rātns».

Kad Flēra bija to izteikusi, Vilfrīds spēji atgrūda viņu un atslīga uz viena no senatnīgajiem sēdekļiem. Tikai sajūta, ka atkārtoties būtu muļķīgi, neļāva viņam izgrūst: «Tā tas nevar turpināties, Flēra!» Viņa to zināja. Un tomēr tas turpinājās. Tieši šis apstāklis Vilfrīdu pārsteidza vienmēr no jauna. Kā gan viņš, nožēlojamais, varēja nedēļu pēc nedēļas atkārtot viņai un sev pašam: «Tagad vai nekad!» — ja nenotika ne vienādi, ne otrādi. Vienīgi neapzinīgā sajūta, ka tikmēr, kamēr nebūs sasniegts vārds «tagad», Flēra īsti nesapratīs, ko grib, — šī sajūta deva viņam cerības. Vilfrīda paša jūtas bija tik spēcīgas, ka viņš gandrīz nīda Flēru par tās neapņēmību. Taču šai ziņā viņam nebija taisnība. Tas nebija gluži apņēmības trūkums. Flērai bija vajadzīga tā jūtu bagātība un sasprindzinājums, ko dzīvei piešķīra Vilfrīda mīla, taču viņa gribēja to saņemt bez kāda riska un zaudējumiem. Tas bija tik dabiski! Nepatikšanas radīja Vilfrīda pārliekā kaisle. Ne jau pēc viņas gribas, ne aiz viņas vainas bija uzliesmojusi šī kaisle! Un tomēr — bija reizē jauki un attaisnojami izraisīt kaisli, un bez visa tā Flēra neskaidri apzinājās, ka nebūtu «laikmetīgi» nonicināt mīlētāju, jo sevišķi tāpēc, ka dzīve viņai vienu bija atņēmusi.

Tikusi brīva, Flēra sakārtojās un teica: — Runājiet par ko prātīgu; ko jūs pēdējā laikā rakstāt?

— Šo te.

Flēra izlasīja. Sarkdama un kodīdama lūpas, viņa teica:

— Tas skan ārkārtīgi rūgti.

— Tas ir ārkārtīgi patiesi. Vai viņš kādreiz jautā,, vai jūs satiekaties ar mani?

—  Nekad.

—  Kāpēc?

—  Nezinu.

— Ko jūs atbildētu, ja viņš vaicātu? Flēra paraustīja plecus.

Dezerts klusi noteica: — Jā, tā ir jūsu nostāja. Tā tas ilgi nevar vilkties, Flēra. — Viņš stāvēja pie loga. Flēra nolika papīra lapas uz galda un paspēra soli uz viņa pusi. Nabaga Vilfrīds! Tagad, kad viņš bija mierīgs, Flērai kļuva tā žēl.

Pēkšņi viņš iesaucās: — Palieciet stāvam! Nekustieties! Viņš ir lejā, uz ielas.

Atlēkdama atpakaļ, Flēra izdvesa: — Maikls! O! Bet kā — kā viņš varēja to zināt?

Dezerts bargi noteica: — Vai jūs tiešām viņu tik maz pazīstat? Vai domājat, ka viņš nāktu šurp, ja zinātu, ka jūs esat te?

Flēra sarāvās.

—   Kāpēc tad viņš ir te?

Droši vien grib satikt mani. Izskatās, it kā viņš nespētu izšķirties. Nebīstieties, neviens viņu nelaidīs iekšā.

Flēra apsēdās; kājas bija kļuvušas gluži nespēcīgas. Ledus pēkšņi šķita drausmīgi plāns, ūdens — drausmīgi auksts.

—     Vai viņš jūs redzēja? — viņa vaicāja.

—     Nē.

Vilfrīdam galvā pazibēja doma: «Ja es būtu nelietis, es tagad varētu viņu piespiest darīt, ko gribu, vajadzētu tikai paspert soli un pamāt ar pirkstu.» Žēl, ka viņš nebija nelietis, vismaz ne tādā mērā, — viss būtu daudz vienkāršāk!

—     Kur viņš tagad ir? — jautāja Flēra.

—     Iet projām.

Viņa dziļā atvieglojumā izdvesa: — Bet tas ir dīvaini, vai ne, Vilfrīd?

— Varbūt jūs domājat, ka viņam ir mierīgs prāts? Flēra iekoda lūpā. Vilfrīds ņirgājās, tāpēc, ka viņa nemīlēja vai nespēja īsti mīlēt nevienu no viņiem. Tas bija netaisni. Viņa būtu varējusi mīlēt — viņa bija mīlējusi! Vilfrīds un Maikls — tie varēja iet pie velna!

— Es vēlētos, kaut nekad nebūtu nākusi šurp, — viņa pēkšņi sacīja. — Un es vairs nekad nenākšu!

Vilfrīds piegāja pie durvīm un atvēra tās.

— Jums taisnība.

Flēra stāvēja gluži nekustīga, zodu iespiedusi kažokādas apkaklē, skaidro skatienu cieši pievērsusi Vilfrīda sejai, lūpas stūrgalvīgi sakniebusi.

— Jūs domājat, ka esmu cietsirdīga neģēle, — viņa lēni sacīja. — Tāda es esmu — tagad. Ardievu!

Vilfrīds nesaņēma ne viņas roku, ne arī ko sacīja, viņš tikai palocījās. Viņa skatiens pauda bezgalīgu izmisumu. Drebēdama aizvainojumā, Flēra izgāja ārā. Ejot lejup pa kāpnēm, viņa dzirdēja aizveramies durvis. Nonākusi zemē, viņa apstājās šaubās. Ja nu Maikls atgriezies! Gandrīz pretī atradās galerija, kur Flēra bija pirmo reizi sastapusi Maiklu un — Džonu. Ieskriet tur! Ja Maikls joprojām kavējas mazās ieliņas galā, viņa varētu tam ar tīru sirdsapziņu pateikt, kur bijusi. Flēra palūrēja ārā. No Maikla ne vēsts! Viņa aši ieslīdēja pretējās durvīs. Pēc mirkļa galeriju slēgs — tieši četros! Flēra samaksāja šiliņu un iegāja iekšā. Viņai jāredz — katram gadījumam! Flēra stāvēja apsvērdama — izstādīti bija viena mākslinieka — Kloda Breinsa darbi! Viņa samaksāja otru šiliņu par katalogu un, iedama ārā, izlasīja: «7. nr. Nobijusies sieviete.» Tas izteica visu, un ar vieglāku sirdi viņa izsteidzās caur istabām un paņēma taksometru. Jānokļūst mājās pirms Maikla! Flēra jutās atvieglota, gandrīz jautra. Pietiek slidot pa plānu ledu! Tas neder. Vilfrīdam jābrauc projām. Nabaga Vilfrīds! Nu, nevajadzēja ņirgāties, — ko Vilfrīds zināja par viņu, Flēru? Neviens neko par viņu nezināja! Viņa bija viena šai pasaulē. Flēra atslēdza halles durvis. Maikla nebija. Apsēdusies viesistabā kamīna priekšā, viņa paņēma Voltera Neizinga jaunāko darbu un trīs reizes pārlasīja vienu lappusi. Tās saturs no atkārtotās lasīšanas nekļuva skaidrāks — tieši otrādi: Neizings bija autors, ko vajadzēja izlasīt vienā rāvienā un nolikt pie malas, citādi tā vārdi nelikās kā liega vēsma, kas rotaļājas matos, bet kā vējš, kas izpūš no smadzenēm pēdējo domu; taču starp Flēru un grāmatas vārdiem nostājās Vilfrīda acis. Līdzjūtība! Viņai neviens nejuta līdzi, kāpēc gan viņai jājūt līdzi citiem? Bez tam līdzjūtība bija blēņas, kā teiktu Emebela. Šādā stāvoklī bija nepieciešami dzelzs nervi. Bet Vilfrīda acis! Nu — viņa tās vairs neredzēs! Tās bija skaistas acis, kad smaidīja vai kad — un tas notika daudz biežāk — nolūkojās viņā ilgu pilnas, kā tagad, kad viņa lasīja teikumu: «Dziļi nopietni un burvīgā egoismā viņš neizsakāmi kaisli alka pēc viņas, kas omulīga un sārta dusēja savā rožainajā, sarežģītajā un bezgala kaprīzajā sociālās perifrāzes gliemežnīcā…»Nabaga Vilfrīds! Līdzjūtība bija blēņas, bet palika vēl lepnums! Vai viņa gribēja, lai Vilfrīds aizietu projām, domādams, ka viņa vienkārši aiz iedomības vazājusi to aiz deguna, kā amerikāņu sievietes Voltera Neizinga romānos? Vai viņa to vēlējās? Vai nebūtu laikmetīgāk un patiesi dramatiski, ja kaut reizi «ietu līdz galam», kā mēdza sacīt? Vai tad viņiem abiem nebūtu kas tāds, ko atcerēties, — Vilfrīdam tur austrumos, par kuriem viņš pastāvīgi runāja, viņai te rietumos? Uz mirkli šis plāns rada atbalsi Flēras ķermenī, kas, pamatojoties uz teoriju, kuru Maikls pašreiz apsvēra, bija pārāk skaisti samērīgs, lai slēptu sevī dvēseli. Taču kā viss, kas mirklī iepatīkas, tas ātri zaudē pievilcību. Pirmkārt: vai viņai tas patiktu? Flērai šķita, ka ne; ar vienu nemīlamu vīrieti pietika. Draudēja arī briesmas nokļūt Vilfrīda varā. Viņš bija džentlmenis, taču dega kaislē; ja kauss būs reiz nobaudīts, vai viņš būs ar mieru to nolikt? Tomēr svarīgākas par šo bija pēdējās divās trīs nedēļās uzradušās fiziska rakstura šaubas, kas gaidīja pierādījumu un lika visu aplūkot nopietni. Flēra piecēlās un pārlaida rokas pār savu ķermeni, ar nepārprotamu riebumu nodomādama, ka Vilfrīda rokas būtu varējušas darīt to pašu. Nē! Būt viņa draudzenei, viņa apbrīnas priekšmetam, bet ne par tādu cenu. Pēkšņi Flērai likās, ka Vilfrīds ir bumba, kas uzmesta uz viņas vara grīdas; domās viņa pieskrēja tai klāt, satvēra un izsvieda laukā — skvērā. Nabaga Vilfrīds! Līdzjūtība bija blēņas! Taču varēja žēlot sevi, ka jāzaudē tāds vīrietis un cerība sasniegt to modernās sievietes ideālu, ko reiz kādā vakarā viņai bija aprakstījusi Mārdžorija Ferāra, hedonistu mīlule, kuras sarkanzeltainie mati izraisīja vispārēju apbrīnu: «Mans mērķis, dārgā, ir būt par nevainojamu sievu vienam vīrietim, otram — par nevainojamu mīļāko un trešam — par nevainojamu māti — vienā laikā. Tas ir pilnīgi iespējams, Francijā tā dara.»

Bet vai tas tiešām bija tik pilnīgi iespējams, pat ja līdzjūtība bija nieki? Kā būt nevainojamai pret Maiklu, ja mazākā neuzmanība varētu atklāt, ka viņa ir nevainojama pret Vilfrīdu; kā būt nevainojamai pret Vilfrīdu, ja katra reize, kad viņa būs nevainojama pret Maiklu, līdzināsies dunča dūrienam Vilfrīda sirdī? Un ja — ja viņas fiziskā rakstura šaubas nobriedīs par drošu pārliecību, kā būt nevainojamai mātei, kad viņa vai nu mocīs divus vīriešus, vai melos tiem kā pēdējā padauza? Tas nemaz nebija tik pilnīgi iespējams! «Ja es būtu īsta francūziete . . .» prātoja Flēra.

Viņa satrūkās — atvērās durvis, un istabā ienāca tas, kura dēļ viņa nebija īsta francūziete. Viņš izskatījās ļoti drūms, it kā pēdējā laikā būtu pārāk daudz domājis. Noskūpstījis Flēru, ienācējs saīdzis apsēdās kamīna priekšā.

— Vai paliksi pa nakti, tēt?

— Ja drīkstu, — norūca Soumss. — Man ir darīšanas.

—     Vai kas nepatīkams, dārgais? Soumss it kā satrūcies pacēla acis.

—     Nepatīkams? Kāpēc lai tas būtu kas nepatīkams?

—     Man vienkārši likās, ka tev tāda seja.

Soumss nokrekstējās. — Šī Rūra! — viņš teica. — Atnesu tev gleznu — ķīniešu!

— Ai tēt! Cik jauki!

— Nekāda jaukuma nav, — sacīja Soumss, — tas ir pērtiķis, kas ēd apelsīnu.

— Bet tas taču ir brīnišķīgi! Kur tā ir — hallē? Soumss pamāja ar galvu.

Attinusi gleznu, Flēra to ienesa iekšā un, atslējusi pret nefrītzaļo dīvānu, atkāpās, un sāka aplūkot. Viņa tūlīt juta, cik vērtīgs mākslas darbs ir šis lielais, baltais pērtiķis ar brūnajām, nemierīgajām acīm. Izskatījās, ka viņa interese negaidot atrauta no ķepā sažņaugtā apelsīna. Uz pelēkā fona kā spilgti krāsu plankumi vispārējo drūmo toņu vidū iezīmējās apkārt izsvaidītās augļa mizas.

—    Tēt, tas taču ir meistardarbs — esmu pārliecināta, ka tas radies ārkārtīgi augstas kultūras laikmetā.

—    Nezinu, — teica Soumss. — Man jāiepazīstas ar ķīniešiem.

—    Bet tev nevajadzētu dot to man, tas droši vien maksā kaudzi naudas. Ņem labāk savā kolekcijā.

—    Viņi nezināja gleznas vērtību, — teica Soumss, un viņa sejā atmirdzēja tikko manāms smaids. — Es samaksāju par to trīs simtus. Būs drošāk, ja tā atradīsies te.

—    Protams, ka te tā būs drošībā. Tikai kāpēc pie mums ir drošāk nekā pie tevis?

Soumss pagriezās pret gleznu.

—    Nezinu. No šī te var iznākt nezin kas.

—    No kā, dārgais?

—    Vai vecais Monts šovakar būs te?

—    Nē, viņš vēl ir Lipinghollā.

— Nu, nav arī svarīgi — no viņa tik un tā nav nekāda labuma.

Flēra paņēma tēva roku un paspieda to.

— Pastāsti!

Soumsa sirds līksmi nodrebēja. Flēra taču gribēja zināt, kas viņu satrauc. Tomēr apziņa, ka vīrietim nepieklājas būt pļāpīgam, un bailes izrādīt savu nemieru liedza viņam atbildēt.

— Tu tikpat nesaprastu, — viņš teica. — Kur tu to kārsi?

— Manuprāt, tur. Taču jāpagaida Maikls. Soumss norūca:

— Es nupat satiku viņu pie tavās krustmātes. Vai tā viņš strādā?

«Varbūt,» Flēra nodomāja, «Maikls vienkārši gāja atpakaļ uz izdevniecību. Korkstrīta ir vairāk vai mazāk pa ceļam. Varbūt, iedams tai garām, viņš atcerējās Vilfrīdu un gribēja parunāties par kādām grāmatām.»

— O, re, kur Tings! Sveiks, mazulīt!

Ķīniešu šunelis, it kā paša likteņa sūtīts, redzot Soumsu, pēkšņi atsēdās, strupo purniņu gaisā uzslējis, ačelēm mirdzot. «Tava sejas izteiksme,» viņš it kā teica, «man patīk. Mēs piederam pagātnei, vecais vīrs, un abi varētu pastāstīt tādus brīnumus, par ko citiem acis ieplestos.»

— Jocīgs, mazs radījums, — teica Soumss, — viņš vienmēr mani pazīst.

Flēra paņēma šuneli rokās. — Nāc apskati jauno pērtiķi, draudziņ!

— Neļauj viņam to laizīt.

Flēra cieši pievilka nefrītzaļo saiti, un Ting-a-lings, nokļuvis nesaprotama zīda gabala priekšā, kas smaržoja pēc pagātnes, cēla purniņu augstāk un augstāk, it kā palīdzēdams nāsīm un ar izkārto, mazo mēlīti pūlēdamies nobaudīt savas zemes ražojumu.

— Jauks pērtiķis, vai ne, mazulīt?

«Nē,» gluži nepārprotami atrūca Ting-a-lings. «Liec mani zemē!»

Nokļuvis uz grīdas, viņš uzmeklēja vietu, kur divu paklāju starpā vīdēja varš, un klusi to nolaizīja.

— Misters Obrijs Grīns, mem!

— Hm! — novilka Soumss.

Starojot ienāca mākslinieks; viņa mirdzošie mati it kā slīdēja atpakaļ, zaļās acis klīda tālē.

— Ā! — viņš izsaucās, norādīdams uz grīdu. — Lūk, kādēļ es atnācu.

Flēra izbrīnījusies sekoja viņa rokas mājienam.

—     Ting! — viņa bargi iesaucās. — Beidz! Viņš vienmēr laiza varu, Obrij.

—     Bet cik ļoti ķīnisks! Ķīnieši prot taisīt visu, ko mēs neprotam.

—     Tēt, iepazīsties ar Obriju Grīnu! Tēvs nupat atnesa man šo gleznu. Obrij, vai tā nav īsts dārgums?

Gleznotājs stāvēja gluži nekustīgs, viņa acis vairs neklīda apkārt, mati neslīdēja atpakaļ.

— Oho! — viņš izsaucās.

Soumss piecēlās. Viņš bija gaidījis ko vīzdegunīgu, bet saklausīja izsaucienā cieņu, varbūt pat izbīli.

—     Ak, dievs, — noteica Obrijs Grīns, — šīs acis! Kur jūs to izrāvāt, ser?

—     Tā piederēja manam brālēnam — jāšanas sacīkšu cienītājam. Tā bija viņa vienīgā glezna.

— Visu cienību! Viņam katrā ziņā bijusi gaume. Soumss pārsteigts vērās gleznotājā. Doma, ka Džordžam bijusi gaume, likās viņam tīri vai neiespējama.

—     Nē, — viņš teica, pēkšņi iešaujoties prātā kādai nojautai, — viņam patika tas, ka glezna liek just baismas.

—     Tas ir tas pats! Neatceros, ka jebkur būtu redzējis tik dzēlīgu satīru par cilvēka dzīvi.

—     Nesaprotu, — Soumss sausi noteica.

—     Nu, tā taču ir lieliska alegorija, ser! Ēst dzīves augļus, izsvaidīt mizas un tikt pārsteigtam, to darot. Šā pērtiķa acis ir cilvēka dvēseles traģēdijas iemiesojums. Palūkojieties uz tām! Viņš domā, ka auglī kas slēpjas, un skumst un dusmojas, ka nevar šim noslēpumam piekļūt. Gleznai vajadzētu atrasties britu muzejā, ser, ar nosaukumu «Civilizācija bez maskas».

—     Nu, bet tā tur neatradīsies, — teica Flēra. — Tā karāsies še un sauksies «Baltais pērtiķis».

—     Tas būs gluži tas pats.

—   Ar cinismu, — Soumss strupi noteica, — jūs nekur netiksiet. Ja jūs teiktu «Mūsu laikmets bez maskas»…

—     Piekrītu, ser. Bet kāpēc skatīties uz visu šauri? Jūs taču nedomājat nopietni, ka šis laikmets ir sliktāks par citiem?

—     Ak, es nedomāju? — pārjautāja Soumss. — Es uzskatu, ka pasaule sasniedza savu augstāko punktu astoņdesmitajos gados un otrreiz vairs to nesasniegs.

Gleznotājs iegrima pārdomās.

— Tas ir ārkārtīgi interesanti. Es tad nebiju dzimis un jūs, ser, laikam bijāt apmēram manā vecumā. Jūs ticējāt dievam un braucāt diližansos.

Diližansos! Šis vārds atmodināja Soumsā kādas atmiņas, kas šķita piemērotas šim gadījumam.

— Jā, — viņš teica, — varu jums pastāstīt tādu notikumu no viņām dienām, kādu jūs tagad vis neredzēsiet. Reiz, kad es puikas gados ceļoju ar saviem radiniekiem pa Šveici, divas manas māsas nopirka melnos ķiršus. Apēdušas kādu pusduci ogu, viņas atklāja, ka visās ir mazi tārpiņi. Kāds angļu alpīnists, redzēdams, cik viņas uztrauktas, apēda visus pārējos ķiršus — apmēram divas mārciņas — ar visiem tārpiem un kauliņiem lai tikai viņas nomierinātu. Lūk, kādi toreiz bija cilvēki!

—     Vai dieniņ, tēvs!

—     Oho! Tad viņš droši vien bija tajās iemīlējies.

—     Nē, — teica Soumss, — ne sevišķi. Viņu sauca par Pauliju, un viņš nēsāja vaigubārdu.

—     Starp citu, ja runā par dievu un diližansiem, — vakar es redzēju ekipāžu.

«Būtu labāk, ja jūs būtu redzējis dievu,» Soumss nodomāja, bet neizteica to skaļi, — šī doma viņu patiesībā pārsteidza, jo viņš pats arī nebija neko tādu nekad redzējis.

— Varbūt jūs nezināt, ser, bet tagad cilvēki tic daudz vairāk nekā pirms kara — viņi atklājuši, ka tiem nav tikai ķermenis vien.

—O! — iesaucās Flēra. — Tas liek man ko atcerēties, Obrij. Vai jūs pazīstat kādus medijus? Vai es nevarētu vienu no tiem dabūt šurp? Uz tādas grīdas kā mūsējā, ja Maiklu izliktu aiz durvīm, varētu būt drošs, ka nekāda acu mānīšana nenotiks. Vai spiritisti vispār iet sabiedrība? Stāsta, ka viņi esot ārkārtīgi aizraujoši.

— Spiritisms! — norūca Soumss. — Hm…— Pat runājot veselu pusstundu, viņš nebūtu varējis izteikt savu domu vēl skaidrāk.

Obrija Grīna acis aizklīda pie Ting-a-linga. — Mēģināšu to izdarīt, ja jūs man rīt pēcpusdienā aizdosiet uz kādu stundiņu savu pekinieti. Atvedīšu viņu atpakaļ saitē un došu tam visādus gardumus.

— Kāpēc viņš jums vajadzīgs?

— Maikls atsūtīja man šodien traki apburošu, mazu modeli. Bet, ticiet vai neticiet, viņa neprot smaidīt!

— Maikls?

— Jā. Pavisam jauns tips; man radusies ideja. Viņas smaids ir līdzīgs saules staram, kas slīd pār Itālijas ieleju, bet, kad lūdzu viņu smaidīt, viņa to nespēj. Es domāju, ka jūsu pekinietis viņu varbūt sasmīdinātu.

— Vai drīkstu atnākt paskatīties? — Flēra jautāja.

—    Jā, atvediet rīt Tingu. Bet, ja es spēšu viņu pierunāt, tad viņa pozēs pavisam bez kā.

—    O! Tātad jūs palīdzēsiet man sarīkot spiritistu seansu, ja es jums aizdošu Tingu?

— To es darīšu.

—    Hm! — Soumss atkal norūca. Seansi, Itālijas saule, «pavisam bez kā»! Bija laiks doties atpakaļ pie Eldersona un mēģināt ko labot — lai šie te spēlē vijoli, kamēr Roma deg.

—    Sveiki, mister Grīn, — viņš teica, — man nav laika!

— Redzu, ser, — sacīja Obrijs Grīns.

«Redzu!» Soumss pie sevis pārmēdīja, iedams ārā.

Obrijs Grīns atvadījās pēc īsa brīža un hallē sastapās ar dāmu, kas lūdza sulainim sevi pieteikt.

Palikusi viena, Flēra atkal pārlaida roku pār ķermeni. «Pavisam bez kā» — šie vārdi atgādināja briesmas, kas draudēja no dramatiskas uzvedības.

V FLĒRAS DVĒSELE

— Misis Vala Dārtija, mem.

Vārds, kuru nespēja izkropļot pat Koukers, iedarbojās uz Flēru kā pirksts, kas pēkšņi pielikts pie atsegta sēžas nerva. Holija! Viņa to nebija redzējusi kopš dienas, kad apprecēja ne Džonu, bet citu. Holija! Uzplūda atmiņu straume — Vonsdona, krīta kalni, grantsbedre, ābeļu dārzs, upe un birztala Robinhilā. Nē! Nebija patīkami redzēt Holiju, un Flēra teica: — Cik brīnišķīgi, ka jūs atnācāt!

—     Es šodien Grīnstrītā sastapu jūsu vīru; viņš mani ielūdza. Kāda brīnišķīga istaba!

—     Ting! Nāc iepazīties! Tas ir Ting-a-lings. Vai viņš nav lielisks? Viņš ir mazliet satraukts jaunā pērtiķa dēļ. Kā klājas Valam, kā izskatās mīļā Vonsdona? Tā bija tik brīnišķīgi mierīga.

—     Tas ir jauks, kluss stūrītis. Man tur nekad neapnīk.

—     Un…— Flēra turpināja, viegli iesmiedamās, — Džons?

—     Viņš audzē firziķus Ziemeļkarolīnā. Britu Kolumbija viņam nepatika.

—     O! Vai viņš ir precējies?

—     Nē.

—    Droši vien apprecēs amerikānieti.

—    Viņš jau vēl nav divdesmit divus gadus vecs.

—    Augstais dievs! — izsaucās Flēra. — Vai man ir tikai divdesmit viens? Es jūtos, it kā nestu uz muguras savus četrdesmit astoņus.

—    Tas tāpēc, ka jūs dzīvojat visu notikumu degpunktā un satiekaties ar tik daudziem cilvēkiem . . .

—    Un īsti nepazīstu nevienu.

—    Vai tiešām nevienu?

— Nē, to uzskata par lieku. Mēs saucamies gan vārdos, bet vispār…

— Man ļoti patīk jūsu vīrs.

— Ak jā, Maikls ir jauks. Kā klājas Džūnai?

— Es viņu vakar redzēju, viņa sameklējusi, protams, atkal jaunu gleznotāju — Klodu Breinsu. Šķiet, ka viņš ir tā saucamais veržīnists. Flēra iekoda lūpā.

— Jā, veržīnistu tagad daudz. Taču Džūna laikam domā, ka viņš ir vienīgais.

—    Jā, viņa to uzskata par ģēniju.

—    Viņa ir burvīga.

— Jā, — teica Holija, — viņa ir vispadevīgākā būtne pasaulē, kamēr ar kādu aizrāvusies. Noņemas kā vistu māte ar cālēniem, kas tikko izšķīlušies no olas. Vai jūs nekad neesat redzējusi Borisu Strumolovski?

—    Nē.

—    Nu, nevajag arī.

—    Pazīstu kādu viņa skulptūru — Maikla tēvoča krūšutēlu. Šis darbs ir pilnīgi normāls.

—    Jā, Džūna uzskatīja to par haltūru, un Strumolovskis nespēja viņai to piedot. Tā, protams, arī bija haltūra. Tikko klibais pīlēns sāk pelnīt naudu, Džūna meklē citu. Viņa ir ļoti jauka.

— Jā, — Flēra nomurmināja. — Džūna man patika. Atkal pāršļāca atmiņu straume — konditoreja, upe, mazā ēdamistaba, telpa Grīnstrītā, kur zem Džūnas zilo acu ciešā skatiena viņa bija pārmainījusi kāzu tērpu, Flēra satvēra pērtiķi un pacēla augšup.

—    Vai tā nav pati dzīve? Vai viņa to sacītu, ja iepriekš to nebūtu teicis Obrijs Grīns? Taču šai mirklī tāds apzīmējums šķita ļoti patiess.

—    Nabaga pērtiķēns! — nopūtās Holija. — Man vienmēr ārkārtīgi žēl pērtiķu. Bet glezna, manuprāt, ir lieliska.

—    Jā, es kāršu to te. Ja dabūšu vēl vienu, tad istabas iekārtojums būs pabeigts; tikai tagad neviens vairs negrib ķīniešu lietas pārdot. Šo es dabūju gadījuma pēc, nomira kāds cilvēks — Džordžs Forsaits, ziniet, tas, kas tā cienīja jāšanas sacīkstes.

—    O! — Holija klusu nopūtās. Viņa atkal redzēja savā priekšā vecā radinieka smejošās acis baznīcā, kur Flēru laulāja, dzirdēja aizsmakušo čukstu: «Vai viņa izturēs sacīkstes?» Un tiešām — vai šī glītā ķēvīte turas braši? «Es gribētu, lai viņa atpūstos, — žēl, ka nav kur dezertēt.» Bet nevar taču pieskarties tik personiskas dabas jautājumam, un Holija aprobežojas ar vispārīgu piezīmi.

—    Kā jūs visi — mūsdienu zelta jaunatne — skatāties uz dzīvi, Flēra? Kad cilvēks atrāvies no tās un divdesmit gadus nodzīvojis Dienvidāfrikā, tad šķiet, ka esi tai gluži svešs.

—    Dzīve! O, nu mēs zinām, ka to uzskata par mīklu, tomēr necenšamies vairs to uzminēt. Mēs tikai alkstam palīksmot, jo neticam, ka ir kas mūžīgs. Bet, pēc manām domām, mēs lāgā neprotam līksmoties. Mēs tikai traucamies uz priekšu un ceram ko iegūt. Ir, protams, māksla, taču lielākā daļa no mums nav mākslinieki; bez tam ekspresionisms — Maikls saka, ka tam nav nekāda satura. Mēs daudz pļāpājam par to, bet, manuprāt, Maiklam taisnība. Es satiekos ar bezgala daudziem rakstniekiem un gleznotājiem; viņi skaitās ļoti interesanti.

Holija izbrīnījusies klausījās. Kas būtu domājis, ka šī meitene redz! Varbūt viņa redz nepareizi, tomēr redz!

—    Bet jums taču ir jautri? — viņa vaicāja.

—    Redziet, man patīk iegūt skaistas lietas un iepazīties ar interesantiem cilvēkiem; man patīk redzēt visu, kas ir jauns un vērtīgs vai šai mirklī šķiet vērtīgs. Taču diemžēl fakts paliek fakts, ka nekas nav mūžīgi jauns. Es, redziet, nepiederu ne pie hedonistiem, ne «jaunās ticības piekritējiem».

— Jaunās ticības piekritējiem?

— Ā, jūs neesat dzirdējusi — tā ir it kā dziedniecība ar ticības palīdzību, ne tieši pēc vecā principa: «Dievs ir mīlestība, un mīlestība ir dievs,» — bet tāds kā maisījums no gribasspēka, psihoanalīzes un ticības, ka rīt viss būs labi, ja vien tu būsi par to pārliecināts. Jūs droši vien esat ar viņiem sadūrusies. Viņi to visu ņem briesmīgi nopietni.

—    Es zinu, — teica Holija, — viņiem spīd acis.

—    Droši vien. Es viņiem neticu — es neticu nevienam un nekam — vismaz pārak ne. Vai tad iespējams ticēt?

— Nu, bet vienkāršie ļaudis un grūts darbs?

Flēra nopūtās. — Jā, jā. Piemēram, Maikls — viņš nav samaitāts. Dzersim tēju, jā? Vai gribi tēju, Ting? — un, ieslēgusi elektrību, Flēra pazvanīja.

Kad negaidītā viešņa bija aizgājusi, viņa kā sastingusi sēdēja kamīna priekšā. Šodien, kad viņa bija gandrīz atdevusies Vilfrīdām! Tātad Džons nebija precējies! Protams, tas neko neizmainīja! Dzīvē nenotiek tā, kā raksta grāmatās. Un vispār visām šīm jūtām tikai uzspļaut! Pietiek! Flēra atmeta atpakaļ matu cirtas un, padabūjusi āmuru un naglu, ķērās pie baltā pērtiķa. Vislabāk tas izskatīsies starp abiem tējas trauku skapīšiem ar to krāsainajām perlamutra inkrustācijām. Tā kā viņa nevarēja dabūt Džonu, tad kāda nozīme — Vilfrīds vai Maikls, abi vai neviens? Jāapēd apelsīns, kas rokā, un jāaizsviež mizas! Un pēkšņi viņa ieraudzīja, ka Maikls atrodas istabā. Viņš bija ienācis ļoti klusi un stāvēja pie kamīna, sievai aiz muguras. Flēra aši pavērās viņā un teica:

— Te bija ienācis Obrijs Grīns sakarā ar modeli, ko tu viņam esot nosūtījis, un Holija — misis Vala Dārtija, — viņa teica, ka esot tevi satikusi. O! Un tēvs atnesa mums šo gleznu. Vai tā nav lieliska?

Maikls klusēja.

— Vai kas noticis, Maikl?

—    Nē, nekas. — Viņš piegāja pie pērtiķa. Stāvēdama vīram aizmugurē, Flēra pētīja viņa profilu. Instinkts viņai iečukstēja, ka notikusi kāda pārmaiņa. Vai viņš galu galā tomēr redzējis, ka viņa ieiet pie Vilfrīda vai arī iznāk ārā?

—    Tas nu gan ir pērtiķis! — Maikls noteica. — Starp citu, vai tev ir kādas liekas drēbes, ko tu varētu iedot kāda nabaga puiša sievai, ne pārāk lepnas?

Flēra mehāniski atbildēja: — Jā, protams! — tai pašā laikā visu drudžaini pārlikdama.

— Vai tu varētu tās atlikt atsevišķi? Es pats arī šo to atdošu viņam, tad varētu aizsūtīt visu reizē.

Jā! Maikls bija gluži citāds — it kā viņam iekšā būtu pārtrūkusi kāda atspere. Flēru pārņēma nelabums. Maikls nebija jautrs. Tas bija tikpat kā kad aukstā dienā kamīnā nodzistu uguns. Un varbūt pirmo reizi mūžā Flēra sajuta, ka Maikla jautrība viņai ir patiesi svarīga. Viņa vēroja, kā tas paņem Ting-a-lingu un apsēžas. Piegājusi vīram no mugurpuses, Flēra paliecās uz priekšu, skardama ar matiem Maikla vaigu. Taču Maikls nepaberzēja savu vaigu pret viņējo, bet sēdēja gluži nekustīgs, un Flēras sirds sažņaudzās ļaunā nojautā.

—    Kas noticis? — viņa pielabinādamās vaicāja.

—    Nekas!

Viņa saņēma Maiklu aiz ausīm.

— Ir gan. Tu laikam kaut kādi esi uzzinājis, ka es biju pie Vilfrīda?

— Kāpēc gan ne? — viņš ledainā mierā atteica. Flēra atlaida vīra ausis un izslējās.

— Tas bija tikai tāpēc, lai pateiktu, ka vairs nevaru ar viņu satikties. Šī puspatiesība likās viņai pašai pilnīga. Maikls pēkšņi pacēla acis, viņa lūpas nodrebēja, viņš paņēma Flēras roku.

— Ir jau viss labi, Flēra. Tev jārīkojas tā, kā tev gribas,— tu zini. Citādi tas nebūs godīgi. Es par daudz ieēdu brokastīs.

Flēra atkāpās uz istabas vidu.

— Tu esi vienkārši dievišķīgs, — viņa lēni noteica un izgāja ārā.

Augšstāvā viņa, dvēselē dziļi samulsusi, izmeklēja apģērbus.

VI MAIKLS DABŪ «PA KAKLU»

Izmeklējies Flēru Grīnstrītā, Maikls, neizlēmis, kur iet, devās atpakaļ pa Pikadiliju un, paklausīdams vienam no tiem impulsiem, kas dzen cilvēkus uz vietām, kur mīt viņu nemiera cēlonis, iegriezās Korkstrītā.. Mirkli viņš pastāvēja Vilfrīda — vientuļnieka mītnes priekšā.

«Nē,» viņš beidzot nodomāja, «desmit pret vienu, ka Vilfrīds nav mājās, un, ja arī ir, tad divdesmit pret vienu, ka es panākšu tikai pārmaiņas uz slikto pusi, ja vispār ko panākšu!»

Viņš pašlaik lēni soļoja Bondstrītas virzienā, kad maza, tieviņa dāma, nākdama no klusās ielas un lasīdama, no mugurpuses uzskrēja viņam virsū.

— Kāpēc jūs neskatāties, kur ejat? O! Jūs? Vai jūs neesat tas jauneklis, kas apprecēja Flēru Forsaitu? Esmu viņas māsīca Džūna. Šķiet, es viņu nupat redzēju. — Dāma pavēcināja roku ar katalogu kā putns spārnu. — Iepretī manai galerijai. Viņa iegāja kādā namā, citādi es būtu viņu uzrunājusi — man labprāt gribētos atkal Flēru satikt.

Namā! Maikls sāka meklēt savu portsigāru. Cieši sažņaudzis to rokā, viņš palūkojās augšup. Mazās lēdijas zilās acis, neslēpti pētījot, slīdēja pār viņa seju.

— Vai jūs abi esat laimīgi? — viņa jautāja. Maikla pieri pārklāja auksti sviedri. Viņam uzmācās mokpilna sajūta, ka viņi sajukuši prātā — kā mazā lēdija, tā viņš pats.

— Kā jūs, lūdzu, teicāt? — viņš noelsās.

— Ceru, ka esat. Viņai gan vajadzēja apprecēt manu jaunāko brāli, taču es ceru, ka jūs esat laimīgi. Viņa ir glīts bērns.

Juzdams trulas sāpes no apdullinošo triecienu krusas, Maikls tomēr pārsteigts aptvēra, ka mazā sieviete, acīm redzot, nemaz neapzinās savu nežēlību. Viņš dzirdēja nošņirkstam savus zobus un nomāktā balsī vaicāja:

— Kas tad jūsu jaunākais brālis bija?

— Kā! Džons — vai tad jūs nepazināt Džonu? Protams, viņš bija par jaunu un Flēra tāpat. Bet viņi bija iemīlējušies līdz ausīm — senais ģimenes naids visu izjauca. Nu, tas tagad jau tālu pagātnē. Es biju jūsu kāzās. Ceru, ka esat laimīgi. Vai redzējāt Kloda Breinsa izstādi manā galerijā? Viņš ir ģēnijs. Es gribētu te ieiet apēst kādu pīrādziņu. Vai nenāksiet man līdzi? Jums vajadzētu iepazīties ar viņa darbiem.

Džūna apstājās pie konditorejas durvīm. Maikls pielika roku pie sirds.

— Pateicos, — viņš sacīja, — man nupat tika krietns pīrāgs, patiesību sakot, divi. Atvainojiet!

Mazā lēdija satvēra viņa otro roku.

— Nu, ardievu, jauno cilvēk! Priecājos, ka jūs sastapu. Jūs neesat skaists, bet man patīk jūsu seja. Pasveiciniet no manis to bērnu! Jums vajadzēja gan iet apskatīt Klodu Breinsu. Viņš ir patiesi ģēnijs.

Stāvēdams kā pārakmeņojies durvju priekšā, Maikls vēroja Džūnu pagriežamies, ieejam iekšā un ar savām straujajām, putna lidām līdzīgajām kustībām iztraucējam konditorejas apmeklētājus. Tad viņš devās tālāk, kodīdams neaizdedzināto cigareti, apstulbis kā bokseris, ko pirmais trieciens gandrīz nogāzis no kājām, kamēr otrs atkal izslējis taisnu.

Flēra pie Vilfrīda — šai brīdī viņa dzīvoklī tur augšā — varbūt viņa skavās! Maikls ievaidējās. Kāds tukls jauns vīrietis jaunā cepurē, to dzirdot, pasitās sāņus. Nē! To viņš nekad nevarēs izciest! Viņam jāaiziet! Viņš bija ticējis, ka Flēra ir godīga. Divkārša dzīve! Iepriekšējā naktī viņa bija tam uzsmaidījusi. Ak, dievs! Maikls metās pāri ielai uz Grīnparku. Kāpēc viņš nebija palicis stāvam ielas vidū un ļāvis kādai mašīnai sevi sabraukt? Un šīs vājprātīgās jaunākais brālis — Džons — ģimenes naids? Viņu pašu Flēra paņēmusi tikai tāpēc, ka otru nevarēja dabūt, — bez mīlestības — tā otra vietā! Maikls tagad atcerējās, kā Flēra kādā naktī Meiplderhemā bija teikusi: «Pienāciet vēlreiz, kad es zināšu, ka nevaru dabūt to, ko vēlos.» Tad tāda bija vēlēšanās, ko viņa nevarēja piepildīt! Aizvietotājs! «Jautri,» viņš nodomāja, «ak, cik jautri!» Kas tādā gadījumā ko brīnīties! Vai viņai nav vienalga? Viens vai otrs. Nabadzīte! Viņa nekad nebija neko teikusi — nekad nebija bildusi ne vārda! Kā to uzskatīt — par cildenumu vai nodevību? «Nē,» Maikls nodomāja. «Ja arī viņa būtu pasacījusi, no tā nekas nemainītos — es viņu ņemtu, vienalga, par kādu cenu. Viņa rīkojās cildeni, man nestāstīdama.» Bet kāpēc viņš nebija par to dzirdējis no kāda cita? Ģimenes naids? Šie Forsaiti! Viņš nesatikās ne ar vienu, izņemot Veco Forsaitu; un Vecais Forsaits bija mēmāks par zivi. Jā! Nu viņš bija dabūjis pa kaklu! Un Maikls atkal ievaidējās, parka vientulīgā mijkrēšļa apņemts. Priekšā neapgaismota un drūma iznira milzīgā Bakinghemas pils. Atcerējies beidzot savu cigareti, Maikls apstājās, lai uzrautu sērkociņu, un ievilka dūmus dziļi plaušās, pirmo reizi sajuzdams it kā vieglu mierinājumu.

— Vai jūs nevarētu mums ziedot kādu cigareti, mister?

Neskaidrs stāvs ar patīkamu, skumju seju parādījās pie Austrālijas statujas, kuras pārpilnības atribūti bija tik pretīgi.

— Protams, — teica Maikls, — ņemiet visu. — Viņš izkratīja portsigāra saturu vīrieša rokā. — Ņemiet portsigāru arī — «atmiņas par Vestminsteru», — dabūsiet par to trīsdesmit šiliņus. Labu veiksmi! — Maikls steidzīgi devās tālāk. Tikko dzirdams: — Paklausieties, mister! — noskanēja viņam pakaļ, taču viņš nelikās to dzirdam. Līdzjūtība bija blēņas! Jūtas — nieki! Vai iet mājās un gaidīt, kamēr Flēra būs . . . beigusi un atgriezīsies? Nu, nē! Maikls pagriezās uz Čelsijas pusi, soļodams tik ātri, cik vien kājas nesa. Apgaismotie veikali, lielais, drūmais Ītonas skvērs, Česteras skvērs, Slounskvērs, Kingsrouda — tālāk, tālāk! Tā bija briesmīgāka par ierakumiem, daudz briesmīgāka — šī seksuālā, kā skorpiona kodiena satracinātā greizsirdība! Jā, un viņš justos vēl sliktāk, ja nebūtu nācis otrs trieciens. Apziņa, ka Flēra mīlējusi šo brālēnu un Vilfrīds viņai varbūt neko nenozīmē, bija mazāk sāpīga. Nabadzīte! «Nu, bet ko tagad?» Maikls domāja. Kā izturēties grūtā brīdī, vētrā un negaisā? Ko darīt? Ko cilvēki bija darījuši karā? Šā vai tā piespiedušies neuzskatīt paši sevi par tik briesmīgi svarīgiem, samierinājušies, kļuvuši fatālisti, iestāstījuši sev kā sentimentālos romānos: «Kaut arī es miršu, Anglija dzīvos.» Un dzīvē? Vai tur bija citādi? «Mirsti, bet nepadodies!» Tās varbūt bija muļķības, taču, kad esi notriekts zemē, piecelies! Visums ir liels, cilvēks — mazs! Kaisle, greizsirdība — vai tās tiešām spēja izsist no līdzsvara, kā apgalvoja Neizings un Siblijs, un Linda Frū? Vai vārds «džentlmenis» bija tukša skaņa? Tiešām tukša skaņa? Vai cilvēks spēja ciest un savaldīties, jeb vai tas izlaidās tiktāl, ka kauca un kāvās?

«Nezinu,» Maikls domāja, «nezinu, ko darīšu, kad viņu ieraudzīšu, — vienkārši nezinu. Vakara krēslas tēraudainais zilums, kailās platānas, platā upe, saltais gaiss! Maikls pagriezās uz māju pusi. Drebuļu kratīts, viņš atvēra parādes durvis un, drebuļu kratīts, iegāja viesistabā…

Kad Flēra bija uzgājusi augšā un atstājusi Maiklu vienatnē ar Ting-a-lingu, viņš nezināja, vai tic sievai vai ne. Ja tā visu laiku bija slēpusi no viņa to otro notikumu, tad tā spēja noslēpt jebko. Vai Flēra bija sapratusi viņa vārdus; «Tev jārīkojas tā, kā tev gribas, — citādi nebūs godīgi.» Viņš to bija teicis gandrīz mehāniski, bet šie vārdi bija taisnīgi. Ja Flēra viņu nekad nebija mīlējusi, pat ne drusku, tad viņam nebija arī nekad bijušas tiesības ko gaidīt; viņš visu laiku bija kā ubags saņēmis no sievas žēlastības dāvanas. Nekas nespēja piespiest cilvēku arī turpmāk dot šādas dāvanas, un nekas nespēja piespiest otru turpmāk tās pieņemt — vienīgi sāpīgās alkas, šīs tik dziļi sāpīgās alkas!

— Ak tu mazais džin! Mazais, laimīgais vardulēn! Atdod man drusku no savas lēnprātības, tu ķīniešu atomiņ! — Ting-a-lings pavērās ar savām acu podziņām augšup. «Tad, kad jūsu civilizācija būs tikpat veca kā manējā,» tās šķita sakām. «Līdz tam pakasiet man zem apkakles.»

Un, ielaizdams pirkstus dzeltenajā vilnā, Maikls domāja: «Saņem sevi rokās! Cilvēks dienvidpolā, uznākot pirmajam sniegputenim, nedīc: «Gribu mājās! Gribu mājās!» — viņš iztur. Nu, nav ko čīkstēt!» Maikls nolika Ting-a-lingu zemē un devās uz savu darbistabu. Te bija manuskripti, par kuriem Denbija un Vintera recenzenti jau bija sacījuši: «Iespiest nav izdevīgi, bet darbs pamatīgs, pelna uzmanību.» Maikla uzdevums bija pievērst šo uzmanību, Denbija — noraidīt manuskriptu ar vārdiem: «Aizrakstiet viņam (vai viņai) pieklājīgu vēstuli, sakiet, ka mēs esam dziļi ieinteresēti un nožēlojam, ka nevaram to izdot, — ceram, ka mums tiks piešķirta patīkamā iespēja iepazīties ar autora nākamo mēģinājumu un tā tālāk. Viss!»

Maikls aizdedza galda lampu un izvilka manuskriptu, ko bija jau iesācis lasīt:

Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt,

jo kur atkāpties nav!

Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt,

jo kur atkāpties nav!

Melno sulaiņu dziesmiņa no « Pollijas»[45] bija vienīgais, kas viņam nemitīgi skanēja ausīs. Pie velna! Jāizlasa šis gara ražojums! Ar grūtībām Maikls pabeidza nodalu. Tagad viņš atcerējās. Manuskriptā visu laiku bija runa par vīrieti, kas, zēns būdams, redzējis kādā pretējā nama telpā pārģērbjamies istabmeitu; šī skata ietekme bija tik dziļa, ka pēc apprecēšanās vīram pastāvīgi bija jācīnās pret savu tieksmi kļūt neuzticīgam ar sievas kalponēm. Maikla lasītajā vietā šis komplekss tieši tika atklāts, un autors gatavojās to noskaidrot. Atlikušajā manuskripta daļā būs, bez šaubām, parādīts, kā tas notiek. Autors pēc labākās sirdsapziņas sīki jo sīki iztirzāja visus fiziskos pārdzīvojumus, kurus noklusēt skaitījās mazdūšīgi un viktoriāniski. Pamatīgs darbs — un nav vērts ar to vēl vairāk laiku tērēt! Vecajam Denbijam Freids bija apnicis līdz kaklam, un šoreiz Maiklu nekaitināja fakts, ka viņa vecākajam kompanjonam taisnība. Viņš iebāza freidista gara ražojumu atpakaļ atvilktnē. Pulkstenis septiņi. Vai pateikt Flērai, kas viņam stāstīts par tās brālēnu? Kāpēc? Tas taču neko nespēja labot. Ja vien viņas vārdi par Vilfrīdu būtu patiesība! Maikls piegāja pie loga — augšā zvaigznes, apakšā svītras, pagalmu un dārzu svītras. «Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt, jo kur atkāpties nav!»

— Kad ieradīsies jūsu tēvs? — kāda balss ievaicājās. Vecais Forsaits! Ak, dievs! Ak, dievs!

—    Domāju, ka rīt, ser. Ienāciet! Manuprāt, jūs vēl neesat redzējis manu alu.

—    Nē, — teica Soumss. — Omulīga! Karikatūras. Vai nu vajadzētu tādu draņķi krāt!

—    Bet tās nav mūslaiku izgudrojums, ser, tā ir atdzimusi māksla.

—    Ņirgāšanās par saviem tuvākajiem — man tās nekad nav patikušas. Karikatūras plaukst tikai tad, kad pasaulē viss iet juku jukām un cilvēki neprot vairs taisni skatīties uz lietām.

—    Goda vārds! — izsaucās Maikls. — Labi pateikts. Vai neapsēdīsieties, ser?

Soumss apsēdās, pa paradumam sakrustodams kājas. Slaids, sirms, noslēgts — aizvērta grāmata, glīti iesieta! Kāds bija viņa komplekss? Taču vienalga: lai kāds tas bija, viņš to nekad neizrādīja. Neko tamlīdzīgu nevarēja pat iedomāties.

— Es neņemšu projām savu Goiju, — Soumss ļoti negaidīti noteica, — uzskatiet to par Flēras īpašumu. Vispār, ja tikai es zinātu, ka jūs abi domājat par nākotni, tad darītu vairāk, lai jūs nodrošinātu. Manuprāt, pēc dažiem gadiem mantojuma nodoklis sakāps tik augstu, ka nebūs nozīmes neko novēlēt.

Maikls sarauca pieri. — Man gribētos, lai jūs, ser, reiz par visām reizēm saprastu, ka to, ko jūs darāt Flēras labā, jūs darāt tikai viņai. Es, kad vien man ienāks prātā, varu kļūt līdzīgs Epikūram — iztikt ar maizi un svētku dienās piekost gabaliņu siera.

Soumss pacēla vērīgo skatienu. — Zinu, — viņš sacīja. — Esmu to vienmēr zinājis.

Maikls palocījās.

—    Šī zemes īpašumu cenu krišanās laikam devusi jūsu tēvam pamatīgu triecienu?

—    Jā, viņš runā gan, ka būšot jāsāk tirgoties ar ziepēm vai automobiļiem, bet es nebrīnītos, ja viņš muižu ieķīlātu vēlreiz un vilktu atkal tālāk.

—    Tituls bez muižas, — teica Soumss, — ir kas nedabisks. Viņam labāk vajadzētu pagaidīt, kamēr es nomiršu, protams, ja vien es ko atstāšu. Bet uzklausiet, kas mani nespiež. Vai tad jūsu abu kopdzīve ir laimīga, ja jums nav bērnu?

Maikls mirkli vilcinājās.

—    Cik atceros, — viņš lēni sacīja, — mēs nekad neesam tā īsti strīdējušies vai darījuši ko tamlīdzīgu. Es Flēru esmu vienmēr ārkārtīgi mīlējis un mīlu arī tagad, bet jūs zināt labāk par mani, ka pacēlu tikai sasistas drumslas.

—    Kas jums to stāstīja?

—    Šodien — mis Džūna Forsaita.

—    Šī neiespējamā sieviete! — izsaucās Soumss. — Viņa vienmēr jaucas, kur nevajag. Bērnišķīga aizraušanās — kopš tās bija pagājis jau labs laiks, kad jūs precējāties.

—    Bet tā bija dziļa, ser, — Maikls klusi noteica.

—    Dziļa, — vai nu tādā vecumā spēj to novērtēt? Dziļa? — Soumss brīdi apklusa. — Jūs esat krietns cilvēks — es to zināju no paša sākuma. Esiet pacietīgs — lūkojieties nākotnē!

— Jā, ser, — teica Maikls, kā sastindzis savā krēslā, — ja spēšu.

— Man viņa ir viss, — strupi norūca Soumss.

— Man arī — un tas nesniedz ne mazāko atvieglojumu.

Grumba starp Soumsa uzacīm kļuva dziļāka.

— Varbūt ne. Bet turiet viņu! Tik viegli, cik jums tīk, tikai turiet! Viņa ir jauna. Viņa svaidīsies; bet tas viss ir blēņas.

«Vai viņš par otro sarežģījumu zina?» domāja Maikls.

— Man ir pašam savas rūpes, — turpināja Soumss, — bet tās ir sīkums pret to, ko es justu, ja ar Flēru notiktu kas nelabs.

Maiklā iekvēlojās neierasta līdzjūtība pret šo atturīgo sirmgalvi.

—    Darīšu visu, ko varēšu, — viņš klusi sacīja, — bet es, protams, neesmu Zālamans.

—    Man ir raizes, — teica Soumss, — man ir raizes. Katrā ziņā bērns — nu, bērns būtu zināms — zināms nodroš…— viņš sastomījās, vārds nebija īsti. . .

Maikls sastinga.

— Šai ziņā es neko nevaru sacīt. Soumss piecēlās.

— Nē, — Soumss domīgi noteica, — protams, ne. Laiks pārģērbties.

Pārģērbties, paēst pusdienas un pēc pusdienām gulēt — gulēt, sapņot! Un kādi gan būs sapņi, kas viņu apciemos?!

Ejot uz savu ģērbistabu, Maikls uzdūrās Koukeram; kalpotājs izskatījās nelaimīgs.

—    Kas noticis, Kouker?

—    Mazais šunelis, ser, viesistabā vēma.

—    Pie joda! Vai tiešām?

—    Jā, ser. Laikam kāds viņu tur atstājis vienu. Pret viņu jābūt briesmīgi uzmanīgam, ser. Es vienmēr saku: tas nav nekāds vienkāršs šunelis . . .

Pie pusdienu galda, it kā nožēlodams, ka aplaimojis jaunos ar savu padomu un vēl divām gleznām vairāku tūkstošu mārciņu vērtībā, Soumss uzsāka risināt tādu pašu sarunu kā Džeimss savos ziedulaikos. Viņš runāja par frančiem, par markas krišanu, par valsts aizņēmumu obligāciju vērtības celšanos, par stūrgalvīgo gleznu tirgotāju Dumetriusu, kas negrib pārdot kādu Konstebla [46] mākoņu ainavu, kura Soumsam vajadzīga, turpretī Dumetriusam ne, bet pie kuras grieķis ietiepīgi turas, tikai lai dabūtu prasīto cenu, ko Soumss i nedomā maksāt. Viņš runāja par nepatikšanām, kādās droši vien iedzīvosies Savienotās Valstis ar savu jauko sauso likumu. Ietiepīgi zeļļi. Ieņemas ko galvā un skrien ar pieri pret mūri. Viņš pats nedzer tikpat kā nemaz, bet viņam patīk apzināties, ka to drīkst darīt. Amerikāņiem patīk apzināties, ka viņš to nedrīkst darīt, un tā ir, tirānija. Iedomājas sevi par pavēlniekiem. Viņš nebrīnītos, ja tur visi sāktu dzert. Kas attiecas uz Tautu savienību, tad šorīt to kāds vīrietis saslavējis līdz debesīm. Bet tas numurs neies cauri — šķiest naudu un kārtot lietas, kas nokārtotos pašas no sevis, to jau gan, bet izdarīt ko patiesi nozīmīgu — kā iznīcināt boļševismu vai indīgās gāzes, — tas tiem zeļļiem nav pa spēkam, un izlikties, ka viņi to spētu, ir gatavās blēņas. Parasti klusam cilvēkam tas bija gandrīz rekords runāšanā un gaužām noderēja abiem jaunajiem ļaudīm, kas to vien vēlējās, lai Soumss turpina runāšanu un viņi paši var domāt par ko citu. Ting-a-linga izturēšanās bija vienīgais otrais sarunu temats. Flēra uzskatīja, ka vainīga vara grīda, bet Soumss — ka Tings skvērā ko ieēdis, — suņi vienmēr kampj pēc visa, ko tik redz. Maikls izteica domas, ka tas esot vienkārši ķīniski — protestēt pret to, ka nebijis neviena, kas varētu vērot viņa pašapmierinātību. Ķīnā esot četrsimt miljonu cilvēku, kas vērojot cits cita pašapmierinātību. Ko gan varētu sagaidīt no ķīnieša, kurš pēkšņi tiktu pārcelts uz Gobi tuksnesi? Tas noteikti arī vemtu.

«Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt, jo kur atkāpties nav!»

Kad Flēra viņus atstāja, abi juta, ka patlaban nespēs panest viens otra sabiedrību, un Soumss sacīja: — Man šis tas jāparēķina — iešu uz savu istabu.

Maikls piecēlās. — Vai nevēlaties izmantot manu alu, ser?

— Nē, — teica Soumss, — man jāsakopo domas. Pasakiet manā vietā Flērai ar labu nakti.

Maikls palika, smēķēdams un vērodams porcelānā veidotos spāņu augļus. Šos te baltais pērtiķis vis nevarētu apēst un nevarētu arī aizsviest projām mizas! Vai viņa dzīves augļi arī nākotnē pārvērtīsies porcelānā? Dzīvot vienā mājā ar Flēru kā diviem svešiniekiem? Dzīvot kā tagad, kad jūties svešinieks, pat nevēlams svešinieks? Aiziet un iestāties aviācijā vai «Bērnu glābšanas armijā»? Kurš no šiem trim lēmumiem būtu vismazāk nožēlojams? Maikla cigāra pelni izauga gari, nokrita, nespēdami noturēties, un atkal izauga; porcelāna augļi kaitināja viņu ar savu mirdzumu un kvēli; Koukers pabāza galvu pa durvīm un atkal atrāvās atpakaļ. (Kungam slikts garastāvoklis — kungs bija labs cilvēks!) Maiklu gaidīja izšķirošs lēmums, nezin kur, nezin kad — ne viņa paša, bet Flēras lēmums. Viņš bija pārāk nelaimīgs un samulsis, lai zinātu, ko grib; turpretī Flēra zinās. Viņas rīcībā ir ziņas, kas vienīgās ļauj lemt par Vilfrīdu, par to brālēnu, par viņas pašas rīcību un jūtām. Jā, lēmums nāks, bet vai tam būs kāda nozīme šai pasaulē, kur līdzjūtība ir blēņas un vienīgā derīgā filozofija — ķīniešu filozofija?

Tikai nevemt viesistabā, pūlēties turēt galvu augšā, pat ja nav neviena, kas redz, cik nozīmīga persona tu esi!

Maikls bija gulējis, un guļamistabā gandrīz tumšs. Pie gultas, kas baltoja. Pavisam tuvu jautās kāds smaržīgs, liegs siltums; klusa balss teica: — Tā esmu es. Ļauj man ielīst tavā gultā, Maikl. — Kā bērns — kā bērns! — Maikls izstiepa rokas. Baltais, siltais tēls ieslīdēja tajās. Matu cirtas aizspieda lūpas, balss čukstēja ausī: — Es taču nebūtu nākusi, ja tur…ja tur kas būtu bijis, vai ne? — Maikla sirds, neprātīga, samulsusi, sitās pret Flēras krūtīm.

VII «KAILA»

Tonijs Bikets pēc jaukās pēcpusdienas bagātīgās maltītes bija labā garastāvoklī. Baloni viņam gāja no rokas, un viņš devās mājup, juzdamies kā uzvarētājs.

Arī Viktorīnas vaigos bija sārtums. Noklausījusies, kā vīrs pavadījis pēcpusdienu, viņa attēloja savējo. Tikai patiesības vietā viņa runāja melus — neteica ne vārda par Denbiju un Vinteru, par džentlmeni ar slīdošo smaidu, par Grand Marnier, par priekšlikumu ļaut sevi gleznot «pavisam bez kā». Viktorīnai nebija sirdsapziņas pārmetumu. Tas bija viņas noslēpums, viņas pārsteigums; ja viņa piespiedīs sevi pozēt «pavisam bez kā» — tas vēl nebija izlemts— un varēs sapelnīt biļetes naudu, nu, tad viņa Tonijam pasacīs, ka laimējusi zirgu skriešanās sacīkstēs. Tovakar viņa ne vienreiz vien ievaicājās:

— Vai es patiešām esmu briesmīgi vāja, Tonij? Man tā gribas kļūt resnai.

Bikets, joprojām noraizējies, ka Viktorīnai nav tikusi bagātīgā maltīte, papliķēja viņai maigi pa muguru un teica, ka drīz uzbarošot savu sieviņu apaļu kā pūpolu, bet kā, to viņš nepaskaidroja.

Naktī abi sapņoja par ziliem tauriņiem, lai no rīta atkal ieraudzītu salto gāzes liesmu un brokastīs dzertu kakao un ēstu sviestmaizi. Migla! Tā aprija Biketu Viktorīnas acu priekšā desmit jardu attālumā no durvīm. Dusmīgu prātu viņa atgriezās guļamistabā. Kas gan tādā miglā pirks balonus? Viņš būtu ar mieru darīt — vienalga, ko, lai tikai Tonijam vairs nebūtu visas šīs drēgnuma pilnās dienas jāstāv tur! Atkal izģērbusies, Viktorīna kārtīgi nomazgājās, gadījumā ja . . . Viņa bija tikko beigusi, kad dzīvokļa saimniece paziņoja, ka atnācis kāds izsūtāmais. Tas bija atnesis milzīgu, misteram Biketam adresētu saini līdz ar zīmīti. Viktorīna izlasīja:

Mīļais Biket, te būs ārējā čaula. Ceru, ka tā noderēs.

Jūsu Maikls Monts.

Drebošā balsī Viktorīna teica zēnam:

— Pateicos, viss kārtībā! Te būs divi pensi par jūsu pūlēm.

Kad zēna skaļā svilpošana izgaisa miglā, Viktorīna sajūsmā nometās pie «ārējās čaulas». Vīriešu apģērbus no sieviešu drānām nodalīja zīdpapīrs. Zils uzvalks, velūra cepure, pāris brūnu kurpju, trīs pāri zeķu ar diviem caurumiņiem, četri krekli, tikai aproces drusku apspurojušās, divas melnbaltas kaklasaites, sešas apkaklītes, ne gluži jaunas, daži kabatas lakatiņi, divas brīnišķi biezas vestes, divi pāri apakšbikšu un brūns mētelis ar jostu — tikai ar diviem trim jaukiem, maziem traipiņiem. Viktorīna pielika zilo uzvalku sev pie rokām un kājām, bikšu staras un piedurknes būs tikai pāra pirkstu platumā jāieņem. Viņa sakrāva visu kaudzē un godbijīgi ķērās pie bagātības, kura vīdēja zem zīdpapīra. Brūna, adīta kleita ar mazām, caurspīdīgām, dzeltenām podziņām — tīra, nesaburzīta. Kā gan varēja atdot tādu lietu! Brūna samta cepurīte ar mazu, zeltbrūnu spalvu pušķīti. Viktorīna uzlika to galvā. Sārta korsete, tikai mazlietiņ pabalojusi, sniedzās pirkstus trīs virs jostasvietas un pirkstus piecus zem tās, un sārtas zīda lentītes un gumijas bija tīrais sapnis! Nespēdama noturēties pretī kārdinājumam, Viktorīna aplika arī zeķturi. Divi pāri brūnu zeķu, brūnas kurpes, divi apakšsvārki, adīta jaka. Balta zīda blūze ar caurumiņu vienā piedurknē, ceriņkrāsas linaudekla svārki, kam mazgājot bija mazliet nogājusi krāsa; pāris gaišsārtu zīda biksīšu; un zem visa tā gandrīz melnbrūns mētelis, garš, silts, mīlīgs, ar lielām, nefrītzaļām pogām, un kabatā tam seši mazi mutautiņi. Viktorīna dziļi ievilka krūtīs saldo smaržu — ģerānijas.

Viņu sagrāba vesels domu virpulis. Apģērbti, apauti, apgādāti ar visu — zilie tauriņi — saule! Trūka tikai naudas biļetēm. Un pēkšņi Viktorīna redzēja sevi stāvam kailu ar slīdošo skatienu apveltītā džentlmeņa priekšā. Un kas par to? Nauda!

Atlikušās rīta stundas viņa drudžaini strādāja, saīsinādama Tonija uzvalku, lāpīdama caurumus zeķēs, ieliekdama apspurojušās aproces. Viņa apēda cepumu, izdzēra vēl tasi kakao — tas bija barojošs — un ķērās pie caurumiņa baltajā zīda blūzē. Pulkstenis nosita viens. Trakā satraukumā Viktorīna noģērbās vēlreiz, uzvilka jaunos apakšsvārkus, zeķes un korseti, tad apstājās, māņticīgu baiļu pārņemta. Nē! Kleitu un cepuri viņa ģērbs savējo — kā vakar! Lai pārējais paliek, kamēr … Viņa steigšus devās uz autobusu, brīžiem saldama, brīžiem svīzdama. Varbūt gleznotājs iedos atkal glāzi brīnišķā dzēriena. Kaut taču viņa varētu apreibt un neraizēties ne par ko!

Viktorīna sasniedza studiju, kad pulkstenis sita divi, un pieklauvēja. Istabā bija omulīgi un silti, daudz siltāk nekā vakar, un viņa pēkšņi saprata — kāpēc. Kamīna priekšā sēdēja dāma ar mazu sunīti.

— Mis Kolinsa — misis Maikla Monta; viņa mums aizdos savu pekinieti, mis Kolinsa.

Dāma — ne vecāka par viņu pašu un ļoti daiļa — pasniedza roku. Ģerānijas! Tātad tā bija viņa, kuras drēbes…

Viktorīna saņēma roku, bet nespēja izteikt ne vārda. Ja šī dāma paliks, tad… tad tas būs pilnīgi neiespējami. Viņas — tik skaistas, tik brīnišķīgi apģērbtas klātbūtnē, ai, nē!

— Nu, Ting, esi rātns un tik jautrs, cik vien spēj. Sveiki, Obrij! Lai jums labi sokas! Sveiki, mis Kolinsa; glezna droši vien būs brīnum jauka.

Durvis aizvērās. Gaistot aizvēsmoja ģerāniju smarža; mazais šunelis ošņāja durvis. Slīdošais džentlmenis turēja rokās divas glāzes.

«A!» nodomāja Viktorīna un vienā malkā izdzēra savējo.

— Un jākautrējas nav, mis Kolinsa, tiešam nav! Tur jums viss ir sagatavots. Tas patiesi nav nekas. Es jūs palūgšu nogulties uz krūtīm te un atspiest elkoņus uz zemes; galvu paceliet un pagrieziet mazliet šurp; mati lai krīt tik vaļīgi, cik vien iespējams; skatieties uz šo kaulu. Iedomājieties, ka tas ir fauns vai cits interesants subjekts. Šunelis jums palīdzēs, kad ķersies pie tā. Vai zināt, kas ir fauns?

— Jā, — Viktorīna tikko dzirdami nočukstēja.

— Vai gribat vēl malciņu?

— Ai jā, lūdzu! Grīns atnesa glāzi.

—     Es jūs labi saprotu, bet tas, nudien, ir nieks. No ārsta taču jūs nekautrētos. Nu, lūk, tā! Redziet, te uz grīdas es nolieku mazu zvaniņu. Kad esat gatava, pazvaniet, un es nākšu šurp. Tā jums būs vieglāk.

—     Jūs esat patiešām laipns, — Viktorīna nomurmināja.

— Ko jūs, tas viss ir gluži dabiski. Nu, vai sāksim? Jāstrādā, kamēr vēl gaišs. Piecpadsmit šiliņu dienā, kā jau norunājām.

Viktorīna redzēja gleznotāju aizslīdam aiz kāda aizsega un palūkojās uz mazo zvaniņu. Piecpadsmit šiliņu! Un vēl piecpadsmit šiliņu! Un vēl! Daudz, daudz reižu pa piecpadsmit šiliņiem, iekams . . . Bet viņai nebūs jāpozē vairāk, kā Tonijam jāstāv, mīņājoties no vienas kājas uz otru un piedāvājot balonus. Un, it kā šī doma būtu atbrīvojusi Viktorīnā kādu atsperi, viņa kā uzvilkta spēļlietiņa nokāpa no paaugstinājuma un iegāja modeļu istabā. Arī tur bija omulīgi — silti un pār krēslu pārmests zaļš zīda tērps. Viktorīna noģērba kleitu. Sārtās korsetes daiļums viņu atkal tīkami pārsteidza. Varbūt džentlmenis gribētu — nē, tas būtu pat vēl ļaunāk … Viņa izdzirda troksni — Ting-a-lings žēlojās par savu vientulību. Ja viņa vilcināsies, tad nekad nespēs… Steidzīgi noģērbusies, jaunā sieviete stāvēja, aplūkodama sevi spogulī. Kaut šis slaidais tēls ziloņkaula krāsā varētu iziet ārā uz paaugstinājuma un viņa pati palikt te! Ak! Tas bija briesmīgi — briesmīgi! Viņa nespēja — nē! Nespēja. Viktorīna atkal paķēra veļu. Bet piecpadsmit šiliņu! Viņas neprātīgu baiļu un skumju pilnā skatiena priekšā nostājās parādība: milzīga katedrāle un sīciņš Tonijs ar maziņiem, maziņiem baloniņiem izstieptajā rokā. Kaut kas auksts un ciets kā tērauds pārklāja Viktorīnas sirdi, kā leduspuķes pārklāj loga rūti. Ja citi cilvēki tik vien var darīt Tonija labā, tad viņa izdarīs vairāk! Viktorīna nometa kreklu un apjukusi, truli nejūtīga iznāca ārā «pavisam bez kā». Ting-a-lings, ņemdamies ar kaulu, ierūcās viņai pretī. Viņa pasniedzās pēc zvaniņa un nogulās uz vēdera, kā gleznotājs bija licis, saslējusi sakrustotās kājas gaisā. Atspiedusi zodu rokā, viņa pazvanīja. Zvans skanēja pavisam neparasti, un mazais šunelis ierējās, — viņš tiešām izskatījās jocīgs!

— Lieliski, mis Kolinsa! Tā arī palieciet! Piecpadsmit šiliņu! Un vēlreiz piecpadsmit šiliņu!

— Tikai pastiepiet vēl mazliet kreisās kājas pirkstus. Tā, tā. Ādas tonis ir lielisks! Ak, dievs, kāpēc vienmēr vajadzīga ieskriešanās un nevar tūlīt traukties, cik jaudas! Zīmēšana ir garlaicīga, mis Kolinsa; gleznotājam vajadzētu rīkoties tikai ar otu; skulptors taču zīmē ar kaltu, vismaz ja viņš ir Mikelandželo. Cik jums gadu?

—     Divdesmit viens, — atskanēja no lūpām, kas Viktorīnai šķita pavisam tālu projām.

—     Man ir trīsdesmit divi. Mūsu paaudze esot piedzimusi tik veca, ka vecāka vairs nespējot kļūt. Bez ilūzijām. Un patiešām, cik atceros, arī es nekad nekam neesmu ticējis. Un jūs?

Viktorīna nespēja ne domāt, ne just, bet tas nebija svarīgi, jo Grīns pļāpāja tālāk:

— Mēs pat neticam mūsu priekštečiem un tomēr sākam atkal tos atdarināt. Vai esat lasījusi grāmatu, ko sauc par «Raudošo bruņurupuci» un kas sacēlusi tādu furoru? Tīrais Sterns; labi uzrakstīta, bet tīrais Sterns, un autors zobojas uz velna paraušanu. Te tas suns aprakts, mis Kolinsa, mēs pārāk daudz zobojamies — tā ir slikta zīme. Nu, nekas, ar šo gleznu es taisos pārtrumpot Pjero Kozimo. Paceliet, lūdzu, galvu mazliet augstāk un atbīdiet no acīm cirtu. Pateicos! Palieciet tā! Starp citu, vai jums nav itāliešu asinis? Kāds, piemēram, bija jūsu mātes uzvārds?

— Brauna.

— Ā! Ar Brauniem nekad nevar būt drošs. Iespējams, ka viņas senči saukušies Bruni vai Bruno, bet ļoti var būt, ka viņa cēlusies no Ibērijas. Varbūt visi Britānijas iedzīvotāji, ko sakši atstāja dzīvus, saucās par Brauniem. Patiesību sakot, tas viss tomēr ir blēņas. Ja pasekosim atpakaļ līdz Eduardam Grēkusūdzētājam, mis Kolinsa, tikai trīsdesmit paaudzes, mums katram atradīsies tūkstoš septiņdesmit četri miljoni piecsimt septiņdesmit trīs tūkstoši deviņsimt astoņdesmit četri senči, un šīs salas iedzīvotāju skaits toreiz nebija ne tuvu miljonam. Mēs visi esam dižciltīgi kā sacīkšu zirgi, tikai ne tik skaisti pēc skata, vai ne? Ticiet man, mis Kolinsa, jūs esat kaut kas tāds, par ko jāpateicas liktenim. Tāpat kā par misis Montu. Vai viņa nav skaista? Paskatieties uz šuneli!

Ting-a-lings, izstiepis priekšķepas, saraucis purniņu, cieši raudzījās Viktorīnā, it kā uzskatītu viņu par otru kaulu.

— Viņš ir jocīgs, — teica Viktorīna, un atkal viņas balss skanēja kā no liela tāluma. Vai misis Monta gulētu te, ja Grīns viņu palūgtu? Viņa gan izskatītos skaista! Bet viņai piecpadsmit šiliņu nebija vajadzīgi!

—     Vai jums ir ērti? Sabijusies viņa nomurmināja:

—     Ai, jā, pateicos!

—     Vai silti?

—     Ai, jā, pateicos!

—     Lieliski. Tikai galvu paceliet drusku augstāk! Drausmīgā neparastības sajūta Viktorīnā pamazām izgaisa. Tonijs nekad neuzzinās. Un, ja neuzzinās, tad nebūs spiests raizēties. Viņa varēja tā gulēt caurām dienām. Piecpadsmit šiliņu un vēlreiz piecpadsmit šiliņu! Tas bija viegli. Viktorīna vēroja ašo, slaido pirkstu kustību, zilos cigaretes dūmus, vēroja arī mazo šuneli.

— Vai negribat atpūsties? Jūs atstājāt tur savu ģērbu; es atnesīšu.

Ietinusies zaļajā zīda tērpā ar brīnišķīgu vatelīna oderi, Viktorīna piecēlās sēdus un nolaida kājas pār paaugstinājuma malu.

— Vai vēlaties cigareti? Es uzvārīšu pāris glāžu turku kafijas. Jums es ieteiktu izlocīt kājas.

Viktorīna paklausīja.

— Jūs līdzināties sapņu tēlam, mis Kolinsa. Man vajadzēs uzgleznot jūs šai tērpā Metjū Merisa stilā. Tādu kafiju Viktorīna nekad nebija dzērusi; tā deva viņai labsajūtu.

— Nemaz negaršo pēc kafijas, — viņa sacīja. Obrijs Grīns kā padodamies pacēla rokas.

— Jūs pateicāt īsto vārdu. Briti ir spēcīga tauta — nekas neizpūtīs tiem dzīvību. Ja viņus vispār varētu iznīcināt, tad tie jau sen būtu gājuši bojā no savas kafijas. Vai vēlaties vēl?

—     Lūdzu! — teica Viktorīna. Tasīte bija visai niecīga.

—     Vai pastrādāsim atkal?

Viktorīna nogulās un ļāva tērpam noslīdēt zemē.

— Ļoti labi! Atstājiet to tur — jūs guļat garā zālē, un man šis zaļums nāk kā saukts. Žēl, ka ir ziema; es būtu norentējis izcirtumu mežā. Gulēt garā zālē — apkārt varbūt līgo puķes. Viktorīnai tā patika puķes! Būdama maza meitene, viņa mēdza gulēt zālē un pīt vainagus no pīpenēm — tur pļavā aiz vecmāmiņas sargbūdiņas Norbitonā. Vecmāmiņa bija kalpojusi par vārtsardzi. Katru gadu Viktorīna bija uz divām nedēļām braukusi vecīti apciemot, — viņai tā patika lauki! Tikai toreiz viņa vienmēr bija gulējusi apģērbusies. Kailai būtu jaukāk. Vai Centrālajā Austrālijā būs puķes? Ja jau tur bija tauriņi, tad droši vien … Saulē — viņa un Tonijs — kā Ēdenes dārzā!

— Pateicos, šodien pietiks! Puse dienas — desmit šiliņi. Rīt pulksten vienpadsmitos. Jūs protat teicami pozēt, mis Kolinsa.

Apliekot sārto korseti, Viktorīna jutās pacilāta. Grūtības uzveiktas! Tonijam nekas nav jāzina! Doma, ka vīrs to nekad neuzzinās, darīja Viktorīnu līksmu. Un, atkal apģērbusies, viņa iznāca studijā.

Obrijs Grīns stāvēja sava roku darba priekšā.

— Vēl ne, mis Kolinsa, — viņš sacīja. — Negribu, lai jūs justos vīlusies. Šis gurna kauls ir pārāk augstu. Rīt mēs to izlabosim. Piedodiet, ka nedošu roku, tā ir galīgi notraipīta ar krītu. Au revoir! Vienpadsmitos. Un šis mazulis mums nebūs vajadzīgs. Nē, tu paliec tepat!

Ting-a-lings, proti, izrādīja vēlēšanos pavadīt «lielāko kaulu». Viktorīna smaidot izgāja ārā.

VIII SOUMSS SĀK RĪKOTIES

Sastapšanās ar Veco Montu notika klubā «Snooks» tieši pēc otrajām brokastīm. Hallē izkārtā telegrāfa lente, uz kuru Soumss iedams pameta skatienu, vēstīja, ka marka joprojām spēji krīt. Tieši kā viņš bija domājis: šī noslēpumainā nauda zaudēs jebkuru vērtību.

Sēžot klubā un sūcot kafiju, baronets Soumsa acīs likās gandrīz aizvainojoši mundrs. Varēja derēt, ka viņš neko nebija apjēdzis! «Nu,» Soumss nodomāja, «kā mēdza teikt vecais tēvocis Džolions, es viņam likšu drusku trūkties!»

Un viņš iesāka bez kāda ievada.

— Kā klājas, Mont? Šī nožēlojamā marka zaudējusi vērtību. Jūs saprotat, ka Eldersona jaukā patika slēgt apdrošināšanas līgumus ar ārzemēm sagādājusi biedrībai ap ceturtdaļmiljona zaudējuma. Es neesmu drošs, vai mūs par šo neattaisnojamo risku neiesūdzēs tiesā. Bet es ar jums gribēju parunāt, rau, par ko. — Vērodams sava klausītāja uzacis, viņš atstāstīja sarunu ar ierēdni Baterfīldu un beigās noteica: — Kā jums tas patīk?

Sers Lorenss, šūpodams kāju tik enerģiski, ka raustījās viss ķermenis, iesprauda acī monokli.

— Halucinācijas, dārgo Forsait! Pazīstu Eldersonu visu savu mūžu. Mēs kopā mācījāmies Vinčestrā.

Atkal! Atkal! Ak, dievs! Soumss lēni noteica: — Tas vēl neko nenozīmē. Kāds cilvēks, ar ko mēs kopā mācījāmies Molboro, aizbēga ar sava virsnieku kluba kasi un pulkveža sievu un iedzīvojās mantā Čīlē, tirgodamies ar tomātu konserviem. Īsi sakot, stāvoklis šāds: ja jaunais cilvēks stāstījis patiesību, tad mēs atrodamies ļaundara rokās. Tas neiet, Mont. Vai nepataustīsim viņu un nepalūkosimies, ko viņš uz to saka? Ja kaut ko tādu stāstītu par jums, jums taču nebūtu patīkami. Vai iesim abi?

— Jā, — sers Lorenss pēkšņi bija ar mieru. — Jums taisnība. Iesim abi, Forsait. Man tas nepatīk, bet iesim abi. Viņam jādzird.

—     Tūlīt?

—     Tūlīt.

Svinīgā nopietnībā viņi paņēma cilindrus un izgāja ārā.

—     Domāju, Forsait, ka būtu jābrauc ar taksometru.

—     Jā, — Soumss piekrita.

Mašīna lēni paslīdēja gar lauvām, tad šāvās lejup uz Temzas krastmalu. Pasažieri sēdēja plecu pie pleca, stūrgalvīgi raudzīdamies uz priekšu.

— Pirms mēneša mēs kopā medījām, — teica sers Lorenss. — Vai zināt himnu «Dievs, mūsu palīgs pagājībā»? Tā ir ļoti skaista, Forsait.

Soumss neatbildēja. Šis vientiesis sāk atkal tarkšķēt!

— Tajā svētdienā to pie mums dziedāja, — turpināja sers Lorenss. — Kādreiz Eldersonam bija patīkama balss — viņš dziedāja pat solo. Tagad tā izklausās pēc bākas sirēnas, bet dikcija joprojām ir teicama, — Viņš iesmējās savus parastos smieklus, kas atgādināja paklusu zviegšanu.

«Diez vai šis vientiesis spēj arī kādreiz būt nopietns?» nodomāja Soumss un ierunājās:

— Ja redzēsim, ka par Eldersonu stāstīta patiesība, un noslēpsim to, tad mūs visus var nosēdināt uz apsūdzēto sola.

Sers Lorenss iesprauda monokli ciešāk. — Pie joda! — viņš norūca.

—     Vai jūs runāsiet pats, — ievaicājās Soumss, — vai atstāsiet to man?

—     Manuprāt, labāk būtu, ja runātu jūs, Forsait; vai varbūt iesaukt arī jauno cilvēku?

—     Nogaidīsim, — teica Soumss.

Viņi uzkāpa līdz GPAB kantorim un iegāja valdes istabā. Kamīns nekurējās, un garais galds nebija apsegts; kāds vecs ierēdnis, lodādams pa istabu kā muša pa loga rūti, no lielas pudeles lēja tintnīcās tinti.

— Palūdziet direktoru-rīkotāju, — Soumss uzrunāja veco, — lai viņš ir tik laipns un atnāk šurp — viņu gaida sers Lorenss Monts un misters Forsaits.

Vecais ierēdnis samirkšķināja acis, nolika lielo pudeli un izgāja ārā.

—     Tagad mums jābūt uzmanīgiem, — Soumss noteica klusā balsī. — Viņš, bez šaubām, visu noliegs.

—     Es ceru, Forsait, es ceru. Eldersons ir džentlmenis.

—     Neviens tā nemelo kā džentlmeņi, — čukstus norūca Soumss.

Pēc tam viņi kādu brītiņu, mēteļus nenovilkuši, stāvēja tukšā kamīna priekšā, stīvi vērdamies uz saviem cilindriem, kuri viens otram blakus slējās uz galda.

— Vienu mirklīti! — pēkšņi iesaucās Soumss un, šķērsojis istabu, atvēra pretējās durvis. Tur, kā jaunais ierēdnis bija sacījis, atradās kaut kas līdzīgs priekštelpai starp valdes istabu un direktora kabinetu; priekštelpas galā bija durvis, kuras veda uz galveno gaiteni. Soumss atkāpās atpakaļ, aizvēra durvis un, pienācis atkal pie sera Lorensa, sāka no jauna vērot cilindrus.

— Ģeogrāfija pareiza, — viņš drūmi noteica. Ienākot direktoram-rīkotājam, sera Lorensa monoklis noslīdēja lejup, tinkšķot atsizdamies pret mēteļa pogu.

Melnos vizītsvārkos ģērbies, gludi skuvies, ar palieliem maisiņiem zem pelēkajām acīm, sārtiem vaigiem, pedantiskā kārtībā sasukātiem retajiem matiem uz gandrīz kailā olveida galvaskausa, ar lūpām, kas te sapīkumā pastiepās, te sakniebās, te smaidīja, direktors-rīkotājs Soumsam līdz smieklīgumam atgādināja veco tēvoci Niklasu viņa spēka gados. Tēvocis Niks bija gudrs cilvēks — «gudrākais cilvēks Londonā», tā viņu kāds bija nosaucis, — bet nekad nevienam nenāca prātā apšaubīt viņa godīgumu. Šaubas un nepatika sāpīgi sažņaudza Soumsa sirdi. Šķita bezgala aplami apvainot cilvēku, ar kuru viņš bija vienā vecumā un kurš bija saņēmis tādu pašu audzināšanu. Bet jaunā Baterfīlda acis — tik patiesas un uzticīgas kā sunim! Izdomāt tādu notikumu — vai tas maz bija iespējams?

— Vai durvis ir ciet? — viņš strupi noprasīja.

—     Jā, vai jūtat caurvēju? — teica direktors-rīkotājs. — Varbūt vēlaties, lai iekurina?

—     Nē, pateicos, — sacīja Soumss. — Redziet, mister Elderson, vakar pie manis ieradās kāds jauns cilvēks no šī kantora un stāstīja visai dīvainas lietas. Mēs ar Montu uzskatām, ka nedrīkstam to no jums slēpt.

Soumsam, kas bija paradis vērot citu cilvēku acis, brīdi likās, ka pār direktora-rīkotāja redzokļiem (tāpat kā papagaiļiem) pārlaižas plēve. Ja arī tiešām tā bija, tad tā tūlīt pagaisa bez pēdām.

— Bez šaubām.

Nosvērti, ar savu izšķirošiem brīžiem raksturīgo gribas spēku savaldīdams nervus, Soumss gandrīz vārdu pa vārdam atkārtoja aprakstu, ko nakts stundās, guļot bez miega, bija iekalis no galvas.

— Jūs, protams, vēlētos viņu iesaukt iekšā, — viņš pabeidza. — Šī ierēdņa vārds ir Baterfīlds.

Soumsa runas laikā sers Lorenss nebija darījis neko citu kā vien rūpīgi pētījis savus nagus; tagad viņš ierunājās:

—     Mums tas bija jums jāsaka, Elderson.

—     Protams.

Direktors-rīkotājs devās pie zvana. Sārtums viņa vaigos izskatījās tumšāks; zobi bija atsegušies un likās asāki.

— Palūdziet misteru Baterfīldu atnākt šurp!

Mirkli viņi rūpīgi vairījās skatīties viens uz otru. Tad ienāca jaunais ierēdnis, akurāts, ļoti parasts, skatienu pievērsis direktora-rīkotāja sejai. Īsu brīdi Soumss juta sirdsapziņas pārmetumus. Šis jauneklis, tā sakot, turēja rokās visu savu dzīvi — viņš bija viens no tās lielās armijas, kas nopelnīja iztiku ar sava «es» apspiešanu un godīgumu, kamēr simtiem citu bija gatavi stāties viņa vietā, tikko viņam paslīdēs kāja. Kā skanēja tā nodrāztā frāze no provinces aktieru repertuāra, par kuru tā mēdza zoboties vecais tēvocis Džolions? «Kā līķa bāls moceklis ar degošām drēbēm.»

—     Tātad jums, mister Baterfīld, labpaticis piepūlēt savu fantāziju manā labā?

—     Nē, ser.

—     Jūs paliekat pie sava fantastiskā stāsta par noklausīšanos?

—     Jā, ser.

—     Tādā gadījumā mums jūsu pakalpojumi vairs nav vajadzīgi. Sveiki!

Jaunekļa acis, padevīgas kā sunim, pievērsās Soumsa sejai; kaklā viņam it kā iestrēdza kamols, lūpas kustējās bez skaņas. Viņš pagriezās un izgāja ārā.

— Tam nu ir beigas, — atskanēja direktora-rīkotāja balss, — šis citu darbu nedabūs nemūžam.

Ļaunums, kas izskanēja Eldersona vārdos, iedarbojās uz Soumsu kā trāna smaka. Tai pašā mirklī viņu pārņēma sajūta, ka notikums labi jāpārdomā Tik krasi rīkoties Eldersons varēja vienīgi, ja bija vai nu nevainīgs, vai arī vainīgs un gatavs uz visu. Kurš no abiem secinājumiem bija pareizais?

Direktors-rīkotājs turpināja;

— Pateicos, kungi, ka vērsāt uz to manu uzmanību! Es arī pats jau labu laiku vēroju šo jauno cilvēku. Nelietis caur un cauri.

Soumss īgni noprasīja:

—     Un ko viņš, pēc jūsu domām, cerēja iegūt?

—     Paredzēja atlaišanu un domāja aizsteigties priekšā.

—     Saprotu, — teica Soumss. Taču viņš nesaprata. Viņa atmiņā atausa paša kantoris, Gredmens, kas berzēja degunu un purināja sirmo galvu, un Baterfīlda vārdi: «Nē, ser, man nav nekas pret misteru Eldersonu, un viņam nav nekas pret mani.»

«Būs jāuzzina par šo jaunekli sīkāk,» viņš nodomāja.

Klusumā atkal kā nazis iegriezās direktora-rīkotāja balss.

—     Es pārdomāju jūsu vakardienas vārdus, mister Forsait, ka valdi varētu iesūdzēt par nolaidību. Tādām bailēm nav nekāda pamata — mūsu politika ir sīki izklāstīta akciju īpašniekiem divās vispārējās sapulcēs, un pret to neviens nav iebildis. Akciju īpašnieki ir tikpat atbildīgi kā valde.

—     Hm! — norūca Soumss un paņēma savu cilindru. — Vai jūs nāksiet, Mont?

It kā atsaukts no lielas tāles, sers Lorenss nervozi iesprauda acī monokli.

— Tas bija ļoti nepatīkami, — viņš sacīja, — piedodiet mums, Elderson. Bijām spiesti jums to pateikt. Man rādās, šim jauneklim nav viss mājās — viņš izskatījās ļoti savāds, bet, protams, ko tādu mēs pieļaut nevaram. Ardievu, Elderson!

Reizē uzlikdami galvā cilindrus, abi izgāja ārā un kādu brīdi soļoja klusēdami. Tad sers Lorenss ierunājās:

— Baterfīlds? Manam svainim galveno dārznieku sauc par Baterfīldu — pavisam kārtīgs cilvēks. Vai mums nevajadzētu painteresēties par šo jaunekli, Forsait?

— Jā, — teica Soumss, — atstājiet viņu manā ziņā.

— Ļoti labprāt. Redziet, ja esi ar kādu kopā mācījies, tad ir tāda sajūta, nu, jūs jau zināt…

Soumss pēkšņi aizsvilās.

— Mūsu laikos, manuprāt, uzticēties nevar nevienam, — viņš sacīja. — Tāpēc, ka… nu, es tā arī nezinu, kāpēc. Bet es šo notikumu vēl papētīšu.

IX DETEKTĪVS

«Hotch-Potch» kluba vēsture sniedzās atpakaļ līdz deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajiem gadiem. Bars jaunu švītu no aristokrātu un politiķu aprindām bija nodibinājuši to, lai iekārtotu ērtu vietiņu, kur sildīties, kamēr nokļūs pie klubu «Snooks», «Remove», «Wayfarers», «Burton», «Strausa spalvas» un citu pastāvīgas uzturēšanās vērtu mājokļu kamīniem. Taču, pateicoties galvenokārt lieliskam šefpavāram, kas strādāja klubā «Hotch-Potch», kad tas vēl atradās bērna autiņos, klubs pats bija iemantojis stabilu stāvokli un ievērību. Tomēr tam joprojām piemita zināma līdzība ar savu nosaukumu — pie tā piederēja visvisādi ļaudis, tieši tas valdzināja Maiklu. Sākot ar Volteru Neizingu, jauniem rakstnieciņiem un teātra labvēļiem, kuri brauca uz Venēciju un runāja par mīlas dēkām gondolās vai apsprieda, kā jālakstojas ap tādu un tādu dāmu; sākot ar šādiem ļaudīm līdz atvaļinātiem ģenerāļiem ar sarainām ūsām, kuri bija sēdējuši kara tiesās un, daudz nedomājot, šāvuši cilvēkus, sodot par kādu acumirklīgu cilvēciskās dabas vājumu; sākot ar Vilfrīdu Dezertu (kurš tagad nekad vairs nenāca šurp) līdz Morisam Eldersonam pie kāršu galda, Maikls tur varēja sastapt visus un pēc viņiem spriest par modernās dzīves temperatūru. Sēdēdams kluba smēķējamā istabā, viņš to darīja arī kādā pēcpusdienā divas dienas pēc tam, kad Flēra bija atnākusi pie viņa gultā.

— Ser, — pēkšņi pie Maikla pienāca kalpotājs, — hallē jūs gaida kāds misters Forsaits. Ne tas, kas līdz pat savai nāvei bija mūsu kluba loceklis, bet laikam viņa brālēns.

Labi apzinādamies, ka viņa pašreizējie sarunu biedri ir tikpat maz Soumsa, cik Soumss viņu gaumē, Maikls izgāja ārā un atrada sievastēvu uz svariem.

— Man nav nekādu pārmaiņu, — sacīja Soumss, paceldams acis. — Kā klājas Flērai?

— Pateicos, lieliski, ser!

—     Esmu apstājies Grīnstrītā. Aizkavējos kāda jaunekļa dēļ. Vai jūsu kantorī nav brīva vieta labam rēķinvedim? Man viņš jāiekārto darbā.

—     Ienāciet te, ser, — sacīja Maikls, ieiedams kādā mazā telpā.

Soumss sekoja viņam un palūkojās apkārt.

— Kā jūs šo istabu saucat? — viņš vaicāja.

—     Mēs to saucam par «kapu»; tā ir omulīga un klusa. Vai vēlaties glāzi heresa?

—     Heress!— atkārtoja Soumss. — Jūs, jaunie, domājat, ka esat izgudrojuši heresu; kad es biju zēns, nevienam pat prātā neienāca, ka varētu pusdienot bez glāzes sausa heresa pie zupas un glāzes laba veca heresa pie saldā ēdiena. Heress!

—     Es pilnīgi jums ticu, ser. Pasaulē patiesi nav nekā jauna. Piemēram, vai Venēcija nebija modē arī toreiz? Jeb vai arī adīšana vai autoru honorāri? Viss norit cikliski. Vai tas jaunais cilvēks izmests uz ielas?

Soumss stīvi pavērās znotā. — Jā, — viņš teica, — izmests. Viņu sauc par Baterfīldu; viņam vajadzīgs darbs.

—     Tas tagad vajadzīgs traki daudziem; mēs saņemam lūgumus katru dienu. Negribu plātīties, bet mūsu darbs ir visai īpatnējs. Tur darīšana ar grāmatām.

—     Viņš man liekas spējīgs, akurāts un pieklājīgs; nesaprotu, ko jūs no ierēdņa vēl gribat. Viņam ir labs rokraksts, un, ciktāl man zināms, viņš prot runāt patiesību.

— Tas, bez šaubām, ir svarīgi, — teica Maikls. — Bet vai viņš melot arī prot? Redziet, vieglāk būtu dabūt kolportiera vietu — viņš varētu pārdot speciālizdevumus un tamlīdzīgi. Vai jūs varētu atklāt par viņu vēl ko vērtīgu? Kāds labs darbs nekad nenāk par ļaunu — es gan neapgalvoju, ka vecais Denbijs pratīs to novērtēt, bet viņam tas nav arī jāzina.

—     Hm! Redziet. .. viņš . . . viņš pildīja savu pienākumu . . . gluži pretēji savām interesēm . . . patiesību sakot, viņam tas nozīmēja bojā eju. Šķiet, ka viņš ir precējies un divu bērnu tēvs.

—     Oho! Jautri gan, neko teikt! Ja es viņam pagādātu vietu, vai viņš — vai viņš atkal pildītu savu pienākumu, kā jūs domājat?

—     Es runāju nopietni, — teica Soumss, — šī jaunekļa liktenis guļ kā kalns man uz pleciem.

— Jā, — Maikls domīgi novilka, — tādās reizēs kalns tūlīt jāmēģina uzvelt uz cita pleciem. Vai es varētu ar viņu sastapties?

— Es viņam liku šovakar pēc pusdienām atnākt pie jums. Domāju, ka gribēsiet palūkoties uz viņu turpat mājās, pirms izšķirsieties, vai pieņemt vai ne.

— Jūs patiešām esat ļoti gādīgs, ser! Tikai, redziet, vai jums neliekas, ka man vajadzētu zināt, kādu pienākumu viņš īsti izpildījis, — tas, protams, paliktu starp mums. Man rādās, ka es varu pielaist baigu kļūdu, to nezinādams, — kā jūs domājat?

Soumss pavērās znota sejā — jau kuro reizi tā modināja viņā simpātijas un uzticību, tā izskatījās tik godīga.

—     Redziet, — viņš teica, pieiedams pie durvīm un pārliecinādamies, vai tās ir ciet, — to var uzskatīt par goda laupīšanu, un tāpēc kā jūsu, tā manās interesēs ir stingri turēt mēli aiz zobiem, — un viņš klusā balsī visu izstāstīja.

—     Kā jau sagaidīju, — viņš pabeidza, — šis jaunais cilvēks šorīt atkal ieradās pie manis. Dabiski, ka viņš ir satraukts. Gribu, lai viņš paliek man uzticīgs. Zinot tikai to, ko tagad, es nevaru izšķirties, vai virzīt šo lietu tālāk vai ne. Bez tam … — Soumss pavilcinājās, cildenus dzinuļus viņam ārkārtīgi nepatika izrādīt, — es . . . šķiet, tas būtu cietsirdīgi pret viņu. Viņš tur pelnīja trīssimt piecdesmit mārciņu gadā.

— Sasodīti smags trieciens! — Maikls noteica. — Un iedomājieties — Eldersons ir šī kluba loceklis.

Soumss atkal aizdomīgi palūkojās uz durvīm — tās joprojām izskatījās aizvērtas — un sacīja: — Tā tik vēl trūka! Vai jūs viņu pazīstat?

— Esmu spēlējis ar viņu bridžu, — teica Maikls, — viņš izvilcis man krietnu summu skanošā no kabatas — vareni labs spēlmanis.

— Ā! — novilka Soumss — viņš pats nekad nespēlēja kārtis. — Paša firmā es šo jaunekli skaidri saprotamu iemeslu dēļ ņemt nevaru, bet jums es uzticos.

Maikls paplucināja matus.

— Jūtos kustināts, ser. Nabadzīgo aizstāvība — un reizē pēdu dzīšana. Šovakar es ar viņu aprunāšos un tad jums pateikšu, ko varu no saviem šefiem izspiest.

Soumss pamāja ar galvu. «Augstais dievs!» viņš nodomāja. «Kas par žargonu!»

Saruna darīja Maiklam labu: tā novirzīja viņa domas no paša pārdzīvojumiem. Ar sirdi viņš jau stāvēja jaunā Baterfīlda pusē un, aizdedzinājis cigareti, iegāja kāršu istabā. Sēdēdams uz augstajām kamīna restēm, Maikls, kā vienmēr, jutās istabas ietekmē — tā bija kvadrātveida, ar trim četrstūrainiem kāršu galdiņiem, kuru viens stūris skāra sienu, kamēr pie trim malām sēdēja kāršu spēlmaņi.

«Ceturtajam spēlētājam,» domāja Maikls, «vajadzētu sēdēt zem galda, tad raksts būtu nevainojams. Tas, kas nespēlē, sabojā kubus.» Un viņam pārskrēja šermuļi, ieraugot, ka ceturtais spēlētājs ir Eldersons. Spēcīgs un nesatricināmi mierīgs tas pašlaik rūpīgi apgrieza ar nazi cigāra galu. Pie velna! Cilvēku sejas patiesi bija aizzīmogotas grāmatas! Katra ar veselām lappusēm personisku domu, interešu, plānu, fantāziju, kaislību, cerību un baiļu; un pēkšņi nāk nāve — bāc! — un radījums aizslaucīts kā muša no sienas, un neviens tā arī neuzzina, kā strādā mazais, apslēptais mehānisms, kam ir pašam savi mērķi, pašam savi noslēpumi, pašam sava nozīmība; velti prātot, vai tā veiktais sīkais darbs ir tīrs vai netīrs. Grūti pateikt. To ārējais izskats ir tik dažāds! Piemēram, Eldersons — vai viņš ir rūdīts blēdis vai dieva jērs, kas pēc tāda neizskatās? «Nez kāpēc es jūtu,» Maikls nodomāja, «ka viņš ir brunču mednieks. Bet kāpēc?» Viņš pastiepa rokas atpakaļ pret uguni, trīdams tās vienu pret otru kā muša, kas, izlīdusi no sīrupa, trin kājas.. Ja nevar pateikt, kas notiek paša sievas sirdī, paša mājā, kā gan var kaut ko nolasīt no sveša cilvēka sejas, kad šis svešais cilvēks turklāt ir viens no visnoslēpumainākajiem mehānismiem pasaulē — angļu džentlmenis, kurš nodarbojas ar veikaliem? Kaut jel dzīve būtu tāda kā «Idiotā» vai «Brāļos Karamazovos», un kaut ikviens par savām apslēptākajām jūtām runātu pilnā balsī! Kaut klubu kāršu istabu iekārtojumā būtu jel mazliet no epilepsijas! Bet nekā! Nekā! Pasaule ir pilna brīnišķīgu noslēpumu, kurus katrs glabā savā sirdī, un nav ne uzrakstu, ne attēlu, kas tos atklātu.

Ienāca sulainis, pameta skatienu uz kamīnu, mirkli pastāvēja neizteiksmīgi kā stārks, gaidīdams, vai cauri dūkoņai neizlauzīsies spalga, aprauta pavēle, tad pagriezās un aizgāja prom.

Mehānisms! Visur mehānismi! Ierīces, kā aizkļūt projām no dzīves, — tik pilnīgas ierīces, ka šķita: nav vispār dzīves, no kuras aizkļūt.

«Tas viss,» Maikls domāja, «mats matā atgādina cilvēku, kurš pats sev sūta ierakstītu vēstuli. Un varbūt tieši tā ir labi. Vai «dzīve» ir jauka lieta? Vai es gribētu atkal redzēt «dzīvi» neizskaistinātā veidā?

Eldersons tagad bija apsēdies, un Maikls labi redzēja viņa pakausi. Tas neko neizteica.

«Esmu slikts detektīvs,» viņš nodomāja, «tas, ka viņš pakausī nešķir celiņu, droši vien uz kaut ko norāda.» Un, nolēcis no kamīna restēm, Maikls devās mājup.

Pie pusdienu galda viņš pieķēra, ka lūkojas Flērā ar tādu skatienu, kurš pašam nebūt nepatīk. Detektīvs! Un tomēr — kā lai nepūlas izzināt, ko īsti domā un jūt cilvēks, kas tur savās rokās tavu sirdi un liek tai spiegt un vaidēt pēc savas patikas!

— Es redzēju modeli, ko tu vakar aizsūtīji Obrijam, — Flēra sacīja. — Viņa neko neteica par drēbēm, bet no viņas skatiena es nopratu. Cik brīnišķa seja, Maikl! Kur tu tādu ķēri?

Maikla smadzenēs pazibēja doma: «Vai es varētu padarīt viņu greizsirdīgu?» Viņš jutās satriekts. Tā bija negodīga doma — sekla un zemiska. — Pati ieradās pie manis, — viņš sacīja. — Viņa ir kāda mūsu iesaiņotāja sieva, kurš bija sācis zagt. . . hm . .. grāmatas. Tagad, nabags, pārdod balonus; viņi dzīvo briesmīgi trūcīgi.

—     Saprotu. Vai tu zini, ka Obrijs taisās viņu gleznot kailu?

—     Ko tu saki! Nē! Es domāju, ka viņa izskatītos labi uz apvāka. Tas nu ir kas negaidīts! Varbūt man vajadzētu to aizkavēt?

Flēra pasmaidīja. — Tas nozīmē vairāk naudas, un tā ir viņas darīšana. Tavas personiskās intereses taču tur nav iejauktas, vai ne?

Atkal pazibēja iepriekšējā doma, atkal Maikls to atgainīja.

—nē, — viņš teica, — tikai viņas vīrs, lai arī zaglēns, ir viskārtīgākais un visnaivākais cilvēks pasaulē, un man negribas, ka man viņš būtu jāžēlo vēl vairāk.

— Bet viņa jau vīram neko nesacīs.

Flēra pateica to tik dabiski, tik vienkārši, ka šie vārdi atklāja visu viņas domāšanas veidu. Vīram taču nestāsta neko tādu, kas nabadziņu varētu satraukt! No tā, kā samirkšķinājās Flēras baltie plaksti, Maikls redzēja: arī viņa aptvērusi, ka sevi nodevusi. Vai viņam vajadzētu pieķerties vārdiem, pateikt, ko stāstījusi Džūna Forsaita, — noskaidrot visu līdz galam? Bet ar kādu nolūku — ko tas dos? Vai tas ko izmainīs, vai piespiedīs Flēru viņu mīlēt? Jeb vai arī to tikai vēl mazliet vairāk satrauks un viņam pašam liks justies kā cilvēkam, kas, gribēdams nostāties uzmanības centrā, zaudējis pēdējo pozīciju? Nē! Labāk turēties pie slēpšanas principa, ko Flēra neviļus bija atzinusi par savējo, sakost zobus un ņirgt tos smaidā. Maikls nomurmināja:

— Baidos, ka viņa tam šķitīs par vāju.

Flēras skatiens bija skaidrs un nekustīgs; un Maiklu atkal sāka mocīt zemiskā doma: «Vai es varētu padarīt viņu …»

— Esmu viņu redzējis tikai vienu vienīgu reizi, — viņš piebilda, — un tad viņa bija apģērbusies.

— Es neesmu greizsirdīga, Maikl.

«Nē,» viņš nodomāja, «bet es no sirds vēlētos, kaut tu būtu!»

Vārdi «Ser, pie jums atnācis kāds jauns cilvēks, vārdā Baterfīlds» viņam izklausījās pēc atslēgas apgriešanās cietuma kameras durvīs.

Hallē jaunais cilvēks, «vārdā Baterfīlds», bija nogrimis Ting-a-linga aplūkošanā.

«Spriežot pēc viņa acīm,» nodomāja Maikls, «viņā slēpjas daudz vairāk no suņa nekā šai mazajā džinā!»

—    Ieiesim manā kabinetā, — viņš teica, — te apakšā ir auksti. Mans sievastēvs sacīja, ka jums vajadzīgs darbs.

—    Jā, ser, — attrauca jaunais vīrietis, kāpdams Maiklam pakaļ augšup.

—    Nometieties kaut kur, — Maikls uzaicināja, — un ņemiet cigareti! Nu, tātad. Par šo jezgu es visu zinu. Jūsu ūsas, manuprāt, liecina, ka jūs esat bijis karā, tāpat kā es? Runāsim kā divi ciešanu biedri: vai jūs toreiz stāstījāt taisnību?

—    Dievs mans liecinieks, jā, ser; es vēlētos, kaut tā nebūtu. Neesmu neko iemantojis, bet pazaudējis visu. Man vajadzēja labāk turēt muti. Viņa vārdam ir lielāks svars, un te nu es esmu uz ielas. Tas bija mans pirmais darbs pēc kara, tā kā par rekomendāciju man nav ko sapņot.

—    Jums laikam ir sieva un divi bērni?

—    Jā, un es esmu viņus upurējis savas sirdsapziņas tīrības labad! Patiesi, tā nu ir pēdējā reize, kad es to daru. Kāda daļa man bija gar to, vai biedrību apkrāpj vai ne? Manai sievai pilnīgi taisnība, ser, esmu rīkojies kā muļķis.

—    Iespējams, — teica Maikls. — Vai no grāmatām kaut ko saprotat?

—    Jā, ser, esmu labs grāmatvedis.

—    Svētais Mozus! Mūsu uzdevums ir ne tās vest, bet tikt no tām vaļā. Es strādāju izdevniecībā. Mēs taisāmies pieņemt vēl papildus vienu kolportieri. Vai protat pierunāt?

Jaunais vīrietis vārgi pasmaidīja.

—    Nezinu, ser.

—    Redziet, — teica Maikls, Baterfīlda acu skatiena atbruņots, — viss atkarīgs, tā teikt, no pļāpāšanas. Taču tas, protams, jāiemācās. Jums laikam grāmatas lasīt neko nepatīk?

—    Nē, ser, ne sevišķi.

—    Tas varbūt ir tieši labi. Jūsu uzdevums būs iestāstīt nabaga vientiešiem grāmattirgotājiem, ka ikviena no grāmatām, kuras būs jūsu sarakstā — teiksim, apmēram trīsdesmit piecas, — ir nepieciešama viņa veikalam un turklāt krietnā skaitā. Labi, ka jūs tagad esat apvaldījis sirdsapziņu, jo, vaļsirdīgi runājot, lielais vairums grāmatu viņiem būs gluži liekas. Baidos, ka pārliecināšanas mākas stundas jums neviens nepasniegs, bet jūs varat iztēlot tamlīdzīgas sarunas sev fantāzijā, un, ja jums labpatiktu šonedēļ atnākt uz pāris stundām šurp, tad es jums izklāstītu visu, kas jāzina par mūsu autoriem, un sagatavotu tiktāl, ka jūs varētu stāties apustuļa Pētera priekšā.

— Pētera priekšā, ser?

— Tas ir tas onkulītis ar atslēgām; laimīgā kārtā tas ir misters Vinters, ne misters Denbijs; es ceru viņu piedabūt jūs pieņemt uz mēnesi izmēģinājumā.

— Ser, es centīšos, cik varēšu. Mana sieva ir liela grāmatu lasītāja, viņa varētu man krietni vien palīdzēt. Nespēju izteikt, cik pateicīgs esmu jums par jūsu laipnību. Atklāti sakot, darba zaudējums man sadzinis visu dūšu papēžos. Ar diviem bērniem es neko neesmu varējis iekrāt, un tāpēc tagad jākaras vai augšā.

— Nu, labs ir! Atnāciet šurp rītvakar pulksten deviņos, tad es jums sabāzīšu visas gudrības galvā. Manuprāt, jūsu seja ir tieši piemērota šim darbam, ja vien jūs iemācīsieties pļāpāt. Tikai viena grāmata no divdesmitām ir patiesi nepieciešama, pārējās — tā, greznumam. Jūsu jaukais pienākums būs piespiest viņus noticēt, ka nepieciešamas ir tās deviņpadsmit un divdesmitā — greznums, bez kura tomēr nekā nevar iztikt. Tas ir tāpat kā ar ēdamlietām vai apģērbu, vai ko citu mūsu civilizētajā sabiedrībā.

—    Jā, ser, saprotu.

—    Lieliski. Ar labu nakti, visu labu!

Maikls piecēlās un izstiepa roku. Jaunais vīrietis, to saņemdams, jocīgā godbijībā viegli palocījās. Pēc mirkļa viņš bija aiz durvīm, un Maikls, stāvēdams hallē, domāja: «Līdzjūtība ir blēņas! Galīgi aizmirsu, ka esmu detektīvs!»

X SEJA

Maiklam pieceļoties no galda, piecēlās arī Flēra. Vairāk nekā divas dienas bija pagājušas, kopš viņa bija apmeklējusi Vilfrīda dzīvokli, taču Flēras agrākais sparīgums joprojām neatgriezās. Atvērt vāku austerei — Dzīvei, ievīt vainagā Londonas retākās puķes — nodarbības, kas bija uzturējušas sārtumu viņas vaigos, bet tagad šķita seklas un novadējušās. Tās trīs stundas, kad Flēra pēc trieciena Korkstrītā bija taisnā ceļā devusies saņemt triecienus pati savā viesistabā, bija viņu tā izsitušas no sliedēm, ka līdz pat šim laikam Flēra nespēja neko uzsākt. Holijas uzplēstā rēta bija atkal gandrīz aizdzijusi. Beigts lauva lāgā nevar konkurēt ar dzīvu ēzeli. Bet viņa vairs nespēja atgūt — bet ko gan? Tā jau bija tā nelaime: ko īsti? Veselas divas dienas Flēra bija pūlējusies to izprast. Maikls joprojām bija dīvains, Vilfrīds joprojām zaudēts, Džons joprojām dzīvs aprakts, un nekas zem saules nelikās jauns. Vienīgais priekšmets, kas viņai šais divās nejaukajās bezcerības dienās sniedza apmierinājumu, bija jaunais baltais pērtiķis. Jo vairāk Flēra uz to lūkojās, jo ķīniskāks tas šķita. Tas pasvītroja ironisko patiesību, ko varbūt neapzinīgi juta viņa pati, — ka visi viņas mazie modernie triki, svaidīšanās no viena pie otra un traukšanās pēc nākotnes pierāda tikai to, ka viņa tic vienīgi pagātnei. Pašreizējais laiks bija aizgājis par tālu, un nu tam vajadzēja griezties pēc ticības atpakaļ pie pagājības. Flēra juta neskaidras ilgas pēc dzimtenes kā maza, spoža zivtiņa, kas iznākusi no silta līča un šļakstinās saltos, svešos ūdeņos.

Palikusi savā spāņu istabā viena ar savām jūtām, viņa lūkojās porcelāna augļos. Tie mirdzēja — auksti, ēšanai nederīgi! Flēra paņēma vienu no tiem rokā. Tajā laikam bija domāts atveidot kaisles puķes augli? Ak, dievs! Nožēlojama likās šī kaisle! Flēra ļāva auglim ar dobju tinkšķi nokrist atpakaļ uz piramīdas un mazliet nodrebinājās. Vai viņa bija apmānījusi Maiklu ar saviem skūpstiem? Apmānījusi viņu — kādā ziņā? Ka spēj just kaisli?

«Bet es spēju,» Flēra domāja. «Spēju. Reiz es viņam to pierādīšu, pierādīšu viņiem visiem.» Viņa palūkojās uz Goijas gleznu, kura karājās pāri pretī. Kas par aizraujošu pārliecības spēku tajā, kas par spriegu dzīvību pamatīgi nosārtotās dāmas melnajās acīs! Viņa gan zinātu, ko grib, un dabūtu arī! Nekāda izlīguma un nenoteiktības — nekādas staigāšanas ap dzīvi kā ap karstu putras podu, prātojot, kāda tai jēga un vai tā vispār ko vērta, tikai jādzīvo pilnasinīga dzīve pašas dzīves dēļ.

Flēra uzlika rokas uz kakla, kur beidzās miesa un sākās tērps. Vai viņa nebija tikpat silta un tvirta, — jā, un desmitreiz daiļāka par šo izsmalcināto, ļauno spāņu dāmu ar melnajām acīm un brīnišķīgajām mežģinēm? Un, uzgriezusi gleznai muguru, Flēra izgāja hallē. Maikla un vēl kāda cilvēka balsis! Nāk lejup! Flēra ieslīdēja viesistabā un paņēma rokā kādas dzeju grāmatas manuskriptu, par ko viņai jāpasaka Maiklam savs spriedums. Viņa tomēr nelasīja, bet sēdēja, gaidīdama, vai Maikls ienāks vai ne. Ārdurvis aizvērās. Nē! Izgāja! Flēra juta atvieglojumu, bet tas viņu saldēja. Māja ar aukstu un drūmu Maiklu, — ja tā turpināsies, tad būs ļoti nepatīkami. Flēra saritinājās uz dīvāna un mēģināja lasīt. Garlaicīgi dzejoļi — bez ritma, baltā pantā, pašapceres pilni, visi par autora personiskajiem pārdzīvojumiem! Ne pacilātības, ne melodijas! Tīrā nemākulība! Likās, viņa tos lasījusi jau desmit reizes iepriekš. Flēra gulēja pavisam nekustīga — klausījās degošo pagaļu čūkstoņā un sprēgāšanā. Ja gaisma būtu nodzēsta, varbūt viņa aizmigtu. Flēra izslēdza elektrību un atgriezās uz dīvāna. Viņa gluži kā gleznā redzēja sevi sēžam kamīna priekšā; redzēja, cik vientuļa izskatās, cik daiļa un aizgrābjoša — it kā viņai būtu viss, ko sirds vēlas, un tomēr — nekas! Viņa savilka lūpas un redzēja pat savu sejas izteiksmi — kaprīzu, kā izlutinātam bērnam. Un kas bija vēl ļaunāk — viņa redzēja, kā pati visu to redz, it kā būtu trīskāršs radījums, kas tik mākslīgi ievietots dzīvi necaurlaidošā telpā, ka to neskar ne mazākā vēja pūsma. Kaut jel ielauztos kāds viesulis no aukstā jūkļa, no tās Londonas postažas un tuksnešiem, kuras ziedus viņa plūca! Kamīna liesmu atspulgi — maigi, nenoteikti — ielūkojās te vienā, te otrā viņas ķīniešu istabas stūrī kā teātrī, vienā no tām valdzinošajām un noslēpumainajām ainām, kad skatītāji, tamburīniem skanot, gaida, kā sižets risināsies tālāk. Flēra pastiepa roku un paņēma cigareti. Viņa redzēja sevi to aizdedzam, izpūšam dūmus — redzēja savus pa pusei saliektos pirkstus, pavērtās lūpas, balto, apaļo roku. Jā, viņa bija dekoratīva! Un vai tas galu galā nebija vienīgi svarīgais? Būt dekoratīvai un veidot mazas dekoratīvas grupas, būt skaistai pasaulē, kas nebija skaista! «Vara sīknaudā» bija dzejolis par drebošu sveču liesmu apgaismotu istabu, izlutinātu Kolumbīni kamīna priekšā un Arlekīnu, kas, līdzīgi «Rozes garam», nīkst ārpusē.

Un pēkšņi negaidīti Flērai sāka sāpēt sirds. Tā sāpēja nepārprotami, ļoti stipri, un, noslīdējusi uz grīdas kamīna priekšā, Flēra iespieda seju Ting-a-linga kažokā. Ķīniešu šunelis pacēla galvu — viņa melnajās acīs atblāzmojās liesmas.

Ting-a-lings nolaizīja Flēras vaigu un aizgrieza degunu. Fui! Pūderis! Bet Flēra gulēja kā mirusi. Un viņa redzēja sevi guļam — redzēja lūpu izliekumu, īso matu kastaņbrūno mirdzumu; viņa dzirdēja savas sirds mierīgos pukstus. Piecelies! Ej ārā! Dari kaut ko! Bet ko — ko bija vērts darīt? Vai kaut kur slēpās jel visniecīgākā jēga? Viņa redzēja sevi darām visneparastākos darbus: kopjam slimas sievietes, auklējam bālus bērnus, turam runu parlamentā, piedalāmies jāšanas sacīkstēs ar šķēršļiem, īsās biksēs kaplējam turnepšus — ļoti dekoratīvi! Un viņa gulēja gluži nekustīga, sapinusies savas iztēles tīklos. Tikmēr, kamēr viņa redzēja pati sevi, viņa nedarīs neko — Flēra to zināja, — jo nebija neko vērts darīt! Un, tā nekustīgi guļot, viņai likās, ka visļaunākais būtu sevi neredzēt. Taču viņa juta, ka sajust to nozīmē atzīt sevi par iesprostotu uz mūžiem.

Ting-a-lings ierūcās, degunu pagriezis pret logiem. «Mums te iekšā,» viņš šķita sakām, «ir omulīgi; mēs domājam par pagātni. Ar tādiem, kas ārpusē, mums nav pa ceļam. Esiet tik laipni un ejiet projām, lai kas tur ārpusē arī būtu!» Un atkal viņš ierūcās — klusu un gari.

— Kas ir, Ting?

Ting-a-lings paslējās uz priekškājām, purniņu pievērsis logam.

— Vai gribi iet pastaigāties? «Nē,» Tings norūca.

Flēra paņēma viņu rokās. — Neesi tik muļķīgs! — un viņa piegāja pie loga. Aizkari bija cieši aizvilkti; krāšņi, ķīniešu stilā, ar zīda padrēbi — tie nelaida iekšā nakti. Flēra pavēra ar vienu roku mazu spraugu un atrāvās atpakaļ. Aiz loga vīdēja seja, piere bija piespiesta pie stikla, acis aizvērtas, it kā seja būtu atradusies tur ilgu laiku. Tumsā tā šķita izplūdusi — neskaidra un blāva. Flēra juta, kā zem rokas saspringst suņa ķermenis, — juta mazā pekinieša klusuciešanu.

Sirds viņai mežonīgi pukstēja. Tas bija baigi — seja bez ķermeņa.

Pēkšņi piere atrāvās atpakaļ, acis atvērās. Flēra redzēja — tā bija Vilfrīda seja. Vai viņš varēja ielūkoties iekšā — vai redzēja, kā viņa lūkojās laukā no satumsušās istabas? Drebēdama pie visām miesām, Flēra atlaida aizkaru. Vai pamāt? Ielaist viņu iekšā? Iziet pie viņa ārā? Pamest ar roku, lai iet projām? Viņas sirds auļoja joņiem. Cik ilgi Vilfrīds bija stāvējis ārā — kā rēgs? Ko viņš gribēja? Flēra nometa Ting-a-lingu ar troksni zemē un piespieda rokas pie pieres, pūlēdamās sakārtot domas. Pēkšņi viņa pagāja uz priekšu un atrāva aizkaru vaļā. Sejas nebija! Vienīgi tumsa! Vilfrīds aizgājis. Tukšajā skvērā klaiņoja vēji — ne tuvu, ne tālu nevienas dzīvas dvēseles. Vai viņš tiešām te bija stāvējis, jeb vai šī seja bija viņas iedomas? Bet Ting-a-lings! Suņiem iedomu nav. Tings bija aizgājis atpakaļ pie kamīna un nolicies gulēt.

«Tā nav mana vaina,» Flēra kaislā izmisumā domāja. «Nav mana! Es negribēju, lai viņš mani iemīl. Es tikai gribēju Vilfrīda . . . Vilfrīda …» Viņa atkal noslīga kamīna priekšā. «Ak Ting, pažēlo mani!» Bet mazais pekinietis, kas nebija aizmirsis, kā saimniece to nosviedusi, neatsaucās …

XI VECĀ CEPURE

Neizpildījis savus detektīva pienākumus pret Baterfīldu, Maikls bija vilcinādamies pastāvējis hallē. Beigu beigās viņš vairs nebija kāpis atpakaļ augšup, bet klusi izgājis ārā. Viņš devās gar parlamenta ēkām uz Vaithollu un Trafalgaras skvērā atcerējās, ka viņam taču ir tēvs. Barts varēja būt klubā «Snooks», «Kafejnīcā», «Aeroplānā». Nodomājis: «Viņš iedarbotos nomierinoši,» — Maikls devās uz vismodernāko no visiem trim klubiem.

— Jā, sers Lorenss Monts ir atpūtas istabā, ser. Barts sēdēja, pārmetis vienu kāju pār otru, pirkstgalos turēdams cigāru un gaidīdams kādu, ar ko varētu parunāt.

—    A! Maikl! Vai tu vari man pateikt, kāpēc es esmu te atnācis?

—    Varbūt gaidīt pasaules galu, ser? — Sers Lorenss klusu ieirgojās. —Tā ir laba ideja, — viņš teica. — Kad debesis grūs pār civilizāciju, šī būs vislabāk informētā aģentūra Londonā. Vēlēšanās būt visādu briesmīgu notikumu lieciniekiem ir varbūt visstiprākā no mūsu kaislībām, Maikl. Man ļoti nepatiktu uzlidot gaisā, sevišķi pēc pusdienām, taču vēl vairāk man nepatiktu palaist garām kādu skatu, ja tas patiešām būtu spēcīgs. Gaisa uzbrukumi tomēr bija ļoti interesanti.

Maikls nopūtās.

—    Jā, — viņš teica, — karš mūs pieradināja domāt par mūžību, bet tad tas beidzās un atstāja mūžību karājamies pār mūsu galvām. Tagad mēs nekad nebūsim laimīgi, iekams neiegūsim to sev. Vai drīkstu paņemt vienu no jūsu cigāriem, ser?

—    Bet, mīļo zēn, kas tur vēl ko jautāt! Es atkal pārlasīju Freizeru. Dīvaini, cik tālu šķiet visa māņticība tagad, kad esam sapratuši neapstrīdamo patiesību, ka civilizācija nekad negūs virsroku.

Maikla roka ar sērkociņu apstājās pusceļā.

—    Vai jūs tiešām tā domājat, ser?

—    Ko citu vēl lai domā? Kam var būt kaut mazākais pamats šaubīties, ka ar tagadējās tehnikas palīdzību cilvēces stūrgalvība novedīs mūs pie bojā ejas? Tas ir neizbēgams secinājums, pie kura jānonāk, apsverot visus pēdējos notikumus. «Per ardua ad astra» — «Caur smagiem triecieniem pie zvaigznēm».

—    Bet tā taču vienmēr bijis, ser, un mēs tomēr dzīvojam.

—    Tā apgalvo, bet es par to šaubos. Uzskatu, ka patiesībā mēs esam miruši, Maikl. Uzskatu, ka dzīvojam vienīgi pagātnē. Nedomāju — nē, nedomāju, ka par mums var teikt: tie, lūk, gaida nākotni. Mēs par to runājam, bet, manuprāt, diez vai ko ceram. Par spīti visiem mūsu iebildumiem, mēs neapzinīgi secinām tieši tā. No putras, ko mēs šajā sakarā esam ievārījuši pēdējos desmit gados, var spriest, kā nākamajos trīsdesmit mēs ievārīsim vēl jo lielāku putru. Cilvēks var gan pierādīt, ka ēzelim ir trīs kājas, taču diskusijas beigās tam tik un tā būs četras.

Maikls pēkšņi apsēdās un teica:

— Jūs esat nežēlīgs, pārdrošs vecs barts. Sers Lorenss pasmaidīja.

—     Es priecātos, ja spētu domāt, ka cilvēki patiešām tic cilvēcei un tamlīdzīgām lietām, bet tu pats zini, ka tā nav, — viņi tic tam, kas ir jauns, un tam, ko vēlas sasniegt. Ar retiem izņēmumiem cilvēki joprojām ir pērtiķi, sevišķi to zinātniskais paveids; un, ja tu ieliksi šaujamo pulveri un aizdedzinātu sērkociņu pērtiķa ķetnās, tas uzspridzinās pats sevi, lai tikai redzētu, kas tur īsti iznāks. Pērtiķi vienīgi tad ir drošībā, kad viņiem atņem iespējas šo drošību apdraudēt.

—     Tas nu ir uzjautrinoši! — sacīja Maikls.

—     Ne uzjautrinošāk kā tas, kas tagad notiek, manu dārgo zēn. Esmu daudz pārdomājis. Te mums kāds kluba loceklis izgudrojis joku, kas ir karā izspēlēto divdesmit joku vērts. Šis cilvēks ir gaužām vērtīgs eksemplārs. Valdība jau metusi uz viņu aci, viņš palīdzēs citiem vērtīgiem eksemplāriem Francijā, Vācijā, Amerikā un Krievijā taisīt vēsturi. Visi kopā viņi paveiks slavenas lietas — kaut ko tādu, kas visus pārējos cilvēka sasniegumus saņurcīs un iemetīs papīrgrozā kā vecu cepuri. Starp citu, Maikl, arī jaunā devīze «Homo sapiens», tāpat kā veca cepure, jāmet papīrgrozā.

—     Tā, tā, — noteica Maikls, — un ko jūs taisāties šai sakarībā darīt?

Sera Lorensa uzacis pacēlās gandrīz līdz matiem.

—     Darīt, mans mīļais? Ko lai es darītu? Vai es varu iet un ņemt šo cilvēku un valdību, un vēl visus pārējos vērtīgos eksemplārus un citu zemju valdības aiz apkakles? Nē! Viss, ko varu darīt, ir pīpēt cigāru un sacīt: «Sveiks lai dzīvo!» Vienādi vai otrādi, bet viņi savu panāks, Maikl; tikai, ja viss ies savu normālo gaitu, tad es līdz tam laikam jau būšu miris.

—     Bet es nebūšu, — iebilda Maikls.

—     Nē, dārgais; taču iedomājies eksplozijas, spēcīgos skatus, smaku. Nudien, tev tomēr ir izredzes, kuru dēļ vērts dzīvot. Dažreiz man gribas būt tavā vecumā.

Bet dažreiz, — sers Lorenss no jauna aizdedza cigāru, — ne. Dažreiz man šķiet, ka man šie meli ir līdz kaklam un ka atliek vienīgi nomirt kā džentlmenim.

—   Tā nu ir kā «raudu dziesma» no vecās derības, tēt!

—   Nu, — teica sers Lorenss, plūkādams īsās, sirmās ūsas, — cerēsim, ka man nav taisnība. Taču mēs ātriem soļiem tuvojamies tādam stāvoklim, kad, piespiežot pāris pogu, varēs iznīcināt miljonus. Vai gan ir iemesls cerēt, ka mūsu savstarpējā labvēlība uzplauks tik ātri, ka spēs aizkavēt mūs izlietot šīs lieliskās, jaunās rotaļlietiņas, kas nes iznīcību, Maikl?!

—   «Kas maz zina, no daudz kā baidās.»

—   Ļoti jauki. Kur tu šo izteicienu izlasīji?

—   Kristofora Kolumba biogrāfijā.

—   Vecais K. K.! Dažreiz es notveru sevi pie vēlēšanās, kaut viņš nebūtu bijis tik nolādēti ziņkārīgs. Omulīgāk bija dzīvot tumšajos laikos. Vēl jāšaubās, vai bija vērts šos jenkijus atklāt.

—   Nu, es tomēr ceru, — teica Maikls, — ka mēs kaut kā izsitīsimies cauri. Starp citu, kas attiecas uz šo Eldersona afēru, es nupat sastapos ar to ierēdni — man viņš neliekas no tādiem, kas būtu varējis visu to izdomāt.

—   Ā! Tas! Bet, ja Eldersons varēja izspēlēt tik neglītu joku, nu tad — tad pasaulē patiešām nav nekā neiespējama. Tas ir vienkārši kas nedzirdēts. Kriketā viņš bija tik lielisks sitējs, vienmēr sita pirmais, kad pretinieku sitējs izgāja no ierindas. Mēs abi ieguvām piecdesmit četrus punktus, spēlējot pret Ītonu. Tev laikam par viņu pastāstīja vecais Forsaits?

—   Jā, viņš gribēja, lai es pagādāju tam puisim darbu.

—   Baterfīlds. Pajautā viņam, vai viņš ir radinieks vecajam dārzniekam Baterfīldam! Tas ienestu zināmu skaidrību. Vai tev neliekas, ka vecais Forsaits mazliet nogurdina?

Palikdams lojāls pret Flēru, Maikls saknieba lūpas.

— Nē, mēs ar viņu satiekam ļoti labi.

— Viņš ir taisnīgs, tam es piekrītu.

— Jā, — Maikls sacīja, — ļoti taisnīgs.

—    Tikai drusku par noslēgtu.

—    Jā, — Maikls teica.

Pēc šī secinājuma viņi apklusa, it kā Soumsa noslēgtība arī dotu kādu iemeslu baidīties. Drīz Maikls piecēlās.

— Ir pāri desmitiem, jāiet mājās.

Atgriežoties pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis, Maikls spēja domāt vienīgi par Vilfrīdu. Ko visu viņš dotu, lai tikai dzirdētu draugu sakām: «Viss kārtībā, veco zēn, esmu tam pāri!» — un lai varētu viņam atkal paspiest roku. Kāpēc cilvēkam pielīp šī liktenīgā slimība, ko sauc par mīlestību? Kāpēc tā padara viņu pustraku? Ļaudis teic, ka mīlestība esot dabas aizsarglīdzeklis pret barta bailēm, pret vērtīgajiem eksemplāriem. Neatlaidīga dziņa, lai cilvēce neizmirtu. Prozaiski, ja tas tiešām taisnība! Viņam patiesībā vienalga, vai Flērai ir bērni vai ne. Dīvaini, ka daba maskē savus plānus — glūnīgā vecā viltniece! Taču maķenīt tā laikam tomēr sevi apkrāpusi, bērni var galīgi iziet no modes, ja bartam taisnība. Daudz vairs nevajag, lai tā notiktu; kas gan gribēs laist bērnus pasaulē tikai tādēļ, lai redzētu, kā tos saplosa gabalos, noindē vai nomērdē badā? Pāris fanātiķu turētos pie saviem principiem, bet visa pārējā pasaule kļūtu neauglīga. Vecā, saņurcītā cepure! Maikls instinktīvi uzlika savējo taisnāk un pārgāja pie Lielā Bena pāri ielai. Viņš bija sasniedzis parlamenta skvēra centru, kad kāds cilvēks, kurš nāca viņam pretī, pēkšņi nogriezās pa kreisi un aši aizslīdēja uz Viktorijas ielas pusi. Slaids, ar elastīgu soli. Vilfrīds. Maikls apstājās. Viņš taču nāca no Sautskvēra! Un pēkšņi Maikls sāka dzīties draugam pakaļ. Viņš neskrēja, bet gāja tik ātri, cik kājas nesa. Asinis pulsēja deniņos, un galvā valdīja neciešams haoss. Droši vien Vilfrīds bija viņu redzējis, citādi nemestos sāņus un nebrāztos tagad uz priekšu kā dēmons. Šausmas, šausmas! Attālums nesamazinājās, Vilfrīds bija ātrāks, — lai viņu panāktu, vajadzēja skriet. Taču pēkšņi Maiklu pārņēma tāda kā eksaltācija. Viņa labākais draugs — viņa sieva! Nē, pietiek! Lepnumam jāattur no tādas cīņas. Lai Vilfrīds dara, kā grib! Maikls apstājās, mirkli pavēroja, kā steidzīgais gājējs izgaist tālē, un lēni, noliecis galvu (viņa cepure tagad bija saņurcīta), devās uz māju pusi. Viņš gāja pavisam mierīgi, juzdams, ka visam pienācis gals. Nav vērts par to vispār runāt! Nav ko celt skandālu, bet nav arī ko atkāpties! Pāris simt jardu lielo attālumu līdz savam skvēram viņš nogāja, salīdzinādams augstās mājas ar īsajiem cilvēciņiem. Tādi pundurīši uzcēluši šo vareno ēku, iedeguši tajā gaismu, tā, ka tā ar savu žilbu izskatās pēc milzīgas, ugunīs zaigojošas kaudzes, kuru kvēle visas debesu krāsas vērš blāvas. Kādu lielu darbu veic šie pundurīši! Muļķīgi domāt, ka viņa mīlestībai pret citu punduri ir kāda nozīme. Maikls apgrieza atslēgu slēdzenē, noņēma saņurcīto cepuri un iegāja viesistabā. Tumša — tukša? Nē. Flēra un Ting-a-lings sēdēja uz grīdas kamīna priekšā. Maikls atslīga dīvānā un pēkšņi ievēroja, ka dreb un svīst, it kā būtu izsmēķējis pārāk stipru cigāru. Flēra bija tāpat sakrustotām kājām piecēlusies un cieši lūkojās vīrā. Maikls gaidīja, kamēr apvaldīs trīsas. Kāpēc Flēra nerunāja? Kāpēc viņa sēdēja te tumsā? «Viņa zina,» Maikls nodomāja, «mēs abi zinām, ka tās ir beigas. Ak, dievs, kaut jel es vismaz spētu savaldīties!» Viņš paņēma spilvenu, aizlika to aiz muguras, sakrustoja kājas un atzvēlās atpakaļ. Pēkšņi viņš pārsteigts izdzirda sevi sakām:

— Vai drīkstu tev ko vaicāt, Flēra? Un vai tu būsi tik laba un atbildēsi man pilnīgi vaļsirdīgi?

— Jā.

— Redzi, tā. Zinu, ka tu mani nemīlēji, kad kļuvi par manu sievu. Nedomāju, ka tu tagad mani mīli. Vai gribi, lai es aizeju?

Šķita, pagāja ilgs laiks.

—    Nē.

—    Vai tu runā taisnību?

—    Jā.

—    Kāpēc?

— Tāpēc, ka negribu. Maikls piecēlās.

—    Vai tu man atbildēsi vēl uz vienu jautājumu?

—    Jā.

—    Vai Vilfrīds šovakar bija te?

—    Jā — nē. Tas ir . . .

Maikla rokas sažņaudzās; viņš redzēja, ka Flēra kā piekalta skatās uz tām, un piespiedās turēt tās mierā.

— Flēra, nevajag!

— Nē. Viņš pienāca tur pie tā loga. Es redzēju viņa seju — tas ir viss. Viņa seja … tā . . . Ak Maikl, neesi šovakar uz mani dusmīgs!

Dusmīgs! Dusmīgs! Maikla sirds nodrebēja, dzirdot šo dīvaino vārdu.

— Nu, protams, ne, — viņš sastostījās, — tev tikai jāpasaka man, ko tu gribi.

Flēra nepakustēdamās sacīja:

— Es gribu, lai tu mani pažēlo.

Ai! Viņa gan zināja, ko teikt un kā teikt. Un, noslīdzis ceļos, Maikls sāka Flēru mierināt.

XII UZ AUSTRUMIEM

Maikls nebija stāvējis tā ilgi, kad viņi abi ar Flēru izjuta reakciju. Guļot uz ceļiem un mierinot Flēru, viņš juta sevī nemitīgi augam nemieru. Šovakar Maikls sievai ticēja, kā nebija ticējis mēnešiem ilgi. Bet ko darīja Vilfrīds? Kur viņš klīda? Seja aiz loga — seja bez balss, bez mēģinājuma Flērai tuvoties! Maiklam sāpēja sirds — šis neloģiskais orgāns. Atlaidis Flēru no savām skavām, viņš piecēlās.

— Vai negribi, lai aizeju pie viņa? Ja viss pāri, tad . . . viņš varētu … es varētu . . .

Arī Flēra piecēlās. Tagad viņa bija gluži mierīga.

— Jā, es iešu gulēt. — Viņa ar Ting-a-lingu rokās devās uz durvīm; viņas seja starp suņa kastaņbrūno kažoku un pašas kastaņbrūnajiem matiem bija ļoti bāla, ļoti rāma.

— Starp citu, — viņa sacīja, — es jau otru mēnesi nejūtos tā kā parasti, Maikl; manuprāt, tas nozīmē . . .

Maiklam aizrāvās elpa. Jūtu straumes, uzplūzdamas, atplūzdamas, griezdamās virpulī, laupīja viņam valodu.

— Nakts ar balonu, — Flēra sacīja. — Vai tev ir kas pretī?

— Pretī? Augstais dievs! Pretī!

— Tad jau viss kārtībā. Man arī ne. Ar labu nakti! Viņa pazuda. Maiklam bez jebkāda iemesla ienāca prātā: «Iesākumā bija vārds, un vārds bija pie dieva, un vārds bija dievs.» Un viņš stāvēja kā sasalis, varenas stabilitātes sajūtas pārņemts. Būs bērns! Likās, ka viņa dzīves laiva, viļņu svaidīta un mētāta, pēkšņi būtu ieslīdējusi ostā — noenkurojusies. Viņš pagriezās un parāva aizkarus. Zvaigžņota nakts! Ai, skaistā pasaule! Brīnišķi — brīnišķi! Bet Vilfrīds! Maikls piespieda seju pie stikla. Tur ārā pie tā bija kļāvusies Vilfrīda seja. Maikls varēja to redzēt, ja aizvēra acis. Tā nebija godīgi! Cilvēks pārkritis pār bortu — cilvēks nav suns! SOS! Maikls izgāja hallē un izvilka no kodēm nepieejamās marmora lādes visbiezāko mēteli. Viņš iesēdās pirmajā taksometrā, kas gadījās ceļā.

—    Korkstrīta! Ātrāk! — Meklēt adatu siena kaudzē! Lielais Bens rādīja ceturksni pāri vienpadsmitiem. Dziļais atvieglojums, ko Maikls izjuta ar visu būtni, kratoties automobilī, likās viņam nežēlīgs. Glābiņš! Jā, tas bija glābiņš — Maikls bija savādi pārliecināts par to, it kā piepeši būtu ieraudzījis Flēru spilgti apgaismota kadra priekšplānā, zem viņas graciozo izdarību plīvura pavisam stingri veidotu. Ģimene! Cilts turpināšana! Viņš nebija spējis noenkurot Flēras laivu, jo viņā neritēja sievas asinis. Bet viņas bērns to varēs un darīs. Un varbūt arī viņš, Maikls, līdz ar bērna piedzimšanu kļūs tai tuvāks. Kāpēc viņš Flēru tā mīlēja — tā nedrīkstēja! Viņi ar Vilfrīdu bija ēzeļi — tik nemoderni, tik atpalikuši no laika gara!

—    Esam klāt, ser. Kāds numurs?

—    Lieliski! Atpūtieties un uzgaidiet mani! Ņemiet cigareti!

Iespraudis arī pats cigareti sausajās lūpās, Maikls aizsoļoja pa kluso ieliņu.

Vilfrīda logi bija gaiši. Maikls piezvanīja. Durvis atvērās, tajās stāvēja Vilfrīda sulainis.

—    Ko vēlaties, ser?

—    Vai misters Dezerts mājās?

—    Nē, ser. Misters Dezerts nupat kā devās ceļojumā uz austrumiem. Viņa kuģis atiet rīt.

—    O! — Maikls nomākts novilka. — No kurienes?

—    No Plimutas, ser. Vilciens atiet no Pedingtonas tieši divpadsmitos. Jūs varētu viņu vēl noķert.

—    Tas viss ir tik pēkšņi, — Maikls sacīja, — viņš nemaz…

—    Nē, ser. Misters Dezerts ir pēkšņs džentlmenis.

—    Nu, pateicos, mēģināšu viņu notvert.

Iesēdies atkal mašīnā un uzsaucis: — Uz Pedingtonu — dzeniet, cik jaudas! — Maikls nodomāja: «Pēkšņs džentlmenis!» Trāpīgs apzīmējums! Viņš atcerējās ārkārtīgi pēkšņo, īso sarunu pie Laionela Čerela krūšutēla. Pēkšņa bija viņu abu draudzība, pēkšņs tās gals, pēkšņi pat Vilfrīda dzejoļi — pēkšņu pārdzīvojumu augļi! Lūkojoties te pa vienu, te pa otru grabošā, lēkājošā taksometra logu, Maikls mētājās kā svētā Vita dejā. Vai viņš nerīkojās kā muļķis? Vai labāk nevajadzēja likties mierā? Līdzjūtība bija bleķis! Un tomēr! Vilfrīds paņems līdzi daļu viņa sirds, un, par spīti visam, Maikls gribēja, lai draugs to zina. Aperbrūkstrīta, Pārkleina! Ielas ar vienmēr retākiem gājējiem, salta nakts, kailas platānas, kas laternu gaismā iezīmējās uz zilgās tumsas fona. Un Maikls nodomāja: «Mēs klīstam! Kāds ir mūsu ceļa gals — mūsu mērķis? Darīt, kas likteņa nolemts, un nedomāt! Bet kas man nolemts? Un kas nolemts Vilfrīdam? Kur tagad būs viņa ceļam gals?»

Mašīna grabēdama nobrauca pa nolaideno ceļu līdz stacijai un apstājās nojumē. Bez desmit minūtēm divpadsmit — un liels, smags vilciens pie pirmās platformas!

«Ko man darīt?» domāja Maikls. «Tas ir tik nolādēti grūti! Vai meklēt viņu pa visiem vagoniem? Sak, nevarēju ļaut tev aizbraukt, veco zēn, neat… — Kādas aplamības!»

Matroži! Ja ne gluži piedzēruši, tad netālu no tā. Vēl astoņas minūtes! Maikls sāka lēni soļot gar vilcienu. Viņš nebija pagājis garām četriem logiem, kad jau ieraudzīja meklēto. Dezerts sēdēja ar muguru pret lokomotīvi tukšas pirmās klases kupejas priekšējā stūrī. Lūpās balsnīja neaizdegta cigarete, kažokādas apkakle uzslieta līdz acīm, skatiens stingi urbās neatvērtajā laikrakstā, kas gulēja klēpī. Viņš sēdēja nekustēdamies. Maikls stāvēja un lūkojās draugā. Viņa sirds strauji pukstēja. Tad viņš aizdedzināja sērkociņu, paspēra pāris soļu uz priekšu un teica:

— Uguni, veco zēn?

Dezerts platām acīm pavērās viņā.

—    Paldies! — viņš teica un paņēma sērkociņu. Tā liesma apspīdēja Dezerta seju: tā bija melnīgsnēja, kalsena, iekritušiem vaigiem, acis satumsušas, iegrimušas dobumos, noguruma pilnas. Maikls atspiedās pret logu. Abi klusēja.

—    Ja gatavojaties braukt, tad ieņemiet vietu, ser.

—    Es nebraucu, — teica Maikls. Viņam bija tāda sajūta, it kā sirds kāptu pa muti laukā.

—    Kurp tu brauc, draugs? — viņš pēkšņi vaicāja.

—    Uz Jēriku.

—     Ak, dievs, Vilfrīd, kā man žēl! Dezerts pasmaidīja.

—     Liecies nu mierā!

—     Jā, es saprotu! Vai sadosim rokas? Dezerts izstiepa viņam pretī savējo. Maikls to cieši paspieda. Atskanēja svilpe.

Dezerts pēkšņi piecēlās un pagriezās pret bagāžas tīklu. Viņš izņēma no ceļasomas kādu sainīti. — Te, — viņš sacīja, — ņem šo nelaimīgo gararažojumu! Izdod, ja gribi.

Maikla kaklu aizžņaudza it kā kamols.

— Paldies, draugs! Tas ir vienkārši lieliski! Ardievu? Dezerta sejā atmirdzēja savāds skaistums.

—     Uz redzi! — viņš sacīja.

—     Vilciens sakustējās. Maikls atgāja no loga; kā sastindzis viņš lūkojās nekustīgajā stāvā, kas lēni aizslīdēja arvien tālāk un tālāk. Vagons aiz vagona aiztraucās viņam garām, visi pilni ar matrožiem, kas, izkārušies pa logiem, klaigāja, dziedāja, vēcināja mutautiņiem un pudelēm. Tad paskrēja garām kalpotāju vāģis — pakaļējā laterna — viss sajaucās — purpursārtā atblāzma — brāžas uz austrumiem — tālāk — vēl tālāk — un izgaist!

Un tas bija viss — tiešām viss? Maikls iebāza sainīti mēteļa kabatā. Tagad atpakaļ pie Flēras! Tāda bija dzīve, — kas vienam laime, otram nelaime! Viņš pārvilka ar roku pār acīm. Nolādētās, tās bija pieriesušās ar . .. Kādas aplamības!

TREŠĀ DAĻA

I SVĒTKI

Atnāca Vasarsvētki ar savu gadskārtējo uzbrukumu Heimstidhīsai, un zaļumnieku vidū atradās pārītis, kas gatavojās no rīta sapelnīt naudu un pēcpusdienā to izdot.

Tonijs Bikets ar baloniem un sievu rīta agrumā iesēdās Hemstedas metro.

— Tu redzēsi, — viņš sacīja, — līdz divpadsmitiem es šos pagānus būšu pārdevis, un tad mēs iesim uzdzīvot.

Paspiezdama vīra elkoni, Viktorīna cauri kleitai pataustīja vieglu uzkalniņu virs labā ceļa. Tur zeķes augšmalā bija iešūtas piecdesmit četras mārciņas. Tagad baloni viņu vairs nesarūgtināja. Tie deva pagaidām iztiku, kamēr viņa sapelnīs vēl atlikušās nedaudzās mārciņas, kas vajadzīgas pārceļošanai. Tonijs joprojām cerēja, ka viņa debešķīgie baloni atnesīs pestīšanu: viņš bija tik cerību pārpilns — šis viņas Tonijs, kaut arī ienākumi no baloniem ļāva tik tikko turēties virs ūdens. Un Viktorīna pasmaidīja. Viņas noslēpums ļāva tai tagad būt vienaldzīgai pret kaunpilno nīkšanu renstelē. Viņas pasaciņa bija jau gatava. No vakara laikraksta un sarunām autobusos ar attiecīgās nacionālās izpriecas cienītājiem viņa bija ieguvusi nepieciešamās ziņas par jāšanas sacīkstēm. Viņa bija pat runājusi par tām ar Toniju, kura krājumā bija stūra krogos smeltās zināšanas. Viktorīna jau bija sacerējusi veselu romānu par diviem šķietami veiksmīgiem darījumiem; sovrinu, kas bija nopelnīts par šķietamu blūžu šūšanu, viņa bija likusi uz divu tūkstošu gineju godalgas ieguvēju, bet dabūto laimestu — uz Jubilejas sacīkšu pirmās vietas dalītāju, iegūstot tā glītu summiņu; šie abi laimesti līdz ar trešo uzvarētāju, ko vēl vajadzēja izvēlēties, sakāpinās Viktorīnas šķietamos laimestus līdz vajadzīgajām sešdesmit mārciņām, kuras viņa drīz vien būs nopelnījusi, pozējot «pavisam bez kā». Pēc nedēļas vai divām viņa nobērs kā pupas Tonijam pasaciņu par savu brīnumaino laimi un kā viņa to slēpusi tam, līdz sakrājusi vajadzīgo summu. Viņa piekļaus pieri pie Tonija acīm, ja vīrs lūkosies pārāk cieši, un skūpstīs viņa lūpas, kamēr viņam noreibs galva. Un no rīta viņi pamodīsies un ies pirkt biļetes. Tā plānoja Viktorīna ar piecām desmit mārciņu un četrām vienas mārciņas zīmēm, kas bija iešūtas sārtās zīda korsetes saturētajās zeķēs.

«Driādas atpūta» bija jau sen pabeigta un karājās izstādē Dumetriusa galerijā līdz ar citiem Obrija Grīna darbiem. Viktorīna bija ziedojusi šiliņu, lai to redzētu; viņa bija pastāvējusi pāris minūšu, zaglīgi lūkodamās uz balto stāvu, kas vizēja zāles un dzeloņainu puķu vidū, un seju, kura bija pagriezta tā, it kā sacītu: «Es zinu kādu noslēpumu!»

«Tīrais ģēnijs tas Obrijs Grīns — šī seja ir taisni lieliska!»

Kopš tās dienas, kad viņa trīsēdama bija stāvējusi aiz Obrija Grīna studijas durvīm, Viktorīna bija strādājusi pilnā jaudā. Grīns viņu bija gleznojis trīs reizes — arvien jauks, arvien pieklājīgs, īsts džentlmenis. Un viņš bija devis ieteikumus. Daži Viktorīnu bija gleznojuši apģērbtu, daži pusapģērbtu, citi «pavisam bez kā», kas viņu vairs nesatrauca, jo vairāk tāpēc, ka nauda zeķē vairojās un Tonijam nebija aizdomu. Ne visi bija izturējušies «jauki», daži bija mēģinājuši sākt lakstoties, taču Viktorīna tos nekavējoties bija atvēsinājusi. Nauda tā gan būtu sakrājusies ātrāk, bet — Tonijs! Pēc divām nedēļām viņa varēs visam uzgriezt muguru. Un bieži ceļā uz mājām drosminiece apstājās pie spoguļstikla loga ar augļiem, vārpām un zilajiem tauriņiem . . .

Ļaužu pilnajā metro vagonā viņi sēdēja cieši blakus, un Bikets, turēdams kasti uz ceļiem, prātoja, kur nostāties.

— Vislabāk būs pie ēzelīšiem, — viņš beidzot nolēma, — dīķa malā. Tur cilvēkiem vairāk naudas nekā tālāk, kur viņi sāks braukāt ar karuseļiem un ēst kokosriekstus; un tu vari pasēdēt krēslā pie dīķa, kā jūrmalā, — es negribu, lai tu stāvi man klāt, kamēr neesmu pārdevis preci.

Viktorīna saspieda vīra elkoni.

Uz vaļņa un pļavas visās malās viļņoja jautrais, svētdienīgais pūlis ar papīra maisiņiem rokās. Bērni ar tievām, pelēkbālām, izstīdzējušām kājām bradāja pa dīķi un skaļi klaigāja, pārāk apmierināti, lai smaidītu. Lēni palīgoja garām vecāki pāri, izgāzuši vēderus, no neparastā kāpiena piesārtušām sejām. Retumis pavīdēja kāda meitene vai jauneklis, vairums bija jau izklīduši pa pļavu, meklējot trakulīgākas izpriecas. Uz soliem, zaļa audekla vai krāsota koka krēslos sēdēja simtiem cilvēku, vērojot savas kājas, it kā iztēlodamies zem tām jūras viļņus. Ik pēc zināma starplaika savu ceļojumu uzsāka trīs ēzelīši, kas, dzinēja pamudināti, lēnos rikšos nēsāja savas nastas gar dīķa malu. Staigājošie tirgotāji skaļi slavēja preces. Resnas vecas sievietes zīlēja nākotni. Policisti nekautrēdamies sekoja viņām. Kāds vīrietis, nepārtraukti runādams, apstaigāja visus ar izstieptu cepuri.

Tonijs Bikets noņēma kastes siksnu no pleca. Viņa laipnā, mazliet aizsmakusī balss koknijiešu izloksnē nenogurdama piedāvāja krāsainās gaisa bumbas. Tas tik bija kas! Baloni tā vien gāja no rokas! Šad un tad viņš caur pūli palūrēja uz dīķi pāri pretī, kur Viktorīna sēdēja audekla krēslā, izskatīdamās gluži citāda nekā visi pārējie — viņš to zināja.

— Lieliski baloni — lieliski baloni! Par šiliņu seši! Vai lielo, kundze? Tikai seši pensi. Redziet, cik milzīgs! Pērciet, pērciet! Paņemiet baloniņu savam dēliņam!

«Oldermenu» te nebija, toties papilnam tādu, kam gribējās izdot naudu par spilgtu nieku.

Bez piecām minūtēm divpadsmitos Bikets sakravāja savu kasti — visi jaukie baloniņi bija pārdoti. Ja nedēļā būtu seši Vasarsvētki, tad viņš gan sakrātu kapitālu! Kasti padusē pasitis, Bikets aizsoļoja gar dīķa malu. Bērneļi bija jauki, bet — ak tu augstais dievs! — vāji un bāli. Ja viņam un Vikai būtu mazulis — bet nē, — kamēr viņi tiks tur ārā, nekādā ziņā! Tukls, brūns mazulis, kas ķer zilus tauriņus un it kā izstaro no sevis sauli! Apgājis ap dīķi, Tonijs sāka lēni soļot gar krēslu rindu. Atzvēlušies atpakaļ, eleganta, sakrustotām kājām brūnās zeķēs, kas bija atsegtas līdz ceļiem, glītās, brūnās kurpītēs ar mēlītēm priekšā — ak tētīt! — viņa izskatījās tik briesmīgi jauka, iegrimusi tādā kā savā pasaulē. Biketam sakāpa kaklā kamols. Velns lai rauj! Viņam tā gribējās sniegt tai visu!

—    Vik, pasaki, ko tu domā!

—    Domāju par Austrāliju.

— A! Tā nu vēl ir gaužām tālu. Nekas, es pārdevu tos sasodītos. Ko mēs darīsim — vai pastaigāsimies pa birzi jeb vai iesim tūlīt uz karuseli?

— Uz karuseli, — Viktorīna sacīja.

«Veselības ielejā» valdīja liela sajūsma. Pūlis plūda uz priekšu lēnā, klusā straumē, telšu turētāju un karuseļu, un kokosriekstu īpašnieku skaļo saucienu pavadīts. — Sanāk pie ripināšanas, velšanas, mešanas! Sanāk, pamēģina ar šitiem te pienīgajiem! Par peniju metiens! . . . Kas uz karuseli? . . . Saldējums . . . Saldējums . . . Pirmklasīgi banāni!

Trīsdesmit ķēdēs iekārtie sēdekļi milzīgajā karuselī ar plašo jumtu bija pilni ar meičām un jaunekļiem. Tie griezās, mūzikai skanot, lēni — ātrāk — tik zibenīgi, ka ķēdes izvilkās līdz pēdējai iespējai, ķermeņi atliecās atpakaļ, kājas izstiepās uz priekšu, smiekli un runas apklusa, sejas kļuva nopietnas, mazliet samulsušās, rokas krampjaini žņaudza ķēdes. Ātrāk, ātrāk — lēnāk, lēnāk, kamēr apstājās un mūzika apklusa.

— Dieniņ tu manu! — čukstēja Viktorīna. — Ejam, Tonij!

Viņi iegāja iežogojumā un apsēdās savās vietās. Viktorīna ārējā sēdeklī instinktīvi apvija kājas vienu ap otru, satvēra ciešāk ķēdes, izlieca ķermeni kustības virzienā. Viņas lūpas pavērās:

— Ak kungs, Tonij!

Ātrāk, arvien ātrāk — ik nervs, ik maņa kustības aizrauta! O-o, tā tik bija sajūta — lidot pāri visai pasaulei! Ātrāk — ātrāk! Lēnāk — lēni, un tad nokāpt zemē.

—    Tonij, tas ir dievīgi!

—    Tāda savāda sajūta iekšā, kad tevi sviež apkārt!

— Man gribētos uzlidot līdz jumtam. Brauksim vēlreiz!

— Labs ir!

Viņi brauca vēl divreiz — tur aizgāja puse peļņas par baloniem. Bet kas par to? Tonijam patika redzēt Viktorīnas seju. Pēc tam sekoja seši neveiksmīgi metieni pa pienīgajiem kokosriekstiem un katram pa saldējumam; tad abi uzdzīvotāji rokrokā devās meklēt vietu, kur pabrokastot. Šai brīdī pēc ingveralus un sviestmaižu notiesāšanas Bikets jutās vissvētlaimīgākais; galvu Viktorīnas klēpī atguldījis, smēķi mutē viņš lūkojās zilajās debesīs — ilgi, ilgi, kamēr viņa beidzot sakustējās.

— Iesim paskatīsimies, kā dejo!

Zaļā pļavā, ko ieslēdza celiņš, daži desmiti pāru, orķestrim spēlējot, dejoja.

Viktorīna paraustīja vīra piedurkni. — Kā man gribētos pamēģināt!

— Nu, ko, iesim! — teica Bikets. — Tur tas vienkājainais paturēs manu kasti.

Viņi iegāja nožogojumā.

— Turi mani ciešāk, Tonij!

Bikets paklausīja. Viņam tas tieši bija pa prātam; un viņu kājas sāka lēni kustēties — te uz vienu pusi, te otru. Dejas taktī viņi griezās gandrīz turpat uz vietas, aizmirsuši visu pasauli.

— Tu dejo lieliski, Tonij!

— Ar tevi dejot ir tīrā bauda! — izdvesa Bikets. Pārtraukumos viņi, strauji elpodami, gāja palūkoties, vai vienkājainais nav pazudis, tad atkal laidās dejā, līdz orķestris beidza spēlēt.

— Uz kuģa tak arī dejo, Tonij, — teica Viktorīna, — goda vārds!

Bikets saspieda sievas vidukli.

— Es to vēl paveikšu, kaut arī man būtu jāaplaupa banka.Tevis dēļ es būtu ar mieru darīt nezin ko, Vik.

Bet Viktorīna smaidīja. Viņa jau bija paveikusi. Ļaudis sasarkušām sejām, noguruši, jautri, sasvīduši klaiņāja pa «kaujaslauku», kas bija biezi nokaisīts ar papīra maisiņiem, banānu mizām un avīzēm.

— Padzersim tēju, pabrauksim vēl ar karuseli, — teica Bikets, — un tad iesim tur pāri pretī uz birzi.

Birzs pāri pretī bija pilna ar pārīšiem. Saule lēni, lēni rietēja. Tonijs ar Viku sēdēja zem krūma un vēroja to slīdam lejup. Liegs vējš čaukstināja bērzu lapas. Cilvēku balsis tikpat kā nebija dzirdamas. Visi likās atnākuši šurp, lai baudītu klusumu, gaidītu tumsu un vientulību. Laiku pa laikam zagšus garām paslīdēja kāds spiegs, uzmanīgi pētīdams pārīšus.

— Lapsas! — Bikets noteica. — Ek, kā man gribētos sadot viņiem pa purnu!

Viktorīna nopūtās, piespiezdamās vīram ciešāk klāt.

Kāds spēlēja bandžo; kāda balss dziedāja. Satumsa, taču kaut kur ausa mēness, pār zemi gulās vieglas ēnas.

Tonijs un Vika runāja čukstot. Šķita, ka nedrīkst pacelt balsi, it kā birzs atrastos burvības varā. Pat čukstēt viņi sačukstējās reti. Uzkrita rasa, bet viņi tai nepievērsa uzmanību. Rokās sadevušies, vaigus sakļāvuši, viņi sēdēja pavisam klusi. Bikets domāja. Šī te bija dzeja — patiesi dzeja! Tumsa, kas liegi atvizēja sudrabā, dzērāju dziesmas skaņas, nosebojušos mašīnu dūkoņa, kas tuvojās no ziemeļiem, — un pēkšņs pūces kliedziens.

— Ai! — Viktorīna notrīsot izdvesa. — Pūce! Kas to būtu domājis! Norbitonā es bieži dzirdēju pūci kliedzam. Cerams, ka tas nenozīmē nelaimi!

Bikets piecēlās un izstaipījās.

— Iesim! — viņš sacīja. — Tā bija jauka diena. Ka tu man nesasaldējies!

Rokrokā viņi lēni gāja pa tumšo bērzu birzi augšup, priecādamies par laternām, ielu, ļaužu pilno staciju, it kā būtu pārāk ilgi baudījuši vientulību.

Iespiests metro vagona stūrī, Bikets laiski šķirstīja kāda pasažiera atstāto avīzi. Viktorīna turpretī sēdēja, domādama par tik daudz ko, ka viņa pati sev likās nedomājam ne par ko. Karuselis un tumšā birzs, un nauda viņas zeķē. Viņa brīnījās, ka Tonijs nebija dzirdējis, kā tā čaukst, — zeķe tomēr nebija droša vieta! Uz ko viņš tik cieši skatās? Viktorīna palūkojās vīram pār plecu un izlasīja: ««Driādas atpūta». Obrija Grīna apbrīnojamā glezna Dumetriusa galerijas izstādē.» Viktorīnas sirds apstājās pukstēt.

— Tavu brīnumu! — Bikets iesaucās. — Vai tā nav līdzīga tev?

— Man? Nē!

Bikets pacēla avīzi viņai tuvāk pie acīm. — Ir. Tā ir uz mata kā tu. Es to izgriezīšu. Man gribētos šo gleznu redzēt.

Izkļuvušas no sirds, kura tagad pukstēja pārāk ātri, asinis iesitās Viktorīnai vaigos.

— Tā nav pieklājīga, — viņa sacīja.

— To nu es nezinu, bet traki līdzīga tev. Viņai ir pat tavs smaids.

Salocījis avīzi, Bikets noplēsa lapu ar gleznas attēlu. Viktorīnas sīkie pirksti saspieda zeķē iešūto naudu.

—    Savādi, — viņa lēni teica, — ja iedomājas, ka pasaulē ir cilvēki, kas tik līdzīgi viens otram.

—    Nekad nebiju domājis, ka ir kāds cilvēks, kas tik līdzīgs tev. Čeringkrosa — mums jāpārsēžas.

Steidzoties pa metro ejām, Viktorīna iebāza roku vīra kabatā un, spraukdamās viņam pakaļ cauri ļaužu drūzmai, drīz vien nolidināja saplēstā papīra sloksnītes aiz sevis zemē. Kaut tik viņš neatcerētos, kur glezna izstādīta!

Naktī gulēdama viņa domāja:

«Vienalga, atlikušo naudu es sapelnīšu — un viss!» Taču viņas sirds krūtīs dīvaini sakustējās, it kā viņa pēkšņi būtu uzkāpusi uz muklāja līganās zemes.

II DIENESTA JAUTĀJUMI

Maikls sēdēja, lasīdams Vilfrīda atstātās dzejoļu grāmatas «Viltojumi» korektūru.

—    Vai varat pieņemt Baterfīldu, ser?

—    Varu.

Vārds Baterfīlds Maiklā izraisīja neveikla lepnuma sajūtu. Pienākumus, kas bija uzticēti izmēģinājuma kārtā pirms četriem mēnešiem, jaunais darbinieks izpildīja arvien veiksmīgāk. Galvenais aģents viņu bija nosaucis par «atradumu». Līdz ar «Vara sīknaudu» viņš bija lepnākā spalva Maikla pušķī. Grāmattirgotāji nepirka, taču Baterfīlds visu laiku pārdeva grāmatas — tā vismaz Maiklam stāstīja; jaunajam kolportierim it kā piemita dabiska spēja iedvest uzticību tur, kur tai nebija nekāda pamata. Denbijs un Vinters bija pat uzticējuši viņam privāti pārdot uz pauspapīra iespiesto, mazā tirāžā izdoto «Duetu», ar kuru tie cerēja kompensēt zaudējumus, ko bija atnesis parastais izdevums. Pašlaik Baterfīlds pēc saraksta apstaigāja eventuālos mazā meistardarba pircējus. Ieviest šādu personisku pieeju bija ierosinājis viņš pats.

—    Redziet, ser, — viņš bija teicis Maiklam, — zinu šo to par Kuē. Protams, darbā ar tirgotājiem to izlietot nevar — viņi netic nekam un nevienam. Ko gan jūs varat gaidīt? Katru dienu viņi pērk visdažādākos gara ražojumus, vadoties tikai no tā, kas labāk gājis no rokas. Labi, ja viens no divdesmitiem atbalstīs kādu jaunu pasākumu. Bet privātajiem džentlmeņiem un jo sevišķi privātajām dāmām jūs varat iedvest domu, kā dara Kuē, — stāstīt viņiem vēl un vēlreiz, ka autors diendienā visādā veidā kļūst pazīstamāks un pazīstamāks, un es deru, ka tad, kad jūs aiziesiet nākamreiz, viņiem tas jau būs neapzinīgi iesēdies galvā, sevišķi, ja jūs viņus ņemsiet priekšā tūlīt pēc brokastīm vai pusdienām, kad tie ir maķenīt miegaini. Dodiet man laiku, ser, un es jums šo izdevumu pārdošu.

—    Nu, — Maikls bija atbildējis, — ja jūs spējat iedvest ļaudīm ticību mana tēva nākotnei, Baterfīld, tad esat pelnījis vairāk par parastajiem desmit procentiem.

—    Es to spēju. Te viss atkarīgs vienīgi no ticības.

—    Bet pats jūs neticat, vai ne?

— Nu, kā to teikt, autoram ta sevišķi neticu, bet ticu, ka spēju iedvest ticību pircējiem; tas tieši ir svarīgākais.

— Saprotu — tāpat kā trikā ar trim kārtīm: jāiedveš ticība, kuras pašam nav, ka kārts tur atrodas, un viņi to paņems. Nu, un vilšanās jau nenāks tūlīt — droši vien jūs paspēsiet pazust vēl pirms tās. Tātad — laimīgu ceļu!

Jaunais Baterfīlds bija smaidījis . . .

Neveiklība Maikla pašreizējai lepnuma izjūtai piejaucās cita iemesla dēļ: Baterfīlda vārds, proti, saistījās ar vecā Forsaita pastāvīgajiem atgādinājumiem, ka viņš nezinot — viņš nekā nevarot pateikt — ka pamatā visam esot tikai šis jaunais cilvēks ar savu stāstu par Eldersonu, bet tālāk nekur viņi netiekot. . .

—    Labrīt, ser! Vai varat ziedot man piecas minūtes?

—    Ienāciet, Baterfīld! Vai esat ķezā ar «Duetu»?

—    Nē, ser, esmu jau četrdesmit pārdevis. Runa ir par ko citu. — Pametis skatienu uz aizvērtajām durvīm, jaunais vīrietis pienāca tuvāk.

—    Ņemu sarakstu cauri alfabētiskajā kārtībā. Vakar es nonācu pie «E». — Baterfīlda balss pieklusa. — Misters Eldersons.

—    O-o! — Maikls novilka. — Viņu jūs varat izlaist.

—    Tā jau ir tā lieta, ser, ka es to nedarīju.

—    Ko jūs sakāt! Devāties uzbrukumā?

—    Jā, ser. Vakar vakarā.

—    Jūs esat tīrais varonis, Baterfīld. Kas notika?

— Es nenosaucu savu uzvārdu, ser, iesūtīju tikai firmas karti.

Maikla ausīm un acīm nepagāja secen ļoti saprotams ļauns prieks jaunā vīrieša balsī un sejā.

— Nu, un?

— Misters Eldersons, ser, pašlaik beidza pusdienot. Es visu biju izdomājis un iesāku tā, it kā nekad iepriekš nebūtu viņu redzējis. Un kas mani pārsteidza — viņš uzņēma to kā pašu par sevi saprotamu!

— Vai viņš neizsvieda jūs ārā?

— Kur nu, ser! Viņš tūlīt teica: «Pierakstiet man divus eksemplārus.»

Maikls pasmīnēja. — Nervi jums abiem ir uz goda.

— Nē, ser, te jau ir tas suns aprakts. Es misteram Eldersonam pamatīgi uzminu uz varžacīm. Viņam tas nebūt nepatika.

— Nespēju aptvert, — teica Maikls.

— Tas, ka es strādāju šai firmā, ser. Viņš taču zina, ka jūs te esat kompanjons un misteram Forsaitam znots, vai ne?

— Zina.

— Nu, tad jau jūs redzat, ser, sakaru — divi direktori tic man, ne viņam. Tāpēc es neizsvītroju viņu no sava saraksta. Es jau domāju, ka tas viņu drusciņ sapurinās. Iedams ārā, nejauši redzēju bufetes spogulī viņa seju. Viņš ir pamatīgi nobijies.

Maikls kodīja savu rādāmo pirkstu, izjuzdams pret Eldersonu tādu kā līdzjūtību — kā pret mušu, kam zirneklis apmetis savu pirmo tīklu ap pakaļkāju.

— Pateicos, Baterfīld! — viņš sacīja.

Kad jaunais vīrietis bija aizgājis, Maikls sēdēja, durstīdams ar papīrnazi dzēšlapu. Kas tā bija par dīvainu «šķiras» izjūtu? Jeb vai arī tā bija vienkārša līdzjūtība pret vajāto, šausmas, ka notikumu gaita pati atmasko cilvēku? Jo šis bija neapšaubāmi skaidrs pierādījums, un viņam par to būs jāziņo tēvam un Vecajam Forsaitam. Eldersonam laikam dūša saskrējusi papēžos, citādi viņš būtu teicis: «Nekaunīgais, nelietīgais zeņķi, ārā no šejienes!» Tā neapšaubāmi bija jāskan vienīgajam pareizajam nevainīga un vienīgajam ieteicamajam vainīga cilvēka apsveikumam. Nu, ko! Nervi dažreiz sabrūk — pat visstiprākie. To liecina kaut vai tā pati korektūras lapa, ko viņš nupat bija pārlasījis:

KARA TIESA

Raug šurp! Es esmu cilvēks vien,

Tāds pats kā tu, kā visi jūs.

Es salu sniegos, vējš kur skrien,

Ja tev tā sals — cik grūti būs!

Jūs, virsnieki, ja ciestu to,

Ko es tai dienā cietu gan,

Tad, atceroties pārciesto,

Jums tiesības būs pārmest man.

«Marš, nošaut viņu sniegā tur,

Lai gļēvulis nu nāvi jūt!

Kas kalpo karalim jebkur,

Tam nieka nervu nedrīkst būt!»

Lāga vecais zēns Vilfrīds!

— Jā, mis Perrena?

— Vēstule seram Džeimsam Fogartam, mister Mont; jūs teicāt, lai es jums to atgādinu. Un vai jūs pieņemsiet mis Manuelli?

— Mis Manu . . .— o! Ak, tā! Jā.

Biketa meitenīgā sieva, kuras seja bija izlietota Storberta romāna apvākam, Obrija Grīna modelis . . . Maikls piecēlās, jo meitene bija jau ienākusi.

«Es atceros šo tērpu!» viņš nodomāja. «Flērai tas nekad nepatika.»

—    Ar ko varu jums pakalpot, misis Biketa? Starp citu, kā klājās Biketam?

—    Nekas, ser, pateicos!

—    Joprojām pārdod balonus?

—    Jā.

—    Nu, mēs gan visi esam kā baloni, misis Biketa.

—    Piedodiet, — kā jūs teicāt?

—    Karājamies gaisā, — vai jums tā neliekas? Bet jūs atveda šurp droši vien pavisam kas cits?

—    Nē, ser.

Bālajos vaigos sakāpa viegls sārtums, pirksti raustīja apvalkātos cimdus, lūpas nedroši pavērās, bet acis raudzījās nenovērsdamas — patiešām neparasta meitene!

—    Vai atceraties, ser, ka jūs man iedevāt zīmīti misteram Grīnam?

—    Jā, un es redzēju iznākumu, tas ir lielisks, misis Biketa.

—    Jā. Bet tas ielikts avīzē — mans vīrs vakar to redzēja, un viņš taču neko nezina.

Pie joda! Kāpēc viņš bija iepinis šo meiteni tādā ķezā?

—    Esmu ar to nopelnījusi daudz naudas, ser, gandrīz tik daudz, cik vajadzīgs biļetēm uz Austrāliju, bet tagad es baidos. «Vai tā nav līdzīga tev?» viņš man sacīja. Avīzi es saplēsu, bet ja nu viņš atceras galerijas nosaukumu un iet šo gleznu skatīties! Tā taču ir vēl krietni līdzīgāka man. Viņš var aizkļūt arī līdz misteram Grīnam. Vai jūs tāpēc nevarētu parunāt, ser, ar misteru Grīnu un palūgt, lai viņš saka, ka tā ir kāda cita, ja Tonijs ierodas pie viņa.

—    Protams, — Maikls attrauca. — Bet varbūt Bikets nemaz tik stipri nedusmotos? Viņš taču jums tik daudz palīdzējis. Tā var būt gluži pieklājīga nodarbošanās.

Viktorīnas rokas piespiedās pie krūtīm.

— Jā, — viņa vienkārši sacīja. — Es arī vienmēr uzvedos pavisam pieklājīgi. Un es to darīju tikai tāpēc, ka mēs tik ļoti gribam tikt projām un es nespēju noskatīties, kā viņš tur miglā stāv renstelē un pārdod balonus. Bet tagad man tik ļoti bail, ser. Maikls stīvi vērās meitenē.

— Mans dievs! — viņš sacīja. — Nauda ir riebīga lieta!

Viktorīna vāri pasmaidīja. — Riebīgs ir tās trūkums, ser.

—    Cik jums vēl vajadzīgs, misis Biketa?

—    Vēl tikai apmēram desmit mārciņas, ser.

—    Es jums varu tās iedot.

— Ai, pateicos, bet tas nav tik svarīgi — es tās varu viegli nopelnīt, esmu pie tā pieradusi; pāris dienu vairāk vai mazāk — tas neko nenozīmē.

—    Bet kā jūs izskaidrosiet, kur esat dabūjusi naudu?

—    Teikšu, ka laimēju jāšanas sacīkšu derībās.

—    Ne sevišķi ticami! — iesaucās Maikls. — Klausieties! Sakiet, ka atnācāt pie manis un es jums to aizdevu. Ja Bikets no Austrālijas sūtīs naudu atpakaļ, es jebkurā laikā varu to atkal iemaksāt jūsu rēķinā kādā turienes bankā. Esmu jūs zināmā mērā iegāzis un gribētu palīdzēt jums tikt no šīs ķezas laukā.

—    Ai, nē, ser, jūs izdarījāt man pakalpojumu. Es negribu, lai jums manis dēļ būtu jāmelo un jānokļūst neērtā stāvoklī.

—    Man tas galvassāpes nesagādās, misis Biketa. Es varu melot kā no grāmatas, ja vien tas nedara nevienam ļaunu. Jums galvenais tagad ir drīzāk aizbraukt. Vai esat pozējusi vēl daudzām citām gleznām?

—    Ak, jā, daudzām, bet tajās, manuprāt, mani nevar pazīt, tāsir tādas stūrainas un jocīgas.

— Ā! Bet Obrijs gan jūs uzgleznojis gluži kā dzīvu! — Jā, Tonijs saka, ka tā esot uz mata tāda kā es.

— Pilnīgi. Nu, labi, es parunāšu ar Obriju, es viņu brokastīs satikšu. Ņemiet šīs desmit mārciņas! Norunāts, jā? Jūs šodien atnācāt pie manis, — skaidrs? Sakiet, ka jums vienkārši uznāca tāda kā iedvesma. Es visu pilnīgi saprotu. Jūs būtu ar mieru darīt visu viņalabā, un viņš būtu ar mieru darīt visu jūsulabā. Ir taču viss labi — neraudiet!

Viktorīna ar pūlēm norija kaklā iestājušos kamolu.

Viņas roka apvalkātajā cimda atbildēja uz Maikla spiedienu.

— Ja es būtu jūsu vietā, — teica Maikls, — es viņam šovakar visu izstāstītu. Es savukārt arī sagatavošos.

Kad Viktorīna bija aizgājusi, viņš nodomāja: «Bikets, cerams, nedomās, ka es par šīm sešdesmit mārciņām esmu saņēmis ko pretī!» Un, spiezdams zvana pogu, viņš atkal ņēmās durstīt dzēšlapu.

—    Jā, mister Mont?

—    Sāksim nu, mis Perrena.

—    «Godātais ser Džeims Fogart, esam sīki izskatījuši Jūsu visai interesanto» — hm-m! — «sacerējumu. Lai gan uzskatām, ka lieliski izteiktās domas par Lielbritānijas pašreizējo stāvokli salīdzinājumā ar pārējo pasauli var ļoti interesēt visas» — hm-m! — «domājošas personas, tomēr neesam pārliecināti, ka šādu» — hm-m! — «domājošu personu būtu tik daudz, lai grāmatu varētu publicēt, neciešot zaudējumus. Baidāmies, ka ārkārtīgi tieši formulētā» — hm-m! — «tēze, ka Lielbritānijai tagad jāmeklē glābiņš tirgus, iedzīvotāju biezības, piedāvājuma un pieprasījuma noregulēšanā pašas impērijas robežās, var sacelt pakaļkājās visas politiskās partijas; uzskatām arī, ka Jūsu plāns, kas paredz izvest lielas zēnu un meiteņu grupas, pirms tās sabojājusi angļu pilsētu dzīve, tikai sakaitinās strādnieku šķiru, kas pazīst vienīgi pašu zemes apstākļus un ārkārtīgi pretojas iespējai ļaut saviem bērniem izmēģināt laimi citur.»

—    Vai man tieši tā arī rakstīt, mister Mont?

—    Jā, tikai mazliet apfrizējiet asumus. Hm-m! . . .

—    «Beidzot, Jūsu uzskats, ka zeme jāizmanto labības audzēšanai, ir mūsdienās tik neparasts, ka, pēc mūsu domām, Jūsu grāmatu naidīgi uzņems visa prese, izņemot veco gvardi, konservatīvos un dažas personas, kam piemīt iztēles spējas.»

—    Un tālāk, mister Mont?

— «Šajā svārstīgu pārmaiņu laikmetā,» — tā arī rakstiet, mis Perrena, — «kad cerības jau sen ieķīlātas un zaudējušas jebkuru realitāti,» — apmēram tā arī rakstiet, — «ikviens plāns, kur domāts par nākotni un paredzēts ražas ievākšanu atlikt uz gadiem divdesmit, bez šaubām, būs ārkārtīgi nepopulārs. Visu šo iemeslu dēļ Jūs sapratīsiet, ka Jums nepieciešams» — hm-m! — «meklēt citu izdevēju. Vārdu sakot, nekas nesanāks.»

— «Ar …» — hm-m! — nu, pati zināt, ar ko, — «godātais ser Džeims Fogart, paliekam Jūsu pazemīgie kalpi Denbijs un Vinters.»

—    Kad būsiet to pārtulkojusi, mis Perrena, ienesiet iekšā, es parakstīšu.

—    Jā. Tikai, mister Mont, — es domāju, ka jūs esat sociālists. Šis te gandrīz šķiet . . . lūdzu, piedodiet, ka vaicāju.

—    Mis Perrena, nesen es pamanīju, ka uzraksti vairs nav modē. Kā cilvēks var kas būt, kad viss karājas gaisā? Paraugieties uz liberāļiem. Viņiem izprast stāvokli tā kopumā traucē brīvā tirdzniecība, leiboristiem — nodoklis uz kapitālu, torijiem — protekcionisms; viņus visus kā murgi vajā zināmi lozungi; vecajam seram Džeimsam Fogartam ir pilnīgi taisnība, bet neviens jau viņā neklausīsies. Ja kāds arī viņa grāmatu jebkad laidīs klajā, tad tā būs vienkārši papīra izšķiešana. Pasaule pašlaik ir galīgi nereāla, mis Perrena, un mēs esam visnereālākā zeme no visām.

—    Kāpēc, mister Mont?

—    Kāpēc? Tāpēc, ka esam visstūrgalvīgākā no visām tautām un turamies pie tā, kas aizgājis pie visiem velniem, vēl vairāk nekā citur. Lai nu kā, misters Denbijs nebūtu atstājis vēstuli manā ziņā, ja negribētu mani ar to uzjautrināt. Jā, un kad nu mēs par to esam sākuši runāt — man jānoraida Harolda Māstera jaunā grāmata. Tas gan nav pareizi, bet viņi negrib to iespiest.

—    Kāpēc ne, mister Mont? «Raudošajam bruņurupucim» bija tādi panākumi!

—    Redziet, šajā jaunajā darbā Māsters ir izvēlējies tādu tematu, kas viņu vienkārši spiež ko pateikt. Vinters saka, ka tie, kuri apsveikuši «Raudošo bruņurupuci» kā nepārspējamu mākslas darbu, tāpēc vien uzbruks šim; un misters Denbijs sauc šo grāmatu par varmācību pret cilvēka dabu. Tāpēc pūlēties to aizstāvēt nav jēgas. Nu, mēģināsim rakstīt:

—    «Dārgo Māster! Iejūsmojies par tematu, Jūs, acīm redzot, neesat pamanījis, ka tā nolemjat savu garabērnu galīgam fiasko. «Raudošajā bruņurupucī» Jūs bijāt lieliski saspēlējies ar pusi orķestra, un proti, ar» — hm-m! — «trokšņaināko pusi. Jūs bijāt burvīgi arhaisks un nesatricināmi aukstasinīgs. Bet ko Jūs tagad esat izdarījis? Paņēmis par savu varoni Marķīzu salu pēdējo iedzimto un pārcēlis viņu uz Londonu! Jūsu darbs ir dzēlīga satīra, īsta sadzīves kritika. Esmu pārliecināts, ka Jūs negribējāt rakstīt par mūsu laikmetu vai rakņāties dzīves īstenībā; taču Jūsu temats ir aizrāvis Jūs līdzi. Auksta dzēlība un aukstasinība, kā zināt, ir divas ļoti dažādas lietas, nemaz nerunājot par to, ka esat bijis spiests atteikties no arhaiskā. Es personiski, protams, domāju, ka šis jaunais darbs ir desmitreiz labāks par «Raudošo bruņurupuci», kurš bija gan ļoti jauks, mazs darbiņš, bet par kuru nav vērts daudz muti dzisināt. Taču es neesmu publika un neesmu arī kritiķis. Jaunos un tievos sarūgtinās tas, ka Jūs te neesat laikmetīgs, viņi sacīs, ka Jūs moralizējat; vecie un resnie dēvēs Jūs par niknuma pilnu postītāju, kamēr parastie lasītāji ņems Jūsu salinieku nopietni un apvainosies, ja esat to nostādījis augstāk par viņiem. Izredzes, kā redzat, nav iepriecinošas. Kā, pēc Jūsu domām, lai mēs tādu grāmatu «izdabūjam cauri»? Mēs to vienkārši nemaz nemēģināsim darīt! Tāds ir firmas rīkojums. Es tam nepiekrītu. Es to izdotu jau rīt, taču man jāiet turp, kur Denbijs un Vinters dzen. Tā, personiski dziļi nožēlodams, nosūtu Jums atpakaļ sacerējumu, kas ir patiess mākslas darbs.

Vienmēr Jūsu

Maikls Monts.»

Vai zināt, mis Perrena, man šķiet, ka jums šī vēstule nemaz nav jāpārtulko.

—    Baidos, ka tas būtu arī grūti.

—    Labs ir. Bet otru gan, lūdzu, nogludiniet! Gribu aizvest sievu apskatīt kādu gleznu; būšu atpakaļ četros. Ak, tā! Un, ja te gadījumā ienāk kāds maza auguma puisis, vārdā Bikets, — viņš pie mums strādāja — un prasa pēc manis, tad lai laiž viņu augšā; tikai lai iepriekš mani brīdina. Vai jūs pateiksiet to kantorī?

— Jā, mister Mont. Ak, tā! Vai — vai šī mis Manuelli nav pozējusi mistera Storberta noveles apvākam?

—    Ir, mis Perrena. Es pats viņu «atklāju».

—    Viņa izskatās ļoti interesanta, vai ne?

—    Baidos, ka viņa ir vienīgā savā veidā.

—    Manuprāt, tas nav nekas slikts.

—    Kā to ņem, — noteica Maikls, durstot dzēšlapu.

III «DRIĀDAS ATPŪTA»

Flēra ar savu prasmi ģērbties joprojām apslēpa lielāko tiesu no tā, ko Maikls dēvēja par «vienpadsmito baronetu» un kam pēc mēnešiem diviem bija jānāk pasaulē. Viņa šķita garā un miesā pielāgojamies mierīgai un neatlaidīgai mantinieka kolekcionēšanai. Maikls zināja, ka jau kopš pirmajām dienām, sekojot mātes norādījumiem, Flēra cenšas ietekmēt bērna dzimumu, ik vakarus pirms aizmigšanas un ik rītus atmostoties atkārtodama vārdus: «Dienu no dienas viņš visādā veidā kļūst vīrišķīgāks un vīrišķīgāks,» — lai to iepotētu zemapziņai, jo tā pēc visu apgalvojumiem bija galvenais notikumu virzītājs spēks; Maikls zināja arī, ka Flēra atturas no vārdiem: «Es noteikti gribu zēnu,» — jo tas pēc visu apgalvojumiem izraisītu reakciju un galu galā piedzimtu meitene. Maikls ievēroja, ka Flēra arvien vairāk un vairāk nosveras mātes pusē, it kā franciskais vai naturālistiskais viņā būtu pārņēmis procesu, kas saistīts ar ķermeni. Viņa bieži devās Soumsa mašīnā uz Meiplderhemu, un viņas māte bieži viesojās Sautskvērā. Glītā Anete, kam piemita tieksme uz melnām mežģinēm, ar savu klātbūtni vienmēr iepriecināja Maiklu. Viņš ne mirkli nebija aizmirsis, kā misis Forsaita tika atbalstījusi viņa bildinājumu tanīs dienās, kad visas cerības šķita zudušas. Lai gan viņš joprojām juta, ka nav ticis tālāk par Flēras sirds slieksni, un gatavojās spēlēt tikai otro vijoli, pirmo atdodot «vienpadsmitajam baronetam», tomēr prāts viņam pēc Vilfrīda aizbraukšanas bija daudz mierīgāks. Un uzjautrināts un sajūsmināts Maikls vēroja, kā Flēra visas savas kolekcionāres spējas ziedo kaut kam tādam, kas nepieder nevienam atsevišķam laikmetam, bet vienādi raksturīgs visiem.

Obrija Grīna paša vadītā ekspedīcija, kuras mērķis bija apskatīt Dumetriusa galerijas izstādi, agri ieturējusi brokastis, atstāja Sautskvēru.

—    Jūsu «driāda» šorīt ieradās pie manis, Obrij, — Maikls mašīnā sacīja. — Viņa gribēja, lai es jūs lūdzu visu noliegt, ja gadījumā pēkšņi iepeld viņas vīrs un ceļ pret jums apsūdzību par sievas gleznošanu. Rādās, viņš redzējis gleznas reprodukciju.

—    Hm-m-m, — norūca gleznotājs, — vai man tas jādara, Flēra?

— Nu, protams, ka jādara, Obrij!

Obrija Grīna smaids pār slīdēja no viņas uz Maiklu. — Kā viņu sauc?

— Bikets.

Obrijs Grīns, lūkodamies tālē, lēni murmināja:

Nesen draudēja Bikets man jaunais:

«Mister Grīn, vai jums tiešām nav kauna

Manu sievu bez kā

Gleznot tādu, kā stāv?

Sargiet ādu — es ņemšu to ļaunā!»

— Bet Obrij!

— Beidziet! — teica Maikls. — Es runāju nopietni. Viņa ir drosmīga, maza būtne. Nopelnījusi naudu, kas viņiem bija vajadzīga, un pratusi palikt kārtīga sieviete.

—    Ciktāl tam sakars ar mani — neapšaubāmi.

—    Nu, es domāju gan.

—    Kāpēc, Flēra?

—    Jūs neesat nekāds sieviešu pavedējs, Obrij!

—    Vaļsirdīgi runājot, viņa kairināja manas estētiskās jūtas.

—    No dažiem estētiem tas viņu nebūt neglābtu! — norūca Maikls.

— Bez tam viņa nāk no Patnijas.

— Tas nu ir gluži pamatots iemesls. Tātad jūs visu noliegsiet, ja iepeldēs Bikets?

Obrijs Grīns uzlika roku uz sirds.. — Klāt arī esam!

«Vienpadsmitā baroneta» ērtību labad Maikls bija izvēlējies stundu, kad Obrija Grīna īstie cienītāji vēl brokastoja. Izspūris jauneklis un trīs zaļganbālas meičas vientulīgi klīda pa galeriju. Gleznotājs tūlīt aizveda viesus pie sava meistardarba, un kādu brīdi viņi stāvēja tā priekšā, piedienīgi klusēdami un nekustēdamies. Pārāk drīz izplūst slavas dziesmās nekādā ziņā nedrīkstēja; ierunāties pārāk vēlu būtu tikpat netaktiski; par daudz jūsmīga runa skanētu neīsti, bet, ja vēsi nomurminātu: «Ļoti jauka — patiesi ļoti jauka!» — tad tas aizvainotu. Teikt bez aplinkiem: «Ziniet, draugs, atklāti runājot, man tā galīgi nepatīk!» — nozīmētu sakaitināt mākslinieku līdz sirds dziļumiem.

Beidzot Maikls viegli ieknieba Flērai, un viņa sacīja:

—    Tā patiesi ir burvīga, Obrij, un ārkārtīgi līdzīga … vismaz . ..

— … cik var spriest. Bet patiešām, draugs, jūs esat uzgleznojis viņu uz mata tādu, kāda viņa ir. Baidos, ka Bikets domās tāpat.

—    Pie velna to visu! — norūca gleznotājs. — Kāda jums šķiet krāsu gamma?

—    Lieliska, sevišķi miesa. Vai ne, Flēra?

—    Jā, man tikai patiktu, ja ēnas šai pusē būtu mazliet tumšākas.

—    Jā? — nomurmināja gleznotājs. — Varbūt!

—    Jūs esat uztvēris dvēseli, — teica Maikls. — Bet, lūk, ko es jums teikšu, draugs, gluži vaļsirdīgi — gleznā ir jēga. Nezinu, kā ar jums apiesies kritiķi.

Obrijs Grīns smaidīja. — Tā bija viņas vissliktākā īpašība. Viņa veda mani savā pavadā. Cilvēks, ko apsēdusi kāda ideja, nolemts bojā ejai.

—    Es personiski tam nepiekrītu. Vai tu piekrīti, Flēra?

—    Protams, ne; tikai to nav pieņemts sacīt.

—    Ir laiks, ka mēs sākam to darīt un beidzam klanīties Kafē Krijona priekšā. Mati, nudien, ir brīnišķīgi un tāpat kāju pirksti, — kad uz tiem skatās, tie liekas kustamies.

—    Un ir tik patīkami, ka viņai kāju vietā nav svītraini kubi. Bet asfodeles atgādina vienu no puķēm Leonardo gleznā «Klinšu jaunava», Obrij.

—    Visa glezna ir mazliet Leonardo garā, draugs. Tas jums jāatzīst.

—    Jā, Obrij, mans tēvs to redzējis. Man liekas — viņš jau uzķēries uz āķa. Viņam stipri iegulušies atmiņā daži jūsu vārdi — par mūsu balto pērtiķi, vai atceraties?

Obrijs Grīns papleta rokas — Ā! Baltais pērtiķis — tādu uzgleznot ir ko vērts. Ēst augļus, izsvaidīt mizas un ar skatienu jautāt, kāda tam visam jēga.

— Tā ir morāle! — Maikls iesaucās. — Piesargieties, vecais draugs! Nu, mūsu taksometrs gaida! Ejam, Flēra! Atstāsim Obriju vienatnē ar viņa sirdsapziņu.

Mašīnā Maikls satvēra Flēras roku.

—    Nabaga nelaimes putns Bikets! Ja es, piemēram, ieraudzītu tevi, kā viņš ieraudzīs savu sievu!

—    Es neizskatītos tik jauka.

—    Ko tu runā! Vēl jaukāka, lai gan jāsaka, ka viņa izskatās patiešām jauka.

—    Nu, kas tad Biketam mūsu apgaismotajā laikmetā būtu ko dusmoties?

—    Ko dusmoties? Ak, dievs, mīlulīt! Tu taču nedomā, ka Bikets . . . Tas ir, es gribu teikt, ka mēs, cilvēki bez aizspriedumiem, mēdzam uzskatīt sevi par visu pasauli, bet tā taču nav; mēs esam tikai maza daļiņa no visa, sīka un trokšņaina. Mēs runājam tā, it kā visas vecās vērtības un aizspriedumi būtu izgaisuši, bet patiesībā tie nav vairāk izgaisuši kā grezno savrupmāju un pelēko būdiņu rindas.

—    Kāpēc šis uzliesmojums, Maikl?

—    Redzi, dārgā, man mazliet apnikusi mūsu aprindu attieksme pret dzīvi. Ja emancipācija patiešām eksistētu, tad tas vēl būtu izturams, bet emancipācijas nav. Starp mūsu dienām un pagājušā gadsimta deviņdesmitajiem gadiem nav ne desmit procentu starpības.

—    Kā tu to zini? Toreiz mēs nebijām vēl pasaulē.

—    Nē, bet es lasu avīzes, sarunājos ar dažādiem ļaudīm un ielūkojos viņu sejās. Mūsu aprindas domā, ka tās ir galdauts, bet patiesībā tās ir tikai bārkstis. Vai tu zini, ka Anglijā tikai simt piecdesmit tūkstoši/cilvēku dzirdējuši Bēthovena simfonijas? Cik daudzi, pēc tavām domām, uzskata veco B. par atpalikušu? Varbūt pieci tūkstoši no četrdesmit diviem miljoniem. Kur te var runāt par emancipāciju?

Maikls apklusa, pamanījis, ka sieva pievērusi plakstus.

— Es nupat domāju, Maikl, ka man gribētos apmainīt manas guļamistabas aizkarus pret ziliem. Vakar pie Hartona redzēju tieši īsto krāsu. Stāsta, ka zils labi ietekmējot dvēseles stāvokli, — pašreizējie aizkari patiešām ir pārāk spilgti.

Vienpadsmitais baronets!

—    Dari, ko sirds vēlas, mīlulīt! Ja tas ko līdz, tad liec vai nokrāsot zilus griestus.

—    Ai, nē. Bet grīdsega gan laikam būs jāmaina; pie Hartona es redzēju ļoti jauku — zilganpelēku.

—    Nu, tad pērc to. Vai tu gribētu doties turp tūlīt? Es uz darbu varu aizbraukt ar metro.

—    Jā, domāju, ka labāk būtu braukt tūlīt, citādi kāds var pasteigties priekšā.

Maikls izbāza galvu pa logu. — Uz Hartona veikalu, lūdzu! — Un, sagrozīdams cepuri taisnāk, pavērās sievā. Emancipēta! Muļķības!

IV BIKETA PĒCPUSDIENA

Apmēram tai pašā laikā Bikets atgriezās savā dzīvojamā istabā un nolika balonu kasti. Visu rītu viņš, stāvēdams. Sv. Paula ēnā, bija garā vēlreiz pārdzīvojis Vasarsvētkus. Kājas un rokas bija neizsakāmi nogurušas un arī prāts nemierīgs. Viņš bija cerējis, ka varēs spirdzināties, reižu reizēm pametot skatienu uz gleznas attēlu, kas bija gandrīz tikpat kā Vikas fotogrāfija. Bet izrādījās, ka attēls pazudis! Taču Bikets no kabatām neko nebija ņēmis — tikai pakāris mēteli uz pakaramā. Vai attēls bija izslīdējis stacijas drūzmā jeb vai viņš pabāzis to garām kabatai un nometis metro vagonā? Un viņš taču bija gribējis apskatīt arī oriģinālu. Bikets atcerējās, ka galerijas nosaukums sākās ar burtu «D», un brokastlaikā ziedoja pusotra penija par avīzi. Vārdam noteikti jābūt ārzemnieciskam — jo sieviete bija kaila. «Dumetriuss»? Jā, tas bija īstais.

Stāvot atkal renstelē, Biketam uzsmaidīja laime. Garām nāca «oldermens», kas nebija redzēts mēnešiem ilgi. Nojauta mudināja Biketu nevilcinoties ierunāties:

— Ceru, ka esat pie labas veselības, ser. Ne mirkli neesmu aizmirsis jūsu laipnību.

«Oldermens», kas bija lūkojies augšup, it kā redzētu uz Sv. Paula katedrāles kupola žagatu, sastinga kā sālsstabs.

—    Laipnību? — viņš pārvaicāja. — Kādu laipnību? Ā baloni! Tie man nenesa nekādu labumu.

—    Nē, ser, droši vien ne, — Bikets pazemīgi atbildēja.

—    Te, ņemiet, lūdzu, — norūca «oldermens», — tikai vairāk negaidiet!

Puskrona! Vesela puskrona! Bikets ar skatienu pavadīja steidzīgi aizejošo stāvu. — Laimīgu ceļu! — viņš klusi noteica pie sevis un sāka kravāt iekšā balonus. — Iešu mājās un atpūtināšu kājas, un aizvedīšu Viku apskatīt gleznu. Būs jocīgi lūkoties uz to abiem kopā.

Bet Vikas nebija mājās. Bikets apsēdās un aizkūpināja smēķi. Viņš jutās apbēdināts, ka Vika izgājusi — pirmajā brīvajā pēcpusdienā, ko viņš bija sev atļāvies. Protams, viņa taču nevarēja sēdēt visu dienu istabā! Tomēr . . . Viņš pagaidīja divdesmit minūtes, tad apģērba Maikla uzvalku un kurpes.

«Iešu un apskatīšu to viens,» viņš nodomāja. «Iznāks uz pusi lētāk. Viņi laikam ņem kādus sešus pensus.»

Viņi ņēma šiliņu — veselu šiliņu! Ceturtdaļa dienas peļņas bija jāatdod, lai redzētu kādu tur gleznu! Bikets kautri iegāja iekšā. Tur bija sasmaržotas dāmas, kas runājot stiepa vārdus, bet izskatā netika Vikai ne tuvumā. Viena no dāmām viņam aiz muguras sacīja:

— Redziet, kur pats Obrijs Grīns! Un šī ir tā glezna, par kuru tik daudz runā, — «Driādas atpūta».

Dāmas pagāja Biketam garām un devās tālāk. Viņš sekoja. Telpas galā starp apmeklētāju tērpiem un katalogiem viņam pavīdēja glezna. Biketa piere Viegli nosvīda. Gandrīz dabiskā lielumā starp puķēm un asām zālēm viņam smaidīja pretī seja — tiešām tāda kā Vikai! Vai vēl kāds pasaulē varēja būt tik līdzīgs viņai? Šī doma Biketu aizvainoja, kā kolekcionārs jūtas aizvainots, ieraudzīdams savam vienreizējam īpašumam dubultnieku.

— Brīnišķīga glezna, mister Grīn! Kas par tipu! Kāds jauns vīrietis bez cepures, ar atpakaļ atsukātiem, gaišiem matiem atbildēja:

— Atradums, vai ne?

— O! Lieliski — īsts meža nimfas iemiesojums, tik noslēpumaina.

Vārds, kas piederēja Vikai! Tā bija nešķīstība. Tur nu viņa gulēja, pieejama visu acīm, tikai tāpēc, ka nez kāda riebīga sieviete bija veidota uz mata tāpat kā viņa. Niknums sažņaudza Biketa kaklu, iesvēla vaigos kvēlu sārtumu un sirdī dīvainu fizisku greizsirdības izjūtu. Šis gleznotājs! Kā viņš drīkstēja gleznot sievieti, kas bija tik briesmīgi līdzīga Vikai, — sievieti, kura nekaunējās tā gulēt?! Un tie ar savām runām par kādiem tur kāriskuro[50], pagānismu un Leneardo[51]! Pie velna šo smalko valodu, šo vaikstīšanos! Bikets gribēja aiziet, bet nespēja, viņu turēja savā varā glezna, kas tik baismīgi atgādināja to, kuru viņš līdz šim laikam bija domājis piederam sev vienam. Muļķīgi bija dusmoties par tādu «sagadīšanos», taču viņam ārkārtīgi gribējās satriekt drumstalās stiklu un sagraizīt ķermeni mazos gabaliņos. Dāmas un gleznotājs aizgāja projām, atstādami viņu vienu gleznas priekšā. Vienatnē glezna viņu tā neaizvainoja. Seja bija skumja, vientuļa un — un ar savu smaidu kairināja. Tā neatstājās — tā stāvēja acu priekšā kā rēgs! «Nu, ko!» nodomāja Bikets. «Iešu mājās pie Vikas. Labi, ka neatvedu viņu šurp skatīties savu līdzinieci. Ja es būtu «oldermens», es to nešķīsteni nopirktu un sadedzinātu!»

Un pēkšņi pie ieejas iegrimušu sarunā ar kādu «netīru ārzemnieku» Bikets ieraudzīja stāvam savu paša «oldermenu»! Aiz pārsteiguma viņš sastinga.

Tā ir uzlecoša zvaigzne, mister Forsait, — viņš dzirdēja ārzemnieku sakām, — viņa gleznu cenas visu laiku ceļas.

—    Tas viss ir ļoti labi, Dumetriuss, bet katram tāda cena mūsdienās nav pieejama — visumā tā tomēr ir par augstu.

—    Labi, mister Forsait, jums es desmit procentus nolaidīšu.

— Nolaidiet divdesmit, un es gleznu nopirkšu. Ārzemnieka pleci sacēlās līdz spalvainajām ausīm — nē, pat vēl augstāk; un kā viņš ņirdza!

— Mister Forsait! Piecpadsmit, ser?

— Nu, labi, esmu ar mieru; tikai sūtiet to uz manas meitas dzīvokli Sautskvērā — numuru jūs zināt. Kad izstādi slēgs?

— Aizparīt, ser.

Tā! Tātad Vikas viltotais attēls pārdots šim «oldermenam»! Bikets izgrūda klusu, mežonīgu skaņu un izslīdēja ārā.

Viņš soļoja, dīvainu izjūtu pārņemts. Vai viņš bija nevajadzīgi saniknojies? Galu galā tā nebija Vika. Taču zināt, ka cita sieviete prot tā smaidīt, ka citai ir tādi cirtaini, melni, īsi mati un ka cita ir gluži tāpat veidota kā Vika! Viņš ielūkojās katras garāmgājējas sejā — tās bija gluži citādas, pavisam ne tādas kā Vikai!

Kad viņš atgriezās mājās, Vika stāvēja istabas vidū ar balonu pie lūpām. Visapkārt — uz grīdas, krēsliem, galda, kamīna malas — raiboja bumbas no Biketa krājuma; cita pēc citas tās bija aizlidojušas no viņas lūpām un izvēlējušās apmešanās vietu: sarkanbrūnas, zaļas, oranžas, purpursārtas, zilas, tās ar savām krāsām atdzīvināja tumšo, mazo istabiņu. Visi viņa baloni bija piepūsti! Un tur, tērpusies savās labākajās drēbēs, smaidoša, neparasta, uztraukta stāvēja Vika.

—    Kas nu par svētkiem! — iesaucās Bikets. Paceldama tērpu, Vika izņēma no zeķes augšgala vairākas čaukstošas naudaszīmes un pastiepa tās pret vīru.

— Paskaties! Sešdesmit četras mārciņas, Tonij! Dabūju visu, cik vajag. Varam braukt.

— Kā!

— Man uznāca iedvesma — aizgāju pie tā mistera Monta, kas mums atsūtīja drēbes, un viņš man aizdeva. Ar laiku mēs atmaksāsim viņam to atpakaļ. Vai tas nav tīrais brīnums?

Biketa acis, izbiedētas kā trusītim, redzēja sievas smaidu un satraukuma izraisīto sārtumu vaigos. Caur ķermeni izšāvās it kā zibens: varbūt tas viss bija tikai viņa apmānīšanai! Tā nebija Vika! Nē! Pēkšņi viņš juta Vikas rokas apvijamies sev apkārt, sajuta viņas miklās lūpas uz savējām. Viņa piekļāvās Biketam tik cieši, ka tas nespēja pakustēties. Viņam noreiba galva.

— Beidzot! Beidzot! Vai tas nav lieliski? Skūpsti mani, Tonij!

Bikets skūpstīja; viņa reibonis bija īsts, bez aiz tā, šobrīd apslēpta, gruzdēja neīstuma izjūta . . .

Viņš nezināja, vai tas bija vakarā vai naktī, kad viņa sirdī iezagās pirmās šaubas — spokainas, taustīgas, nedrošas, bet neatlaidīgas, — un tad rīta krēslā tās pēkšņi sažņaudza dvēseli kā cilpā, sastindzināja visu ķermeni. Nauda — attēls — pazudusī avīze — neīstuma izjūta! Vikas stāsts! Vai tas viss bija iespējams? Kāpēc misters Monts aizdeva šo naudu? Vika, protams, viņu apmeklējusi — tas bija skaidrs; kabinets, sekretāre — mis Perrenas apraksts neļāva šaubīties. Bet kāpēc viņu mocīja šīs stindzinošās šaubas? Nauda — tik daudz naudas! Ne ar misteru Montu, ar viņu nekādā ziņā — viņš bija džentlmenis! Ak, dievs! Cūka viņš bija, domādams tā par Viku! Bikets pagrieza sievai muguru un mēģināja aizmigt. Bet, ja bija apsēdusi tāda doma, vai varēja aizmigt? Nē! Vikas seja balonu vidū un kā viņa bija skūpstījusi viņam acis un sagrozījusi galvu — tā, ka viņš nespēja domāt, nespēja neko pajautāt, neko izpētīt. Brīžam neskaidru šaubu, smeldzes, nenoteiktības mākts, brīžam cerību un Austrālijas vīziju uzmundrināts, Bikets piecēlās gluži nomocījies.

— Nu, — viņš teica, dzerdams parasto kakao un ēzdams maizi ar margarīnu. — Man jāaiziet pie mistera

Monta, tas nu ir skaidrs. — Un pēkšņi viņš piebilda: — Vika? — skatīdamies sievai tieši sejā.

Viņa atbildēja uz vīra skatienu — viņas acis lūkojās taisni, jā, taisni. Ak, dievs! Viņš bija tīrais cūka! . . .

Kad Bikets bija aizgājis, Viktorīna stāvēja kā sastingusi, rokas piespiedusi pie krūtīm. Viņa bija gulējusi mazāk par vīru. Pūlēdamās būt klusa kā pelīte, viņa bija atkal un atkal atgriezusies pie domas: «Vai viņš noticēja? Vai noticēja?» Un, ja ne, ko tad? Viņa izņēma naudaszīmes, par kurām bija pirkta — vai pārdota? — viņu laime un vēlreiz tās pārskaitīja. Sirdi dedzināja pārestības izjūta. Vai viņa bija gribējusi tāda stāvēt vīriešu priekšā? Vai viņai bija nācies viegli? Viņa taču būtu varējusi dabūt šīs sešdesmit mārciņas pirms trim mēnešiem no tā skulptora, kas viņas dēļ bija zaudējis galvu — tā vismaz viņš teica. Taču viņa bija izturējusi pārbaudījumu, jā, izturējusi! Tonijam patiešām nebija iemesla uz viņu dusmoties — pat ja viņš uzzinātu visu. Viņa bija darījusi to Tonija dēļ.. . Nu jā! Galvenokārt viņa dēļ — lai viņam nebūtu diendienā gan lietū, gan miglā jāpārdod baloni. Ja viņa tā nebūtu darījusi, viņi joprojām sēdētu tepat, un atkal nāktu ziema un bezdarbnieku skaits — tā vismaz rakstīja laikraksti — arvien pieaugtu! Sēdētu atkal miglā un aukstumā! Brr! Viņai joprojām reizēm sāpēja krūtis, un Tonijs vienmēr bija aizsmacis. Un šī smacīgā, mazā istabele un gulta, kas bija tik šaura, ka Vika nevarēja pakustēties, neuzmodinot Toniju. Kāpēc Tonijs par viņu šaubījās? Viņš šaubījās — to viņa juta, saklausīja jautājumā: «Vika?» Vai misters Monts spēs viņu pārliecināt? Tonijs bija vērīgs. Viktorīnas galva noslīga uz krūtīm. Pasaule bija iekārtota netaisni! Dažiem bija viss, kā mistera Monta daiļajai sievai. Un, ja meklēja izeju un mēģināja atrast kādu jaunu iespēju, tad . . . tad . . . notika tā kā šoreiz! Viktorīna atmeta matus no pieres. Tonijam jānotic — un viss! Ja viņš neticēs, tad viņa gan tam parādīs! Viņa nebija darījusi neko tādu, par ko būtu jākaunas! Patiesi ne! Un, it kā tiekdamās iet pa priekšu un vest savu laimi sev līdz, Viktorīna sadabūja veco ceļasomu ar apkaltiem stūriem un sāka tajā akurāti kravāt savas lietas.

V MAIKLS DOD PADOMU

Maikls joprojām sēdēja, lasīdams «Viltojumu» korektūru. Izņemot «Jēriku», citas adreses, uz kuru varētu sūtīt novilkumus, viņam nebija. Austrumi bija plaši, un Vilfrīds nedeva nekādas dzīvības zīmes. Vai Flēra vēl kādreiz domāja par Vilfrīdu? Maiklam šķita, ka ne. Un Vilfrīds — nu droši vien arī viņš sāka aizmirst Flēru. Pat kaislībai vajadzīgs, lai to mazliet baro.

—     Kāds misters Forsaits vēlas jūs satikt, ser. Parādība grāmatu valstī!

—     Ā! Lūdziet viņu ienākt.

Soumss ienāca, aizdomīgi lūkodamies apkārt.

—     Vai tas ir jūsu kabinets? — viņš vaicāja. — Iegriezos, lai pateiktu jums, ka nopirku to jaunā Grīna gleznu. Vai jums ir kur to pakārt?

—     Domāju gan, ka ir, — teica Maikls. — Ļoti laba, ser, vai ne?

—     N-jā, — norūca Soumss, — priekš mūsu laikiem jau gan. Viņš kļūs slavens.

—     Viņam briesmīgi iepaticies «Baltais pērtiķis», ko jūs mums uzdāvinājāt.

— Ā! Es pašlaik iepazīstos ar ķīniešiem. Ja es vēl tos pirkšu … — Soumss apklusa.

— Tie ir taisni kā pretinde, vai ne, ser? Atcerieties «Zemes paradīzi»! Un zosis — tām var saskaitīt visas spalvas, vai ne?

Soumss neko neatbildēja; acīm redzot, viņš domāja: «Kā gan es palaidu šos ķīniešu garām, kad tie pirmo reizi parādījās tirgū?» Tad, pacēlis lietussargu un it kā rādīdams ar to uz visu grāmattirdzniecības nozari, viņš ievaicājās:

—     Kā klājas jaunajam Baterfīldam?

—     A! Es tieši gribēju jums stāstīt, ser. Vakar viņš bija te un teica man, ka pirms divām dienām redzējis Eldersonu. Viņš iegriezies tam piesolīt mana tēva mazā tirāžā izdoto grāmatu; Eldersons neteicis ne vārda un nopircis divas.

—     Ko jūs sakāt!

— Baterfīldam radies iespaids, ka viņa apciemojums Eldersonu stipri samulsinājis. Eldersons, protams, zina, ķa es esmu šīs firmas kompanjons un jūsu znots.

Soumss sarauca pieri. — Neesmu pārliecināts, vai vajadzētu modināt guļošu lauvu . . . Nu, kas būs, būs, es pašlaik eju uz turieni.

—     Pieminiet grāmatu, ser, un paskatieties, ko Eldersons uz to saka! Vai nevēlaties pats vienu eksemplāru? Jūs arī esat sarakstā. E, F — šodien Baterfīlds droši vien ies pie jums. Tas jums aiztaupīs atteikšanos. Te būs — glīti izdota. Maksā vienu gineju.

—     «Duets», — Soumss izlasīja virsrakstu. — Par ko tur rakstīts? Par mūziku?

—     Ne gluži. Zināma veida kaķu koncerts, kurā piedalās Gledstona un Dizija ēnas.

—     Neesmu liels lasītājs, — teica Soumss. Viņš izvilka no kabatas naudaszīmi. — Kāpēc jūs neņemat tieši vienu mārciņu[52]? te būs liekais šiliņš.

—     Liels paldies, ser! Esmu pārliecināts, ka mans tēvs jutīsies traki apmierināts, kad uzzinās, ka jūs esat nopircis viņa grāmatu.

—     Tiešām? — Soumss tikko manāmi pasmaidīja. — Vai jūs te kādreiz strādājat arī?

—     Tāpat jau cenšamies iesist savu peniju, lai arī tas varbūt nav pelnīts.

—     Cik jūs saņemat?

—     Es personiski — mārciņas piecsimt gadā.

—     Un vairāk ne?

—     Nē, bet es šaubos, vai esmu vērts vairāk par trīssimt.

—     Hm! Un es domāju, ka jūsu aizraušanās ar sociālismu galā!

—     Manuprāt, tā ir galā, ser. Tā lāgā nesaskanēja ar manu stāvokli.

—     Nē, — noteica Soumss. — Flēra, šķiet, jūtas labi?

—     Jā, lieliski. Jūs varbūt zināt — viņa seko Kuē padomiem.

Soumss iepleta acis. — Tā ir viņas mātes gudrība, — viņš norūca. — Es tur neko nesaprotu. Sveiki! Ak, tā! Es gribēju zināt, ko nozīmē izteiciens «būt nāvīgi cemmīgam».

—     Būt nāvīgi cemmīgam? O, tas ir, spļaut zilu un melnu, tā laikam sacīja jūsu laikā.

—     Skaidrs, — teica Soumss, — tātad esmu sapratis pareizi. Nu, sveiki! — Viņš pagriezās. Viņa mugura bija ļoti taisna un reāla. Tā pazuda durvīs, un līdz ar to it kā izgaisa noteiktības sajūta.

Maikls paņēma atkal korektūras un izlasīja divus dzejoļus. Rūgti kā vērmeles! Kāds nemiers — kādas ilgas aiz katra vārda! Nekā ķīniska! Galu galā «senčiem» — kā Vecajam Forsaitam un viņa tēvam, gan gluži citādā veidā, — tomēr ir pamats zem kājām. «Kas tas ir?» domāja Maikls. «Kas mums kaiš? Mēs esam kustīgi, gudri, pašpārliecināti un tik un tā neapmierināti. Kaut jel mūs kas iejūsminātu vai liktu spļaut zilu melnu! Mēs esam aizmetuši projām reliģiju, tradīcijas, īpašumu, līdzjūtību un to vietā likuši — ko? Daili? Blēņas! Jāpalūkojas tikai uz Volteru Neizingu un Kafē Krilonu! Un tomēr — kāds mērķis taču mums droši vien ir! Labāka nākotne? Pēc tā neizskatās. Aizkapa dzīve? Varbūt vajadzētu «papētīt spirituālismu», kā teiktu Vecais Forsaits. Bet pa pusei šai saulē, pa pusei viņā gari droši vien ir tikpat nolādēti nemierīgi kā mēs!

Kurp — kurp tad viss virzās?»

«Pie velna!» nodomāja Maikls un piecēlās. «Mēģināšu nodiktēt sludinājumu!»

—     Esiet tik laipna, ienāciet pie manis, mis Perrena! Tas būs par Dezerta jauno grāmatu — grāmattirdzniecības katalogiem: «Denbijs un Vinters drīzumā izdos «Viltojumus», ko sarakstījis «Vara sīknaudas» autors, kurš guva izcilus panākumus pagājušajā gadā.» Interesanti: cik izdevēju un par cik grāmatām šogad tā rakstījuši, mis Perrena? «Šajos dzejoļos atrodam tikpat dzirkstošu temperamentu un vēl spožāku tehniku kā jaunā autora pirmajā grāmatā.» Kā tas izklausās?

—     Dzirkstošu temperamentu, mister Mont? Vai jūs tā domājat?

—     Nē. Bet kā tad lai es saku? «Tādas pašas sāpes un pesimismu?»

—     Ai, nē! Bet varbūt: «To pašu spožo stilu un visai intriģējošas garastāvokļu maiņas.»

—     Labi. Bet tas maksās vairāk. Rakstiet: «To pašu spožo oriģinalitāti», uz to viņi uzķersies viens divi. Mēs esam kā uzburti uz oriģinalitāti, tikai nevaram pie tās tikt — pie outrй, jā, bet pie oriģinalitātes, hē!

— Misters Dezerts nu gan tiek . . .

— Jā, dažreiz, bet cits gandrīz neviens. Oriģinālam cilvēkam vajadzīgas aknas, — piedodiet par izteicienu, mis Perrena!

— Protams, mister Mont. Tur jūs gaida tas jaunais Bikets.

— Tiešām? — Maikls vaicāja, paņemdams cigareti. — Ļaujiet man saņemt dūšu, mis Perrena, un tad lūdziet viņu ienākt!

«Labdarīgi meli,» viņš nodomāja, «nu — pamēģināsim!»

Ienākot istabā, kur viņš pēdējo reizi bija uzturējies aiz tik nepatīkamiem iemesliem, Bikets izskatījās diezgan flegmātisks. Maikls stāvēja ar muguru pret kamīnu un smēķēja; Bikets apstājās ar muguru pret kaudzē sakrautiem moderniem romāniem ar uzrakstu «Lielisks jauns romāns» uz apvāka. Maikls pamāja ar galvu.

— Sveiki, Biket!

Arī Bikets palocīja galvu.

—     Ceru, ka jums iet labi, ser?

—     Lieliski, pateicos! — Un atkal iestājās klusums.

— Nu, — Maikls beidzot sacīja, — jūs laikam esat atnācis tās summiņas dēļ, ko es aizdevu jūsu sievai. Ar to ir viss kārtībā. Jums nav ko steigties.

To sacīdams, Maikls pēkšņi ievēroja, cik ļoti «mazais zellis» uztraucies. Viņa acīs — lielajās, izvalbītajās acīs, kas atgādināja vēzi un šķita ejam visam ķermenim pa priekšu, bija parādījusies dīvaina izteiksme. Maikls steidzīgi turpināja:

— Es pats ticu Austrālijai. Domāju, ka jums pilnīgi taisnība, Biket, un, jo ātrāk jūs brauksiet, jo labāk. Viņa neizskatās pārāk spēcīga.

Bikets norija it kā kamolu.

— Ser, — viņš teica, — jūs esat izturējies pret mani kā džentlmenis, un man grūti runāt.

— Nu, tad nerunājiet!

Biketa vaigos iesitās sārtums: tas izskatījās savādi bālajā, kalsnajā sejā.

—     Tas nav tas, ko jūs domājat, — viņš teica. — Es atnācu lūgt jūs pastāstīt man patiesību. — Pēkšņi viņš izvilka no kabatas papīru, kurā Maikls pazina saburzītu romāna apvāku.

—     Es to lejā, garām iedams, norāvu no kādas grāmatas uz letes. Skatieties! Vai tā ir mana sieva? — Viņš pastiepa lapu uz priekšu.

Maikls apjucis ieraudzīja Storberta romāna apvāku. Viena lieta bija gvelzt jau iepriekš nolemtus labdarīgus melus, otra — noliegt šo te!

Bikets neļāva viņam apdomāties.

— Es redzu, ka tā ir viņa, redzu no jūsu sejas, — viņš teica. — Ko tas viss nozīmē? Es gribu zināt patiesību — man tā jāzina! Es palieku traks, par visu to domādams. Ja tā te ir viņas seja, tad tas tur galerijā ir viņas ķermenis, — Obrijs Grīns, tas pats vārds. Ko tas viss nozīmē? — Viņa sejā bija iegulusies gandrīz vai draudīga izteiksme, koknijiešu izruna kļuvusi stipri manāmāka. — Kādu spēlīti viņa spēlē? Es neiešu prom, kamēr jūs man to pateiksiet.

Maikls pēc kareivju paražas sasita papēžus un mierīgi sacīja:

—     Rāmi, Biket!

—     Rāmi! Jūs gan būtu rāms, ja jūsu sieva . .. Visa tā nauda! Jūs jau nu viņai to nedevāt — nekādā ziņā — nekad ar ne! Nestāstiet man nemaz, ka devāt!

Maikls bija izlēmis. Nekādus melus!

— Es aizdevu viņai desmit mārciņas, lai būtu apaļa summa, — tas ir viss; pārējo viņa nopelnīja — godīgi; un jums vajadzēja būt lepnam uz viņu.

Biketa mute pavērās.

— Lepnam? Un kā viņa to nopelnīja? Lepnam! Ak, tētīt!

Maikls vēsi atteica:

— Kā modelis. Es pats viņu ieteicu savam draugam misteram Grīnam tai dienā, kad jūs ar mani brokastojāt. Jūs droši vien esat dzirdējis par modeļiem.

Biketa rokas plosīja apvāku, un papīra gabali krita uz grīdas. — Modeļi! — viņš teica. — Gleznotāji — jā, esmu dzirdējis par viņiem — cūkas!

— Ne vairāk cūkas kā jūs, Biket. Esiet tik laipns un neapvainojiet manu draugu! Sapurinieties tak, cilvēk, ņemiet cigareti!

Bikets atgrūda portsigāru, ko Maikls viņam sniedza.

—     Es — es tā ar viņu lepojos, — viņš iesaucās izmisuma pilnā balsī, — un, re, ko viņa man nodarījusi! — Elsas izlauzās viņam no krūtīm.

—     Jūs ar viņu lepojāties, — teica Maikls, un viņa balss skanēja asi. — Un, kad nu viņa izdarīja visu, ko spēja, tad jūs no viņas novēršaties — tā iznāk? Vai domājat, ka viņai tas patika?

Bikets pēkšņi aizklāja ar rokām seju. — Kā lai es zinu? — viņš nomurmināja tikko dzirdami.

Maikla sirdī uzvilnīja līdzjūtība. Līdzjūtība! Blēņas!

Viņš sausi noteica: — Beidziet, Biket! Vai jūs gadījumā atceraties, ko Jūs darījāt viņas dēļ?

Bikets atņēma rokas no sejas un mežonīgu skatienu vērās Maiklā. — Jūs taču to viņai neteicāt?

—     Nē, bet es to noteikti darīšu, ja jūs nesaņemsiet sevi rokās.

—     Kāda man tur bēda, ka jūs stāstīsiet, tagad, kad — viņa tur guļ visas pasaules acu priekšā! Sešdesmit mārciņas! Godīgi! Domājat, es tam ticu? — Viņa balsī skanēja bezgalīgs izmisums.

—     Ak, nu! — iesaucās Maikls. — Jūs neticat vienkārši tāpēc, ka nekā nezināt, tāpat kā neko nezina tie cūkas, par kuriem jūs runājat. Meitene var darīt to, ko viņa darījusi, un būt pilnīgi godīga, un man nav ne mazāko šaubu, ka tā ir. Pietiek jau, ka paskatās uz viņu un paklausās, kā viņa par to runā. Viņa to darīja tāpēc, ka nespēja noskatīties, kā jūs pārdodat balonus. Viņa to darīja tādēļ, lai izvilktu jūs no rensteles un sagādātu jums abiem iespēju izkarot laimi. Un tagad, kad šī iespēja jums ir, jūs spārdāties pretī. Sūtiet visu pie velna, Biket, un esiet prātīgs! Iedomājieties, ka es pastāstītu viņai, ko jūs esat darījis viņas dēļ, — vai jūs domājat, ka viņa kliegtu un vaimanātu? Nebūt ne? Tas bija nolādēti cilvēcīgi no jums un nolādēti cilvēcīgi no viņas, un to jūs neaizmirstiet!

Bikets atkal it kā norija lielu kamolu.

— Tas viss ir ļoti jauki, — viņš drūmi nomurmināja, — tikai ar jums tā nav gadījies.

Maikls mirkli izjuta asas sāpes. Nē! Ar viņu tā nebija gadījies! Un atkal, kā toreiz, kad Vilfrīds bija Londonā, uzplūda visas bijušās šaubas par Flēru.

— Paklausieties, Biket, — viņš sacīja, — vai jūs šaubāties par savas sievas mīlestību? Tas taču ir pats galvenais. Esmu viņu redzējis tikai divas reizes, bet es nesaprotu, kā jūs varat šaubīties. Ja viņa jūs nemīlētu, kāpēc gan viņa gribētu braukt uz Austrāliju, kad zina, ka var te nopelnīt smuku naudiņu un, ja vien tīk, dzīvot priekos un līksmē? Par savu draugu Grīnu es varu likt galvu ķīlā. Viņš ir pati pieklājība, un es zinu, ka viņš nav atļāvies nekā slikta.

Taču, ielūkodamies Biketam sejā, viņš nodomāja: diez vai visi citi, kam viņa pozējusi, arī izturējušies tikpat pieklājīgi?

—     Klausieties, Biket! Visiem mums gadās kādreiz dzīvē grūtības, un tā ir pārbaude. Jums vienkārši jātic viņai; tur nekā cita nevar darīt.

—     Izrādīties tā visai pasaulei! — Vārdi šķita ar grūtībām laužamies ārā no vājā kakla. — Es redzēju, ka to gleznu vakar nopirka viens nolādēts miljonārs.

Maikls nespēja nomākt smīnu, dzirdot tādu Vecā Forsaita aprakstu.

—     Ja gribat zināt, — viņš sacīja, — to nopirka mans paša sievastēvs un uzdāvināja mums, tā, ka tā karāsies mūsu mājā. Un ievērojiet, Biket, — glezna ir lieliska.

—     Jā gan! — iesaucās Bikets. — Tā ir lieliska. Nauda! To nopirka par naudu. Par naudu spēj nopirkt visu. Par naudu var nopirkt sirdi no krūtīm.

Un Maikls nodomāja: «Es galīgi neko nespēju darīt! Kur ir izdaudzinātā emancipācija? Viņš taču nekad nav dzirdējis par grieķiem! Un, ja arī būtu, tad viņam tie liktos tikai izlaidīgu ārzemnieku varza. Jābeidz.» Un pēkšņi viņš redzēja, ka Biketa lielajās acīs ieriešas asaras un rit pa iekritušajiem vaigiem.

Satraukts līdz sirds dziļumiem, Maikls steidzīgi ierunājās:

— Kad jūs tiksiet no šejienes laukā, jums viss aizmirsīsies. Pie velna to, Biket, esiet vīrs! Viņa tā rīkojās, gribēdama vislabāko. Ja es būtu jūsu vietā, es nekad viņai neteiktu, ka zinu. Tieši tā rīkotos viņa, ja es pastāstītu, kā jūs zagāt «Vara sīknaudu».

Bikets sažņaudza dūres — šī kustība pavisam nesaskanēja ar asarām, — tad, neteicis ne vārda, pagriezās un šļūcošiem soļiem izgāja no istabas.

«Padomu došana nu gan neietilpst manā branžā,» nodomāja Maikls, «tas ir galīgi skaidrs. Nabaga mazais zellis!»

VI NOLĪDZINĀŠANAS

Pusakls no asarām Bikets klupdams krizdams gāja pa Strendu. No dabas labsirdīgs viņš pēc šāda nervoza uzliesmojuma jutās gluži slims un garīgi salauzts. Saule un kustības palēnām atdeva viņam spēju domāt. Viņš bija uzzinājis patiesību. Bet vai tā bija visa patiesība un nekas cits kā patiesība? Vai varēja būt, ka viņa nopelnījusi visu šo naudu bez… Ja viņš spētu tam ticēt, tad varbūt. . . tālu prom no šīs zemes, kur cilvēki par šiliņu varēja skatīt Viku kailu, viņš spētu aizmirst. Bet — visa šī nauda! Un pat, ja tā nopelnīta «godīgi», kā izteicās misters Monts, cik dienas, cik daudz vīriešu acīm viņa atklājusi sevi? Bikets skaļi ievaidējās. Doma, ka jāiet mājās pie viņas, — doma par scēnu un ko viņš varēja uzzināt, ja patiešām nonāktu līdz scēnai, — šī doma bija gluži neciešama. Un tomēr — tas laikam bija jādara. Labāk viņam būtu paticis stāvēt pie Sv. Paula katedrāles notekā un piedāvāt balonus. Pirmo reizi mūžā brīvs cilvēks, kā kāds sasodīts «oldermens», kam tik vien ir ko darīt kā iet un nopirkt biļeti, ar kuru aizkļūt pie nolādētajiem tauriņiem! Bet kam viņš varēja pateikties par šo brīvo laiku? Šī doma Biketu neatlaidīgi vajāja un sagādāja drausmīgas mokas. Labāk būtu izvilkt vajadzīgo naudu no kāda veikala kases. Labāk lai uz viņa sirds gulētu tas, nekā visu laiku sajustu baigās, velnišķīgās greizsirdības dūrienus. «Esiet vīrs!» Viegli teikt: «Saņemieties! Viņa to darīja jūsu dēļ!» Simtreiz labāk būtu, ja viņa to nebūtu darījusi. Blekfraiersa tilts! Ielēkt ūdenī un noslīkt tur lejā netīrumos? Bet slīkoņi trīs reizes uznāk augšā, un tad viņu izzvejos dzīvu un vēl par to arestēs — un nekas nebūs iegūts — pat ne gandarījums, ka Vika redzēs, ko izdarījusi, kad nāks identificēt līķi. Un vienalga: kas miris, tas miris, un viņš nekad neuzzinās, ko Vika jūt pēc viņa nāves. Acis nodūris, viņš vilkās pār tiltu. Mazā Grāvju iela — kā viņš vienmēr bija steidzies pa to atpakaļ pie Vikas, toreiz, kad viņa slimoja ar plaušu karsoni! Vai viņš nekad vairs nejutīs tā kā tad? Bikets lēni pagāja gar logu un atvēra durvis.

Viktorīna joprojām stāvēja, pārliekusies pār brūno ceļasomu ar skārda apkalumiem. Viņa izslējās taisni, un viņas sejā iegulās vēsa, nogurusi izteiksme.

— Nu, — viņa sacīja, — redzu, ka tu zini.

Istaba bija tik maza, ka Biketam vajadzēja paspert tikai pāris soļu. Viņš tos paspēra un uzlika rokas uz sievas pleciem. Pieliecis seju cieši pie viņējās, nabaga nelaimīgais lielām un ciešanu pilnām acīm meklēja Vikas skatienu.

— Es zinu, ka tu esi izstādījusi sevi visas Londonas priekšā, bet es gribu zināt arī — pārējo!

Viktorīna platām acīm lūkojās vīrā.

—     Pārējo! — viņa teica. Tas nebija jautājums, bet tikai atkārtojums, izrunāts tādā balsī, kas neko neizsacīja.

—     Jā gan! — Bikets aizsmacis izgrūda. — Pārējo . . . nu?

— Ja tu domā, ka ir vēl «pārējais», tad man pietiek. Bikets atrāva rokas no sievas pleciem.

—     Ak, dieva dēļ, netēlo mīklaino! Es esmu jau pa pusei ārprātīgs!

—     To es redzu, — sacīja Viktorīna, — un redzu vēl ko citu: tu neesi tas, par ko es tevi turēju. Vai tu domā, ka man patika to darīt? — Viņa pacēla kleitu un izņēma naudaszīmes! — Še, ņem! Vari braukt uz Austrāliju bez manis!

Bikets aizsmacis iekliedzās: — Un atstāt tevi tiem nolādētajiem mālderiem?

— Un atstāt mani sev pašai. Ņem!

Taču viņš atstreipuļoja līdz durvīm, šausmās blenzdams naudaszīmēs. — Es jau nu neņemšu!

— Nu, es tās paturēt nevaru. Pelnīju tās, lai izrautu tevi no šīs lauvu bedres.

Ilgu laiku valdīja klusums; naudaszīmes gulēja starp viņiem uz galda, joprojām čaukstošas, kaut arī mazliet taukainas, — senilgotie, senlolotie brīvības, viņu abu laimes, saules siltuma solījumi. Tur tie gulēja, un neviens tos negribēja ņemt! Bet ko tad?

— Vika, — Bikets beidzot aizsmacis nočukstēja, — zvēri, ka tu ne reizes neļāvi viņiem sev piedurties!

— Jā, to es varu apzvērēt.

Un viņa to spēja pateikt smaidot — smaidot savu smaidu! Kā viņai ticēt, kad viņa visus šos mēnešus bija dzīvojusi, slēpdama viņam savas gaitas un beigu beigās vēl melodama! Bikets noslīga uz krēsla pie galda un nolaida galvu uz rokām.

Viktorīna pagriezās un sāka tīt ap ceļasomu vecu virvi. Izdzirdis nograbam skārdu, Bikets pacēla galvu. Tātad viņa patiešām taisījās iet projām! Viņš redzēja savu dzīvi izpostītu, tukšu kā kokosriekstu Heimstidhīsā, un viss aizstāvēšanās gars izkusa un iztvaikoja no viņa maigās sirds. Asaras lija pār vaigiem.

— Kad tu biji slima, — viņš sacīja, — es tevis dēļ zagu. Mani atlaida tieši par to.

Viktorīna apsviedās apkārt. — Tonij, tu man nekad to neesi teicis! Ko tu zagi?

— Grāmatas. Visu tavu spēcīgo barību sagādāja grāmatas.

Labu laiku Viktorīna stāvēja, lūkodamās vīrā, tad, nebilzdama ne vārda, izstiepa rokas. Bikets tās satvēra.

—    Man viss vienalga, — viņš izdvesa, — palīdzi man, ja vēl mani mīli, Vika!

—    Man arī viss vienaldzīgs. Ai! Dosimies projām, Tonij! Prom no šīs drausmīgās istabeles, no šīs drausmīgās zemes! Tikai projām!

—    Jā, — teica Bikets un piespieda Viktorīnas rokas sev pie acīm.

VII SARUNA AR ELDERSONU

Pametot aiz muguras Denbiju un Vinteru, Soumsa domas dalījās starp Eldersonu un «Balto pērtiķi». Kā Flēra nojauta, viņam ne mirkli neizgaisa no atmiņas Obrija Grīna vārdi par lietu, kas bija izglābta, ejot bojā vecajam «kuģa vrakam» Džordžam Forsaitam. «Ēst dzīves augļus, izsvaidīt mizas un tikt pārsteigtam, to darot.» Soumss mēģināja šo ainu piemērot veikalu darījumiem.

Anglija joprojām dzīvoja no saviem kapitāliem. Sabrūkot Eiropas tirgiem un preču transportam pa ūdeni, tā ieveda pārtikas vielas, par kurām nevarēja samaksāt. Pēc Soumsa domām, tā «uzrausies», to darot, un turklāt drīz vien. Britu labā slava jau bija ļoti jauka, pasaule par to jūsmoja un tā tālāk, bet mūžīgi taču nevar dzīvot no sajūsmas vien. Kuģi stāv dīkā, koncerni brūk un gāžas, bezdarbnieku veseliem bariem — jauka dzīve, neko teikt! Droši vien nebūs ilgi jāgaida, kad cietīs arī apdrošināšanas uzņēmumi. Varbūt tas sprukstiņš Eldersons to jau paredzējis un laikus vij sev ligzdu. Ja galu galā tik un tā «jāizraujas», — kāda jēga būt godīgam? Tas bija tik atklāts cinisms, ka viss forsaitiskais Soumsā to noraidīja, un tomēr tas neatlaidīgi mācās virsū. Ja viss bankrotē, vai vērts taupīt, būt godīgam, domāt par nākotni? Pat konservatīvie negribēja saukties atkal par konservatīviem, it kā šai vārdā slēptos kas smieklīgs un viņi zinātu, ka patiešām nav vairs it nekā ko konservēt. «Ēst dzīves augļus, izsvaidīt mizas un tikt pārsteigtam, to darot.» Šis jaunais gleznotājs bija teicis gudrus vārdus — jā, un viņa glezna arī bija gudra, kaut arī Dumetriuss prasīja par to bezdievīgi augstu cenu — kā parasti! Kur diez Flēra to pakārs? Viņš nebrīnītos, ja hallē — tur bija tieši piemērota gaisma; un cilvēki, ar kuriem Monti satikās, kailumu par piedauzību vis neuzskatītu. Interesanti: kur gan palika visi plikņi? Tie nekad nebija redzami — tāpat kā izdaudzinātais beigtais ēzelis! Uz mirkli Soumsa gara acu priekšā pavīdēja pulks mirstošu ēzeļu, kas, apkrauti ar plikņiem, devās uz pasaules malu. Atvairīdams bezprātīgo ainu, viņš pacēla acis tieši tai brīdī, kad bija pienācis pie nenoliedzami reālās Sv. Paula katedrāles. Nožēlojamā, mazā puiša ar baloniem te šodien nebija! Nu — Soumsam arī nebija viņam ko teikt! Viņa domas novirzījās uz sava svētceļojuma mērķi — GPAB un tās pusgada pārskatu. Pēc viņa ierosinājuma visi darījumi ar vāciešiem tika vienkārši norakstīti — divsimt trīsdesmit tūkstošu mārciņu skaidrs zaudējums. Uz dividendēm tagad nav ko cerēt, un arī tad parāds pāries vēl uz nākamo pusgadu. Nu! Labāk tūlīt izraut bojātu zobu, lai tas vairs nesagādā nekādas sāpes; līdz vispārējai sapulcei vēl seši mēneši un pa to laiku akciju īpašnieki pie šī tukšuma pieradīs. Viņš pats jau bija pie tā pieradis, un ar citiem notiks tāpat. Akciju īpašnieki reti saniknojās, ja vien tos nebaidīja — tie bija pacietīgi ļautiņi.

Valdes istabā vecais ierēdnis, kā vienmēr, lēja no lielas pudeles tintnīcā tinti.

—     Vai direktors kantorī?

—     Jā, ser.

— Esiet tik laipns un paziņojiet viņam, ka es viņu gaidu!

Vecais aizgāja. Soumss paskatījās pulkstenī. Divpadsmit! Šaura saulstara strēle ieslīpi gulās pāri panelim un grīdai. Vienīgo dzīvību telpā ienesa gaļas muša un pulksteņa tikšķi; nebija pat jaunu avīžu. Soumss vēroja gaļas mušu. Viņš atcerējās, ka zēna gados viņam labāk par parastajām bija patikušas gaļas mušas, jo tām piemita spožas krāsas. Tā bija laba mācība. Košas lietas un efektīgi cilvēki bija bīstami. Piemēram, vācu ķeizars vai tas pārsmalcinātais itāliešu dzejnieks — kā viņu tur sauca! Un viņu pašmāju mākoņustūmēji[53]! viņš nebrīnītos, ja eldersons personiskā dzīvē spīdētu un laistītos. Kāpēc tas zellis nenāca? Vai kavēties viņam lika tikšanās ar Baterfīldu? Gaļas muša uzrāpās pa loga rūti augšā, dūkdama nokrita lejā, rāpās atkal augšup; saules stars iespiedās dziļāk telpā. Valdes istaba bija tukša, it kā te būtu iemiesots apdrošināšanas princips: «Lai viss paliek savā vietā.»

«Es taču nevaru te kvernēt līdz mūžībai,» nodomāja Soumss un piegāja pie loga. Platajā ielā, kas veda uz upi, saule apspīdēja pāris kājāmgājēju un vezumu ar alus pudelēm, bet tālāk, galvenajā artērijā, dārdot plūda satiksmes straume. Londona! Briesmīgā vieta! Un visa apdrošināta! «Kāda tā būs pēc trīsdesmit gadiem?» viņš nodomāja. Ja padomā, ka Londona būs, bet viņš to vairs nevarēs redzēt! Viņam kļuva žēl pilsētas, žēl sevis. Pat vecais Gredmens būs aizgājis viņsaulē. Cerams, ka apdrošināšanas biedrība par visu parūpēsies, bet kas to lai zina. Un pēkšņi viņš ieraudzīja Eldersonu. Šis tips izskatījās gluži bezrūpīgs, gaišas, priecīgas krāsas uzvalkā, ar neļķi pogcaurumā.

—    Vai domājat par nākotni, mister Forsait?

—    Nē, — teica Soumss. Vai tas tips bija uzminējis viņa domas?

—    Priecājos, ka esat iegriezies. Tas dod man iespēju no sirds jums pateikties par interesi, ko jūs izrādāt pret mūsu biedrību. Tā ir reta parādība. Direktors-rīkotājs savā darbā ir visai vientuļš.

Vai viņš zobojās? Visumā viņš šķita ļoti mundrs un pat augstprātīgs. Bezrūpība vienmēr izraisīja Soumsā aizdomas — parasti tai bija kāds iemesls.

— Ja visi direktori būtu tik apzinīgi kā jūs, tad nakti varētu gulēt kā dieva ausī. Teikšu jums vaļsirdīgi, ka līdz jūsu atnākšanai valde man nepalīdzēja — nu — tikpat kā nemaz.

Glaimi! Tam tipam noteikti bija kas padomā! Eldersons turpināja:

— Jums es varu teikt to, ko nevarētu sacīt nevienam no pārējiem: mūsu veikalu darījumi man nebūt nepatīk, mister Forsait. Anglija drīz vien aptvers, kādā stāvoklī atrodas.

Izdzirdis tādu negaidītu paša domu apstiprinājumu, Soumss tūlīt reaģēja.

—    Bez laika nav ko vaimanāt, — viņš sacīja, — mārciņas vērtība vēl ir augsta. Mēs savu pajūgu vadām droši.

—    Baidos, ka esam ievadījuši to purvā. Ja nenāks krass pagrieziens, tad mēs tā arī paliksim tur sēžam. Taču jebkurš krass pagrieziens, kā jūs zināt, nozīmē dezorganizāciju un liesus gadus, pirms varēs ievākt augļus!

Kā šis tips varēja tā runāt un reizē izskatīties spožs un mirdzošs kā jauns penijs? Tas apstiprināja teoriju, ka viņam vienalga, kas notiek. Un pēkšņi Soumss nolēma pamēģināt, vai šāviens trāpīs mērķi.

— Ja nu reiz runā par liesiem gadiem — es iegriezos pateikt, ka, manuprāt, mums sakarā ar zaudējumiem, ko nodarījuši vācu līgumi, jāsasauc akciju īpašnieku sapulce. — Viņš to sacīja, urbdamies acīm grīdā, un pēkšņi palūkojās augšup. — Iznākums sagādāja vilšanos. Direktora-rīkotāja pelēkās acis nemirkšķinot lūkojās viņam pretī.

— Es tieši gaidīju, ka jūs to teiksiet, — viņš sacīja. «Ne velna tu negaidīji!» nodomāja Soumss, jo tas viņam tikai nupat bija ienācis prātā.

— Katrā ziņā sasauciet, — turpināja direktors-rīkotājs, — tikai baidos, ka valdei tas nepatiks.

Soumsam uz mēles bija: «Man arī ne.»

— Un akciju īpašniekiem arī ne, mister Forsait. No savas ilgās pieredzes zinu, ka viņi jūtas labāk, ja mazāk spiesti bāzt degunu nepatikšanās.

— Tas var būt, — teica Soumss, iespītēdamies kā āzis, — taču tas ir atkal vecu vecais netikums — bēgt no grūtībām.

— Nedomāju, mister Forsait, ka turpmākajā laikā jums būs jāpārmet, ka es bēgu no grūtībām.

Turpmākajā laikā! Ko šis tips domāja, tā runādams, to dievs vien zina!

— Nu, es izvirzīšu šo jautājumu nākamajā valdes sēdē, — viņš sacīja.

— Protams! — piebalsoja direktors-rīkotājs. — Pats galvenais tak ir novest visu galā, vai ne?

Atkal šī tikko manāmā zobgalība, it kā viņam būtu kas aiz ādas. Soumss mehāniski palūkojās uz Eldersona aprocēm (tās bija nevainojami izgludinātas, ar zilu svītriņu), uz smalkā audekla vesti, uz raibo kaklasaiti — dendijs kas dendijs. Jāmēģina vēlreiz trāpīt!

— Starp citu, — viņš sacīja, — Monts uzrakstījis grāmatu. Es vienu eksemplāru nopirku.

Eldersons nepamirkšķināja ne acu! Mazliet vairāk atsedzās zobi, — bez šaubām, liekie!

— Es nopirku divus — nabaga mīļais Monts! Soumss jutās sakauts. Šis zellis bija nobruņots kā krabis, nolakots kā spāņu galds.

— Nu, — viņš sacīja, — man jāiet. Direktors- rīkotājs pastiepa roku.

— Sveiki, mister Forsait! Esmu jums dziļi pateicīgs. Šis tips nepārprotami paspieda viņam roku. Soumss izgāja ārā samulsis. Saņemt tādu rokas spiedienu bija reta parādība! Tā iesvēla viņā šaubas. Tā varētu vienkārši būt lieliski nospēlētas lugas beigu aina. Soumss nebija drošs. Tomēr tagad viņam bija jo mazāk vēlēšanās ierosināt sasaukt akciju īpašnieku sapulci! Nē, nē! Viņš bija domājis to vienīgi kā izmēģinājuma šāvienu, un tas bija nogājis garām. Taču Baterfīlda šāviens noteikti bija trāpījis! Ja Eldersons būtu nevainīgs, viņš neapšaubāmi pieminētu jaunā cilvēka bezkaunīgo apciemojumu. Un tomēr — tāds aukstasinīgs tips spētu klusēt tikai tādēļ vien, lai pakaitinātu! Nē! Neko darīt — kā mēdza sacīt. Soumsam bija tikpat maz pierādījumu Eldersona vainai kā agrāk, un, vaļsirdīgi runājot, viņš par to priecājās. Tāds skandāls vienīgi nomelnotu visu biedrību kopā ar direktoriem un vairāk neko. Cilvēki sprieda tik pavirši, tie nekad neapstājās, lai apdomātu, nekad neapsvēra, kas īsti vainīgs. Jātur tikai acis vaļā un jādara savs pienākums! Nav ko aizskart lapseņu pūzni! Iedams viņš bija paspējis aizdomāt tik tālu, kad kāda balss uzsauca:

—    Patīkama satapšanās, Forsait! Vai mums pa ceļam? Pa kluba «Snooks» kāpnēm nāca lejup Vecais Monts.

—    Nezinu, — atteica Soumss.

—    Es eju uz «Aeroplānu» brokastot.

—    Uz to jaunmodīgo klubu?

—    Ziniet, Forsait, tas ceļas — nudien, ceļas.

— Es nupat biju pie Eldersona. Viņš nopircis divus jūsu grāmatas eksemplārus.

— Ak tu tētīt! Nabadziņš!

Soumss tikko manāmi pasmaidīja. — Tieši to pašu viņš sacīja par jums! Un kā jūs domājat: kas viņam tos pārdeva? Jaunais Baterfīlds.

—    Vai tas vēl ir dzīvs?

—    Šorīt bija.

Sers Lorenss viltīgi piemiedza aci.

— Esmu šo to pārdomājis, Forsait. Stāsta, ka Eldersons uzturot divas sievietes.

Soumss stīvi vērās ceļabiedrā. Šī doma bija vilinoša, tā palīdzētu visu izskaidrot.

— Mana sieva saka, ka viena esot lieka, Forsait. Ko jūs sakāt?

— Es? — atvaicāja Soumss. — Es tikai zinu, ka to zelli neuztrauks pat lielgabala šāviens. Man jāiet te. Sveiki!

No šī vieglprātīgā baroneta nebija ko gaidīt palīdzību; viņš nespēja neko ņemt nopietni. Divas sievietes! Eldersona vecumā! Kas par dzīves veidu! Vienmēr atradās cilvēki, kam ar vienu lietu vien nepietika, — tie dzīvoja bīstamu dzīvi. Soumss to nespēja saprast. Tādus zeļļus varēja vērot no rīta līdz vakaram un tik un tā neko neredzēt. Un tomēr tādi dzīvoja! Viņš devās cauri hallei uz telpu, kur mākslas pazinēji brokastoja. Paņēmis no pasūtījumu galda ēdienu karti, viņš lika atnest duci austeru, bet, pēkšņi atcerējies, ka mēneša nosaukumā nav burta «r » [54] , paņēma to vietā ceptu buti.

VIII AIZMUCIS

—    Nē, mīļā sirds, daba ir nodota arhīvā!

—    Ko tu ar to gribi teikt, Maikl?

—    Nu, palasi tagadējos romānus, kur apraksta dabu. Cītīgi nolaizītas Kornvelas klintis un Jorkšīras tīreļi — vai tu esi redzējusi kādu Jorkšīras tīreli? — nāk tev virsū kā melna nakts; un kur tad vēl Dārtmūras pasaciņas. Tīrās briesmas! Dārtmūra, no kuras nāk visas kaislības, — vai tu esi kādreiz bijusi Dārtmūrā? Nu, vārdu sakot, tīrās blēņas. Un tad tā kompānija, kas raksta par dienvidjūrām! Ak, tu tētīt! Un dzejnieki — tie, kas strādā tā, ka šļakst un sprakst, netiek dabai ne tuvumā. Tie, kas iztaisās par lauku muļķīšiem, protams, ir maķenīt labāki. Galu galā vecais Vedsvorts apzīmēja dabu ar lielo burtu, un tā mūs nomierina kā broms. Protams, ir arī, tā sakot, nenolaķēta daba ar mazo burtu; bet, ja tu uzduries tai, tad tur parasti noris cīņa uz dzīvību un nāvi — tā daba, par kuru mēs pļukstam, ir glīti samaisīta, salieta pudelēs un nostādināta. Tā nav pietiekami moderna mūsdienu stilam.

— O, nu nekas, brauksim vien tālāk pa upi, Maikl. Tēju varam dzert «Paspārnē».

Viņi bija gandrīz piebraukuši pie mājas, ko Maikls mēdza dēvēt par «iekārojamu rezidenci», kad Flēra paliecās uz priekšu un, aizskardama vīra celi, sacīja:

—     Es neizturos pret tevi ne pus tik labi, kā tu esi pelnījis, Maikl.

—     Augstais dievs, dārgā! Es atkal domāju, ka tu esi pavisam jauka,

— Es zinu, ka esmu egoiste, sevišķi tagad. — Tas ir tikai vienpadsmitā baroneta dēļ.

— Jā, tā ir liela atbildība. Ceru, ka viņš būs līdzīgs tev.

Maikls piebrauca laivu pie piestātnes, ievilka airus un apsēdās blakus Flērai.

—     Ja viņš līdzināsies man, tad es viņu neatzīšu par savējo. Bet zēni parasti iedzimst mātēs.

—     Es domāju rakstura ziņā. Es briesmīgi gribu, lai viņš ir jautrs un mierīgs un lai viņš saprot, ka dzīve ir ko vērta.

—     Maikls, brīdi lūkojies uz Flēras drebošajām lūpām un vaigu, kas bija viegli nobrūnējis pēcpusdienas saulē, paliekdamies sānis, piekļāvās tam ar savējo.

— Esmu pārliecināts, ka viņš būs mazs, jautrs mīlulītis.

Flēra papurināja galvu.

— Es negribu, lai viņš būtu alkatīgs un savtīgs; redzi, man tas ir asinīs. Es redzu, ka tas ir riebīgi, bet neko nevaru darīt. Kā tu spēj: būt pavisam citāds?

Maikls ar brīvo roku pabužināja matus.

— Vai saulē tev nav par karstu, mazulīt?

— Nē. Nopietni, Maikl, — kā tu to spēj?

— Bet es taču esmu alkatīgs! Redzi, kā es alkstu pēc tevis. No tā mani nekas nespēs izārstēt.

Flēras vaiga vieglais spiediens Maiklu iedrošināja, un viņš sacīja:

— Vai atceries, kā reiz vakarā nonāci dārzā un ieraudzīji mani tieši šai vietā laivā? Kad tu aizgāji, es nostājos uz galvas, lai to atvēsinātu. Biju toreiz kā traks — neloloju ne mazākās cerības … — Viņš apklusa. Nē! Viņš neatgādinās Flērai, ka tieši tovakar viņa bija teikusi: «Pienāciet vēlreiz, kad nebūšu dabūjusi, ko vēlos!» Nepazīstamais brālēns!

Flēra mierīgi noteica:

— Toreiz es izturējos pret tevi kā sivēns, Maikl, bet biju ļoti nelaimīga. Tas ir pāri. Beidzot tas ir pāri; tagad viss kārtībā, izņemot manu pašas raksturu.

Apzinādamies, ka viņa jūtas nemaz nav laikmetīgas, Maikls teica:

— Ai, ja tik vien! Vai tēju dzersim?

Rokrokā viņi devās pa zālieni augšup. Neviena nebija mājās — Soumss Londonā, Anete kādos dārza svētkos.

— Lūdzu, atnesiet tēju uz verandu! — Flēra sacīja. Sēdēdams tur, gandrīz laimīgāks nekā jebkad, Maikls atzina, ka dabai ir zināma vērtība, tagad viņš izjuta, cik skaisti ir saules stari, kas spraucās verandā, neļķu un rožu smarža, apšu nopūtas. Dūdoja baloži — Anetes mīluļi, un aiz rāmi plūstošās upes pretējā krastā augšup slējās papeļu smailes. Bet galu galā viņš šo skaistumu spēja izjust tikai tāpēc, ka viņam blakus sēdēja mīļotā, kurai pieskarties un uz kuru lūkoties bija visdziļākā bauda, un tāpēc, ka pirmo reizi mūžā viņš juta, ka Flērai nav vēlēšanās piecelties un aizlidot pie kā cita vai kāda cita. Dīvaini, ka ārpus tevis paša eksistē kāda būtne, kas pilnīgi atņēmusi pasaulei tās nozīmību, tā sakot, «aizstiepusi visus šos krāmus», un ka šī būtne ir viņa paša sieva! Ļoti dīvaini, ja ņem vērā, kas ir viņš pats! Maikls dzirdēja Flēru sakām:

— Protams, māte ir katoļticīga; tikai dzīvojot ar tēvu te, viņa atmetusi visus baznīcas rituālus. Viņa pat mani sevišķi nepiespieda. Esmu daudz domājusi, Maikl: ko mēs darīsim ar viņu?

—    Lai viņš aug, kā grib.

—    Nezinu. Kaut kas viņam jāmāca, jo viņš taču ies skolā. Katoļiem, zini, viņu reliģija patiesi šo to dod.

—    Jā, viņi tic akli; tas tagad ir vienīgais loģiskais ceļš.

Maikls apspieda vārdus, kas viņam bija uz lūpām: «Mēs varētu viņu audzināt par saules pielūdzēju,» — un tā vietā pateica:

—    Man šķiet, ka vienalga, ko viņam mācīs, — iemācītais turēsies tikai līdz tam laikam, kamēr viņš pats pratīs domāt; tad viņš pieķersies kam tādam, kas liksies tam piemērots.

—    Bet ko tu par visu to domā, Maikl? Tu piederi pie pašiem labākajiem cilvēkiem, ko es pazīstu.

— Vai traks! — nomurmināja Maikls, dīvaini glaimots. — Vai tā nu ir?

—    Ko tu par to domā? Esi nopietns!

—    Redzi, dārgā, pie dogmas es nekad nepieturos — un tas, protams, nozīmē, ka reliģijas man nekādas nav. Manuprāt, jābūt vienkārši kārtīgam cilvēkam — bet tā jau ir ētika.

—    Bet droši vien ir ļoti grūti, ka nav nekā, uz ko paļauties, izņemot sevi? Ja no kādas reliģijas var kaut ko izdabūt, tad pie tās varbūt vajadzētu apstāties.

Maikls pasmaidīja, taču tikai domās.

—    Ar vienpadsmito baronetu tu vari rīkoties, kā vien tev tīk, un es tevi atbalstīšu. Taču, kas attiecas uz viņa audzināšanu, tad man šķiet, ka viņš būs mazliet skeptiķis.

—    Bet es negribu, lai viņš tāds ir. Es labāk vēlētos, kaut viņš būtu omulīgs, pārliecības pilns un tā tālāk. Skepticisms tikai dara cilvēku nemierīgu.

—    Lai viņā nebūtu nekā no baltā pērtiķa? Nu, nezinu gan! Tas, šķiet, ir pat gaisā, ko elpojam. Vienīgais, kas viņam jāmāca, ir cieņa pret citiem cilvēkiem — un tā jāiedīda jau agrā bērnībā, ja vajadzēs, kaut vai ar rīksti.

Flēra pavērās viņā ar savām skaidrajām acīm.

— Jā, — viņa sacīja. — Mana māte arī mēģināja to darīt, bet tēvs neatļāva.

Mājās viņi pārradās tikai pēc pusastoņiem.

—     Te ir viens no mūsu tēviem, — Maikls teica hallē. — Re, kur aizvēsturiska cepure.

—     Tā ir tētes. Viņam pelēka iedrēbe. Bartam ir dzeltenbrūna.

Ķīniešu istabā viņi patiešām atrada Soumsu ar atplēstu vēstuli rokā un Ting-a-lingu pie kājām. Nebilzdams ne vārda, viņš pasniedza vēstuli Maiklam.

Vēstulē nebija ne datuma, ne adreses. Maikls izlasīja:

Dārgais mister Forsait, varbūt Jūs būsiet tik laipns un otrdienas sēdē pavēstīsiet valdei, ka es pašlaik atrodos ceļā, kas paglābs mani no manu nerātnību sekām, ja es patiešām tādas būtu pieļāvis. Tai laikā, kad Jūs šo saņemsiet, es būšu jau projām. Es vienmēr esmu uzskatījis par lielāko gudrību tiklab dzīvē, kā darījumos zināt, kad nevajag apstāties. Sūdzēt mani tiesā nav nozīmes, jo mana persona būs neaizskarama (šķiet, advokātu valodā Jūs to tā dēvējat), un nekādu īpašumu es neesmu atstājis. Ja Jūs gribējāt piespiest mani pie sienas, tad par Jūsu taktiku es Jūs apsveikt nevaru. Ja, no otras puses, Jūs tā jaunā cilvēka vizīti domājāt kā brīdinājumu, ka no savas urķēšanās joprojām neesat atteicies, tad man gribētos pie tiem pateicības vārdiem, ko izteicu pirms pāris dienām, Jūs redzēdams, pievienot vēl dažus jaunus.

Ticiet man, dārgo mister Forsait, ka palieku

Jūsu uzticīgais

Roberts Eldersons.

Maikls jautri noteica:

— No tā nu jūs būtu laimīgi vaļā! Tagad jūs jutīsieties drošāk, ser.

Soumss pārvilka ar roku pār seju, it kā noslaucīdams tās izteiksmi. — To mēs pārrunāsim vēlāk, — viņš teica. — Šunelis kavēja man laiku.

Maikls šai brīdī apbrīnoja sievastēvu. Viņš, acīm redzot, norija rūgto kumosu, lai saudzētu Flēru.

— Flēra ir mazliet nogurusi, — Maikls sacīja. —Mēs braucām ar laivu un dzērām tēju «Paspārnē»; madame nebija mājās. Ēdīsim, pusdienas tūlīt, Flēra.

Flēra bija paņēmusi Ting-a-lingu un pūlējās izvairīties no tā kārās mēlītes.

— Žēl, ka tev bija jāgaida, tēt, — viņa nomurmināja, aizslēpusies aiz šuneļa dzeltenā kažoka, — iešu tikai nomazgāties un nepārģērbšos.

Kad viņa bija aizgājusi, Soumss pasniedzās pēc vēstules.

—    Ievārīta pamatīga putra! — viņš norūca. — Kā tas beigsies, patiesi nezinu!

—    Bet vai tad tās nav beigas, ser?

Soumss stīvi vērās znotā. Šie jaunieši! Viņš nostādīts atklāta skandāla priekšā, kas var novest nezin kur — pie tā, ka viņš Sitijā zaudēs vārdu, zaudēs varbūt pat savu privātīpašumu, bet znots notikušo uzņem kā . . . Jaunajiem nebija nekādas atbildības sajūtas — galīgi nekādas! Visas tēva slieksmes gaidīt pašu ļaunāko, Džeimsa nervozais pesimisms — tas viss bija Soumsā uzpeldējis virspusē, kopš viņam Mākslas pazinēju klubā bija pasniegta vēstule. Vienīgi teicama prasme saglabāt ārējo formu, kas bija raksturīga Džeimsam sekojošai paaudzei, neļāva Soumsam izrādīt savas bailes arī tagad, kad Flēra bija izgājusi no istabas.

—    Vai jūsu tēvs ir pilsētā?

—    Domāju gan, ser.

—    Lieliski! — Atvieglojumu gan viņš nejuta. Šim vieglprātīgajam baronetam tāpat nebija atbildības sajūtas — piedabūt Soumsu kļūt par tādas valdes locekli! Tas viss nāca no brāļošanās ar cilvēkiem, kuriem bija ieaudzināta nedziedināma bezrūpība un kuri it nemaz neapjēdza naudas vērtību.

—    Tagad, kad Eldersons aizmucis, — viņš sacīja, — viss droši vien atklāsies. Viņa atzīšanās ir man rokā . . .

—    Kāpēc to nesaplēst, ser, un neteikt, ka Eldersons saslimis ar diloni?

Znota nespēja ņemt visu nopietni iedarbojās uz Soumsu tā, it kā viņš būtu pārēdies pārāk treknu pudiņu.

—    Vai jūs domājat, ka tas būtu godīgi? — viņš nīgri sacīja.

—    Piedodiet, ser! — Maikls kļuva nopietns. — Vai es vispār varu ko palīdzēt?

—    Jā, atmetiet savu vieglprātību un parūpējieties, lai runas par šo jezgu neaizsniegtu Flēru!

—    Apsolu, ka to darīšu, — Maikls nopietni sacīja. — Būšu mēms kā zivs. Kā jūs domājat rīkoties?

—    Mums būs jāsasauc akciju īpašnieki un šī netīrā lieta jāizskaidro. Gandrīz nešaubīgi var apgalvot, ka viņi iztulkos to no ļaunās puses.

— Nesaprotu, kāpēc. Vai tad jūs tur varējāt ko līdzēt? Soumss nošņācās.

—    Dzīvē nav ne mazākā sakara starp nopelniem un to atalgojumu. Ja jums to nav iemācījis karš, tad neiemācīs arī nekas cits.

—    Tā, tā, — noteica Maikls. — Tūlīt nāks Flēra. Piedodiet, es uz mirkli aiziešu; nākamajā reizē runāsim tālāk.

Nākamā reize pienāca tikai tad, kad Flēra bija aizgājusi gulēt.

— Domāju, ser, — ierunājās Maikls, — ka mans vecais būs «Aeroplānā». Viņš iet tur nodoties domām par pasaules galu. Ja nu jūsu valdes sēde ir rīt, vai jūs nevēlētos, lai es viņam piezvanu?

Soumss pamāja ar galvu. Viņš pats negulēs ne mirkli, — kāpēc lai gulētu Vecais Monts? Maikls piegāja pie ķīniešu tējas skapīša.

—    Barts? Te Maikls. Vecais For . . . mans sievastēvs ir te; viņam bijis jānorij rūgts malks . . . Nē, Eldersons. Vai jūs gadījumā nevarētu iegriezties un visu noklausīties? . . . Viņš ieradīsies, ser. Vai paliksim te lejā jeb vai uzkāpsim augšā manā kabinetā?

—    Lejā, — norūca Soumss, acīm ieurbies baltajā pērtiķī. — Nezinu, uz kurieni mēs visi ejam, — viņš pēkšņi piebilda.

—    Ja mēs to zinātu, ser, mēs aiz garlaicības nomirtu.

—    Tās ir tikai jūsu personiskās domas. Ne uz ko taču nevar paļauties! Es patiesi nezinu, kur tas novedīs.

—    Varbūt ir kas vidējs, ser, starp debesīm un elli.

—    Cilvēks viņa vecumā!

—    Viņš ir vienos gados ar manu tēti; laikam viņu gadagājuma vīns nav visai lāgā. Ja jūs būtu piedalījies karā, ser, šis gadījums jūs bezgalīgi uzjautrinātu.

— Ko jūs sakāt! — noburkšķēja Soumss.

— Karš izsita pasauli no sliedēm — tam es piekrītu; bet — augstais dievs! — tur mēs izpratām, kas ir izturība, kad aiziet tiktāl, ka tā jāparāda.

Soumss platām acīm lūkojās znotā. Vai šis puika lasa viņam lekciju par pesimisma kaitīgumu?

— Paskatieties, piemēram, uz jauno Baterfīldu, — Maikls turpināja, — ņem un aiziet vienā jaukā dienā pie Eldersona! Jeb vai uz meiteni, kura kaila pozēja tai gleznai, ko jūs mums uzdāvājāt! Viņa ir kāda mūsu bijušā saiņotāja sieva — šo puisi izmeta no izdevniecības par grāmatu zagšanu. Viņa nopelnīja krietnu summiņu naudas, pozēdama kaila, un tomēr nenogāja no ceļa. Tagad viņi par šo naudu brauks uz Austrāliju. Jā, un paskatieties uz pašu mazo saiņotāju: viņš zaga, lai saglābtu sievai dzīvību pēc pārciestā plaušu karsoņa, un vēlāk sāka pārdot balonus.

— Nezinu, kāpēc jūs visu to stāstāt, — teica Soumss.

— Stāstu vienīgi par izturību, ser. Jūs teicāt, ka nezināt, kurp mēs nonākšot. Paskatieties taču uz bezdarbniekiem! Vai ir vēl pasaulē kāda zeme, kur tie turas tik dūšīgi kā pie mums? Šad un tad es izjūtu trakotu lepnumu uz to, ka esmu anglis. Vai jūs ne?

Šie vārdi aizkustināja kaut ko dziļi paslēptu Soumsa sirdī; taču viņš savas jūtas, protams, neizrādīja un joprojām blenza baltajā pērtiķī. Nemiera pilnās, cilvēkam svešās un tomēr tik cilvēcīgās, niknās skumjas šī radījuma acīs! «Tām nav baltumu?» nodomāja Soumss. «Laikam tāpēc tās izskatās tik dīvainas!» Un Džordžam bija paticis, ka šī glezna karājas pretī viņa gultai! Nu, Džordžam jau gan bija piemitusi izturība — jokoja līdz pēdējam elpas vilcienam. Džordžs bija tipisks anglis! Visi Forsaiti bija tipiski angliski! Vecais tēvocis Džolions ar savu attieksmi pret akciju īpašniekiem; Svizins, taisns, uzpūtīgs, milzīgs mazajā atzveltnī pie Timotija. «Visi šie sīkmaņi!» Soumss atkal šķita dzirdam viņa vārdus; un tēvocis Niklass, kuru nelietis Eldersons, varētu teikt, nepiedienīgi bija atgādinājis — mundrs un tāpat diezgan juteklīgs, bet godīgs caur un cauri. Un vecais Rodžers ar saviem untumiem un vācisko jērcepeti! Un viņa paša tēvs Džeimss — cik sīksti tas bija vilcis dzīvību, garš un trausls kā niedre, bet sīksts kā piepe! Un Timotijs, savās iekšējās aizņēmuma obligācijās iekonservēts, bija nomiris simt gadu vecumā! Izturība un stingrs mugurkauls slēpās šais vecajos angļu zēnos par spīti viņu savādībām. Un Soumsā sakustējās kāds atavistisks gribasspēks. Dzīvosim — redzēsim un parādīsim arī citiem — un viss!

Smeldzīgi šņirkstēdams, nobremzēja taksometrs, un šī skaņa atsauca Soumsu no sapņiem īstenībā. Tur palēkdamies nāca Monts, paviegls kā vienmēr, par to nebija ko šaubīties. Un rokas vietā Soumss pasniedza tam Eldersona vēstuli.

— Jūsu vērtīgais skolas biedrs aizmucis, — viņš teica.

Sers Lorenss pārlasīja vēstuli un iesvilpās.

— Kā jūs domājat, Forsait, — vai uz Konstantinopoli? — Drīzāk, domājams, uz Monte-Karlo, — Soumss drūmi atteica.

—: Slepeni saņēmis komisijas naudu — tas nav nekāds noziegums, kura dēļ Francijai būtu viņš jāizdod.

«Vieglprātīgā baroneta» sejas dīvainā vaikstīšanās sagādāja Soumsam zināmu prieku — beidzot šis zellis šķita izjūtam mokas!

— Man tā vien liekas, ka viņš mucis no savām sievietēm, Forsait!

Šis baronets bija nelabojams! Soumss nikni paraustīja plecus.

—     Jums labāk vajadzētu padomāt, — viņš sacīja, — ka nu ir uguns pakulās.

—     Bet, manu dārgo Forsait, tā jau ir bijis, kopš franči okupēja Rūru. Eldersons laimīgi pazudis; mēs viņa vietā iecelsim kādu citu. Ko vēl?

Soumsu pārņēma dīvaina sajūta, ka viņš pats pārāk pārspīlējis savu godīgumu. Ja godājams cilvēks, devītais baronets, neredz, ka Eldersona atzīšanās padara viņus par līdzvainīgiem, tad varbūt viņi arī nemaz nav līdzvainīgi? Varbūt nekāda jezga, nekāds skandāls nav vajadzīgs? Dievs viņa liecinieks — viņš to nemaz negrib!

—     Tagad mūsu rokās ir skaidrs pierādījums, ka notikusi krāpšana, — viņš ar pūlēm izdabūja. — Mēs zinām, ka Eldersons saņēmis kukuļus, jo dabūjis cauri šos darījumus, kas sagādājuši skaidrus zaudējumus akciju īpašniekiem. Kā mēs varam to viņiem noslēpt?

—     Bet nelaime tak jau notikusi, Forsait. Ko līdzēs, ja viņi uzzinās?

Soumss sarauca pieri.

—     Mēs esam uzticības personas. Es nedomāju uzņemties tādu risku un visu noslēpt. Ja mēs noslēpsim, tad būsim nozieguma līdzdalībnieki. Tāda lieta var kuru katru mirkli atklāties. — Ja tā bija piesardzība un ne godīgums, tad viņš tur nekā nevarēja darīt.

—     Man gribētos saudzēt Eldersona vārdu, Mēs kopā .. .

— Zinu, — Soumss sausi noskaldīja.

— Bet kā tas var atklāties, Forsait! Eldersons nebildīs ne vārda, un jaunais Baterfīlds arī ne, ja jūs viņam liksiet. Tie, kas maksāja komisijas naudu, bez šaubām, turēs muti. Un bez mums trim neviens cits to nezina! Mēs taču no tā neesam guvuši nekādu labumu.

Soumss klusēja. Arguments šķita svarīgs. Protams, būtu galīgi netaisni, ja viņu sodītu par to, ko izdarījis Eldersons!

— Nē, — viņš pēkšņi teica, — tas neiet. Atkāpies kaut reiz no likuma, un jau nezināsi, cik tālu īsti atkāpties. Akciju īpašnieki cietuši šo zaudējumu, un viņiem tiesības zināt visu, ko zina direktori. Varbūt ir kādi līdzekļi, kā to kompensēt, un varbūt viņi var tos izlietot. Mēs to nezinām. Varbūt viņi atradīs kādus līdzekļus pret mums pašiem.

— Ja tas tā, Forsait, tad es turu jums līdzi.

Soumss juta riebumu. Šim Montam nebija nekādas tiesības tēlot bruņinieku, kad viņam tas neko nemaksāja: ja būs jāatlīdzina zaudējumi, tad tie būs jāatlīdzina ne Montam, kura zeme bija nez cik reižu ieķīlāta, bet viņam pašam, kura īpašums bija realizējams viens divi.

— Lieliski, — viņš vēsi noteica, — neaizmirstiet to līdz rītam! Es eju gulēt.

Stāvēdams savā guļamistabā pie atvērta loga, Soumss nejutās izdarījis varonību, bet baudīja tādu kā mieru. Viņš bija izvēlējies savu ceļu un neļaus nevienam sevi no tā novirzīt!

IX SOUMSS NEBAIDĀS NE VELNA

Mēnesī pēc Eldersona vēstules Soumss novecoja vairāk par trīsdesmit dienām. Viņš bija uzspiedis savu atklāšanas plānu šaubu pilnajai valdei, speciālā sapulce bija izziņota, un, tāpat kā pirms divdesmit trim gadiem, kad viņš centās panākt šķiršanos no Irēnas, viņam bija jānostājas aci pret aci ar publiku, tā, ka viņš tagad dienu un nakti mocījās bailēs no šī neizvēlīgā skatiena. Frančiem bija sakāmvārds: «Lesabsents ont toujours tort!»[55] — bet Soumss par to stipri šaubījās. Eldersons tanī akciju īpašnieku sapulcē gan nebūs, bet — ja vien pieredze viņu neviļ — vainu uzgrūdis nevienam citam kā viņam, kas būs klāt. Uz frančiem nebija ko paļauties. Raizēdamies par Flēru, baiļodamies no publikas acīm, Soumss tikpat kā negulēja, maz ēda un ļoti slikti jutās. Anete bija ieteikusi viņam aiziet pie ārsta. Laikam tāpēc viņš pie tā negāja. Soumss ticēja ārstiem, kad tie dziedināja citus, bet viņam — tā viņš mēdza sacīt — tie nekad neko nebija palīdzējuši, varbūt tāpēc, ka līdz šim viņu palīdzība nebija izrādījusies vajadzīga.

Redzēdama, ka Soumss neklausa padomiem un kļūst diendienā drūmāks, Anete bija iedevusi viņam kādu Kuē grāmatu. Pārlapojis viņš bija grasījies atstāt to vilcienā, taču šī teorija, lai cik ekstravaganta, šķita viņam kā pielipusi. Galu galā tai sekoja Flēra, un šī teorija neko nemaksāja: var būt, ka tajā bija kas vērtīgs! Un patiešām bija. Atkārtojis sev tonakt pirms gulēt iešanas, ka jūtas arvien labāk un labāk, viņš gulēja tik cieši, ka Anete blakusistabā gandrīz vispār negulēja.

— Vai tu zini, mans draugs, — viņa sacīja pie brokastu galda, — ka pagājušajā naktī tu tā krāci, ka es nevarēju dzirdēt gaiļus dziedam?

— Kāpēc tev tas vajadzīgs? — Soumss vaicāja.

— Nu, tas nav svarīgi — ja vien tu labi gulēji. Vai tas bija mans mazais Kuē, kas sagādāja tev šos saldos sapņus?

Baidīdamies atbalstīt kā Kuē, tā arī Aneti, Soumss izvairījās no atbildes; taču viņā gailēja dīvaina spēka izjūta, it kā būtu vienalga, ko ļaudis par viņu saka.

«Šovakar es atkal izdarīšu šo vingrinājumu,» viņš domāja.

—    Zini, — Anete turpināja, — tavs temperaments ir tieši piemērots Kuē. Kad tiksi vaļā no savām raizēm, tu kļūsi pat tukls.

—    Tukls! — norūca Soumss, vērodams sievas apaļīgo figūru. — Drīzāk man izaugs bārda.

Tuklums un bārdas viņam asociējās ar frančiem. Vajadzēs paturēt pašam sevi acīs, ja viņš turpinās šo — hm! — kā šo nodarbību lai nosauc? — par ākstīšanos to laikam nevar dēvēt, kaut arī tā prasīja iesiet auklā divdesmit piecus mezglus: tas nu bija tipiski franciski, tikpat kā vārstīt rožu kroni! Viņš pats gan bija vienkārši skaitījis uz pirkstiem. Spēka sajūta neatstāja Soumsu visu ceļu līdz Londonai; viņš bija cieši pārliecināts, ka varētu sēdēt caurvējā, ja vien gribētu, ka Flēra dzemdēs savu puisēnu ātri un viegli, un, kas attiecas uz GPAB, tad varēja derēt uz desmit pret vienu, ka viņa vārds nevienā ziņojumā, ne runā netiks pieminēts.

Agri pabrokastojis un pie kafijas vēl divdesmit piecas reizes noskaitījis savu sakāmo, Soumss devās uz Sitiju.

Valdes sēde, kura notika tieši nedēļu pirms akciju īpašnieku ārkārtējās sapulces, bija kaut kas līdzīgs ģenerālmēģinājumam. Bija jāvienojas par dažādiem gaidāmās tikšanās sīkumiem, un Soumss galvenokārt centās panākt, lai tiktu ievērots zināms bezpartejiskums. Viņš kategoriski iebilda pret to, ka celtu gaismā jaunā Baterfīlda ziņojumu un faktu, ka Eldersona vēstule bijusi domāta tieši viņam. Jālieto bija izteiciens «kāds no valdes locekļiem». Viņš uzskatīja, ka vairāk nekas nav vajadzīgs. Kas attiecās uz paskaidrojumiem, tad tie jādod, bez šaubām, priekšsēdētājam un vecākajam direktoram — lordam Fontenojam. Taču viņš konstatēja, ka valde uzskata viņu pašu par to personu, kam viss jāziņo sapulcei. Nevienam citam — viņi sacīja — neesot bijis personiskas saskares, neviens cits nevarēšot minēt vainas pierādījumus; priekšsēdētājs teikšot ievadrunu un tad lūgšot Soumsu ziņot par visu, kas tam zināms. Lords Fontenojs runāja sevišķi uzsvērti.

— Tā ir jūsu darīšana, mister Forsait. Ja jūs tā nebūtu rīkojies, Eldersons sēdētu te vēl šobaltdien. No paša sākuma līdz beigām jūs viņu biedējāt, un, velns parāvis, labāk būtu, ja jūs to nebūtu darījis. Tas viss tik nolādēti nepatīkami. Viņš bija ļoti gudrs puisis, un mums viņa pietrūks. Mūsu jaunais direktors netiek viņam ne tuvumā. Ja viņš arī iebāza kādus pāris taukšķus kabatā, tad viņš to nokrāpa huņņiem.

Vecais āpsis! Soumss dzēlīgi atcirta:

—     Un tas ceturtdaļmiljons zaudējumu, ko viņš šo pāra taukšķu dēļ sagādājis akciju īpašniekiem? Tas laikam arī ir sīkums?

—     Nu, varēja jau gadīties, ka tas nes peļņu; pirmajā gadā taču tā bija. Reizēm mēs katrs paspēlējam.

Soumss noskatīja visus pēc kārtas. Fontenoja trokšņaino tieksmi viņi neatbalstīja, bet visos, izņemot varbūt Veco Montu, Soumss juta īgnumu pret sevi. Viņu seju izteiksme it kā teica: «Kamēr jūs neuzradāties valdē, nekas tamlīdzīgs nenotika.» Viņš bija iztraucējis šīs kompānijas omulību un tāpēc iemantojis nepatiku. Kāda netaisnība! Soumss ietiepīgi noteica:

— Tātad jūs atstājat to manā ziņā? Lieliski!

Ko viņš ar to domāja teikt un vai vispār gribēja ko pateikt, Soumss nezināja; taču pat «vecais āpsis» pēc tam bija pieklājīgāks. Tomēr viņš aizgāja no valdes sēdes galīgi bez kādas spēka sajūtas. Tur nu viņš būs nākamajā otrdienā — aci pret aci ar publiku.

Apvaicājies pa tālruni, kā klājas Flērai — viņa jutās slikti un gulēja, — Soumss atgriezās mājās, juzdamies apkrāpts. Šķita, ka uz šo švaukstu ar tā divdesmit pieciem mezgliem tomēr nav ko paļauties. Lai cik labi viņš justos, viņa meita, viņa labā slava un varbūt arī viņa manta, acīm redzot, nebija atkarīga no zemapziņas «es» garastāvokļa. Pie pusdienu galda Soumss klusēja un pēc tam devās uz gleznu galeriju, lai visu pārdomātu. Pusstundu viņš stāvēja pie vaļējā loga vasaras vakara vientulībā un, jo ilgāk tur stāvēja, jo skaidrāk aptvēra, ka šie trīs patiesībā ir viens. Vai gan viņš neraizējās par savu labo slavu un savu īpašumu tikai meitas dēļ? Viņa labā slava! Muļķu bars — ja tie nesaprot, ka viņš izturējies piesardzīgi un godīgi, cik vien tas bija viņa spēkos, tad jo ļaunāk viņiem pašiem! Viņa manta — jā, drošības labad būs tūlīt jāpārraksta uz Flēras un viņas bērna vārda vēl piecdesmit tūkstoši. Ak, kaut tikai viņa būtu galā ar dzemdībām! Nu bija laiks Anetei pilnīgi pārcelties uz Londonu; un tad viņš bija dzirdējis, ka esot kāds sāpju remdinošs līdzeklis. Soumss nespēja panest domu, ka Flērai jācieš.

Vakars lēni dzisa; saule norietēja aiz pazīstamajiem kokiem; Soumsa rokas, kas bija ieķērušās palodzē, pārklājās ar rasas mitrumu; nāsīs iezagās zāles un upes saldā smarža. Debesis bija nobālušas un tagad sāka tumst; iemirdzējās zvaigžņu spiets. Soumss te bija nodzīvojis ilgu laiku, visu Flēras bērnību — aizvadījis te labākos mūža gadus; taču viņa sirds nelūzīs, ja māja būs jāpārdod. Viņa sirds bija Londonā. Pārdot? Tagad viņš noteikti zīmē velnu uz sienas. Nē — nē — līdz tam nu gan nenonāks! Soumss atstāja logu un, iededzis spuldzes, sāka tūkstoš un pirmo reizi apskatīt savas gleznas. Kopš Flēras kāzām viņš bija izdarījis dažus labus pirkumus un sargājies šķiest naudu par modes gleznām. Šo to viņš bija arī veiksmīgi pārdevis. Gleznu vērtība šai galerijā, ja viņš nemaldījās, sasniedza septiņdesmit līdz simttūkstoš mārciņu, un, ja ņem vērā, ka viņš reizēm ļoti izdevīgi pārdeva, tad tās nebija izmaksājušas vairāk par divdesmit pieciem tūkstošiem — tas nebija slikts guvums no viņa mūža «jājamzirdziņa», nemaz jau nerunājot par prieku, ko šī kaislība sagādāja! Protams, viņš būtu varējis aizrauties ar ko citu — tauriņiem, fotouzņēmumiem, izrakteņiem vai pirmajiem grāmatu izdevumiem; ar kādu citu laika kavēkli, kas tāpat būtu jāaizstāv pret vairākuma aizspriedumiem, arī citā laukā viņš būtu plūcis augļus; taču viņš nekad nebija nožēlojis, ka izvēlējies gleznas. Nekad ar ne! Te varēja par savu naudu parādīt vairāk, te slēpās vairāk slavas, vairāk peļņas un vairāk riska! Šī doma Soumsu mazliet sabiedēja: vai viņš tiešām izvēlējies gleznu kolekcionēšanu riska pēc? Risks viņam nekad nebija paticis, vismaz līdz šim viņš to nebija pie sevis novērojis. Vai šai pasākumā bija sava nozīme «zemapziņai»? Soumss pēkšņi apsēdās un aizvēra acis. Jāpamēģina vēlreiz; šorīt tā bija likusies ļoti jauka sajūta — it kā nebūtu jābaidās ne velna; viņš nekad iepriekš nebija tādu sajūtu pazinis! Vienmēr viņam vajadzēja raizēties — tas bija it kā nodrošinājums pret visļaunāko; taču raizes nogurdināja, par to nebija ko šaubīties, ļoti nogurdināja. Jānodzēš gaisma! Grāmatā sacīts, ka jāatslābina muskuļi. Krēslainajā istabā klājās ēnas, zvaigžņu gaisma, kas plūda pa daudzajiem logiem, ietina visu teiksmainā plīvurā, un Soumss sēdēja savā atzveltnī pavisam nekustīgi. Viņa lūpas klusu murmināja vārdus «tuklāks un tuklāks». «Nē, nē,» viņš nodomāja, «tas nav pareizi!» — un sāka atkal murmināt. Pirkstu gali sita līdzi ritmu; vēl un vēl — jāizmēģina pa īstam. Ja vien nevajadzētu raizēties! Vēl un vēl — «es jūtos labāk un labāk»! Ja vien . . . Soumsa lūpas beidza kustēties; sirmā galva noslīdēja uz krūtīm, viņš iegrima neziņā. Un zvaigžņu gaisma pārklāja arī viņam plānu teiksmainības plīvuru.

X …TAČU NERISKĒ

Maikls galīgi nepazina Sitiju un ceļā uz visu svētnīcu svētnīcu — Katkota, Kingsona un Forsaita kantori lauzās cauri Poultrijas biezokņiem gluži vai seno kartogrāfu garā, kuri visas neizpētītās vietas mēdza apzīmēt ar iespējamu briesmu zīmi. Viņš atradās mazliet domīgā noskaņojumā, jo bija brokastojis ar Sibliju Svonu kafejnīcā «Kriljona». Viņš bija pazinis gandrīz visu pārējo sabiedrību — septiņus puišus, vēl modernākus nekā Sibs, izņemot vienu krievu, kas bija tik «moderns», ka neprata runāt franciski un nevarēja ne ar vienu sarunāties. Maikls bija klausījies, kā viņi grauj visu, kas tik gadās priekšā, un kā krievs līdzīgi bērnam aizver acis, tiklīdz tiek pieminēts kāda dzīva laikabiedra vārds. «… Turpiniet vien!» Maikls nodomāja, kad daži no viņa mīluļiem bija satriekti pīšļos. «Sitiet un duriet! Redzēs, kas jūs vēl sagaidīs ceļa galā.» Taču viņš bija apslēpis savu necieņu līdz šķiršanās brīdim.

— Sib, — viņš teica pieceldamies, — visi šie zeļļi ir miruši. Vai tādā karstā laikā nevajadzētu viņus novākt?

— Kā, kā? — izsaucās Siblijs Svons nospiedošā klusumā, kas pēkšņi bija iestājies.

— Redzi, ja viņi ir dzīvi, tad tak viņi arī jātriec ellē! — Un, izvairīdamies no viņam mestās šokolādes tāfelītes, kas trāpīja krievu, Maikls devās uz durvīm.

Izkļuvis ārā, viņš prātoja: «Lāga puiši, nudien! Ne pus tik traki augstprātīgi, par kādiem paši sevi tur. Pavisam cilvēcīga vēlēšanās — trāpīt šim krievam pa snīpi. Fu! Ir nu gan svelme!

Šinī pirmajā Itonas un Herovas sacīkšu dienā viss vēsās vasaras aizturētais siltums bija it kā sakopojies vienuviet un versmaini lējās pār Maiklu, kurš brauca autobusa augšstāvā; svelme lējās pār salmu cepurēm, bālām, nosvīdušām sejām, pār nebeidzamo autobusu virkni, biznesmeniem, policistiem un tirgotājiem pie veikalu durvīm, laikrakstu, mežģiņu, atsperēs pakārtu rotaļlietu pārdevējiem, pār bezgalīgām ratu un automobiļu rindām, izkārtnēm un vadiem, pār visu šo pasaules lielākā konglomerāta sarežģīto kamolu, kuru kāds neredzams instinkts bija saskaņojis līdz pēdējai iespējai. Maikls lūkojās tajā un šaubījās. Vai iespējams, ka, ikvienam domājot tikai par savām darīšanām, ikvienam darot tikai savu darbu, viss tomēr rit saskaņoti? Skudru pūznis nebija darbīgāks vai šķietami juceklīgāks. Dzīvās ielas krustojās un mežģījās, un vijās, — šķita, ka tās ir neatmudžināms jūklis; un tomēr dzīve, dzīvei vajadzīgā kārtība tik un tā saglabājās! «Mūslaiku pilsētas dzīve,» nodomāja Maikls, «ir septītais pasaules brīnums!» Un pēkšņi skrejošās straumes apstājās, it kā kāda pārcilvēka — Siblija Svona nežēlīgā roka būtu aizžņaugusi tām dzīvību; Maikls stāvēja strupceļa priekšā. Abās ielas pusēs slējās nesen pārkrāsotas, apbrīnojami līdzīgas, plakanas mājas un pašā galā plakana, svaigi krāsota māja, kas vēl mazāk atšķīrās no citām; uz to veda pelēks, nevainojami tīrs asfalts, kur nebija atstājuši savas pēdas ne zirgi, ne benzīns; uz ielas neredzēja ne mašīnas, ne kaķus, ne ratus, ne policistus, ne ielu tirgotājus, ne mušas, ne bites. Te nejuta ne mazāko dzīvības zīmju, izņemot juristu firmu plāksnītes pa labi un kreisi pie katrām parādes durvīm.

«Katkots, Kingsons un Forsaits, notāra kantoris, otrā stāvā!»

«Valdi, Britānija!» domāja Maikls, dodamies augšup pa platajām akmens kāpnēm. .

Istabā, kur viņu ieveda, viņš ieraudzīja vecu cilvēku ar mopsim līdzīgu seju un apaļu, sirmu bārdu; sirmgalvis bija ģērbies melnā alpakas svārkā un ietilpīgā audekla vestē ap ietilpīgo vidukli. Viņš piecēlās no grozāmā krēsla.

— Ā-o! — viņš sacīja. — Ja nemaldos, misters Maikls Monts. Es jūs gaidīju. Mēs jūs ilgi neaizturēsim, misters Forsaits tūlīt nāks. Viņš uz mirkli izgāja. Ceru, ka misis Montai klājas labi?

— Pateicos! Cik jau nu labi var .. .

— Jā, jūs uztraucaties. Piesēdiet! Varbūt jūs gribētu izlasīt uzmetumu?

Maikls paklausīgi paņēma no tuklās rokas lielu papīra loksni un apsēdās pretī večukam. Ar vienu aci šķielēdams uz to, ar otru uz papīriņu, viņš lasīja, cik apzinīgi vien spēja.

— Te laikam ir sava jēga, — viņš beidzot sacīja.

Večuks atvēra bārdaino muti kā varde, kas ieraudzījusi mušu, un Maikls steidzās izlabot kļūdu.

— Cilvēkam, kurš aprēķina, kas notiks, ja kas cits nenotiks, laikam vajag justies kā bukmeikeram.

Viņš tūlīt juta, ka atkal nošāvis greizi. Atskanēja īdzīgs rūciens:

— Mēs te nešķiežam laiku velti. Piedodiet, esmu aizņemts.

Maikls, pilns nožēlas, vēroja, kā vecais pārskata garu sarakstu, atzīmējot ar kāsīšiem atsevišķus punktus. Viņš atgādināja vecos suņus, kas guļ ārā pie parādes durvīm, nelaiž cilvēkus mājas tuvumā un ķer blusas. Kad ienāca Soumss, gandrīz piecas minūtes bija aizritējušas pilnīgā klusumā.

—     Jūs jau klāt? — viņš izsaucās.

—     Jā, ser, pacentos atnākt jūsu noteiktajā laikā. Kāda jauka, vēsa istaba!

—     Vai jūs to izlasījāt? — vaicāja Soumss, norādīdams uz uzmetumu.

Maikls pamāja ar galvu.

—     Un sapratāt?

—     Liekas, šo to sapratu.

—     Procentus no šiem piecdesmit tūkstošiem, — teica Soumss, — saņems Flēra līdz tam brīdim, kamēr viņas vecākais bērns, ja tas būs zēns, sasniegs divdesmit viena gada vecumu, kad kapitāls pilnīgi pāries viņa īpašumā. Ja tā būs meitene, tad Flēra visu mūžu saņems pusi peļņas, kamēr pārējo izmaksās meitenei, kad tā kļūs divdesmit vienu gadu veca vai apprecēsies, un šī puse kapitāla pāries meitenes likumīgajam bērnam vai bērniem vienādās daļās, kad tie kļūs pilngadīgi vai apprecēsies. Otra daļa kapitāla pāries Flēras pilnīgā īpašumā un varēs tikt mantota saskaņā ar viņas testamentu vai mantojuma likumiem.

—     Jūs protat apbrīnojami skaidri izklāstīt, — teica Maikls.

—     Pagaidiet! — Soumss viņu pārtrauca. — Ja Flērai nebūs bērnu . . .Maikls sarāvās.

—     Iespējams ir viss, — Soumss nopietni teica, — un es pēc pieredzes zinu, ka notiek tieši tas, ko neparedz. Iepriekš minētajā gadījumā viņa visu mūžu saņems visa kapitāla procentus, un pašu kapitālu viņa var novēlēt, kam vien grib. Ja viņa to nedarīs, tad tas pāries tuvākā radinieka īpašumā. Tur ir paredzēti pasākumi pret pārsteidzīgu rīcību un tā tālāk.

—     Vai viņai jāsastāda jauns testaments? — jautāja Maikls, manīdams, ka piere pārklājas sviedriem.

—     Vienīgi tad, ja viņa to vēlas. Viņas pašreizējā testamentā jau viss paredzēts.

—     Vai man kas jādara?

—     Nē. Es gribēju, pirms parakstu, paskaidrot jums novēlējuma saturu, tas ir viss. Padodiet man dokumentu, Gredmen, un esiet tik laipns — pasauciet Viksonu!

Maikls redzēja, kā večuks izņēma no atvilktnes skaistu, kaligrāfiskām rakstu zīmēm un zīmogiem klātu pergamentu, paskatījās uz to ar mīlas pilnu skatienu un nolika Soumsam priekšā. Kad viņš bija izgājis no istabas, Soumss klusu sacīja:

— Kas lai zina, kā noritēs otrdienas sapulce. Taču, lai kas arī notiktu, šai naudai, cik varu spriest, jābūt drošībā.

— Jūs esat bezgala labs pret mums, ser. Soumss nolieca galvu, izmēģinādams spalvu.

— Baidos, ka apvainoju jūsu veco ierēdni, — Maikls teica. — Man viņš traki patīk, bet es nejauši salīdzināju viņu ar bukmeikeru.

Soumss pasmaidīja. — Gredmens, — viņš sacīja, — ir īsta «personība». Mūslaikos tādi ir retums.

Maikls pašlaik prātoja, vai var kļūt par «personību» arī pirms sešdesmit gadu vecuma, kad atgriezās pati «personība» kopā ar tumšā uzvalkā ģērbušos bālu vīrieti.

Iesāņus pacēlis galvu, Soumss bez kāda ievada sacīja:

— Tā ir pēc kāzu dāvana manai meitai. Es parakstu šo kā manu dokumentāro saistību.

Viņš parakstījās un piecēlās.

Arī bālais vīrietis un Gredmens parakstījās, un svešais atstāja istabu. Telpā iestājās klusums kā pēc uzvijām padarīta darba.

— Vai esmu jums vēl vajadzīgs? — vaicāja Maikls.

— Jā. Es gribētu, lai jūs būtu klāt, kad es dokumentu kopā ar laulību novēlējumu nolikšu bankā. Atpakaļ vairs nebūšu, Gredmen.

— Sveiki, mister Gredmen!

Maikls vēl dzirdēja veco kaut ko norūcam bārdā, kas bija pa pusei ienirusi atvilktnē, kur Gredmens taisījās atlikt atpakaļ uzmetumu, un tad izgāja Soumsam līdzi ārā.

— Te kādreiz bija mana tēva un vēlāk mans kantoris, — teica Soumss, ejot pa Poultriju.

—     Šeit liekas tā kā mīlīgāk, — sacīja Maikls.

—     Aizbildņi gaida mūs bankā. Vai atceraties viņus?

—     Tie laikam ir Flēras brālēni, vai ne, ser?

— Trešajā augumā; jaunā Rodžera un jaunā Niklasa vecākie dēli. Es izvēlējos pajaunākos. Visjaunākais Rodžers tika ievainots karā — viņš nestrādā. Visjaunākais Niklass ir advokāts.

Maikla ausis saslējās. — Bet kā sauks nākošo paaudzi, ser? Visvisjaunākais Rodžers būtu gandrīz vai aizvainojoši, vai ne?

—     Ja nodokļi paliks tādi paši, tad nākošās paaudzes nebūs. Visjaunākais Rodžers to var atļauties; viņš ir nopietns puisis. Kā jūs sauksiet savējo, ja piedzims zēns?

—     Mēs domājam saukt viņu par Kristoferu, par godu Sv. Paula katedrālei[56] un kolumbam. flēra grib, lai viņš ir izturīgs un stiprs, kamēr es vēlētos, lai viņš būtu zinātkārs.

—     Hm! Un ja būs meitene?

— O! Ja meitene — tad par Annu.

— Tā, — teica Soumss, — ļoti jauki. Te jau viņi ir! Viņi bija pienākuši pie bankas, un Maikls redzēja durvīs stāvam divus trīsdesmit līdz četrdesmit gadus vecus Forsaitus, kuru sejas ar spēcīgajiem zodiem viņš neskaidri atcerējās. Kāds vīrietis ar spožām pogām aizveda viņus uz istabu, kurā kāds cits vīrietis bez pogām paņēma melni nolakotu kastīti. Viens no Forsaitiem to atslēdza, Soumss nomurmināja tādus kā burvju vārdus un ielika dokumentu kastītē. Pēc tam kad viņš un Forsaits ar lielāko zodu bija pārmijuši ar direktoru pāris vārdu par bankas procentu likmēm, visi devās atpakaļ uz priekštelpu un šķīrās, sacīdami «sveiki!».

— Nu, — teica Soumss ielas troksnī un drūzmā, — tagad viņš, cik varu spriest, ir nodrošināts. Kad tad jūs īsti viņu gaidāt?

— Apmēram pēc divām nedēļām.

—     Vai jūs ticat šim — šim sāpju remdināšanas līdzeklim?

—     Gribētos ticēt, — teica Maikls, atkal manīdams, ka nosvīst piere. — Flēra ir apbrīnojami mierīga; viņa rītos un vakaros vingrinās pēc Kuē metodes.

—     Tā, tā! — noteica Soumss. Viņš nepieminēja, ka pats arī vingrinās, jo tas nodotu, kādā stāvoklī atrodas viņa nervi. — Ja ejat mājās, tad iešu līdzi.

—     Jauki! — sacīja Maikls.

Viņš atrada Flēru guļam uz dīvāna un Ting-a-lingu saritinājušos kundzei pie kājām.

— Tavs tēvs atnācis, mīlulīt. Viņš iesvaidīja mūsu nākotni ar vēl vieniem piecdesmit taukšķiem. Domāju, ka viņam gribēsies tev to pastāstīt.

Flēra nemierīgi sakustējās.

—     Tūlīt. Ja visu laiku būs tikpat karsts kā tagad, tad tas būs briesmīgi grūti, Maikl.

—     O! Bet tāds laiks jau nepieturēsies, draudziņ. Vēl dienas trīs, un tad būs pērkons.

Paņēmis Ting-a-lingu aiz zoda, Maikls pagrieza šuneļa purniņu augšup.

—     Un kā lai tev, kundziņ, atņem tavas pārmērīgās privilēģijas? Ar tevi jau nevar saprast, pie kura gala ķerties.

—     Viņš jūt, ka mēs kaut ko gaidām.

—     Tu esi mazs, gudrs radījums, vai ne, palaidnīt? Ting-a-lings nošņaukājās.

—     Maikl!

—     Jā, dārgā?

—     Man tagad viss vienalga — tā ir jocīga sajūta.

—     To dara tveice.

— Nē. Nē, manuprāt, iemesls ir ilgā gaidīšana. Viss gatavs, un tagad tas liekas vienkārši muļķīgi. Vai pasaulē viens cilvēks vairāk vai mazāk — kāda tam nozīme?

— Tā nerunā! Tam ļoti liela nozīme!

— Būs vēl viens ods, kas dies, un viena skudra, kas skraidīs apkārt!

Rūpju pārņemts Maikls atkal iebilda:

— Tā nerunā, Flēra! Tev vienkārši slikts noskaņojums.

—     Vai Vilfrīda grāmata iznākusi?

—     Rīt to laidīs klajā.

— Piedod, ka tevi toreiz tā apbēdināju. Es tikai negribēju viņu zaudēt!

Maikls paņēma Flēras roku.

— Un es arī ne — dievs ir mans liecinieks! — viņš izsaucās.

—     Viņš droši vien ne reizes nav rakstījis?

—     Nē.

— Nu, ceru, ka tagad viņam viss pārgājis. Pasaulē nav nekā pastāvīga. — Maikls piekļāva sievas roku pie sava vaiga.

— Bīstos, kas es gan tāds esmu, — viņš sacīja. Flēras roka noslīdēja uz viņa lūpām.

— Pasveicini tēti un saki, ka uz tēju nonākšu lejā. Ai, man tik karsti!

Maikls brīdi pagrozījās apkārt un tad izgāja ārā. Nolādētais karstums, kas Flēru tā satrauca! Viņš atrada Soumsu stāvam baltā pērtiķa priekšā.

— Es jūsu vietā viņu noņemtu, — vecais norūca, — kamēr viss būs pāri.

—     Kāpēc, ser? — Maikls pārsteigts vaicāja. Soumss sarauca pieri.

—     Šīs acis!

Maikls piegāja pie gleznas. Jā! Šis te varēja rādīties sapņos!

— Bet tas taču ir tik lielisks darbs, ser. Soumss pamāja ar galvu.

— Mākslinieciskajā ziņā, jā. Bet tādā laikā krietni jāpadomā, ko viņa drīkst redzēt.

— Jums laikam taisnība. Ņemsim to nost.

— Es paturēšu, — teica Soumss, satverdams gleznas apakšmalu.

— Vai saņēmāt labi? Tā, tā, ceļam nost!

—     Varam sacīt, ka es gribēju noskaidrot, uz kuru laiku gleznu var attiecināt, — sacīja Soumss, kad pērtiķis bija nocelts uz grīdas.

—     Tur nu nevar būt nekādu šaubu, ser, — uz tagadējo!

Soumss pārsteigts palūkojās znotā. — Ko? O! Jūs domājat… A! Hm! Lai viņa nezina, ka glezna ir tepat mājās.

— Nē. Es to ieslēgšu. — Maikls pacēla pērtiķi.

— Vai jūs varētu izlaist mani pa durvīm, ser?

— Es būšu atpakaļ uz tēju, — sacīja Soumss. — Tad izskatīsies, ka esmu to aizvedis. Vēlāk jūs varat uzkārt atkal atpakaļ.

— Jā. Nabaga zvērēns! — teica Maikls, nesdams pērtiķi uz pieliekamo.

XI AR MAZO BURTU

Nākamās pirmdienas vakarā, kad Flēra bija aizgājusi gulēt, Maikls un Soumss sēdēja, klausīdamies Londonas murdoņā, kas ieplūda pa ķīniešu istabas logiem, kuri spiedīgās tveices dēļ bija vaļā.

—     Karš esot nokāvis jūtas, — Soumss pēkšņi teica. — Vai tas ir taisnība?

—     Zināmā mērā, jā, ser. Mēs tik dziļi izbaudījām īstenību, ka tagad negribam par to ne dzirdēt.

— Es jūs nesaprotu.

— Uzskatu, ka vienīgi īstenība liek cilvēkam just. Tāpēc, ja iedomājas, ka īstenības nav, nav arī jājūt. Līdz zināmam mēram tas izdodas lieliski.

— A! — Soumss noteica. — Viņas māte rit no rīta pārbrauks pavisam šurp. Tā GPAB sapulce nolikta rīt pustrijos. Ar labu nakti!

Stāvēdams pie loga, Maikls vēroja, kā pār skvēru nogulst melns, tveicīgs mākonis. Pāris siltu lāšu uzkrita uz viņa izstieptās rokas. Gar laternas stabu aizzagās kaķis un pazuda ēnā, kas klājās tik biezi, ka atgādināja pasaules sākuma tumsību.

Dīvainu jautājumu bija uzdevis Vecais Forsaits par jūtām; dīvaini, ka tieši viņš to bija jautājis! «Līdz zināmam mēram! Bet vai mēs visi neejam pāri šim mēram?» Maikls nodomāja. Ja palūkojas uz Vilfrīdu un viņu pašu — pēc kara viņi bija uzskatījuši par zaimiem atzīt, ka svarīgs vēl arī kas cits bez ēšanas un dzeršanas, — rīt taču tik un tā būs jāmirst; pat tādi cilvēki kā Neizings un Māsters, kuri nemaz nebija piedalījušies karā, arī domāja tāpat. Nu, Vilfrīds bija izbaudījis šā uzskata pareizību uz sava skausta, kamēr Maiklam pašam krietni dabūjusi ciest sirds, un viņš bija ar mieru derēt, ka, izņemot dažus, kuriem asiņu vietā piens, visi to agri vai vēlu dabūs izbaudīt vai nu ar savu skaustu, vai sirdi. Ak, viņš labprāt panestu Flēras sāpes un draudošās briesmas viņas vietā! Bet, ja nekas nebūtu svarīgi, kāpēc viņam vajadzētu tā just?

Novērsies no loga, Maikls atspiedās pret nefrītzaļā dīvānaatzveltni un palūkojās uz tukšo sienu starp ķīniešu tējas skapīšiem. Traki smalkjūtīgi no «vecā» — noņemt balto pērtiķi! Zvērēns bija iespaidīgs — tas simbolizēja visas pasaules noskaņojumu; ticība sagrauta, cerības aizmestas! Pie velna! Tāds noskaņojums bija ne vien jaunajiem, bet arī vecajiem! Vecajam Forsaitam arī, citādi pērtiķa acis viņu nekad nebūtu biedējušas; jā, un viņa paša «vecajam» un Eldersonam, un visiem pārējiem. Jauni un veci — neviens nekam īsti neticēja! Un tomēr — trokšņaini kā irbju bars Maiklā kaut kas sacēlās. Bija svarīgi, vai kāds cilvēks vai princips ārpus tevis ir vērtīgāks par tevi pašu, — tas bija nolādēti svarīgi! Tātad jūtas nav mirušas — un nav mirušas cerības un ticība, kas ir tas pats. Tās tikai maina ādu, pārvēršas no kūniņām varbūt tauriņos. Cerības, jūtas, ticība varbūt paslēpušās dziļāk, bet tomēr ir dzīvas, pat Vecajā Forsaitā un viņā pašā, Maiklā. Maiklam iegribējās pakārt atkal pērtiķi pie sienas: nav ko pārspīlēt viņa nozīmi! . . . Pie joda! Kas par zibeni! Lauzīta, žilbinoša gaismas strēle bija norāvusi naktij tumsas segu. Maikls devās aizvērt logus. Pāri galvai aizdārdēja apdullinošs pērkona grāviens, un, pātagodams zemi, kā no slūžām sāka gāzties lejup lietus. Maikls redzēja skrejam kādu vīrieti, melnu kā ēnu uz tumšzila ekrāna; redzēja viņu pavisam skaidri nākamā zibens uzliesmojuma gaismā — ar jautru bažu izteiksmi sejā, it kā viņš sacītu: «Nu gan esmu slapjš kā žurka!» Vēl viens apdullinošs grāviens!

«Flēra!» Maiklam iešāvās prātā; aizcirtis pēdējo logu, viņš skriešus devās augšup.

Flēra sēdēja gultā, un seja viņai izskatījās tik jauna, apaļīga un izbiedēta.

«Velni!» Maikls nodomāja — viņa apziņā sajaucās lielgabali ar debesīm. «Viņi to uzmodinājuši!»

—     Viss kārtībā, mīlulīt! Tikai viens no parastajiem vasaras nedarbiem. Vai biji aizmigusi?

—     Es sapņoju. — Maikls juta, ka Flēras roka ieķeras viņējā, un bezspēcīgās dusmās redzēja, kā sievas acīs parādās izmocīta izteiksme. Velnišķīgā dzīve!

— Kur Tings? Kaktā šuneļa nebija.

— Zem gultas — kur gan citur! Vai gribi, lai viņu tev padodu?

— Nē. Lai paliek, viņš nevar ciest negaisu.

Flēra piekļāva galvu pie vīra rokas, un Maikls aizsedza ar plaukstu viņas otru ausi.

— Man nekad nav sevišķi paticis pērkons, — Flēra teica. — Un tagad — tagad tas man sagādā sāpes!

Noliecies pār sievas matiem, Maikla sejā sastinga bezgalīga maiguma izteiksme. Viens no tiem grāvieniem, kurš norīb it kā tieši virs galvas, lika Flērai piespiest seju cieši pie vīra krūtīm, un Maikls, sēdēdams uz gultas, piekļāva viņu sev cieši klāt.

— Kaut tas būtu jau pāri, — apslāpēti atskanēja no viņas lūpām.

— Tūlīt pāries, mīlulīt! Tas uznāca tik pēkšņi. Taču viņš zināja, ka Flēra nedomāja negaisu.

— Ja viss beigsies labi, es pret tevi, Maikl, būšu pavisam citāda.

Bailes tādos gadījumos ir gluži dabisks pavadonis, taču vārdi «ja viss beigsies labi» lika Maikla sirdij sažņaugties. Neticami, ka tik jaunai un skaistai būtnei varētu draudēt pat vismazākās nāves briesmas; neticami sāpīgi, ka viņai no tām vajadzētu baidīties! Viņš to nebija nojautis. Flēra visu laiku izskatījās tik mierīga, izturējās pret gaidāmo tik lietišķi.

— Nerunā tā! — viņš nočukstēja. — Protams, ka viss beigsies labi.

— Es baidos.

Balss skanēja klusi un apslāpēti, bet vārdi drausmīgi sāpināja. Daba, rakstīta ar mazo burtu, sēja bailes šai meitenē, ko viņš tik dziļi mīlēja! Daba, kas sacēla šo bezdievīgo troksni pār viņas nabaga mazo galviņu!

— Mazulīt, tevi iemidzinās, un tu neko par to nezināsi; pēc neilga laiciņa būsi spirgta kā rīta rasa.

Flēra atbrīvoja roku.

—     Ja tas kaitēs viņam, tad es negribu, lai mani midzina. Jeb vai varbūt nekaitē?

—     Domāju, ka ne, dārgā; es uzzināšu. Kāpēc tu domā…

—     Tikai tāpēc, ka tas nav dabiski. Es gribu, lai viss būtu tā, kā vajag. Turi manu roku labi cieši, Maikl. Es — es negribu būt muļķe. O! Kāds klauvē — ej paskaties!

Maikls mazliet pavēra durvis. Tur stāvēja Soumss — pavisam neparasts — zilos rīta svārkos un sarkanās tupelēs.

—     Vai viņai ir labi? — viņš čukstēja.

—     Jā, jā.

—     Tādā bargā laikā nevajag atstāt viņu vienu.

—     Nē, ser, protams, ne. Es gulēšu uz dīvāna.

—     Pasauciet mani, ja kas vajadzīgs!

—     Labi.

Soumsa skatiens paslīdēja Maiklam garām un ielūkojās istabā. Kaklā viņam sakāpa kamols, it kā būtu kas jāsaka, bet vārdi nenāktu pār lūpām. Viņš papurināja galvu un pagriezās. Kalsnais stāvs, rīta svārkos garāks nekā parasti, aizslīdēja pa gaiteni garām paša dāvinātām japāņu gravīrām. Aizvēris atkal durvis, Maikls stāvēja, skatīdamies uz gultu. Flēra bija atlaidusies guļus; viņas acis bija aizvērtas, lūpas kustējās. Maikls uz pirkstgaliem atzagās atpakaļ. Pērkons, veldamies uz dienvidiem, dārdēja un rībināja, it kā negribēdams atstāt pilsētu. Maikls redzēja Flēras plakstiņus nodrebam, lūpas paliekam mierīgas, tad atkal sakustamies. «Kuē!» viņš nodomāja.

Viņš atgulās uz dīvāna gultas kājgalī, no kurienes bez trokšņa varēja pacelties un palūkoties uz Flēru. Maikls cēlās daudz reižu. Flēra bija iesnaudusies un mierīgi elpoja. Pērkons pamazām norima, tikko manāmi plaiksnījās rūsa. Maikls aizvēra acis.

Pēdējais tālais dārdiens viņu pamodināja, un viņš vēlreiz palūkojās uz Flēru, augstu spilvenos, rūpīgi aizsegtās spuldzes gaismā. Tik jauna — tik jauna! Bez vienas asins lāsītes, kā vaska puķe! Nekādas nojautas, nekādas bailes nesatrauca pašlaik viņas smadzenes — viņa bija pavisam mierīga. Kaut viņa varētu palikt tāda un uzmosties, kad viss būtu pāri! Maikls novērsās. Tur jau Flēra bija atkal istabas galā kā blāvs atspulgs spogulī, tad atkal pa labi. Viņa gulēja skaistajā istabā kā gars, kas iemājoja…Maikla sirdī.

Tagad valdīja pilnīgs klusums. Caur spraugu pelēkzilajos aizkaros Maikls varēja redzēt retas zvaigznes. Lielais Bens nosita viens.

Viņš varbūt bija gulējis vai vismaz snaudis un mazliet sapņojis. Klusa skaņa viņu uzmodināja. Mazs mazītiņš šunelis ar nolaistu asti, dzeltens, sīks un nevarīgs, gāja pāri istabai uz savu kaktu. «Ā!» nodomāja Maikls, atkal aizvērdams acis. «Tu!»

XII SMAGAIS PĀRBAUDĪJUMS

Ieejot nākamajā dienā klubā «Aeroplāns, kur atpūtas istabā, eleganti uzposies, viņu gaidīja sers Lorenss, Maikls nodomāja: «Lāga vecais barts! Uzcirties, lai viņu tādu giljotinē!»

— Baltā dekorācija tūlīt parādīs, kas jūs esat! — viņš sacīja. — Vecais Forsaits šorīt arī ir visai švītīgs, tikai ne tik spilgts.

— A! Kā klājas Vecajam Forsaitam? Vai garastāvoklis labs?

—     Tādam kā viņš neērti jautāt, ser. Kā jūtaties jūs pats?

—     Tieši, kā agrāk mēdzu justies pirms Ītonas un Vinčestras sacīkstēm. Es laikam brokastīs iedzeršu ingveralu.

Kad viņi bija apsēdušies, sers Lorenss turpināja:

— Atceros — reiz Kolombijā redzēju, kā tiesā kādu cilvēku par slepkavību, nabaga zellis bija melns kā zeme. No vēstures man laikam, Maikl, visvairāk patīk tas brīdis, kad Volters Reilijs prasīja otru kreklu. Starp citu, vēl joprojām nav īsti izšķirts, vai galminieki tolaik bija utaini vai ne. Ko tu ēdīsi, dārgo zēn?

—    Aukstu cepeti, marinētus valriekstus un ērkšķogu torti.

Maikls papurināja galvu.

—    Tā mēs gan runājam, bet darīt vis nedarām; mums ir pārāk nepastāvīgs klimats.

—    Skan dziļdomīgi. Šiskarijs izskatās ļoti garšīgs, — varbūt tu pārdomāsi? Dažreiz te atnāk vecais Fontenojs; viņa naudas lietas nav spīdošas. Ja mums parādīs durvis, viņš būs dimbā.

—    Traki dīvaini, — Maikls pēkšņi teica, — ka tituli vēl ir tik augstā cenā. To veikalnieciskām dotībām tak neviens netic.

—    Labā slava, manu dārgo zēn, vecā, krietnā angļu džentlmeņa slava. Tai tomēr ir savs pamats.

—    Manuprāt, ser, te vairāk jāpateicas priekšstatiem, kas iesēdušies akciju īpašnieku galvās. Vecāki viņiem bērnībā rāda lordus.

—    Akciju īpašnieki, — sers Lorenss atkārtoja, — ir plašs jēdziens. Kas viņi ir, ko viņi dara, kad viņus var skatīt vaigu vaigā?

—  Šopēcpusdienu varēs, — teica Maikls, — un tadesviņus krietni apskatīšu.

— Viņi tevi, draugs, nelaidīs iekšā.

—    Nē?

—    Protams, ne. Maikls sarauca pieri.

— Kurš laikraksts, — viņš teica, — noteikti nesūtīs savu pārstāvi? — Sers Lorenss iesmējās parastos smieklus, kas atgādināja klusu zirga zviedzienu. — «Zemkopis», «Medību Draugs» un nedēļas laikraksts «Dārzkopība».

—    Es iešmaukšu uz to rēķina.

— Ceru, ka tu mūs redzēsi mirstam varoņu nāvē, — pēkšņā nopietnībā norūca sers Lorenss.

Viņi kopā aizbrauca uz sapulci, bet netālu no viesnīcas durvīm šķīrās.

Maikls bija atmetis domas uzdoties par preses pārstāvi un ieņēma vietu gaitenī, nolēmis nogaidīt izdevību un iešmaukt tāpat. Ik mirkli viņam garām pazibēja tukli vīrieši, kas brokastīs neapšaubāmi bija ēduši āti, fileju un sieru. Viņš ievēroja, ka tie visi padod šveicaram kādu papīru. «Es arī viņam kaut ko iegrūdīšu,» Maikls nodomāja, «un ielavīšos iekšā.» Sagaidījis divus vēl resnākus vīriešus, viņš iespraucās starp tiem un tuvojās durvīm, turēdams kreisajā rokā «Viltojumu» reklāmu. Pasniedzis to pāri blakusstāvošā resnvēdera plecam, Maikls ātri iespruka kādā krēslā. Viņš redzēja, ka šveicars pabāž galvu pa durvīm. «Nē, draudziņ,» Maikls nodomāja, «ja tu varētu atšķirt šādus tādus no akciju īpašniekiem, tad te vis nekvernētu!»

Uz krēsla viņš atrada direkcijas ziņojumu un, aizsedzies ar to, sāka vērot apkārtni. Telpa viņam likās koncertzāles un stacijas uzgaidāmās istabas krustojums. Priekšā slējās paaugstinājums ar garu galdu, aiz kura stāvēja septiņi tukši krēsli, bet uz tā vīdēja septiņas tintnīcas ar septiņām augšup paslietām zosu spalvām. «Zosu spalvas!» nodomāja Maikls. «Tās laikam domātas kā simbols — viņi taču visi lieto pildspalvas!»

Aiz paaugstinājuma bija durvis, un tā priekšā, apakšā, atradās galds, pie kura sēdēja četri vīrieši, grozīdami rokās piezīmju grāmatiņas. «Orķestris,» nodomāja Maikls. Viņš pievērsa uzmanību astoņām vai desmit akciju īpašnieku rindām. Tie pēc tādiem tieši izskatījās, kaut arī Maikls nevarēja pateikt, kāpēc. Sejas viņiem bija bezgala dažādas, bet visi likās kaut ko gaidām un zinām, ka gaidīto tik un tā nedabūs. Kā viņi vadīja savu dzīves laivu — jeb vai arī tā traucās, kurp straume nesa? Gandrīz visiem bija ūsas. Maikla kaimiņi pa labi un pa kreisi bija tie paši tuklie akciju īpašnieki, starp kuriem viņš bija ieslīdējis iekšā; abiem bija biezas ausu ļipiņas un kakli pat platāki par taisnajiem, platajiem pakaušiem. Apkārtne Maiklu krietni vien ietekmēja. Šur un tur viņš ieraudzīja kādu sievieti vai mācītāju»

Neviens nesarunājās, no kā viņš sprieda, ka neviens savu kaimiņu nepazīst. Viņam ienāca prātā, — ja kaut kur būtu parādījies suns, tad atmosfēra kļūtu cilvēcīgāka. Maikls pašlaik pētīja zaļo sienu, kas bija nokaisīta ar šokolādes krāsas un zelta rakstiem, kad durvis aiz paaugstinājuma atdarījās, iesoļoja septiņi vīri melnos svārkos un, viegli paklanīdamies, ieņēma vietas aiz zosu spalvām. Viņi atgādināja Maiklam cilvēkus, kuri kāpj zirgos vai gatavojas spēlēt klavieres — tik rūpīgi viņi pārbaudīja, vai piesēdušies pareizi. Tam tur — priekšsēdētājam pa labi — vajadzēja būt vecajam Fontenojam; viņam bija ļoti īpatnēji sejas panti. Maiklam iešāvās prātā dīvaina iedoma: Fontenoja smadzenēs sēž mazs cilvēciņš baltā cilindrā un vada viņa vaibstus kā četrjūgu. Nākamā seja gluži kā izkāpusi no gleznas, kur attēlota Viņas Majestātes valdība 1850. gadā, — apaļa un sārta, ar taisnu degunu, mazu muti un īsu, baltu vaigubārdu; kamēr galda galā labajā pusē vīdēja fizionomija, kuras zods un acis šķita urbjamies it kā kādā mīklā Maikla aizmugurē aiz sienas. «Jurists!» viņš nodomāja. Viņa pētošais skatiens atgriezās pie priekšsēdētāja. Ebrejs? Jā vai nē? Bārdainais cilvēks, mazliet iesāņus pa kreisi no priekšsēdētāja, nez ko ātri un vienmuļi lasīja no kādas grāmatas. Droši vien šis cilvēks, kurš bēra kā no ložmetēja, bija sekretārs. Viņam priekšā sēdēja, acīm redzot, jaunais direktors-rīkotājs, no kura pa kreisi Maikls ieraudzīja pats savu tēvu. Melnais uzacs kāsis pār sera Lorensa labo aci bija viegli pacelts un mute zem īsajām ūsām sakniebta vienā līnijā. Viņš izskatījās gandrīz pēc austrumnieka, mundrs, taču mierīgs. Sera Lorensa kreisā roka turēja starp īkšķi un rādāmo pirkstu monokli bruņurupuča čaulas ietvarā. «Pilnīgi neiederas šai ainavā!» Maikls nodomāja. «Nabaga vecais barts!» Tagad viņš bija pienācis pie pēdējā. Vecais Forsaits sēdēja tieši tā, it kā būtu viens pats visā pasaulē; viens mutes kaktiņš nolaists, viena nāss uzrauta; Maiklam viņš izlikās brīnišķīgi neatkarīgs un tomēr saskanīgs ar apkārtējo gleznu. Šis mierīgais, akurātais stāvs, kurā dzīvības zīmes izrādīja vienīgi lakādas kurpe, kas viegli šūpojās, pauda ārkārtīgu uzmanību un dziļu cieņu pret visu notiekošo, tomēr tajā bija jūtama arī dīvaina nicināšana; viņš šķita kā īstenības statuja, kuru cirtis tēlnieks, kas pats īstenībai netic. «Viņš mani nomāc,» nodomāja Maikls, «bet — pie velna! — es nevaru viņu neapbrīnot!»

Tagad bija piecēlies priekšsēdētājs. «Viņš ir,» domāja Maikls, «nē, nav — jā — nē — nezinu!» Viņš gandrīz nespēja sekot priekšsēdētāja runai, lauzīdams galvu, vai tas ir ebrejs vai ne, lai gan labi saprata, ka šim apstāklim nav nekādas nozīmes. Priekšsēdētājs raiti risināja runu tālāk. Maikls izklaidīgi uztvēra šādus tādus vārdus: «Eiropas stāvoklis . . . nepareiza politika . . . franči... pilnīgi negaidīti…atklājās stāvoklis…direktors-rīkotājs . . . neparedzēti apstākļi, kas jums īsti tiks izskaidroti. . . šīs lielās sabiedrības nākotne . . . nav vajadzības šaubīties…»

«Pūš miglu acīs,» Maikls domāja, «viņš ir gan…un tomēr…»

— Tagad es lūgšu vienu no jūsu direktoriem, misteru Forsaitu, jums aprakstīt šo nepatīkamo notikumu.

Maikls redzēja, kā Soumss, bāls un apņēmīgs, izvelk no krūšu kabatas papīra lapu un pieceļas. Vai viņš spēs noturēties godam?

— Es jums īsumā aprakstīšu faktus, — Soumss teica balsī, kas Maiklam atgādināja sausu, nostāvējušos vīnu. Vienpadsmitā janvāri mani apmeklēja kāds ierēdnis, kurš kalpoja sabiedrībā ...

Zinādams šos sīkumus, Maikls nepievērsa tam lielu uzmanību un vēroja, kā akciju īpašnieki reaģēs. Viņi nereaģēja nekā, un pēkšņi Maiklam iešāvās prātā, kāpēc tie audzē ūsas: tāpēc, ka nevar uzticēties savām mutēm! Raksturs izpaužas mutes līnijā. Ūsas bija nākušas modē, kad cilvēki vairs negribēja sacīt kā vecais hercogs[59]: «Pie velna, domājiet par mani, ko gribat!» Pirms kara gan skūtas virslūpas sāka nākt modē, taču pie majoriem, akciju īpašniekiem un strādnieku šķiras tām bija maz vai nebija nekādas piekrišanas! Maikls dzirdēja Soumsu sakām: — Tādos apstākļos mēs secinājām, ka atliek tikai vērot un nogaidīt. — Maikls redzēja, kā visas ūsas pēkšņi nodreb līdzīgi zālei vēja pūsmā.

«Nepareizs izteiciens,» viņš nodomāja, «tā mēs visi darām, bet nevaram ciest, ka mums to atgādina.»

— Taču pirms sešām nedēļām, — viņš dzirdēja Soumsu paceļam balsi, — kāds nejaušs starpgadījums laikam brīdināja jūsu bijušo direktoru-rīkotāju, ka seram Lorensam un man joprojām ir aizdomas, jo es dabūju no viņa vēstuli, kurā viņš faktiski atzīst, ka slepus saņēmis par vācu līgumiem komisijas naudu, un lūdz mani paziņot valdei, ka aizbrauc uz ārzemēm un neatstāj te nekādu īpašumu. Šo paziņojumu mēs papūlējāmies pārbaudīt. Šādos apstākļos mums neatlika citas izejas kā sasaukt jūs kopā un iepazīstināt ar faktiem.

Balss, ne par matu neizmainījusies, apklusa, un Maikls redzēja sievastēvu atgriežamies savā nošķirtībā — stārks, kas stāv uz vienas kājas un gatavojas aprīt kukaini, nevarētu izskatīties vientulīgāks. «Briesmīgi līdzīgi pirmajam ziņojumam par Jutlandes kauju!» viņš nodomāja. «Pieminēja visus zaudējumus, bet neļāva ieskanēties nevienam cilvēcīgam tonim.»

Iestājās klusums, kā gadījumā, kad cilvēki atrodas svešas sētas priekšā un vēl neviens nav atradis vārtus. Maikls ietvēra ašā skatienā valdes locekļu sejas. Tikai viens izrādīja dzīvības zīmes, apslēpjot tās kabatas lakatiņā. Deguna šķaukšanas troksnis salauza burvību. Divi akciju īpašnieki reizē piecēlās kājās — viens no tiem bija cilvēks, kas sēdēja Maiklam pa labi.

— Vārds misteram Sodrijam, — teica priekšsēdētājs, un otrs akciju īpašnieks apsēdās.

Skanīgi atkāsēdamies, Maikla kaimiņš pagrieza skarbo, sarkano seju pret Soumsu.

— Es gribētu jums vaicāt, ser: kāpēc jūs neziņojāt valdei tūlīt, tikko to dzirdējāt?

Soumss mazliet piecēlās.

—    Domāju, jūs zināt, ka tāds apvainojums, ja nav pietiekami pamatots, ir krimināli sodāms nodarījums?

—    Nē, jūs tak neviens nebūtu izdevis.

—    Valdes locekļi varbūt ne; taču vajadzētu tikai paklīst kaut pušplēstam vārdam, un mūs varētu apvainot neslavas celšanā. Mēs taču varējām balstīties tikai uz to, kas mums stāstīts.

— Varbūt sers Lorenss Monts paskaidrotu mums savu viedokli?

Maikla sirds sāka stipri sisties. Tēvs piecēlās; viņa stājā jautās tāda kā vieglprātīga jautrība.

—    Jums jāatceras, ser, — viņš sacīja, — ka misters Eldersons bija baudījis mūsu uzticību ilgus gadus; viņš bija džentlmenis, un, ja ir runa par mani, viņa veco skolasbiedru, tad es uzskatīju par pareizāku ticēt viņa vārdam, protams…hm... paturot arī vērā to, ko bijām dzirdējuši.

—    O! — teica Maikla kaimiņš. — Kas par šo slēpšanās spēli būtu sakāms priekšsēdētājam?

—    Mēs pilnīgi atbalstām, ser, to nostāju, ko šai kutelīgajā jautājumā tika ieņēmuši mūsu direktori. Esiet tik laipns un ņemiet vērā, ka ļaundarījums sakarā ar šiem nelaimīgajiem apdrošināšanas līgumiem bija noticis fakts, un tāpēc bija nevajadzīgi izrādīt lieku steigu.

Maikls redzēja piesarkstam sava kaimiņa kaklu.

— Es tam nepiekrītu, — viņš sacīja. — «Gaidīt un novērot», — ja mēs viņu tūlīt saķertu aiz apkakles, mēs varētu viņam atņemt šo komisijas naudu. — Un misters Sodrijs grasījās sēsties.

Viņš vēl nebija paspējis to izdarīt, kad kājās uzslējās otrs ietiepīgs akciju īpašnieks.

— Vārds misteram Boterilam, — teica priekšsēdētājs. Maikls ieraudzīja kalsnu seju, šauru galvaskausu ar diviem iedobumiem matiem apaugušajā kaklā un viegli salīkušu muguru, kā ārstam, kad tas izklausa plaušas.

— Ja es jūs pareizi saprotu, ser, — viņš sacīja, — tad šie divi direktori pauž valdes vispārīgo nostāju un valde uzskatīja par iespējamu ļaut aizdomās turētajai personai palikt par direktoru-rīkotāju. Džentlmenis pašā galā pa kreisi — šķiet, misters Forsaits — runāja par nejaušu starpgadījumu. Ja nebūtu nācis šis starpgadījums, mēs, acīm redzot, joprojām atrastos nekaunīga aferista rokās. Tās ir pazīmes, kas rada lielu nemieru. Šķiet, ka mēs esam pārāk uzticējušies valdei; nesenais piemērs mums jāpatur vērā. Acīm redzot, direktors-rīkotājs ierosināja ārzemju līgumu apdrošināšanu savās interesēs. Tas mums nodarījis sāpīgus zaudējumus. Un mūsu — akciju īpašnieku priekšā nostājas jautājums: vai valde, kas uzticējās tādai personai un turpināja tai uzticēties vēl pēc tam, kad bija radušās aizdomas, — vai šāda valde ir spējīga vadīt šo solīdo sabiedrību?

Runas laikā Maiklam bija kļuvis karsti. «Vecajam Forsaitam taisnība,» viņš domāja. «Galu galā tak viņiem nav kur sprukt!»

Pēkšņi nokrakšķēja krēsls viņam pa kreisi.

—    Vārds misteram Tolbijam, — teica priekšsēdētājs.

—    Šis te ir nopietns jautājums, džentlmeņi. Es ierosinu, lai valde iziet ārā un ļauj mums apspriesties.

— Es atbalstu šo ierosinājumu, — teica Maikla labējais kaimiņš.

Aplūkodams valdes locekļus, Maikls pamanīja, kā vientuļajā sejā galda galā atmirdz viegls atkalredzēšanās prieks, un sveicinot pasmaidīja.

Patlaban runāja priekšsēdētājs.

— Ja tā ir jūsu vēlēšanās, džentlmeņi, tad mēs ar prieku to izpildīsim. Kas ir par šo ierosinājumu, lūdzu, paceliet rokas!

Rokas pacēla visi, izņemot Maiklu, divas sievietes, kurām dedzīgā saruna nebija ļāvusi dzirdēt uzaicinājumu, un kādu akciju īpašnieku tieši Maikla priekšā, kas sēdēja tik nekustīgi, ka likās miris.

— Izlemts, — teica priekšsēdētājs un piecēlās.

Maikls redzēja tēvu pieceļamies un smaidot uzrunājam Veco Foršai tu. Visi direktori rindā izsoļoja ārā, un durvis aizvērās.

«Lai kas notiktu,» Maikls domāja, «jātur mute, citādi vēl izmuldēšu, ko nevajag.»

—    Varbūt preses pārstāvji arī būtu tik laipni un izietu ārā, — viņš dzirdēja kādu sakām.

Aizvainoti paceldami zodus, it kā nevēlēdamies nevienam prasīt savas likumīgās tiesības, četri preses pārstāvji aizsita piezīmju grāmatiņas. Kad viņi bezpalīdzīgā nepatikā bija aizgājuši, akciju īpašnieki sakustējās kā meža pīļu bars, kad tās uzodis suns. Maikls redzēja tūlīt, kāpēc. Viņi sēdēja ar mugurām cits pret citu. Kāds akciju īpašnieks ierunājās:

— Varbūt misters Tolbijs, kas ierosināja valdei aiziet, uzņemtos priekšsēdētāja pienākumus.

Maikla kreisais kaimiņš sāka smagi sēkt.

— Labs ir! — viņš sacīja. — Katrs, kas grib runāt, lai ir tik laipns un paprasa man atļauju.

Tad ikviens sāka runāties ar savu kaimiņu, it kā trauktos pirms runāšanas uzzināt visu citu domas. Misters Tolbijs sēca tik smagi, ka Maikls juta īstu caurvēju.

— Paklau, džentlmeņi, — viņš pēkšņi sacīja, — tā neiet! Nebūsim pārāk formāli, bet kārtība tak jāievēro. Es pats atklāšu debates. Redziet, es negribēju aizvainot valdi, runājot tās klātbūtnē. Bet, kā tur tas viens džentlmenis teica, mums jāaizsargājas no krāpniekiem un no nolaidīgiem cilvēkiem. Mēs nu visi zinām, kas noticis te un kas notiks citos uzņēmumos, ja mēs, akciju īpašnieki, neturēsim acis vaļā. Pirmām kārtām, tad nu es saku tā: nevajadzēja smērēt savas rokas ap bošiem. Otrām kārtām, viņi parādījuši savu īsredzību. Un trešām kārtām, viņi par daudz balsta cits citu. Pēc manām domām, mums vajadzētu izteikt neuzticību.

Saucieni «klau, klau!» jaucās ar nenosakāmām skaņām, kamēr tās pārtrauca tā akciju īpašnieka asais «nē!», kurš bija šķitis beigts. Maikls sirdī dedzīgi pievienojās viņam, jo vairāk tāpēc, ka akciju īpašnieks joprojām rādījās nedzīvs. Pēc šī «nē!» sauciena piecēlās kāds kalsnējs smalka izskata akciju īpašnieks ar īsām, sirmām ūsām.

—    Piedodiet man, ser, — viņš iesāka, — bet jūsu priekšlikums man liekas pārāk pārsteidzīgs. Man ļoti gribētos zināt, kā jūs rīkotos tādā stāvoklī, ja būtu valdes loceklis. Ir ārkārtīgi viegli nosodīt citus cilvēkus!

—    Klau! Klau! — Maikls pārsteigts izdzirda pats savu balsi.

—    Ir ļoti viegli, — turpināja smalkā izskata akciju īpašnieks, — šādos gadījumos vainot valdi, bet, tā kā es pats esmu direktors, tad man gribētos zināt, kam lai uzticas, ja ne savam direktoram-rīkotājam. Kas attiecas uz ārzemju līgumu apdrošināšanu, tad par to mums ziņoja divās vispārējās sapulcēs, un gandrīz divus gadus mēs esam mierīgi saņēmuši peļņu no šiem līgumiem. Vai esam bilduši kaut pušplēstu vārdu pret to?

«Beigtais» akciju īpašnieks izgrūda tik skaļu «nē!», ka Maikls viņam gandrīz noglaudīja galvu.

Akciju īpašnieks, kura kakls un mugura atgādināja ārstu, piecēlās, lai atbildētu.

— Es nepievienojos iepriekšējā runātāja diagnozei. Iedomāsimies, ka viņam taisnība, un aplūkosim šo jautājumu plašāk. Koku pazīst no augļiem. Kad valdība pieļauj kādu rupju kļūdu, vēlētāji saceļas pret to, tikko jūt kļūdas sekas. Tā ir lieliska valdības kontrole; varbūt tā ir pārsteidzīga, taču tas ir mazākais no diviem ļaunumiem. Valde atbild par savu rīcību; ja tā zaudē, tad tai jāmaksā. Manuprāt, misters Tolbijs, būdams mūsu neoficiālais priekšsēdētājs, varbūt pārkāpa kārtības noteikumu, ierosinādams izteikt valdei neuzticību; ja tas tā, tad es ar prieku izvirzīšu šo priekšlikumu pats.

«Beigtā» akciju īpašnieka «nē» šoreiz nodārdēja tik pērkonīgi, ka iestājās klusums, jo visi gaidīja uz viņa runu; taču viņš palika nekustīgs. Abi Maikla kaimiņi pietrūkās kājās. Viņi palēcās viens pret otru pār Maikla galvu, un misters Tolbijs apsēdās.

—   Vārds misteram Sodrijam, — viņš teica.

—   Redziet, džentlmeņi, — teica misters Sodrijs, — un lēdijas, pēc manām domām, te jāatrod zināms kompromiss. Tiem valdes locekļiem, kas zināja par direktoru-rīkotāju, jāaiziet; ar to tad mēs varētu arī apmierināties. Džentlmenis manā priekšā visu laiku saka «nē». Lai viņš paskaidro mums savu viedokli.

—   Nē, — teica «beigtais» akciju īpašnieks, taču klusāk.

—   Ja cilvēks nevar paskaidrot savu viedokli, — turpināja misters Sodrijs, tik tikko nenosēzdamies Maiklam klēpī, — tad viņam, pēc manām domām, nevajadzētu jaukties starpā, kad citi runā.

Kāds akciju īpašnieks priekšējā rindā tagad apgriezās pilnīgi apkārt, tā, ka sēdēja pretī visiem sapulces dalībniekiem.

— Es domāju, — viņš sacīja, — ka turpināt debates nozīmētu velti šķiest laiku; acīm redzot, mēs dalāmies ja ne trīs, tad vismaz divās grupās. Visas valsts lietas tagad vada izvēlētas uzticības personas; varbūt tas ir labi, varbūt slikti, bet tā tas nu reiz ir. Jums kādam jāuzticas. Šinī atsevišķajā gadījumā mums vēl līdz šim nav iemesla neuzticēties valdei, un, cik es saprotu, valdei nav iepriekš bijis iemesla neuzticēties bijušajam direktoram-rīkotājam. Manuprāt, ierosināt ko noteiktu, kā neuzticības izteikšanu, šobrīd nozīmētu iet par tālu; es domāju, mums vajadzētu iesaukt valdi un noprasīt, kādas garantijas tā var mums dot, ka nākotnē neatkārtosies tas pats.

Rūkoņa, kas sacēlās pēc šīs mērenās runas, bija tik mīklaina, ka Maikls nespēja izprast tās jēgu. Turpretī nākamo runu uzņēma pavisam citādi. To teica kāds akciju īpašnieks labajā pusē, ar iesarkaniem matiem, gaišām skropstām, apcirptām ūsām un plankumainu seju.

— Man nav itin nekas pret to, ka valdi iesauc, — viņš iesāka gandrīz vai ņirdzīgā balsī, — un nobalso par neuzticības izteikšanu tās klātbūtnē. Ir kāds jautājums, ko neviens vēl līdz šim nav skāris, proti, ciktāl mēs valdes attaisnošanas gadījumā varam prasīt no tās zaudējumu atlīdzību. Šis jautājums būtu gan strīdīgs, bet ja mēs ielaistos uz šo risku, mums būtu labas izredzes uzvarēt. Turpretī, ja mēs viņus atstājam uz vietas, tad skaidrs, ka nekādu atlīdzību mēs prasīt nevaram, pat ja gribētu.

Šī runa ietekmēja klausītājus gluži citādi nekā visas iepriekšējās. Tai sekoja dziļš klusums, it kā beidzot būtu pasacīts kas svarīgs. Maikls blenza misterā Tolbijā. Tuklais vīrs bija dziļdomīgi izvalbījis apaļās, gaišās acis. «Tāds laikam izskatās krupis,» nodomāja Maikls, «kad taisās aprīt mušu.» Misters Tolbijs pēkšņi piecēlās.

—    Labs ir, — viņš teica, — saucam iekšā!

—    Jā, — teica «beigtais» akciju īpašnieks. Iebildumu nebija.

Maikls redzēja kādu pieceļamies un uzejam uz paaugstinājuma.

— Ielaidiet preses pārstāvjus! — sacīja misters Tolbijs.

XIII SOUMSS STRUPCEĻĀ

Kad durvis aiz direktoriem bija aizvērušās, Soumss devās uz visattālāko logu, lai nedzirdētu, ka pārējie pirms sapulces brokasto.

— Sērīga noskaņa, ko, Forsait? — atskanēja kāda balss viņam pie auss. — Nu laikam mūsu dziesma būs izdziedāta. Nabaga vecais Madergils izskatās ļoti uztraukts. Diez vai viņam nevajadzētu palūgt otru kreklu! Soumss ietiepībā pacēla galvu.

Pie šī jautājuma vajadzētu ķerties ar stingru roku, — viņš norūca, — bet priekšsēdētāja spēciņi tam par vājiem! — Kad atceras veco tēvoci Džolionu — viņš te gari vis nerunātu! Te bija nepieciešama dzelzs roka.

—   Tas ir brīdinājums mums visiem, Forsait, neuzticēties. Uzticēties ir vecmodīgi. A! Fontenojs!

Soumss pacēla galvu un ieraudzīja kādu seju.

—   Nu, mister Forsait, ceru, ka jūs esat apmierināts? Pamatīga putra! Ja es būtu priekšsēdētājs, es nu gan nebūtu aizgājis. Suņi vienmēr jāpatur acīs, Mont! Paskaties tikai sāņus, un tie metīsies tev virsū! Es ar prieku paietos pa zāli ar suņu pātagu un izpērtu tos divus resnos mopšus — tie mums sagādās galvassāpes! Ja jums nav kas padomā, mister Forsait, tad mēs esam uz sēkļa.

—   Kas tad man lai būtu padomā? — Soumss vēsi vaicāja.

—   Pie joda, ser, jūs taču šo putru ievārījāt, jums arī tā jāizstrebj. Es nevaru atļauties zaudēt direktora algu!

Soumss dzirdēja seru Lorensu nomurminām: — Cik nepieklājīgi, dārgo Fontenoj! — un dzēlīgi noteica:

—   Var gadīties, ka jūs pazaudējat vairāk nekā direktora algu.

—   Nevaru. Lai viņi tad rīt pat atņem Īglskortu, tā, ka es tieku vaļā no zaudējumiem. — Vecajās acīs pēkšņi iedzirkstījās aizvainojums: — Valsts tevi piespiež pie sienas, izģērbj līdz kreklam un gaida, lai tu vēl kalpotu tai par velti. Tā nevar, Mont, tā nevar!

Soumss novērsās; viņam galīgi negribējās runāt, it kā viņš stāvētu pie vaļēja kapa un vērotu, kā lēni laiž lejup zārku. Te apraka viņa nemaldīgumu! Viņam nebija nekādu ilūziju. To visu ieliks avīzēs, un viņa tālredzīga cilvēka slava pazudīs uz mūžiem! Sāpīgi! Nekad vairs Forsaiti neteiks: «Soumss saka …» Nekad vairs vecais Gredmens nepavadīs ar padevīga suņa skatienu katru viņa kustību un nepakļausies — kaut arī rūcot — viņa nemaldīgajam spriedumam. Tas būs vecajam stiprs trieciens. Viņa paziņas no veikalu pasaules — to nu gan tagad nebija atlicis daudz! — vairs nešķielēs uz viņu ar skaudīgu cieņu. Viņš prātoja, vai sapulces atbalsis nonāks līdz Dumetriusam un gleznu tirgum. Vienīgais mierinājums bija — Flēra to neuzzinās. Flēra! Ak! Kaut jel viņas mokas jau būtu laimīgi pāri! Uz mirkli viss cits izgaisa no galvas. Tad īstenība atkal kā spējš vilnis atplūda atpakaļ. Kāpēc viņi visi te runāja tā, it kā istabā būtu līķis? Nu jā! Līķis jau bija — viņa nemaldīguma līķis! Kas attiecās uz materiāliem zaudējumiem — tie šķita nesvarīgi, tāli, nereāli — kā turpmākā dzīve. Monts bija runājis kaut ko par uzticēšanos. Kāds sakars gan ar visu to uzticībai! Bet, ja tie tur domā, ka viņam varbūt sāks bikses trīcēt, tad viņi rūgti maldās. Kā dedzinošs vilnis Soumsa smadzenēs ielija drosme. Akciju īpašnieki vai direktori lai kauc, lai krata dūres; viņš neļausies sevi komandēt. Te Soumss izdzirda kādu balsi sakām:

— Lūdzu, džentlmeņi, nāciet iekšā!

Ieņemot vietu atkal pretī nolietotajai zosu spalvai, Soumss ievēroja, ka visi klusēja, — akciju īpašnieki gaidīja, lai runā direktori, direktori — lai izsakās akciju īpašnieki. «Es ar prieku paietos pa zāli ar suņu pātagu!» Pārspīlēti jau nu tas bija no «vecā āpša», bet izteiksmīgi gan, to nevarēja noliegt!

Beidzot priekšsēdētājs, kura balss Soumsam vienmēr atgādināja ar eļļu aplietu rasolu, ironiski noteica:

— Nu lūdzu, džentlmeņi, mēs gaidām!

Maiklam blakussēdošais resnais tips ar sarkano seju piecēlās un pavēra savu mopša muti:

— Īsi sakot, priekšsēdētāja kungs, mēs esam visai neapmierināti, taču, pirms pieņemam kādu lēmumu, gribam dzirdēt, kas jums sakāms.

Kāds cieši zem Soumsa pielēca kājās un piebilda:

— Mēs gribētu zināt, ser, kādas garantijas jūs varat mums sniegt, lai turpmāk nekas tamlīdzīgs nenotiktu.

Soumss redzēja priekšsēdētāju pasmaidām — šim cilvēkam trūka īsta mugurkaula!

— Protams, nekādas, ser, — viņš sacīja. — Jūs taču nedomāsiet, ka, uzzinājuši mūsu direktora-rīkotāja negodīgo rīcību, mēs kaut mirkli būtu vēl paturējuši viņu šai amatā!

Soumss nodomāja: «Tas neder — viņš nonāk pretrunās!» Nu jā, un tas otrs mopsis to ievērojis!

— Te jau ir tas suns aprakts, — viņš sacīja, — divi no jums to zināja, un tomēr šis blēdis sēdēja valdē vēl mēnešiem ilgi, darīdams savus tumšos darbus un laikam krāpdams sabiedrību uz velna paraušanu.

Tagad viņš sāka riet aizgūdamies:

— Kā tad saprast jūsu paša pirmītējos vārdus? — Jūs teicāt, ka atbildību nesat visi kopā.

— Jūs teicāt, ka pilnīgi atbalstāt to nostāju, ko šai jautājumā ieņēmuši divi minētie direktori. — Īsts suņu bars!

Soumss redzēja priekšsēdētāju noliecam galvu tā, it kā viņš gribētu to papurināt, redzēja veco Fontenoju nez ko murminām, veco Madergilu šņaucam degunu, Meiriku paraustām asos plecus. Pēkšņi kaut kas aizsedza tos viņa skatienam — starp Soumsu un pārējiem stāvēja sers Lorenss.

— Atļaujiet man pateikt pāris vārdu! Kas attiecas uz mani, tad es neuzskatu par iespējamu pieņemt priekšsēdētāja augstsirdīgo piedāvājumu uzvelt visai valdei atlīdzību, kas neapšaubāmi gulstas uz mani. Ja esmu kļūdījies, neatklādams savas aizdomas, man jāsaņem sods, un man šķiet, ka. . . hm . . . stāvoklis kļūst skaidrāks, ja lūgšu sapulci atbrīvot mani no amata.

Soumss redzēja seru Lorensu viegli palokāmies, iespraužam acī monokli un apsēžamies.

Zālē sacēlās murdoņa, — vai tā nozīmēja piekrišanu, pārsteigumu, nosodījumu vai apbrīnu? Tas bija varonīgs žests. Soumss neuzticējās varonīgiem žestiem — tiem vienmēr piemita lielības pieskaņa. Viņš juta sevī dīvainu niknumu.

— Es, acīm redzot, — viņš teica pieceldamies, — esmu otrs direktors, kuru te apvaino. Lieliski! Neapzinos, ka būtu darījis ko citu kā vienīgi izpildījis savu pienākumu no sākuma līdz galam. Esmu pārliecināts, ka neesmu kļūdījies. Un uzskatu, ka būtu vislielākā netaisnība, ja man būtu jāsaņem kāds sods. Es esmu pietiekami uztraucies un raizējies, lai mani pataisītu par grēkāzi tie akciju īpašnieki, kas nebilda pret šādu līgumu slēgšanu ne pušplēsta vārda, pirms es kļuvu par direktoru, un tagad niknojas tāpēc, ka šie līgumi nodarījuši tiem zaudējumus. Jūs varat pateikties man, ka no šādu līgumu slēgšanas atteicās; jūs varat pateikties man, ka jūsu direktora-rīkotāja krēslā vairs nesēž krāpnieks. Un jūs varat pateikties man, ka jūs šodien sasauca kopā, lai jūs šo jautājumu apspriestu. Man nenāk ne prātā tēlot grēku nožēlnieku. Bet šim jautājumam ir vēl otra puse. Es neuzskatu par iespējamu izdarīt pakalpojumus cilvēkiem, kas neprot tos novērtēt. Esmu dziļi sašutis par to nostāju, kas te izveidojusies šai pēcpusdienā. Ja kāds domā, ka viņam ir pret mani kādas pretenzijas, lai ierosina lietu tiesā. Es ar prieku novedīšu procesu līdz lordu palātai, ja būs nepieciešams. Es visu mūžu strādāju Sitijā un neesmu pieradis, ka pret mani izturas aizdomīgi un nepateicīgi. Ja tas ir viens no mūslaiku uzvedības paraugiem, tad Sitija mani vairs neredzēs. Es nelūdzu sapulci atbrīvot mani no amata; es aizeju.

Paklanījies priekšsēdētājam un atgrūdis krēslu, viņš niknā apņēmībā devās uz durvīm, atvēra tās un izgāja.

Tad viņš uzmeklēja savu cepuri. Soumss ne drusku nešaubījās, ka sagādājis viņu vājajiem nerviem krietnu pārsteigumu. Tie, mopši, bija atpletuši mutes līdz ausīm! Viņš labprāt būtu palūrējis, kas tur tagad notiek, bet nolēma, ka vēlreiz atvērt durvis būtu zem viņa cieņas. Tāpēc viņš labāk paņēma sviestmaizi un, uzgriezis durvīm muguru un paturēdams cepuri galvā, sāka ēst. Viņš jutās labāk nekā jebkad visu pēdējo mēnešu laikā. Te kāda balss ierunājās:

— «Un viņam bija vienalga, kas notika tālāk!» Man nebija ne jausmas, Forsait, ka jūs esat tāds orators! Jūs nu gan viņiem salikāt. Nekad neesmu redzējis sapulci, kas būtu tik pamatīgi izsista no ierindas! Nu, jūs paglābāt valdi, pievērsdams visas sašutuma bultas sev vienam pašam. Tas bija ļoti varonīgi, Forsait!

Soumss, gremodams sviestmaizi, norūca:

— Nekā tamlīdzīga! Vai jūs arī aizgājāt?

— Jā, piespiedu pieņemt savu atlūgumu. Kad nācu ārā, tas tips ar sarkano seju pašlaik lika uz balsošanu jautājumu par uzticību valdei — viņi nobalsos «par», Forsait, — noteikti! Starp citu, tur runāja kaut ko par finansiālu atbildību.

— Tiešām? — nīgri smīnēdams, vaicāja Soumss. — Tas numurs neies cauri. Vienīgais, ko viņi varēja darīt, bija ierosināt prasību pret valdi par ārzemju apdrošināšanas līgumu noslēgšanu ultra vires[60]; ja viņi atkal apstiprinās valdi, pēc tam kad jautājums izvirzīts atklātā sapulcē, viņi ir zaudējuši. Neviens nevar ierosināt sūdzību pret mums abiem par to, ka neesam atklājuši savas aizdomas, — tas nu vienreiz ir skaidrs.

— Atzīstos, ka tas sagādā atvieglojumu, — nopūzdamies teica sers Lorenss. — Tā bija visspīdošākā runa jūsu mūžā, Forsait!

Gluži labi to apzinādamies, Soumss pakratīja galvu. Bailēm lasīt aprakstu par sevi avīzēs pievienojās sajūta, ka viņš uzvedies ekstravaganti. Nekad nedrīkst zaudēt savaldību! Viņa lūpās pavīdēja tikko manāms rūgts smaids. Neviens, pat Monts, negribēja saprast, cik netaisni pret viņu izturējušies.

— Nu, — viņš noteica, — es iešu.

—   Es laikam pagaidīšu, Forsait, un paskatīšos, kas tur iznāks.

—   Kas iznāks? Viņi izvēlēs divus citus muļķus un glaimos cits citam, kamēr aizrīsies. Akciju īpašnieki! Sveiki! — Viņš devās uz durvīm.

Iedams garām Anglijas bankai, Soumss jutās tā, it kā aizietu pats no savas dzīves. Viņa asā uztveres un sprieduma spēja, viņa darījumu kārtošanas veids — viss nopulgots! Viņam šis stils nepatika — viņš to pametīs! Neparko viņš vairs turpmāk nejauksies iekšā! Cēlonis visam ir pašreizējais stāvoklis pasaulē. Dzīvo no rokas mutē, un nosvērtos cilvēkus nobīda malā! Cilvēkus, kam mārciņa ir mārciņa un nevis nejaušs papīra gabaliņš. Cilvēkus, kas zina, ka valsts labklājība atkarīga no tā, cik stingri un godīgi viņi kārtos paši savus darījumus. Tādi nav vajadzīgi. Citu pēc cita tos nogrūdīs no ceļa — kā bija nogrūduši viņu, — lai atbrīvotu vietu šiem jāņtārpiņiem, revolucionāriem, nemierniekiem vai tādiem viltīgiem, nekaunīgiem tipiem kā Eldersons. Īsta sērga. Bet, lai cik cītīgi dzīsies pakaļ vairākiem zaķiem reizē, tādas izdarības nekad nespēs aizstāt vienkāršu godīgumu.

Viņš iegriezās Poultrijā, vēl lāgā neapzinādamies, kāpēc atnācis. Nu, var tūlīt pateikt Gredmenam, ka tam nākamībā jāpakļaujas pašam uz savām sprieduma spējām. Uz klusās sānieliņas stūra Soumss brītiņu pastāvēja, it kā lai tās miers iespiestos dziļi atmiņā. Viņš atteiksies no saviem aizbildniecības pienākumiem — kā privātiem, tā pārējiem. Viņam nav ne mazākās vēlēšanās, lai viņu izsmietu paša radinieki. Taču pēkšņi atmiņu vilnis sadzina viņam gandrīz visu dūšu papēžos. Cik aizbildniecības darījumu bija veikts, cik nomas līgumu atjaunots, cik māju pārdots, cik ieguldījumu liktenis izlemts tur — klusajā kabinetā; cik daudz mēma apmierinājuma bija snieguši labi pārvaldītie īpašumi! Ak, ko tur! Turpmāk viņš pārvaldīs tikai savējos. Citi lai tagad gādā par sevi paši. Plāni viņiem klāsies tagadējā noskaņojumā!

Soumss lēni devās pa akmens kāpnēm augšup.

Forsaitu darījumu svētnīcā viņš ieraudzīja neparastu skatu — ne Gredmenu, bet uz lielā, smagā galda lielu, smagu meloni blakus pītam salmu groziņam. Soumss paostīja gaisu. Melone smaržoja patīkami. Viņš pacēla to pret gaismu. Zaļgandzeltenā nokrāsa, dzīsliņu tīkls — gluži ķīniski! Vai vecais Gredmens arī taisījās izsvaidīt mizas kā baltais pērtiķis?

Soumss joprojām turēja meloni rokā, kad kāda balss ierunājās:

—    Ā-o! Es jūs šodien negaidīju, mister Soums. Gribēju aiziet ātrāk; mana sieva rīko mazas viesības.

—    Redzu, redzu! — teica Soumss, atlikdams meloni atpakaļ uz galda. — Patlaban jūs te neesat vajadzīgs, es tikai iegriezos pateikt, lai jūs sastādāt manu atteikšanās rakstu no Forsaitu īpašumu pārvaldījuma.

Gredmena sejā parādījās tik jocīga izteiksme, ka Soumss nespēja apvaldīt smaidu.

— Variet paturēt man Timotija īpašumus, taču no pārējiem es atsakos. Par tiem var rūpēties jaunais Rodžers. Viņam nav ko darīt.

Skarbi un nosodoši izgrūstais «Dieviņ tētiņ! Viņiem tas nepatiks!» Soumsu uzbudināja.

— Lai samierinās — grib vai negrib! Es vēlos atpūsties. Viņš nedomāja ielaisties paskaidrojumos. Gredmens varēs pats izlasīt visu «Finansu Vēstīs» vai kādā citā avīzē, ko izraksta.

— Tad jau es jūs gaužām reti redzēšu, mister Soums; ar mistera Timotija īpašumu nekad nekas nav darāms. Dieviņ tētiņ! Man pavisam slikts garastāvoklis. Varbūt jūs tomēr kārtotu savas māsas darījumus?

Soumss palūkojās vecajā, un viņā sarosījās sirdsapziņas pārmetumi — kā vienmēr, kad bija redzams, ka viņu cienī.

— Nu, labi, — viņš teica, — pats savus darījumus es, protams, arī iegriezīšos kārtot. Sveiki, Gredmen! Lieliska melone!

Nenogaidīdams atbildi, viņš izgāja ārā. Vecais Gredmens! Ilgi tas vairs neķeips, lai cik dūšīgs arī izskatās! Grūti viņiem būs atrast citu tādu pašu večuka vietā!

Nogājis līdz Poultrijai, Soumss nolēma doties uz Grīnstrītu un apciemot Vinifredu — pēkšņi viņš sajuta dīvainas ilgas pēc Pārkleinas, pēc senajām, mierīgajām dienām, pēc savas jaunības, kas bija pagājusi pārpilnībā un atšķirtībā no pasaules zem Džeimsa un Emīlijas spārniem. Vinifreda bija vienīgā, kas tagad viņa acīs iemiesoja pagātni; māsas stabilais raksturs nekad nemainījās, lai kā viņa dzinās pakaļ kādām modēm.

Soumss atrada Vinifredu mazliet pārāk jaunavīgā tērpā dzeram Ķīnas tēju, kas viņai negaršoja, — bet ko varēja darīt, citas tējas skaitījās «vienkāršas»! Viņa bija iegādājusies papagaili! Papagaiļi atkal nāca modē. Putns taisīja drausmīgu troksni. Vai nu tā, vai Ķīnas tējas ietekmē (pēc angļu paražas sagatavotā tēja, šķirne, ko ķīnieši audzēja ārzemnieku vēderiem, Soumsu vienmēr uztrauca) viņš drīz vien, sev pašam negaidot, visu izstāstīja.

Kad brālis bija beidzis, Vinifreda omulīgi noteica:

— Soums, manuprāt, tu esi rīkojies lieliski; to viņi pelnījuši.

Apzinādamies, ka izklāstījis visu citādā gaismā, nekā to pasniegs publikai, Soumss nomurmināja:

—  Ļoti jauki, bet finansiālajos laikrakstos tu atradīsi pavisam citādu versiju.

—  O! Tos taču neviens nelasa. Es nu gan neraizētos. Vai tu izdari Kuē vingrinājumus? Tāds omulīgs, mazs vīriņš, Soums; biju viņu klausīties. Reizēm gan viņš top neizsakāmi garlaicīgs, taču tas ir pēdējais modes kliedziens.

Soumss kļuva mēms kā zivs — viņš nekad skaļi neatzina savas vājības.

—  Un kā, — vaicāja Vinifreda, — ar Flēras slimībiņu?

—  Slimībiņu! — atkārtoja balss virs viņas galvas. Negantais putns! Tas bija ieķēries brokāta aizkaros un grozīja kaklu šurp un turp.

—  Pollij! — teica Vinifreda. — Neesi nerātna!

—  Soums! — sacīja putns.

—  To es viņam iemācīju. Vai viņš nav jaukiņš?

— Nē, — teica Soumss. — Es viņu iesprostotu būrī; viņš sabojās tavus aizkarus.

Pēkšņi viņā atdzīvojās viss pēcpusdienas satraukums. Vai dzīve nebija tikai tukša papagaiļa pļāpāšana? Vai cilvēki centās saskatīt īstenību? Nebūt ne — tie vienkārši atdarināja cits citu kā akciju īpašnieku bars vai arī smēlās savas brīnišķās pārliecības no «Ikdienas Melkuļa». Vienam vadonim kā aitas sekoja vesels simts!

— Tu paliksi uz pusdienām, mans dārgais! — teica Vinifreda.

Jā! Viņš paliks uz pusdienām. Vai viņai gadījumā nav kāda melone? Soumsam nebija ne mazākās vēlēšanās pusdienot kopā ar sievu Sautskvērā. Flēra lejā noteikti nenāks. Un, kas attiecās uz Maiklu, — viņš bija pēcpusdienā bijis tur un visu redzējis; Soumss nejuta nekādu patiku pārdzīvot notikušo vēlreiz.

Viņš pašlaik mazgāja rokas, lai dotos pusdienās, kad kalpone aiz durvīm sacīja:

— Jūs sauc pie tālruņa, ser.

Sasprindzināta un aizsmakusi tālrunī atskanēja Maikla balss:

—  Vai tas esat jūs, ser?

—  Jā. Kas noticis?

— Flērai. Sācies trijos pēcpusdienā. Nekā nevarēju

jūs sazvanīt.

— Kas? — iekliedzās Soumss. — Kas ir? Ātrāk!

— Viņi saka, ka viss esot normāli. Bet tas ir tik briesmīgi. Viņi saka, ka tagad drīz būšot galā. — Maikla balss aizlūza.

— Mans dievs! — noteica Soumss. — Cepuri!

Pie ārdurvīm kalpone vaicāja: — Vai jūs uz pusdienām būsiet atpakaļ, ser?

— Pusdienas! — norūca Soumss un prom bija.

Viņš traucās pa ielu gandrīz skriešus, lūkodamies pēc taksometra. Neviena, protams, nebija! Neviena! Iepretī klubam «Iseeum» viņš sadabūja vaļēju mašīnu — pēc vakardienas negaisa bija iestājies skaists laiks. Šis negaiss! Viņam būtu vajadzējis iedomāties! Desmit dienas pirms laika. Kāpēc, pie visiem svētiem, viņš nebija devies tieši atpakaļ vai vismaz pateicis pa tālruni, kur būs atrodams! Viss, ko viņš bija pārdzīvojis pēcpusdienā, izgaisa kā dūmi. Nabaga bērns! Nabaga mazulītis! Un kā ar sāpju remdināšanu? Kāpēc viņš nebija ieradies tur laikā? Viņš būtu varējis . . . bet daba! Nolādēts! Daba — it kā tāpat Flēru nevarētu likt mierā!

— Ātrāk! — viņš uzsauca, paliecies uz priekšu. — Maksāšu dubultīgi.

Garām Mākslas pazinēju klubam, garām pilij un Vaithollai, garām visām «saudzējamām joslām», no kurām daba bija izdzīta, bangainu pirmatnēju jūtu apņemts, drāzās Soumss, sirms, bez elpas. Garām Lielajam Benam — bija astoņi! Piecas stundas! Piecas tādu moku stundas!

— Ļauj tam beigties! — viņš skaļi nočukstēja. — Lielais dievs, ļauj tam beigties!

XIV MOKAS

Kad sievastēvs paklanījās pret priekšsēdētāju un aizgāja, Maikls tik tikko noturējās, lai neizsauktos: «Bravo!» Kas būtu domājis, ka «vecais vīrs» dosies tādā uzbrukumā? Viņš bija tos pamatīgi sakaitinājis. Labu laiku pēc tam visi daiļskanīgi kliedza, kamēr beidzot savu balsi pacēla Maikla kaimiņš — misters Sodrijs.

— Tagad, kad šai lietā iepītais direktors atteicies, man ir tas gods ierosināt nobalsot, ka pārējai valdei jāizsaka uzticība.

Maikls redzēja, kā, mazliet afektēti smaidīdams, pieceļas viņa tēvs un palokās pret priekšsēdētāju. — Es uzskatu, ka pieņemta arī mana atteikšanās; atļaujiet man pievienoties misteram Forsaitam.

Kāds ierunājās:

— Es ar prieku atbalstu ierosinājumu izteikt uzticību.

Spiezdamies garām mistera Sodrija ceļiem, Maikls devās uz durvīm. No turienes viņš varēja redzēt, ka tikai reta roka nepacēlās, lai nobalsotu par uzticību, un, nodomājis: «Atdoti akciju īpašniekiem saplosīšanai!» — izgāja no viesnīcas. Smalkjūtība neļāva viņam uzmeklēt vecos. Viņi bija paglābuši savu cieņu, bet viss pārējais bija nomests suņiem priekšā.

Steigdamies uz rietumiem, viņš domāja par taisnības ērkšķu ceļiem. Akciju īpašnieki, protams, bija aizvainoti, un kādam vajadzēja dabūt pa kaklu, lai tiktu apmierināta viņu taisnīguma izjūta. Viņi bija iecirtuši zobus vecajā Forsaitā, kas no visiem bija vismazāk vainīgs, jo, ja barts būtu turējis mēli aiz zobiem, tie viņam būtu līdz ar visiem izteikuši uzticību. Viss ļoti dabiski un neloģiski — un pulkstenis jau četri!

«Viltojumi»! Šajā dienā, kad darbu laida klajā, senās draudzības jūtas pret Vilfrīdu uzliesmoja viņā ar jaunu spēku. Šīs grāmatas labā jādara viss — nabaga vecais zēns! Neveiksme nedrīkst būt!

Iegriezies pie diviem lieliem grāmatu tirgotājiem, Maikls devās uz klubu un ieslēdzās tālruņa kabīnē. Senos laikos tādās reizēs viņš paņēma važoni un visus apbraukāja. Piezvanīt varēja ātrāk, bet varbūt arī ne. Pēc neskaitāmām neveiksmēm viņš noķēra Sibliju, Neizingu, Apširu, Māsteru un pusduci citu izvēlēto. Maikls jau iepriekš bija apdomājis, ar kādiem vārdiem viņus iekustināt. Grāmatai — viņš apgalvoja — vajagot pataisīt veco gvardi un visādus profānus zilus melnus no dusmām; tāpēc cognoscenti jātaisa tai reklāma. Ar katru atsevišķi Maikls runāja tā, it kā svarīga būtu vienīgi viņa uzslava. — Draugs, ja jūs vēl neesat izskatījis šo grāmatu, vai jūs būtu tik laipns un to izdarītu? Jūs jau saprotat, ka tieši jūsu domas ir svarīgas. — Un katram viņš piebilda: — Man ir galīgi vienalga, vai to pirks, bet es gribu, lai Vilfrīds saņemtu to, kas viņampienākas. — Un tā viņš arī domāja. Stundā, ko Maikls pavadīja tālruņa kabīnē, izdevējs viņā klusēja, bet draugs visiem spēkiem cīnījās par draugu. Viņš iznāca no kabīnes gluži noguris, sviedriem norasojušu pieri; pulkstenis bija pusseši.

«Tasi tējas — un mājup!» viņš nodomāja. Sešos viņš slēdza savas mājas durvis. Ting-a-lings gluži neievērojams sēdēja halles viņā stūri.

— Kas noticis, vecais draugs?

Par atbildi no augšstāva atklīda kāda skaņa, kas lika viņa asinīm sasalt dzīslās, — tas bija ilgs, kluss vaids.

— Ak dievs! — Maikls izdvesa un skriešus devās augšup.

Pie durvīm viņam iznāca pretī Anete. Viņš dzirdēja, ka tā runā ar viņu franciski, sauc viņu par mon cher [61] , saka . . . vers trois heures [62] . .. Ārsts teic, ka nav ko raizēties — viss kārtībā. — Atkal vaids, un durvis aizcirtās viņa deguna priekšā; Anete bija pazudusi. Maikls palika stāvam uz durvju paklāja; auksti sviedri straumēm tecēja pār viņa seju un nagi dziļi iekniebās plaukstās.

«Tātad tā kļūst par tēvu!» viņš nodomāja. «Tā es kļuvu par dēlu!» Šie vaidi! Viņš nespēja palikt stāvam un nespēja arī aiziet projām. Tas taču varēja vilkties vēl stundām ilgi! Viņš atkārtoja pie sevis atkal un atkal: — Nevajag raizēties — nevajag raizēties! — Viegli teikt! Vārdi bez kādas jēgas! Viņa smadzenes, viņa sirds, meklēdami atvieglojumu, pēkšņi uzdūrās uz visdīvaināko atvieglojumu, kāds viņam varēja iešauties prātā. Ja nu bērns, kas tur dzima, nebūtu viņa . . . būtu . . . būtu Vilfrīda, kā tad viņš te ārā pie durvīm justos? Tas būtu… tas būtu tik viegli varējis notikt.. . Tagad taču nekas nebija svēts! Nekas, izņemot, jā, izņemot to, kas viņam dārgāks par sevi pašu — kas tur iekšā vaidēja. Maikls nespēja vairs palikt stāvam un devās lejup. Cigāru mutē viņš soļoja šurp un turp pa vara grīdu nespēcīgā, sāpīgā niknumā. Kāpēc cilvēkam jādzimst tādās mokās? Un atbilde skanēja: Ķīnā tā nav! Būt dziļi pārliecinātam, ka nekam nav nozīmes, — un vēlāk tā uzrauties! Tam, kas dzimst par tādu cenu, jābūt ar svarīgu nozīmi; tam būs nozīme. Viņa pienākums ir parūpēties, lai tā būtu. Maikla smadzenes atteicās darboties; viņš stāvēja, sasprindzināti klausīdamies. Nekā! Maikls nespēja nociesties apakšā un atkal uzgāja augšā. Sākumā nekas nebija dzirdams, tad atkal vaids! Šoreiz viņš iebēga savā kabinetā un klīda pa istabu, raudzīdamies Obrija Grīna karikatūrās. Nevienu no tām viņš neredzēja un pēkšņi iedomājās par Veco Forsaitu. Tam taču vajadzēja paziņot!

Maikls zvanīja uz «Pazinēju», «Remove» un uz sava paša tēva klubu — varēja būt, ka pēc sapulces viņi abi aizgājuši uz turieni. Viņam nekur nelaimējās. Bija pusastoņi. Cik ilgi tas vēl vilksies? Maikls aizgāja atpakaļ līdz guļamistabas durvīm; viss bija klusu. Viņš nogāja atkal hallē. Ting-a-lings tagad gulēja pie parādes durvīm. «Viņam apnicis!» nodomāja Maikls, paglaudīdams šuneļa muguru un, neko nedomājot, iztukšodams vēstuļu kastīti. Tur bija tikai viena vēstule — Vilfrīda rokrakstā! Viņš aiznesa to līdz kāpņu galam un izlasīja, tikai pa pusei aptverdams saturu, — otra apziņas puse bija tur — augšā.

Dārgais Mont, rīt došos ceļā un mēģināšu «pieveikt» Arābiju. Nodomāju, ka vajadzētu uzrakstīt kādas rindiņas Tev gadījumā, ja Arābija pieveiks mani. Esmu nācis pie prāta. Gaiss te pārāk dzidrs jebkāda veida sentimentalitātei, un kaisle trimdā drīz vien kļūst pretīga. Man žēl, ka sagādāju Tev tik daudz nemiera. Man nevajadzēja pēc kara atgriezties Anglijā un slaistīties apkārt, rakstot muļķīgus dzejolīšus smalkām dāmām un tintes triepējiem. Nabaga vecā Anglija — slikti laiki tai pienākuši. Pasveicini viņu; sveiciens arī Jums abiem.

Vienmēr Tavs

Vilfrīds Dezerts.

P. S. Ja Tu manis atstāto manuskriptu esi iespiedis, tad naudu, kas man par to nākas, aizsūti manam vecajam. — V. D.

Maikls izklaidīgi nodomāja: «Jā, tā nu tas ir! Un tieši šodien grāmata iznāk!» Dīvaini! Vai Vilfrīdam bija taisnība — vai šī tintes straume patiesi bija viena vienīga aplamība? Vai tā padarīja Anglijas slimību vēl ļaunāku? Varbūt visiem vajadzēja sēsties kamieļos un dzīties pakaļ saulei? Un tomēr grāmatas mierināja un izkliedēja; un cilvēki pēc tām ilgojās. Anglijai jāturas — jāturas! «Mums kur atkāpties nav, vai nu uzveikt, vai mirt, jo kur atkāpties nav! . . .» Ak, dievs! Atkal vaidi! Maikls atkal uzdrāzās pa kāpnēm, ausis aizspiedis, skatienam neprātā klīstot apkārt. Skaņas apklusa; Anete iznāca pie viņa.

— Viņas tēvu, mon cher , mēģiniet atrast viņas tēvu!

—  Es jau mēģināju — viņa nekur nav! — izdvesa Maikls.

—  Pamēģiniet piezvanīt uz Grīnstrītu — misis Dārtijai! Courage ![63] viss ir normāli — tagad vairs ilgi nebūs jāgaida.

Sazvanījis Grīnstrītu un sameklējis beidzot Soumsu, Maikls iegāja kabinetā un, atstājis vaļā durvis, sāka gaidīt Veco Forsaitu. Pusneapzinīgi viņš ievēroja, ka bikšu starā izdedzis apaļš caurums, — viņš pat nebija jutis smaku, pat nebija aptvēris, ka pīpē. «Vecā» dēļ jāsaņemas. Atskanēja zvans, un Maikls skriešus devās atvērt durvis.

— Nu? — Soumss vaicāja.

— Vēl nav, ser. Nāciet uz manu kabinetu! Tas ir tuvāk.

Plecu pie pleca viņi devās augšup. Akurāti sasukātā, sirmā galva, dziļā grumba pierē, acis, ko sāpes it kā darīja dziļākas, nomierināja Maiklu. Nabaga vecais! Tam arī neklājas viegli! Viņi abi bija uzstiepti uz moku rata!

— Vai neiedzersiet kādu glāzīti, ser? Man te ir konjaks ar sodu.

— Jā, — teica Soumss. — Vienalga, ko. Turēdami konjaka glāzes pa pusei paceltajās rokās, viņi ieklausījās — tad strauji pielika pie mutes un izdzēra. Viņi kustējās mehāniski, kā divas marionetes, ko rausta aiz vienas auklas.

— Vai vēlaties cigareti, ser? — vaicāja Maikls.

Soumss pamāja ar galvu.

Pacēluši aizdedzinātās cigaretes pie lūpām, viņi atkal ieklausījās, ievilka dūmus, izņēma cigaretes no mutes un izpūta dūmus gaisā. Maikls bija cieši piespiedis pie krūtīm labo roku, Soumss — kreiso. Sēdēdami blakus, viņi veidoja simetrisku rakstu.

— Grūti izturēt, ser. Piedodiet!

Soumss pamāja ar galvu. Zobi viņam bija sakosti. Pēkšņi viņa roka atslāba.

— Paklausieties! — viņš teica. Skaņas — citādas — neskaidras!

Maikla roka nez ko satvēra un cieši sažņaudza; tas bija kas vēss un plāns — Soumsa roka. Tā viņi sēdēja, rokās saķērušies, acīm urbdamies guļamistabas durvīs, — cik ilgi, kas to lai zina.

Pēkšņi durvis atvērās; tajās parādījās pelēks stāvs — Anete.

— Viss kār-rtībā! Dēls!

XV MIERS

Otrā rītā, atmostoties no dziļa miega, Maikla pirmā doma bija: «Flēra atgriezusies!» Tad viņš atcerējās, kas noticis.

Uz viņa jautājumu «Vai viss labi?», ko viņš iečukstēja pa durvīm, kopēja izteiksmīgi pamāja ar galvu.

Satrauktu gaidu mocīts, Maikls tomēr saglabāja pietiekamu laikmetīgumu, lai nodomātu: «Nav ko izlaisties kā teļam! Jāiet un mierīgi jāpaēd brokastis!»

Ēdamistabā Soumss nicīgi vērās olā. Maiklam ienākot, viņš pacēla acis un tad noliecās pār kafijas tasi. Maikls ļoti labi saprata; viņi bija sēdējuši, saķērušies rokrokā! Viņš redzēja arī, ka šķīvim blakus guļ atlocīts laikraksts.

— Vai ir kas par sapulci, ser? Jūsu runu droši vien lasa ar traku interesi.

Soumss mazliet dīvaini iekāsējās un pastiepa avīzi Maiklam. Virsraksts skanēja: «Vētraina sapulce — divi direktori iesniedz atlūgumu — uzticības votums».

Maikls aši pārskrēja ar acīm pār lappusi, līdz nonāca pie vārdiem:

«Misters Forsaits, šai lietā iejauktais direktors, diezgan garā runā izsacījās, ka viņam nenākot ne prātā tēlot grēku nožēlnieku. Viņš nosodīja akciju īpašnieku izturēšanos; viņš neesot radis, ka pret viņu izturoties aizdomīgi. Minētais misters Forsaits lūdza viņu atbrīvot no amata.»

Maikls nolaida lapu klēpī.

— Pie joda! — viņš izsaucās. «Iejauktais — aizdomīgi.» Viņi rakstījuši tādā tonī, it kā . . .

— Avīzes! — Soumss norūca un ķērās pie olas. Maikls apsēdās un notīrīja banānu. «Viņš prata skaisti nomirt,» viņš nodomāja. «Nabaga večuks!»

— Nu, ser, — viņš sacīja, — es tur biju, un viss, ko varu sacīt: jūs un mans tēvs bijāt vienīgie cilvēki, kas iedvesa man cieņu.

— Tā gan! — Soumss norūca, nolikdams karotīti. Maikls noprata, ka sievastēvs grib pabūt viens, un,

ātri notiesājis banānu, devās uz savu kabinetu. Gaidīdams, kad viņu pasauks, viņš piezvanīja tēvam.

— Kā jūtaties pēc vakardienas, ser?

— Nabagāks un gudrāks, — klausulē atskanēja sera Lorensa skaidrais tenors. — Ko rāda veselības biļetens?

— Lieliskāks par lielisku.

— Pasveicini abus! Tava māte grib zināt, vai viņam ir mati.

—   Neesmu vēl viņu redzējis. Tūlīt iešu apraudzīt. Anete patiešām māja viņam, stāvēdama durvīs.

—   Viņa lūdz, lai jūs atnesat mazo šuneli, mon cher.

Iemiedzis Ting-a-lingu padusē, Maikls uz pirkstgaliem iegāja guļamistabā. Vienpadsmitais baronets! Zem Flēras galvas, kas liecās tam pāri, viņš izskatījās visai niecīgs. Un Flēras mati tagad nepārprotami bija tumšāki! Maikls piegāja pie gultas un godbijīgi tos noskūpstīja.

Flēra pacēla galvu, un Maikls ieraudzīja mazuli, kas visiem spēkiem sūca viņas mazo pirkstiņu. — Vai viņš nav īsts mērkaķītis? — Flēra vārgā balsī ievaicājās.

Maikls pamāja ar galvu. Skaidrs, ka mērkaķēns, — tikai vai balts — par to vēl varēja šaubīties!

— Un kā tev, mīļotā?

— Tagad labi, bet bija . . . — viņa ievilka dziļi elpu, un viņas acis satumsa: — Ting, skaties!

Mazais pekinietis delikāti kustināja nāsis, raudamies Maikla padusē atpakaļ. Visa viņa izturēšanās pauda viszinošu kritiku. «Kucēni,» viņš šķita sakām., «Ķīnā to arī dažkārt mēdz darīt. Es atļaušos neizteikties!»

— Kas par acīm! — Maikls izsaucās. — Viņam nav nozīmes stāstīt, ka ārsts šo te atnesis no Čelsijas.

Flēra tikko dzirdami iesmējās.

— Noliec viņu zemē, Maikl!

Maikls nolaida Ting-a-lingu zemē, un tas aizgāja uz savu kaktu.

— Es nedrīkstu runāt, — teica Flēra, — bet man briesmīgi gribas — it kā es mēnešiem ilgi būtu bijusi mēma.

«Man bija tieši tāda pati sajūta,» domāja Maikls, «it kā viņa būtu bijusi nez kur tālu, tālu — pavisam projām.

— It kā kāds tevi turētu un nelaistu vaļa, Maikl. Un tu mēnešiem nebūtu tu pats.

Maikls maigi sacīja: — Jā! Vecmodīga procedūra! Vai viņam ir mati? Mana māte vēlas zināt.

Flēra atsedza vienpadsmitā baroneta galvu, ko klāja tumšas pūkas.

— Kā manai vecmāmiņai, bet tie kļūs gaišāki. Acis viņam būs pelēkas. Ai! Un kā, Maikl, ar krusttēvu un krustmāti? Protams, Elisonu — bet no vīriešiem?

Maikls pirms atbildes mazliet pavilcinājās:

— Vakar es saņēmu atbildi no Vilfrīda. Vai tu gribētu viņu? Viņš joprojām vēl ir tur, ārā, bet es varētu paturēt kristījamo ūdeni viņa vietā.

— Vai viņš atkal jūtas labi?

— Tā viņš raksta.

Maikls neprata izlasīt Flēras acu izteiksmi, bet lūpas viņai bija viegli uzmestas.

—   Jā, — viņa teica, — un, manuprāt, ar vienu pietiek, vai ne? Manējie man nekad neko nedāvināja.

Man viens uzdāvināja Bībeli, un otrs aplaimoja ar pērienu. Tātad Vilfrīds. — Un Maikls noliecās pār Flēru.

Viņas acis šķita mazliet ironiski lūdzam piedošanu. Maikls noskūpstīja sievas matus un steidzīgi devās projām.

Pie durvīm stāvēja Soumss, gaidot savu kārtu.

— Tikai vienu mirkli, ser, — sacīja kopēja. Soumss piegāja pie gultas un stāvēja, lūkodamies uz meitu.

— Tētiņ mīļo! — Maikls dzirdēja viņu sakām.

Soumss tikai noglāstīja Flērai roku, pamāja, it kā izteikdams savu atzinību par mazuli, un devās atpakaļ, taču spogulī Maikls redzēja, ka viņam dreb lūpas. .

Nogājis atkal lejā, jaunais tēvs juta nepārvaramu vēlēšanos dziedāt. Taču to nevarēja, un, iegājis ķīniešu istabā, viņš stāvēja, lūkodamies ārā saules apspīdētajā skvērā. Dzīvot bija jauki, nudien! Lai saka, ko grib, bet to nevar noliegt! Lai rauc degunus un noraugās uz dzīvi no saviem augstumiem; lai izskaistina nākotni un pagātni — viņam mīļa tagadne!

«Kāršu atkal balto pērtiķi augšā!» viņš nodomāja. «Turpmāk parūpēšos, lai šis lopiņš man tik viegli skumjas neiedzen!»

Maikls devās uz pieliekamo, kas atradās zem kāpnēm, un izvilka zem četriem kožu zālēm piekaisītiem un brūnā papīrā ietītiem aizkaru pāriem paslēpto gleznu. Pūlēdamies to pustumsā labāk saskatīt, viņš atliecās atpakaļ. Šīs acis! Visa vaina slēpās acīs!

— Nekas, vecais, — viņš sacīja, — kāp tik augšā! — Un viņš ienesa pērtiķi ķīniešu istabā.

Tur bija Soumss.

— Es kāršu viņu atkal augšā, ser. Soumss pamāja ar galvu.

— Vai jūs paturētu viņu, kamēr es aizāķēju stiepli? Soumss paklausīja.

Nolēkdams uz vara grīdas, Maikls sacīja:

— Viss kārtībā, ser! — un atkāpās atpakaļ, lai paskatītos.

Soumss darīja tāpat. Stāvēdami plecu pie pleca, viņi vēroja balto pērtiķi.

— Viņš nebūs laimīgs, kamēr savu nedabūs, — Maikls beidzot noteica. — Vienīgā nelaime, redziet, ir tā, ka viņš nezina, ko īsti grib.

INTERLŪDIJA KLUSA MĪLA

1924. gada februārī Džons Forsaits, tikko pārcietis influenci, sēdēja Kemdenā, Dienvidkarolīnas štatā, kādas viesnīcas salonā. Viņa gaišie mati lēnām slējās stāvus: Džons lasīja par linča tiesu.

— Vai piedalīsieties šodien mūsu piknikā uz senajām kapenēm? — ievaicājās kāda balss viņam aiz muguras.

Pacēlis galvu, Džons ieraudzīja savu jauno paziņu — Frensisu Vilmotu, kurš bija atbraucis no galējiem dienvidiem.

— Labprāt. Kas vēl brauks?

— Tikai misters un misis Harisoni, angļu romānists Gerdons Minho, Blēru meitenes ar savām draudzenēm, mana māsa Anna un es. Ja gribat izvingrināt kaulus, varat jāt.

— Labi! Šorīt no Kolumbijas atsūtīti daži jauni zirgi. — Cik jauki! Mēs ar māsu un viena no Blēru meitenēm arī jāsim. Pārējos var paņemt Harisoni.

— Vai lasījāt par šo linča gadījumu? — Džons jautāja. — Drausmīgi.

Viņa sarunu biedrs bija izliecies pa logu. Džonam ļoti patika Frensisa seja, kas atgādināja ziloņkaulu, tumšie mati un acis, smalkais deguns un lūpas, un graciozās, brīvās kustības.

— Jūs, angļi, visi drausmīgi uztraucaties, lasot par linča tiesu. Jums savās «Dienvidu Priedēs» nekāda nēģeru jautājuma nav. Ziemeļkarolīnā vispār ar tādām problēmām nav jāsastopas.

— Nē, un es neapgalvoju, ka tās saprotu. Taču es neaptveru, kāpēc nēģerus nevarētu tiesāt tāpat kā baltos. Ir iespējami, protams, gadījumi, kad uzbrucējs jānošauj uz vietas, bet, kāpēc jūs aizstāvat linča tiesu, es vienkārši nesaprotu. Ja jau cilvēku noķer, tad viņš arī jātiesā pēc likuma.

— Tādos gadījumos riskēt nav ieteicams.

— Bet, ja cilvēku netiesā, kā jūs varat pateikt, vai viņš vainīgs?

— Redziet, mēs uzskatām, ka labāk pakārt šad un tad kādu melno nekā pakļaut briesmām mūsu sievietes.

— Es domāju, ka ļaunāk par visu ir nonāvēt cilvēku, kurš nekā slikta nav darījis.

— Eiropā — varbūt. Te — ne. Te viss ir ļoti nenoteikts.

— Un ko par linča tiesu domā ziemeļos?

— Pa druskai rūc, bet uz to viņiem nav nekādas tiesības. Ja mums ir nēģeri, tad viņiem — indiāņi. Vai domājat, ka ar tiem viņi daudz ceremonējas?

Džons atmetās pret šūpuļkrēsla atzveltni un mulsi sarauca pieri.

—   Šai zemē laikam ir vēl pārāk daudz vietas, — teica Frensiss Vilmots, — paslēptuves pietiek visiem. Tāpēc, ja esam par ko pārliecināti, tad pēc likuma daudz neprasām.

—   Nu, ikvienai zemei ir savas ieražas. Kas tās par kapenēm, uz kurām mēs dosimies?

—   Senas indiāņu apmetnes; stāsta, ka tās esot vairākus tūkstošus gadu vecas. Ar manu māsu jūs droši vien vēl neesat pazīstami? Viņa tikai vakar vakarā atbrauca.

— Nē. Kad dosimies ceļā?

— Divpadsmitos. Līdz kapenēm ir apmēram stundas jājiens pa mežiem.

Divpadsmitos Džons, ģērbies jājamā uzvalkā, iznāca no viesnīcas pie pieciem zirgiem, jo jāt gribēja arī vēl otra Blēru meitene. Džons jāja starp viņām, kamēr Frensiss ar māsu pa priekšu.

Blēru meitenes bija jaunas un glītas; viņas piederēja pie vidēji spilgtā amerikāņu daiļavu tipa, kuram raksturīga apaļa seja un svaiga ādas krāsa, un pie šī tipa Džons divarpus Savienotajās Valstīs pavadītajos gados jau bija paspējis pierast. Sākumā meitenes uzvedās pārāk klusu, bet pēc tam pārāk skaļi. Viņas jāja pēc vīriešu paražas, turklāt ļoti labi. Džons uzzināja, ka Blēri, tāpat kā piknika rīkotāji misters un misis Harisoni, dzīvo Longailendā. Meitenes uzdeva Džonam neskaitāmus jautājumus, uz kuriem viņam, deviņpadsmit gadu vecumā no dzimtenes aizbraukušam, atbildes vajadzēja vienkārši izgudrot. Viņš sāka pa zirga ausu starpu ilgu pilns lūkoties uz Frensisu Vilmotu un tā māsu, kuri vieglos rikšos jāja pa priekšu klusēdami un no tālienes izskatījās apskaužami mierīgi. Ceļš vijās caur priedulāju, kur smiltīs auga reti, slaidi koki; saule spīdēja spoži un silti, gaiss bija vēl rēns. Džons jāja uz brūna aidinieka un jutās kā jau cilvēks, kas pirmo dienu piecēlies no slimības gultas.

Blēru meitenes vēlējās zināt, ko Džons domā par angļu romānistu, — viņām ļoti gribējās redzēt īstu «tintes triepēju». Džons bija lasījis tikai vienu no Minho grāmatām un no darbības personām atcerējās vienīgi kādu kaķi. Blēru meitenes nebija lasījušas neko, bet dzirdējušas, ka Minho kaķi esot «vienkārši lieliski»!

Frensiss Vilmots, pievilcis pavadu, norādīja uz lielu, nenoliedzami īpatnēja veida pakalnu. Visi apturēja zirgus, kādu brīdi klusēdami pavēroja seno apmetņu vietu, nosprieda, ka tā ir «ļoti interesanta», un devās tālāk. Autobraucēji kādā gravā kravāja ārā ēdienu. Džons aizveda zirgus, gribēdams piesiet tos blakus Vilmota un viņa māsas rikšotājiem.

—   Mana māsa, — iepazīstināja Frensiss Vilmots.

—   Misters Forsaits, — sacīja māsa.

Viņa palūkojās Džonā un Džons — viņā. Vilmota māsa bija tieva, bet spēcīga, ģērbusies garos, tumšbrūnos svārkos, jājamās biksēs un zābakos; īsos, tumšos matus sedza mīksta, brūna filca cepure. Viņas seja bija bāla, stipri iedegusi un pauda apvaldītu spriegumu — piere augsta un tīra, deguns taisns un drosmīgs, mute nenosārtota, paliela un skaista. Taču visvairāk Džonu pārsteidza meitenes acis, kuras pilnīgi atbilda viņa priekšstatam par nāru. Tās bija brūnas, ieslīpas, vilinošas; tās nemirkšķinājās; Džons nevarēja izprast, vai tās viegli nešķielē, taču, ja arī tā bija, tad tas tikai darīja šīs acis vēl daiļākas. Jaunekli pārņēma kautrība. Abi klusēja.

—   Man, ziniet, gribas ēst, — ierunājās Frensiss Vilmots, un visi trīs devās uz ēdienu pusi.

—   Tātad jūs tikai nupat atbraucāt, mis Vilmota? — Džons pēkšņi vērsās pie Frensisa māsas.

—   Jā, mister Forsait.

—   No kurienes?

— No Neizbijas. Tā atrodas starp Čarlstonu un Savannu

— A, Čarlstona! Čarlstona man patika.

— Annai labāk patīk Savanna, — sacīja Frensiss Vilmots.

Anna pamāja ar galvu. Viņa laikam nebija no runīgajām, lai gan viņas balss nelielās devās skanēja patīkami.

— Pie mums ir diezgan vientulīgi, — ierunājās Frensiss. — Gandrīz melnie vien. Ar angli Anna vēl nekad nav runājusi.

Anna pasmaidīja. Pasmaidīja arī Džons. Saruna apsīka. Viņi pienāca pie ēdamā, kas bija izlikts tā, lai izraisītu pēc iespējas intensīvāku muskuļu un gremošanas orgānu darbību. Misis Palmora Harisona, gadus četrdesmit veca dāma ar skarbiem sejas vaibstiem, sēdēja, kājas uz priekšu izstiepusi, viņas kaimiņš — angļu romānists Gerdons Minho bija novietojis savējās neuzkrītošāk, kamēr tālāk nometušās meitenes rādīja savus stilbiņus bez liekas kautrības; mazliet sāņus misters Palmors Harisons vieba mazo mutīti, aplūkojot lielas pudeles aizbāzni. Džons un Vilmoti arī apsēdās. Pikniks bija sācies.

Džons drīz vien noprata, ka visi gaida, kad Gerdons Minho sacīs vēl ko bez «Jā», «Patiešām!», «Ā!», «Tieši tā!». Cerības nepiepildījās. Slavenais romānists sākumā gandrīz vai slimīgā uzmanībā klausījās, ko runā citi, bet tad ieslīga tādā kā apātijā. Būdams krietns patriots, Džons cieta, jo pats runāja vēl mazāk. Viņš redzēja, ka trīs Blēru meiteņu un divu viņu draudzeņu vidū briest sazvērestība — slepenībā pasmieties par klusajiem angļiem. Frensisa Vilmota nerunīgā māsa sniedza Džonam mierinājumu; viņš juta, ka Annai nav ne tiesību, ne gribas pievienoties sazvērniecēm. Glābiņu meklēdams, viņš sāka pasniegt uzkodas un priecājās, kad tukšo vēderu piebāšana beidzās. Pikniki atgādināja Ziemsvētkus — labāk, ja tie bija vēl priekšā vai jau aiz muguras, nekā ja tos vajadzēja svētīt pašreiz. Pēc parastās nošķiršanās visi vīriešu un sieviešu dzimuma pārstāvji sapulcējās atkal kopā, sakravāja grozus un uzmeklēja transportlīdzekļus. Abas automašīnas aizbrauca uz otrām kapenēm, kas atradās divu jūdžu attālumā. Frensiss Vilmots un Blēru meitenes nolēma doties atpakaļ, lai noskatītos polo spēli. Džons pavaicāja Annai Vilmotai, ko viņa vēlas darīt. Anna gribēja apskatīt otras kapenes.

Viņi uzkāpa zirgos un klusēdami jāja pa meža taku, līdz beidzot Džons iejautājās:

—   Vai jums patīk pikniki?

—   It nemaz.

—   Man arī ne. Bet jāt?

—   Vairāk par visu pasaulē.

—   Vairāk nekā dejot?

—   Protams. Jāt un peldēt.

—   Ā! Es domāju … — un Džons apklusa.

—   Ko jūs domājāt?

— Es jau pašā sākumā domāju, ka esat laba peldētāja.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jums tādas acis … — Džons apmulsis noteica.

—   Ko! Vai tad man ir acis kā zivij? Džons iesmējās.

—   Nē jau. Jums ir nāras acis.

— Lāgā nesaprotu, vai to uzskatīt par komplimentu vai ne.

—   Protams, par komplimentu.

—   Es domāju, ka nāras ir ļoti vieglprātīgas būtnes.

—   Ai, ko jūs! Pavisam ne. Tikai biklas.

—   Vai Anglijā jums daudz nāru?

— Nē. Patiesību sakot, es līdz šim nevienu nebiju redzējis.

—   Kā tad jūs zināt, kādas tās izskatās?

—   Vienkārši jūtu.

— Jūs laikam esat saņēmis klasisku izglītību. Vai Anglijā to sniedz visiem?

—   Kur nu!

—   Un kā jums patīk Amerika, mister Forsait?

—   Ļoti. Tikai dažreiz ilgojos pēc dzimtenes;

—   Man tā gribētos ceļot.

—   Vai jūs nekad neesat to izmēģinājusi?

Anna papurināja galvu. — Es sēžu mājās un saimniekoju. Bet laikam jau mūsu vecā māja būs jāpārdod — kokvilnu audzēt vairs neatmaksājas.

— Es Ziemeļkarolīnā netālu no «Dienvidu Priedēm» audzēju firziķus. Tie pašlaik atmaksājas.

—   Vai dzīvojat tur viens?

—   Nē, ar māti.

—   Vai viņa ir angliete?

—   Jā.

—   Un tēvs?

—   Četri gadi kopš miris.

—   Mēs ar Frensisu esam jau desmit gadus bāreņi.

— Būtu ļoti jauki, ja jūs atbrauktu kādreiz pie mums viesos, mana māte priecātos.

—  Vai viņa ir līdzīga jums? Džons iesmējās.

—  Nē. Viņa ir skaista.

Annas acis nopietni vēroja jaunekli, lūpas viegli pasmaidīja.

— Es labprāt brauktu, bet mēs ar Frensisu nekad nevaram reizē atstāt māju.

— Bet tagad taču jūs abi esat te, — iebilda Džons.

—   Rīt mēs dosimies atpakaļ; man gribējās redzēt Kemdenu. — Acis atkal sāka mierīgi aplūkot Džona seju. — Labāk brauciet jūs mums līdzi apskatīt mūsu māju — tā ir veca. Frensiss priecāsies, ja brauksiet.

—   Vai jūs vienmēr zināt, par ko jūsu brālis priecāsies?

— Protams.

— Tam jābūt ļoti jauki. Bet vai jūs patiešām gribētu, lai es brauktu?

—   Nu jā.

—   Tas būtu vienkārši brīnišķīgi; es ienīstu viesnīcas.

Tas ir . . . zināt… — Bet, tā kā viņš pats nezināja, tad grūti bija gaidīt, ka Anna zinās.

Anna paskubināja zirgu, un aidinieks pārgāja vieglos rikšos.

Pa mūžveco priežu starpām viņiem spīdēja sejā saule; no priežu adatām, sveķiem un zāles garoja silta smarža; ceļš bija smilšains un mīksts, zirgi mundrā omā. Džons jutās laimīgs. Šai meitenei bija dīvainas, vilinošas acis, un viņa jāja pat labāk par Blēru draiskulēm.

— Laikam visi angļi jāj labi? — Anna ievaicājās.

—  Lielākā daļa — ja viņi vispār jāj; mūsdienās šo sportu vairs pārāk neciena.

—  Man gribētos redzēt Angliju; mūsu senči pārceļoja šurp 1700. gadā no Vusterširas. Kur tas ir?

—  Tas ir mūsu vidējos rietumos, — atteica Džons. — Tikai tie ir pavisam citādi nekā te. Tur audzē augļus — Vusteršira ir skaists apgabals ar baltām koka mājām, ganībām, augļu dārziem, mežiem, zaļiem pakalniem. Es to brīvdienās reiz pārstaigāju ar kādu skolas biedru.

—  Izklausās brīnum jauki. Mūsu senči bijuši katoļticīgi. Viņu mājas saukušās Neizbija; tāpēc mēs arī savējās saucam tāpat. Bet mana vecmāmiņa bija franču kreoliete no Luiziānas. Vai tiesa, ka angļi uzskatot kreolus par nēģeru ciltsbrāļiem?

—  Daudzos jautājumos mēs esam nejēgas, — sacīja Džons. — Es personīgi zinu, ka kreoli ir senās franču un spāņu dzimtas. Jūs abi izskatāties pēc frančiem.

—  Frensiss — jā. Kā jūs domājat — vai mēs neesam palaiduši kapenes garām? Droši vien esam nojājuši krietnas četras jūdzes, bet teica taču, ka līdz turienei esot tikai divas.

—  Vai tam kāda nozīme? Pirmās kapenes nemaz nebija tik satriecoši interesantas.

Lūpas pasmaidīja; meitene laikam nekad īsti nesmējās.

— Kādi indiāņi šeit dzīvo? — jautāja Džons.

— Labi nezinu, domāju, ka seminoli, ja te vispār kādi atrodami. Frensiss stāsta, ka vecās kapenes jau bijušas te, kad ienākušas pašreizējās ciltis. Kāpēc jūs braucāt uz Ameriku, mister Forsait?

Džons iekoda lūpā. Atklāt iemeslu — ģimeņu naidu — nelaimīgo mīlu — lāgā nebija iespējams.

—    Es vispirms devos uz Britu Kolumbiju, taču tur man neveicās. Tad dzirdēju par Zieme|karolīnas firziķiem.

—    Bet kāpēc jūs atstājāt Angliju?

—    Vienkārši gribējās paskatīties plašo pasauli.

—    Jā, — viņa noteica. Vārds skanēja klusi, bet saprotoši; Džons priecājās, jo vairāk tāpēc, ka patiesībā Anna nebija neko sapratusi. Pirmās mīlas tēls tagad apciemoja viņu reti — tas nebija rādījies jau vairāk par gadu. Firziķi prasīja daudz laika. Bez tam Holija bija atrakstījusi, ka Flērai piedzimis dēls. Džons pēkšņi ieteicās: — Domāju, ka mums vajadzētu doties atpakaļ. Paskatieties uz sauli! — Saule bija patiesi noslīgusi zemu aiz kokiem.

—    Ai — jā!

Džons pagrieza zirgu. — Jāsim ātri, pusstundas laika saule norietēs, un mēness nelēks vēl ilgi.

Abi auļoja pa taku atpakaļ. Saule slīdēja lejup vēl ātrāk, nekā Džons bija gaidījis, gaiss kļuva vēss, gaisma nespodra. Džons pēkšņi apturēja savu aidiniekū.

— Man ļoti žēl, bet, es domāju, mēs neesam uz takas, pa kuru jājām no piknika. Jūtu, ka esam nogriezušies pa labi. Takas visas ir vienādas, un šie zirgi tikai vakar atvesti no Kolumbijas; tie nepazīst apkārtni labāk par mums.

Meitene iesmējās.

— Mēs apmaldīsimies.

— Hm! Šajos mežos tas nav joks. Vai tiem ir kaut kur gals?

—    Šai apgabalā laikam ne. Tas nu gan ir piedzīvojums!

—    Jā, bet jūs sasaldēsieties. Šonakt ir krietni vēss.

—    Un jūs nupat slimojāt ar influenci!

—    O! Par to nav jāraizējas. Te pa kreisi ir taka. Vai jāsim taisni vai iegriezīsimies tajā?

—    Iegriezīsimies.

Viņi jāja rikšos tālāk. Bija par tumšu, lai auļotu, un drīz satumsa tā, ka zirgus nevarēja pat laist rikšos. Taču taka vijās, it kā būtu bezgalīga.

—    Ir gan ķeza, — vainīgi teica Džons. — Cik nepatīkami! — Viņš palūkojās uz meiteni, kas jāja blakus, bet saskatīja vienīgi viņas smaidu.

—    Kāpēc? Tas ir ļoti interesanti!

Džons priecājās, ka Anna tā domā, taču nebija ar viņu gluži vienisprātis.

—    Esmu bijis īsts ēzelis. Jūsu brālis man galvu par to neglaudīs.

—    Viņš taču zinās, ka mēs esam kopā.

—    Kaut mums būtu kompass! Tā mēs varam maldīties visu nakti. Atkal nozarojums! Pie joda, tik tumšs kā akā!

Viņš vēl nebija paspējis izteikt šos vārdus, kad nodzisa pēdējais gaismas stars; Anna piecu jardu attālumā bija tikko redzama. Džons piejāja meitenei tuvu klāt, un viņa uzlika roku uz jaunekļa piedurknes.

— Neraizējieties, — viņa sacīja, — tas tikai visu sabojā.

Saņemdams pavadu otrā rokā, Džons paspieda viņējo.

—    Jūs esat lieliska, mis Vilmota.

—    Ai! Sauciet mani par Annu. Kad esi nomaldījies, tad uzvārdi it kā saldē.

—    Ļoti pateicos! Mans vārds ir Džons — tas ir saīsinājums no Džoliona.

—    Džolions — Džons; jauki skan.

—    Mans mīļākais vārds atkal vienmēr bijis Anna. Vai mēs paliksim uz vietas, kamēr uzlēks mēness, vai jāsim tālāk?

—    Kad mēness lēks?

—    Spriežot pēc vakarnakts, laikam ap desmitiem. Un būs gandrīz pilns. Bet tagad vēl nav seši.

—    Jāsim un ļausim, lai zirgi paši atrod mājas.

—    Labi! Tikai tie droši vien ies taisnā ceļā uz Kolumbiju, un tā ir diezgan tālu.

Abi jāja soļos pa šauru taku. Tagad bija patiesi melna nakts. — Vai jums nav auksti? — Džons vaicāja. — Siltāk būtu, ejot kājām. Es došos pa priekšu; turieties cieši aiz manis, lai mēs viens otram nepazūdam.

Džons pajāja uz priekšu un, juzdams vēsumu, drīz vien nokāpa zemē; bezgalīgajā mežā valdīja kapa klusums, nekur neredzēja ne mazākā gaismas stara.

— Tagad man salst, — Anna ierunājās. — Es arī kāpšu zemē.

Viņi bija gājuši apmēram pusstundu, vezdami zirgus pavadā un gandrīz taustīdami ar kājām ceļu, kad Džons iesaucās: — Skatieties! Tāds kā izcirtums! Un kas tur melno pa kreisi?

— Tās ir kapenes.

— Interesanti: kuras? Tās, pie kurām mēs bijām, otras vai vēl kādas citas?

— Nez vai nebūtu prātīgāk apstāties te, kamēr uzlēks mēness, — tad mēs varbūt redzēsim, kas tās par kapenēm, un zināsim ceļu.

— Jums taisnība. Te var būt arī muklāji. Es piesiešu zirgus aizvējā, un tad pamēģināsim atrast kādu siltāku vietiņu. Ir patiešām auksts.

Džons piesēja zirgus un, pagriezies atpakaļ, ieraudzīja, ka Anna stāv turpat blakus.

— Te ir baigi, — viņa teica.

— Atradīsim ērtu patvērumu un apsēdīsimies. Džons paņēma meiteni zem rokas, un abi devās gar kalna pakāji tālāk.

— Paliksim šeit! — jauneklis pēkšņi ierunājās. — Te ir rakts. Te nebūs vēja. — Viņš pataustīja zemi — tā bija sausa.

— Nometīsimies zālē un papļāpāsim.

Apsēdušies blakus un atspieduši muguras pret izraktās alas sienu, viņi aizdedzināja cigaretes un ieklausījās klusumā. Nebija dzirdama ne skaņa, tikai zirgi palaikam iesprauslājās un pamīņājās. Vējš kokos nedziedāja, jo bija pierimis un koki reti; šķita, ka vienīgās dzīvās būtnes šai mūžamežā ir viņi abi un zirgi. Dažas zvaigznes tumšajās debesīs un melnie priežu stumbri bija viss, ko varēja saskatīt. Nē! Kvēloja arī viņu cigarešu gali, reizēm blāvi apgaismodami abu sejās.

— Jūs droši vien man nekad nepiedosiet, — Džons drūmi sacīja.

—    Ko jūs! Man tas tieši patīk.

—    Ļoti laipni, ka jūs man to sakāt; bet jūs, bez šaubām, briesmīgi salstat. Ziniet ko ņemiet manus svārkus!

Viņš jau vilka tos nost, kad Anna iesaucās: — Ja jūs tā darīsiet, es ieskriešu mežā un patiesi apmaldīšos. Džons paklausīgi atstāja svārkus mugurā.

—   Jūsu vietā taču tikpat labi varēja būt kāda no Blēru meitenēm, — viņš sacīja.

—   Vai jums gribētos?

—   Jūsu dēļ — protams. Manis dēļ — ne, nudien, ne!

Viņi bija pagriezušies viens otram pretī, tā, ka cigarešu gali gandrīz saskārās. Ar pūlēm saredzēdams Annas acis, Džons visai skaidri sajuta vēlēšanos meiteni apskaut. Tas likās tik dabiski un nepieciešami, bet vai nu to drīkstēja!

— Ieēdiet šokolādi, — Anna piedāvāja.

Džons nolauza mazu gabaliņu. Šokolāde jāpaglabā viņai!

—   Tas nu ir patiess piedzīvojums. Kāda tumsa! Viena pati es gan būtu baidījusies — te izskatās tik spokaini.

—   Te mīt seno indiāņu gari, — nomurmināja Džons. — Tikai es gariem neticu.

—   Ja jūs būtu audzinājusi krāsainā aukle, tad jūs gan ticētu.

—   Vai jums tāda bija?

—   Jā, un viņas balss bija mīksta kā melone. Mums vēl ir vecs nēģeris, kas zēna gados bijis vergs. Viņš ir pats jaukākais no visiem apkārtnes melnajiem — gandrīz astoņdesmit gadu vecs, ar gluži baltiem matiem.

—   Jūsu tēvs droši vien jau vairs nevarēja piedalīties pilsoņu karā, vai ne?

—   Nē, bet mani abi vectētiņi gan.

—   Un cik jums gadu, Anna?

—   Deviņpadsmit.

—   Man ir divdesmit trīs.

—   Pastāstiet man par savām mājām Anglijā!

—   Tagad man nav tur māju. — Džons pastāstīja «saīsinātā izdevumā» par savu jaunību un nosprieda, ka Anna prot. lieliski klausīties. Pēc tam viņš savukārt palūdza meiteni pastāstīt par sevi un, viņai runājot, prātoja, vai viņam patīk Annas balss vai ne. Meitenes valoda bija lēna un brīžam neskaidra, bet balss skaņa maiga un ārkārtīgi patīkama. Kad Anna bija beigusi savu vienkāršo stāstu (viņa tikpat kā nebija dzīvojusi ārpus mājām), iestājās klusums, kamēr Džons ieteicās:

— Tagad ir tikai pusastoņi. Es iešu paskatīties, vai zirgi stāv mierīgi; pēc tam jūs varbūt varētu drusku nosnausties.

Viņš devās gar kalna pakāji, līdz nonāca pie zirgiem, un mazliet pastāvēja pie tiem, runādamies un glaudīdams dzīvnieku purnus. Apziņa, ka meitene atrodas viņa aizbildniecībā, viesa sirdī siltas jūtas. Viņa bija jauks bērns, turklāt drosmīga. Tādu seju nevar aizmirst, aiz tās slēpjas vesela pasaule. Pēkšņi Džons izdzirda Annas kluso balsi — likās, viņa negrib atzīties, ka sauc: — Džon, ai, Džon! — Tumsā taustīdams ceļu, viņš devās atpakaļ. Anna bija izstiepusi rokas.

—    Cik te spokaini! Tik savādi šalko! Man šermuļi skrien pa kauliem!

—    Vējš kļuvis mazliet stiprāks. Sēdēsim ar mugurām kopā — tā jums būs siltāk. Vai arī tā: es sēdēšu pret sienu, bet jūs atspiedieties pret mani, tad varēsiet gulēt. Tagad jāgaida vairs tikai divas stundas — mēnesnīcā būs iespējams jāt tālāk.

Viņi apsēdās, kā Džons bija ierosinājis — Anna ar muguru pret ceļabiedra sāniem un galvu uz viņa pleca.

— Vai ērti?

— Ļoti. Tā nav vairs jādrebinās. Vai neesmu par smagu?

— Nebūt ne, — atteica Džons.

Viņi izsmēķēja vēl pāris cigarešu un mazliet papļāpāja. Zvaigznes tagad mirdzēja spožāk, acis arvien vairāk aprada ar tumsu. Viņi bija pateicīgi viens otram par siltumu. Džonam patika siena smarža, kas plūda no Annas matiem netālu no viņa sejas. Sekoja ilgs klusuma bridis; siltā, aizbildnieciskā sajūta kļuva arvien spēcīgāka. Džonam gribējās meiteni apskaut un piekļaut ciešāk klāt. Taču viņš to, protams, nedarīja. Tomēr viņam bija ļoti grūti palikt siltam, bezpersoniskam priekšmetam, kurš kalpo vienīgi balstam. Pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Anglijas viņš izjuta vēlēšanos kādu apskaut: tik smagi viņš toreiz bija «apdedzinājies». Uzpūta vējš, sačukstējās ar kokiem un atkal aprima; klusums kļuva dziļāks nekā iepriekš. Džonam nemaz nenāca miegs, un viņš brīnījās, ka Anna guļ — tik mierīga viņa varēja būt vienīgi snaudā. Zvaigznes dzirkstīja, un Džons ilgi nolūkojās tajās. Locekļi sāka sāpēt un tirpt, un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Anna ir tāpat nomodā kā viņš. Meitene lēni pagrieza galvu, līdz Džonam kļuva redzamas viņas nopietnās, vilinošās acis.

— Es esmu par smagu, — Anna teica un grasījās piecelties, taču Džona roka atvilka viņu atpakaļ.

— Nemaz ne — ja tikai jums ir silti un ērti. Annas galva atkal noslīga viņam uz pleca; nomods turpinājās. Tagad viņi runāja maz un par nesvarīgām lietām, un Džons nodomāja: «Savādi — cilvēki var nodzīvot mēnešiem ilgi blakus un tomēr nepazīt viens otru ne pus tik labi, kā tagad pazīsimies mēs.»

Atkal ilgu laiku valdīja klusums; taču tagad Džona roka skāva Annu, tā bija ērtāk abiem. Džonu pārņēma sajūta, ka mēness nebūt nav tik nepieciešams. Vai viņa izjuta to pašu? Džons nezināja. Taču, ja arī Anna domāja tāpat, tad mēness savā gaitā neveltīja šim apstāklim ne mazāko uzmanību. Jo Džons pēkšņi ievēroja, ka tas uzausis, slēpjas kaut kur aiz kokiem un dīvaini blāva un mierīga gaisma piepilda gaisu, pārklāj zemi un izplūst no priežu stumbriem.

— Mēness! — viņš ierunājās. Anna nekustējās, un Džona sirds sāka pukstēt ātrāk. Tad tā! Anna arī neilgojās pēc mēness uzlēkšanas! Blāvā gaisma pamazām, kļuva spožāka un, izzagusies caur koku stumbriem, apņēma viņu ķermeņus, izraujot tos no tumsas. Taču viņi joprojām sēdēja nekustēdamies, it kā baidīdamies salauzt klusuma burvību. Mēness pieņēmās spēkā un salti zaigodams, pacēlās pār koku galiem; pasaule atdzīvojās. Džons nodomāja: «Vai es drīkstētu viņu noskūpstīt?» — taču tūlīt izmeta šo domu no galvas. Vai tad viņa ļautu! Bet Anna, it kā uzminējusi jaunekļa vēlēšanos, pagrieza galvu un ielūkojās viņam acīs. Džons teica:

— Esmu par jums atbildīgs!

Meitene viegli nopūtās un piecēlās. Izstaipīdami locekļus, abi raudzījās bālganajā, noslēpumainajā mežā.

— Anna, skatieties! Tās ir pirmās kapenes. Rau, tur tā taka ved uz gravu, kur mēs ēdām. Tagad ceļu atrast nebūs grūti.

Jā . . . — Vārda intonāciju Džons neizprata. Taču jaunieši piegāja pie zirgiem, atsēja tos un iesēdās seglos. Abi kopā viņi tagad ceļu atradīs. Zirgi sāka soļot. Džons un Anna jāja cieši blakus.

—    Nu, šo vakaru gan būs ko atcerēties.

—    Jā, es to nekad neaizmirsīšu.

Vairāk viņi nerunāja, tikai apspriedās, kuru taku izvēlēties, bet tas drīz bija skaidrs, un viņi palaida aidiniekus rikšos. No meža viņi izjāja pie polo spēles laukuma viesnīcas aizmugurē.

— Ejiet un nomieriniet brāli! Es aizvedīšu zirgus un arī nākšu.

Viesnīcas salonā Džons atrada tikai Frensisu Vilmotu, ģērbušos vēl arvien jājamā uzvalkā. Jauneklim bija dīvaina sejas izteiksme — ne gluži naidīga, taču katrā ziņā arī ne draudzīga.

—    Anna jau uzgāja augšā, — viņš sacīja. — Jūs laikam lāgā neprotat orientēties apkārtnē. Es ļoti uztraucos.

—    Man patiešām jālūdz piedošana, — Džons pazemīgi atteica. — Biju piemirsis, ka zirgiem šis apgabals svešs.

—    Tā gan! — novilka Frensiss Vilmots un paraustīja plecus. Džons cieši pavērās jauneklī.

—    Varbūt jūs domājat, ka es atpaliku tīšām? Pēc jūsu sejas izteiksmes neko citu secināt nevar.

Frensiss Vilmots atkal paraustīja plecus.

— Piedodiet, — teica Džons, — bet jūs laikam esat aizmirsis, ka jūsu māsa ir ļoti cienījama jaunava, pret kuru neviens neizturēsies kā pēdējais nekauņa?

Frensiss Vilmots neatbildēja; viņš piegāja pie loga un izliecās ārā. Džons bija ļoti nikns. Viņš apsēdās uz krēsla atzveltnes, pēkšņi juzdamies ārkārtīgi noguris. Tur viņš sēdēja, skatīdamies grīdā, pieri saraucis dziļās grumbās. Tādu puisi kā Vilmotu tikai sūtīt pie velna! Varbūt viņš bija sarīkojis māsai scēnu? Ja tā, tad . . . — Es, ziniet, gluži tā nedomāju, — ierunājās balss Džonam aizmugurē. — Lūdzu, atvainojiet! Tas viss aiz uztraukuma. Dodiet roku!

Džons piecēlās, un jaunekļi apmainījās rokasspiedieniem, cieši lūkodamies viens otram acīs.

— Jūs droši vien esat galīgi nomocījies, — teica Frensiss Vilmots. — Ienāciet pie manis! Man paglabājusies pudele vīna. Anna arī izdzēra glāzīti.

Viņi uzgāja augšā. Džons apsēdās vienīgajā krēslā, Frensiss Vilmots — uz gultas.

— Anna teica, ka uzaicinājusi jūs rīt braukt mums līdzi. Ceru, ka neatteiksieties.

—   Man tiešām ļoti gribētos braukt.

—   Tas ir lieliski!

Viņi izdzēra glāzes, brīdi papļāpāja, izpīpēja pa cigaretei.

— Ar labu nakti, — Džons piepeši sacīja, — citādi es aizmigšu te krēslā.

Viņi atkal sadevās rokās, un Džons grīļodamies aizgāja uz savu istabu. Nākamajā mirklī viņš bija iemidzis.

Otrā dienā visi trīs jaunieši devās caur Kolumbiju un Čarlstonu uz Vilmotu plantācijām. Māja atradās iesarkanas upes līcī, tai apkārt pletās kokvilnas lauki un purvājs, kur kuploja mūžam zaļie ozoli, skumji, apauguši ar Floridas sūnu. Kādreizējās vergu mītnes vēl nebija nojauktas, tagad tās apdzīvoja vienīgi suņi; sen nekrāsotās divstāvu mājas abās pusēs vijās koka kāpnes, kas veda uz glicīnijām apaugušu lieveni; istabas bija caurstaigājamas, pilnas ar veciem mirušo Vilmotu un de Frevilu portretiem; visur klaiņāja nēģeri, runādami savā mīkstajā, stieptajā izloksnē.

Vēl nekad visu trīsarpus Jaunajā Pasaulē nodzīvoto gadu laikā Džons nebija juties tik laimīgs. Rītos viņš piesaulē kaitējās ar suņiem vai mēģināja rakstīt dzejas — jo abi jaunie Vilmoti bija aizņemti. Pēc pusdienām jauneklis ar abiem Vilmotiem vai Annu vien devās izjādē. Vakaros pēc saulrieta iekūra kamīnu un Džons mācījās no Annas spēlēt havajiešu ģitāru vai klausījās Frensisa stāstos par kokvilnas audzēšanu; pēc kādreizējā īsā strīda abu starpā valdīja vislabākās attiecības.

Ar Annu Džons runāja maz; viņi it kā bija atkal iegrimuši klusēšanā, kas sākās toreiz, sēžot tumsā veco indiāņu kapu kalnu pakājē. Taču Džons neatlaidīgi vēroja meiteni, pareizāk sakot, ik brīdi centās uztvert viņas tumšo acu nopietno, vilinošo skatienu. Anna likās arvien vairāk atšķiramies no visām pazīstamajām meitenēm — viņa bija ašāka, klusāka un enerģiskāka. Dienas ritēja, saule sildīja, nakts vēju elpā jautās mežu ugunsgrēku dūmi; Džona brīvdienas tuvojās beigām. Viņš jau prata spēlēt havajiešu ģitāru, un viņi tās pavadībā dziedāja — nēģeru melodijas, ārijas no komiskām operām un citus nemirstīgus skaņdarbus. Pienāca pēdējā diena, un Džonu pārņēma mulsa. Rīt agri viņš atgriezīsies pie saviem firziķiem «Dienvidu Priedēs»! Pēcpusdienā, pēdējo reizi dodoties ar Annu izjādē, klusēšana bija gandrīz nedabiska, un meitene uz viņu pat ne reizes nepaskatījās. Džons ar šausmām sirdī kāpa pārģērbties. Viņš tagad zināja, ka grib Annu ņemt līdzi, bet reizē bija arī pārliecināts, ka meitene to negrib. Cik skumji būs, kad vairs nevarēs just sev pievērsto ciešo skatienu! Džons tvīka slāpēs pēc viņas skūpsta. Drūms viņš nogāja lejā un, apsēdies uz gara dīvāna kamīna priekšā, plucināja spāniela ausis un vēroja, kā satumst istaba. Varbūt vairāk nekas nebūs — tikai pusdienas un vakars a trois, pat ne iespēja pateikt, ka viņš Annu mīl, un noklausīties, ka meitene viņu nemīl. Un Džons nelaimīgs nodomāja: «Tā ir mana vaina — kāpēc es tik muļķīgi klusēju un palaidu garām visas izdevības.» Istaba kļuva tumša, kvēloja tikai kamīns, spāniels aizmiga. Arī Džons aizvēra acis. Tā bija labāk gaidīt… visļaunāko. Paceļot plakstus, viņš ieraudzīja Annu stāvam savā priekšā ar ģitārām rokās.

— Vai gribat spēlēt, Džon?

— Jā, — teica Džons, — paspēlēsim. Pēdējo reizi, — un viņš paņēma savu ģitāru.

Anna apsēdās uz grīdsegas kamīna priekšā un sāka uzskaņot instrumentu. Džons noslīga blakus spānielam un arī uzskaņoja savējo. Spāniels piecēlās un aizgāja projām.

— Ko mēs dziedāsim?

— Man negribas dziedāt, Anna. Dziediet jūs, es tikai pavadīšu!

Viņa nepacēla acis. Un nekad nepacels! Viss beidzies! Kas viņš bija par muļķi!

Anna dziedāja. Viņa klusi uzsāka spāņu kalniešu dziesmu. Džons trinkšķināja stīgas, un ik skaņa sāpīgi atbalsojās viņa sirdī. Anna izdziedāja līdz beigām un uzsāka atkal dziesmu no jauna. Viņas plaksti nodrebēja. Augstais dievs! Anna lūkojās viņā. Tikai neizrādīt, ka viņš to zina! Tas bija tik brīnišķīgs — šis ilgais tumšo acu skatiens pāri ģitārai. Viņus šķīra abas ģitāras. Džons aizmeta pretīgo šķērsli. Pēkšņi paliecies uz priekšu, viņš apvija rokas meitenei ap vidu. Nebilzdama ne vārda, viņa nolaida galvu uz jaunekļa pleca kā naktī, kad viņi bija sēdējuši indiāņu kapeņu pakājē. Džons piekļuva vaigu pie viņas matiem. Tie, tāpat kā toreiz, smaržoja pēc siena. Un Anna, tāpat kā toreiz mēnesnīcā, pagrieza galvu. Taču šoreiz Džons noskūpstīja viņas lūpas.

OTRĀ DAĻA SUDRABA KAROTE

Bet ak, cik ērkšķains mūsu ceļš!

Viljams Šekspīrs («Ziemas pasaka»)

PIRMĀ DAĻA

..

I ārzemnieks

Jaunais vīrietis, kas 1924. gada septembra beigās izkāpa no taksometra Sautskvērā, Vestminsterā, tik maz atgādināja amerikāni, ka šoferis mirkli vilcinājās, iekams uzprasīja divkāršu maksu par vedumu. Jauneklis noraidīja viņa prasību bez jebkādas vilcināšanās.

— Vai jūs esat lasīt nepratējs? — viņš mierīgi vaicāja. — Skatieties pats — četri šiliņi.

To pateicis, viņš uzgrieza muguru un pievērsās namam, pie kura taksometrs bija piestājies. Šis pirmais angļu privātais nams, kurā viņam vajadzēja ieiet, iedvesa jauneklim zināmu nedrošību, it kā viņam nupat būtu jāatklāj kāds ģimenes noslēpums. Salīdzinājis numuru uz aploksnes ar vara plāksnītē iegravēto, viņš nomurmināja: — Pareizi ir, — un piezvanīja.

Gaidīdams, kamēr atdarīs durvis, viņš ievēroja dziļo klusumu, ko pārtrauca pulkstenis, nosizdams četri, kas izklausījās it kā paša Laika balss. Pēdējam sitienam nodunot, durvis pavērās un kāds vīrs, gandrīz vai plikpauris, palūkojās ārā:

— Ko vēlaties, ser?

Jaunais vīrietis noņēma mīksto platmali, atsegdams tumšmataino galvu.

—       Vai te dzīvo misis Monta?

—       Tieši tā, ser.

—       Lūdzu, nododiet viņai manu vizītkarti un šo vēstuli!

— «Misters Frensis Vilmots, Neizbija, D. K.». Esiet tik laipni, uzgaidiet šeit, ser!

Izvadīts cauri vestibilam un ievests istabā pa labi, Frensis Vilmots pēkšņi sadzirdēja čaboņu uz grīdas, un tūliņ kādi zobi iecirtās viņam stilbā.

— Dendij! — iesaucās plikpauris. — Ak tu velnēns! Zināt, ser, šis suns ir neganti nejauks pret svešiem. Vai būsi rāms! Kādai lēdijai viņš reiz pārplēsa zeķi.

Frensis Vilmots ar interesi paskatījās uz deviņas collas augsto un tikpat plato sudrabpelēko suni, kurš lūkojās uz viņu spožām acīm, atviezis nevainojamos zobus.

— Tas ir bērna dēļ, ser, — plikpauris paskaidroja, norādot uz kaut ko līdzīgu omulīgai ligzdiņai neiekurtā kamīna priekšā uz grīdas. — Dendijs vienmēr brūk virsū cilvēkiem, kad viņš viens pie bērna. Bet nu viņš dabūjis apostīt jūsu bikses, un jūs varat būt mierīgs. Bērnu gan labāk neaiztieciet. Misis Monta nupat kā bija te; es uznesīšu viņai jūsu karti.

Frensis Vilmots apsēdās uz dīvāniņa istabas vidū, bet suns nogulās starp viņu un bērnu.

Tā sēdēdams, jauneklis vērīgi aplūkoja istabu. Tās sienas bija apšūtas ar blāvi zeltainiem paneļiem, griesti sudrabainā tonī. Vienā telpas galā stāvēja mazs, zeltīts klavihords — klavieru atēna. Pie griestiem dzirkstīja kristāla lustras; gleznās, kas rotāja sienas, bija attēloti ziedi un jauna lēdija vizošu kaklu, kura šūpoja svārkus un zeltītas kurpītes. Portjeru audumā vijās zelts un sudrabs. Sudrabainais paklājs bija brīnišķīgi mīksts zem kājām, mēbeles bija no apzeltīta koka.

Jaunajam vīrietim pēkšņi uzmācās ilgas pēc mājām. Šķita, viņš atkal atrodas Dienvidkarolīnā, iesarkanās upes vientuļajā krastā, veca, koloniju stilā celta nama viesistabā. Viņš atkal redzēja ģīmetni, kas attēloja vectēvu, Frensi Vilmotu, karaliskā karaspēka majoru neatkarības karā, tērpušos sarkanos svārkos ar augstu apkakli. Visi allaž mēdza sacīt, ka vectēvs līdzinoties tam jauneklim, ko Frensis redzēja ik rītu skūdamies: gludi, tumši mati, kas aizsedz deniņus labajā pusē, šaurs deguns un lūpas, šaura, tumša roka uz zobena roktura vai bārdas naža, šauro, tumšo acu ciešais skatiens. Frensis atcerējās nēģerus, kas strādā kokvilnas tīrumos žilbinošā saulē, kādu viņš nav vairs redzējis, kopš atbraucis uz šejieni; domās viņš staigāja ar savu seteru gar purva malu, kur Floridas sūnas nokarājas kā vītnes no slaidiem, skumjiem kokiem. Viņš domāja par Vilmotu dzimtmuižu, kas bija stipri cietusi pilsoņu kara laikā; viņš nezināja, vai atjaunot to vai pārdot kādam jenkijam, kas meklē ārpilsētas atpūtas vietu, kur ērti ierasties no Čarlstonas, un kas pārtaisīs to līdz nepazīšanai. Tagad tur tik vientulīgi, kopš Anna apprecējās ar jauno angli — Džonu Forsaitu un aizbrauca uz ziemeļiem, uz «Dienvidu Priedēm». Un viņš domāja par savu māsu, melnīgsnēju, bālu, možu, ņipru «kā zivtiņa ūdenī». Jā, šī istaba iedvesa ilgas pēc mājām. Tā bija tik lieliska, tādu viņš savu mūžu nebija redzējis, — saskaņu traucēja vienīgi suns, kas nu bija atgulies uz sāniem; tas bija tik resns, ka tā ķepas slējās gaisā, nesniegdamās līdz grīdai. Frensis pusbalsī noteica:

—      Tā ir skaistākā telpa, kādu jebkad esmu redzējis!

—      Cik patīkami noklausīties tādu atzinumu!

Durvīs stāvēja jauna sieviete ar cirtainiem kastaņkrāsas matiem, blāvu seju, smaidošām lūpām, īsu, taisnu degunu un ļoti baltiem plakstiem ar garām, tumšām skropstām, kas aizēnoja tumšbrūnas acis. Viņa pienāca tuvāk un pastiepa roku.

Frensis Vilmots noliecās pār to un nopietni jautāja:

— Misis Monta?

— Tātad Džons apprecējis jūsu māsu? Vai viņa ir skaista?

—      Ir gan.

—      Ļoti skaista?

—      Patiešām.

—      Ceru, ka mazulis neļāva jums garlaikoties.

—      Viņš jau labi paaudzies.

— Neko nevar sacīt. Dzirdēju, ka Dendijs esot jums iekodis.

— Liekas, pat āda nav pušu.

— Un jūs pat neapskatījāties? Suns gan ir pilnīgi vesels. Apsēdieties un pastāstiet man par savu māsu un Džonu! Vai tās ir laulības aiz mīlestības?

Frensis Vilmots apsēdās.

— Noteikti. Džons ir patīkams jauneklis un Anna . .. Viņš izdzirdēja nopūtu.

— Man liels prieks. Viņš raksta savā vēstulē, ka esot neizsakāmi laimīgs. Jums jāapmetas pie mums. Te jūs varat justies pilnīgi brīvi. Uzskatiet šo namu par hoteli.

Jaunā cilvēka tumšajās acīs iezaigojās smaids.

— Jūs esat ļoti laipna! Es taču pirmo reizi esmu Eiropā. Karš beidzās pārāk ātri.

Flēra izcēla mazuli no ligzdiņas.

—      Šis radījums nekož. Redziet — divi zobi gan ir, bet tie nevienam nedara pāri vai ne?

—      Kā viņu sauc?

—      Kits — pilnajā vārdā Kristofers. Par šo vārdu mēs laimīgā kārtā vienojāmies. Tūliņ ieradīsies Maikls, mans vīrs. Viņš ir parlamenta loceklis. Pirmā sēde būs gan tikai pirmdien, — zināms, atkal Īrijas jautājums. Tāpēc mums vajadzēja vakar atgriezties no Itālijas. Brīnišķīga zeme, to jums vajag redzēt.

—      Piedodiet, — vai tas ir parlamenta pulkstenis, kas tik skaļi sit?

—      Jā, Lielais Bens. Tas liek viņiem domāt par laiku. Maikls izsakās, ka parlaments esot vislabākā bremze progresam. Jādomā, šis gads būs visai interesants, jo mums pirmo reizi ir leiboristu valdība. Vai nav aizkustinoši, kā suns apsargā manu mazuli. Un kas šim sunim par drausmīgiem žokļiem!

—      Kas tā par šķirni?

—      Dendiji-dinmonti. Agrāk mums bija ķīniešu sunītis. Tā bija šausmīga traģēdija. Viņš vienmēr dzinās pakal kaķiem un reiz saķīvējās ar kareivīgu runci, kas viņam izskrāpēja abas acis . . . Sunītis kļuva akls un vajadzēja .. .

Jauneklis pēkšņi pamanīja viņas acīs asaras. Viņš klusu nopūtās un līdzjūtīgi noteica: —: Ļoti bēdīgi.

—      Man vajadzēja pilnīgi pārveidot šo istabu. Agrāk tā bija ķīniešu stilā, bet tik ļoti atgādināja Ting-a-lingu. . .

—      Toties šis sunītis nokodīs jebkuru kaķi.

— Par laimi, viņš audzis kopā ar kaķēniem. Mums viņš iepatikās līko ķepu dēļ — tās tik izliektas, ka viņš nevar paskriet un ar pūlēm tiek līdzi bērna ratiņiem. Den, parādi ķepas!

Dendijs pacēla galvu un noraidoši ierūcās.

— Briesmīgi stūrgalvīgs. Sakiet, — vai Džons nav pārmainījies? Vai viņš vēl atgādina angli?

Jaunais cilvēks nojauta, ka beidzot viņa ierunājas par kaut ko tādu, kas viņu patiesi interesē.

—      Atgādina gan, bet viņš ir lāga puisis.

—      Un viņa māte? Kādreiz viņa bija skaistule.

—      Viņa arī vēl šodien tāda pati.

—      Droši vien. Jādomā, nosirmojusi?

—      Jā gan. Vai jums viņa nepatīk?

—      Ceru, ka viņa nav greizsirdīga uz jūsu māsu.

—      Šķiet, ka jūs esat netaisna.

—      Laikam gan tā būs.

Viņa sēdēja klusēdama ar bērnu klēpī, viņas seja bija skarba. Un jaunais vīrietis, noģizdams, ka namamātes domas kavējas kaut kur tālu, piecēlās.

— Kad rakstīsiet Džonam, — viņa pēkšņi ierunājās, — sakiet, ka esmu ārkārtīgi priecīga un vēlu viņam daudz laimes. Es pati nerakstīšu. Vai varu saukt jūs par Frensi?

Frensis Vilmots palocījās.

—      Būšu ļoti laimīgs, godātā!

—      Jā, bet jums vajag saukt mani par Flēru. Mēs taču tagad esam radinieki.

Jauneklis pasmaidīja un it kā nogaršoja šo vārdu:

— Flēra! Skaists vārds!

— Līdzko atgriezīsieties, jūsu istaba būs kārtībā. Protams, jums būs pašam sava vannas istaba.

Viņš pieskārās izstieptajai rokai ar lūpām.

— Brīnišķīgi! — viņš sacīja. — Un es jau sāku ilgoties pēc mājām; man te trūkst saules.

Durvīs viņš atskatījās. Flēra bija nolikusi bērnu atpakaļ ligzdiņā un domīgi vērās tālumā.

II pārmaiņas

Tā nebija suņa nāve vien, kas ierosināja Flēru pārveidot ķīniešu istabu. Viņas divdesmit otrās dzimšanas dienas vakarā Maikls, pārnācis mājās, paziņoja:

—      Zini, mazā, es pārvilku svītru izdevēja darbam. Vecais Denbijs vienmēr grib paturēt virsroku; tur nekāda karjera nav cerama.

—      Ai, Maikl! Tu nogarlaikosies līdz nāvei.

—      Es ietikšu parlamentā. Tas nav nekas sarežģīts, un atalgojums ir apmēram tas pats.

Viņš bija tā runājis jokodamies. Pēc sešām dienām noskaidrojās, ka Flēra bija uztvērusi to nopietni.

—      Tev pilnīga taisnība, Maikl. Tāda nodarbošanās tev ir vispiemērotākā. Tev ir idejas.

—      Tās ir patapinātas.

—      Un runātāja dāvanas. Turklāt parlaments mums tik parocīgi tuvu.

—      Tas daudz maksās, Flēra.

—      Jā, es runāju ar tēvu. Tas ir jocīgi — līdz šim nevienam Forsaitam nav bijis saskares ar parlamentu. Taču tēvs domā, ka man tas nākšot par labu un baroneti tikai tam vien noderot.

—      Diemžēl vispirms jātiek ievēlētam.

—      Es apspriedos arī ar tavu tēvu. Viņš parunās ar vienu otru. Parlamentā vajadzīgi jauni ļaudis.

—      Tā! Bet kādi ir mani politiskie uzskati?

—      To tev vajadzētu zināt, dārgais, — trīsdesmit gadu vecumā!

Es neesmu liberālis. Bet vai es esmu leiborists vai torijs?

— To tev vēl būs laika izdomāt līdz vēlēšanām! Nākamajā dienā, kad Maikls skuvās un Flēra atradās vannā, viņš mazliet iegrieza vaigā un sacīja:

—      Zemkopība un bezdarbs — par tiem es interesējos no tiesas. Es esmu fogartists.

—      Kas?

—      Tu taču lasīji vecā sera Džeimsa Fogarta grāmatu.

—      Nē.

—      Vismaz tu tā sacīji.

—      Visi tā runāja.

—      Vienalga — viņš domā par nākotni, par 1944. gadu, un pieskaņo tam savu programu. Drošība pret uzbrukumiem no gaisa, zemkopības attīstība, bērnu emigrācija; pieprasījumu un piedāvājumu noregulēšana karalistes robežās; darīt galu mūsu zaudējumiem Eiropā; paciest slikto tagadni labākas nākotnes dēļ. Īstenībā viņa mācību uzskata par ļoti nepopulāru un pat par neiespējamu.

—      Šos uzskatus tu vari paturēt savā ziņā, kamēr tiksi ievēlēts. Tev būs jākandidē toriju sarakstā.

—      Cik tu izskaties jauka!

—      Kad tiksi ievēlēts, varēsi katram paziņot par saviem uzskatiem. Tad tev būs redzams stāvoklis jau pašā sākumā.

—      Plāns nav slikts! — Maikls nomurmināja.

—      Un tad tu varēsi ieviest šo — fogartismu. Autors taču nav vājprātīgs?

—      Nē, tikai pārāk prātīgs, kas galu galā ir viens un tas pats. Redzi, darba alga mums ir augstāka nekā jebkurā citā valstī, izņemot Ameriku un domīnijas, un pazemināšana nav paredzama. Mēs ejam kopsolī ar jaunajām zemēm. Fogarts prasa, lai visiem spēkiem ražojam paši sev pārtiku un lai izsūtām pilsētnieku bērnus, pirms tie nav samaitāti, no Anglijas uz kolonijām, kamēr koloniju pieprasījums pēc metropoles precēm nebūs vienlīdzīgs ar mūsu piedāvājumu. Protams, projekts var palikt pilnīgi iluzors, ja visas karalistes valdības nerīkosies vienprātīgi.

—      Izklausās diezgan pieņemami.

—      Kā tu zini, mēs izdevām Fogarta grāmatu, bet uz viņa paša rēķina. Vecais stāsta par to, ka «ticība pārstata kalnus». Ticība viņam noteikti ir, bet kalni viss nedomā kustēties. Flēra piecēlās.

— Nolemts! — viņa sacīja. — Tavs tēvs teica, ka varēšot tevi iedabūt ar toriju sarakstu starpniecību, un savus uzskatus pagaidām paturi sev. Tu iekarosi simpātijas, Maikl.

— Pateicos, dārgumiņ! Es palīdzēšu tev noslaucīties. Flēra tomēr pārveidoja savu ķīniešu istabu tikai tad, kad Maiklam bija nodrošināta vieta parlamentā kā tāda apgabala pārstāvim, kur vēlētāji, acīm redzot, interesējās par zemkopību. Viņa izraudzījās kaut ko vidēju starp brāļu Ādamu un Luija XV stilu. Maikls dēvēja pārveidoto istabu par «bimetālisko salonu» un pārvietoja «Balto pērtiķi» uz savu kabinetu. Viņam likās, ka šā radījuma pesimisms nesaskan ar politiska darbinieka karjeru.

Flēra atklāja savu «salonu» ar viesībām februārī. Pēc liberāļu sakāves «sabiedrības centra» zvaigzne bija norietējusi un ar lēdijas Elisonas politiski juridisko grupu neviens vairs nerēķinājās. Kalnup gāja vienkāršāki ļaudis. Trešdienu vakaros bija pārsvarā jaunākā paaudze, no vecākās bija tikai Flēras vīratēvs, divi mazsvarīgi sūtņi un Pīvensijs Blaits, «Priekšposteņa» izdevējs. Blaits bija slaids, bārdains vīrietis ar pelēkām, iekaisušām acīm; šim cilvēkam bija tik maz kopīga ar viņa literāro stilu, ka viņu vienmēr noturēja par kāda koloniju kabineta premjerministru. Viņam bija lielas zināšanas tādos jautājumos, par kuriem maz interesējās. «Ko Blaits domā šodien, to konservatīvo partija nedomās vēl rīt,» — tā par viņu mēdza izteikties. Viņš runāja pusbalsī un pastāvīgi lietoja trešo personu.

«Cilvēki staigā apkārt pa sapņiem un pamodīsies kaili,» — tā viņš izsacījās par valsts pašreizējo stāvokli.

Dedzīgs sera Džeimsa Fogarta grāmatas piekritējs, kuru viņš dēvēja par «akla ercenģeļa šedevru», Blaits bija kaislīgs klavihorda spēles cienītājs un neatvietojams Flēras «salonā».

Pārvilkusi svītru poēzijai un modernajai mūzikai, Siblijam Svonam, Volteram Neizingam un Hugo Solstisam, Flēra guva iespēju veltīt laiku dēlam — vienpadsmitajam baronetam. Dēls viņai iemiesoja vienīgo reālību. Lai Maikls tic teorijai, kas īstenosies pēc viņa nāves, lai leiboristi cer iekarot valsti, — Flērai 1944. gads svarīgs tikai tāpēc, ka vienpadsmitais baronets tad būs pilngadīgs. Protams, Anglijai jābūt stiprai un bagātai, bet tikai tāpēc, lai Kits tanī labi justos, — tas ir svarīgāk par visām parlamenta ieteiktajām un nerealizējamām reformām. Visi tie nami, ko viņi dziras celt, ir ļoti labi, tikai bez sevišķas nozīmes, jo Kits mantos Lipinghollas muižu un namu Vestminsterā, Sautskvera. Zināms, šādus ciniskus apsvērumus Flēra neizsacīja skaļi un pat neapzinājās, ka tā domā. Vārdos viņa bez ierunām zemojās lielā dieva Progresa priekšā.

Tolaik visus neatkarīgi no partijām nodarbināja vispasaules miera, veselības aizsardzības, darba sagādes un bezdarba izbeigšanas problēmas, un Flēra neatpalika no modes, taču drīzāk instinkts nekā Maikls vai sers Džeimss Fogarts mācīja viņai, ka vecais lozungs, kas atradās visu partiju programmu pamatos, — «Lai vilki paēduši un kazas dzīvas» nemaz nav tik pārāk gudrs. Kamēr Kitam ir ko ēst, tikmēr par citiem nav jārūpējas, kaut gan, protams, jāizliekas, ka šie «citi» viņu arī interesē. Flēra laidelējās pa savu «salonu», bija tik jauka un laipna, un visi jūsmoja par viņas grāciju, saprātu un jūtīgumu. Nereti viņa apmeklēja arī palātas sēdes, izklaidīgi klausījās runās un ar septīto prātu (ja labāko aprindu sievietēm to bija seši, tad Flērai noteikti septiņi) uztvēra to, kas varēja piešķirt spožumu viņas «salonam»: atzīmēja valdības barometra celšanos un krišanu, pētīja politiskos štampus un lozungus un, galvenais, cilvēkus, cilvēku, kas slēpjas katrā parlamenta loceklī. Viņa vēroja Maikla karjeru kā gādīga krustmāte, kas iedāvinājusi savam krustbērnam zilā safjānā iesietu lūgšanu grāmatu cerībā, ka reiz viņš atcerēsies pair tās eksistenci. Kaut gan Maikls neiztrūkstoši apmeklēja palātas sēdes visu pavasari un vasaru, tomēr ne reizi neatvēra muti. Flēra izturējās atzinīgi pret šo klusēšanu un, noklausīdamās Maikla spriedelējumus par fogartismu, palīdzēja vīram noskaidrot viņa politiskos uzskatus. Ja vien fogartisms ir drošs līdzeklis pret bezdarbu, kā apgalvoja Maikls, tad arī viņa ir fogartiste; veselais saprāts sacīja viņai, ka šī nacionālā kaite ir vienīgās reālās briesmas, kas var draudēt Kitam. Likvidējiet bezdarbu, un nevienam nebūs laika celt tračus! Flēras kritiskās piezīmes bieži vien bija lietišķas:

— Manu dārgo zēn, vai kaut viena zeme upurēs tagadni nākotnes labā? Vai tu patiešām domā, ka uz laukiem labāk dzīvot nekā pilsētā? Vai tu būtu ar mieru sūtīt Kitu četrpadsmit gadu vecumā sazin uz kādu pasaules malu? Vai tu domā, ka pilsētnieki tev piekritīs?

Šādu jautājumu saērcināts, Maikls turējās pretī tik neatlaidīgi un daiļrunīgi, ka Flēra vairs nešaubījās par viņa panākumiem. Viņš taisīs karjeru kā vecais sers Džailss Snorhems, ko drīz iecels par Anglijas pēru, jo viņš visu mūžu nēsājis zemas platmales un sludinājis atgriešanos pie kabrioletiem. Platmales, ziedi pogcaurumā, monokļi — Flēra pastāvīgi pārcilāja prātā šos atribūtus, kas var palīdzēt politiskai karjerai.

— Vienkārši stikli nav kaitīgi redzei, Maikl, un monoklis piesaista klausītāju skatienus.

— Mīļais bērns, tēvam tas nav atnesis nekāda labuma; šaubos, vai ar tā palīdzību viņš būtu pārdevis kaut trīs no savām grāmatām. Nē! Ja tikšu uz priekšu, tad vienīgi ar daiļrunību.

Taču Flēra ieteica viņam klusēt un nogaidīt.

— Būs slikti, Maikl, ja tu cietīsi neveiksmi pašā sākumā. Leiboristi nenoturēsies visu šo gadu.

— Kāpēc?

— Viņiem galva jau apskurbusi, viņi nemāk savaldīties. Viņus tikai cieš — un tādiem jācenšas būt laipniem, citādi viņus vairs necietīs. Un, kad viņi aizies, nāks toriji un droši vien uz ilgu laiku. Tavā rīcībā būs vairāki gadi, lai izdarītu savus ekscentriskos izlēcienus, kamēr atkal atgriezīsies leiboristi. Tagad padomā par to, kā noturēt savu vēlētāju simpātijas. Manuprāt, tas ir aplami — aizmirst savus vēlētājus.

Tovasar Maikls pavadīja gandrīz visus vīkendus Midbekinghemā, karojot par vēlētāju simpātijām, bet Flēra ar vienpadsmito baronetu pie tēva Meiplderhemā.

Nokratījis no kājām Londonas pīšļus pēc notikuma ar Eldersonu, Soumss pieķērās dzīvei uz laukiem ar Forsaitiem neparastu aizrautību. Viņš bija nopircis pļavas viņpus upes un iegādājies Džersijas govis. Viņš nedomāja nodarboties ar lauksaimniecību vai līdzīgiem niekiem, taču viņam patika celties pāri upei, lai noskatītos govju slaukšanā. Viņš bija ierīkojis arī krietni daudz lecekšu un audzināja melones. Anglijas melone pārspēja visas citas, un dzīve ar francūzieti sievu aizvien vairāk ietekmēja viņu uz pašaudzētu produktu patēriņu. Kad Maiklu ievēlēja parlamentā, Flēra aizsūtīja tēvam sera Džeimsa Fogarta grāmatu «Anglijas bīstamais stāvoklis». Saņēmis dāvanu, viņš jautāja Anetei:

— Nesaprotu, ko Flēra domā, atsūtīdama tik biezu grāmatu. Ko es darīšu ar to?

— Tev tā jāizlasa, Soums.

Soumss nospurcās, lapodams grāmatu:

— Es nemaz nesaprotu, par ko viņš tur raksta.

— Tad es to pārdošu labdarības loterijā, Soums. Tā noderēs tiem, kas prot lasīt angliski.

Kopš tās dienas Soumss, pats nemaz neapzinādamies, sāka lasīt grāmatu. Viņam tā likās dīvaina, jo autors daudziem pamatīgi sadeva. It sevišķi Soumsam iepatikās nodaļa, kur autors nosodīja strādniekus, kuri nevēlas šķirties no saviem pieaugušajiem bērniem. Soumss bija apceļojis tikai Eiropu, un viņam bija diezgan neskaidrs priekšstats par tādām zemēm kā Dienvidāfrika, Austrālija, Kanāda un Jaunzēlande, bet vecais Fogarts, acīm redzot, bijis visur un zina, ko runā. Tas, ko viņš rakstīja par šo zemju attīstību, skanēja tīri prātīgi. Bērni, kas izceļo uz turieni, tūliņ pieņemas svarā un tiek pie privātīpašuma tādā vecumā, kad Anglijā viņi joprojām vēl iznēsātu saiņus, slaistītos pa ielām un pārkvalificētos bezdarbniekos vai komunistos. Sūtīt tos ārā no Anglijas! Šai idejā bija kaut kas pievilcīgs tādam, kas pats bija anglis no galvas līdz kājām. Soumss piekrita arī tam, ka Anglijai jāapgādājas pašai ar savu pārtiku un jānodrošinās pret uzbrukumiem no gaisa. Bet tad pamazām Soumsā uzkrājās netīksme pret autoru. Īsta Jeremijas gaudu dziesma! Soumss paziņoja Flērai, ka grāmatā neesot nekā realizējama, autors ceļot gaisa pilis. Ko par šo grāmatu sacījis Vecais Monts?

— Viņš negrib to lasīt; viņš sacīja, ka personiski pazīstot veco Fogartu.

— Hm! — Soumss noteica. — Tādā gadījumā es nebrīnītos, ja grāmatā izrādītos šis tas pieņemams. — Šis cāļagalva baronets taču bija pārāk vecmodīgs! — Lai nu kā, bet skaidrs, ka Maikls novērsies no leiboristiem.

— Maikls domā, ka fogartisms kļūšot par leiboristu partijas politiku, līdzko leiboristi izpratīšot tā būtību.

— Kā tad tā?

—      Viņš domā, ka fogartisms palīdzēšot leiboristiem vairāk nekā jebkuram citam. Viņam šķiet, ka viens otrs līderis jau sākot sliekties uz to pusi un ar laiku tiem pievienošoties arī citi.

—      Ja tā, — Soumss sacīja, — tad līdz pašiem leiboristu partijas pamatiem šis fogartisms nekad nenokļūs. — Dažus mirkļus viņš nosēdēja kā transā. Vai viņš bija pateicis ko dziļdomīgu vai ne?

Soumsam bija bezgala patīkami, ka Flēra ar vienpadsmito baronetu pavada vīkendus pie viņa. Sākumā viņš bija juties zināmā mērā vīlies, ka mazbērns nav meitene, jo vienpadsmitais baronets šķitās neatņemams Montu īpašums, taču pēc dažiem mēnešiem sāka interesēties par «amizanto knauķi» un centās paturēt to ilgāk Meiplderhemā, tālāk no Lipinghollas. Protams, dažreiz Soumsu kaitināja sieviešu pārāk lielā noņemšanās ar mazuli — tāda mātes instinkta izpausme viņam likās esam nevietā. Anete bija tā izturējusies pret Flēru; Flēra tā izturējās pret Kitu. Laikam tā izpaudās franču asinis! Soumss nevarēja atcerēties, ka viņa māte būtu pievērsusi viņam tādu uzmanību; viņš gan vispār nekā neatcerējās no tā laika, kad bija gadu vecs. Kad m-me Lamota, Anete un Flēra veltīja visu vērību viņa mazdēlam, kad šīs triju paaudžu pārstāves tā jūsmoja par šo tumīgo miesas piku, viņš devās makšķerēt, lai arī zināja, ka noķertās zivis neviens neēdīs.

Kad viņš pabeidza lasīt sera Džeimsa Fogarta grāmatu, bija jau pagājusi nepatīkamā 1924. gada vasara un iestājies vēl nepatīkamākais septembris. Tā arī nepienāca zeltainās rudens dienas, starodamas cauri rīta miglai, kura iekarinājusi rasas pērlīšu zvaigznes ik zirnekļa tīklā, kas stiepjas gar vārtiem. Lija lietus, ūdens upē bija pacēlies tik neparasti augsti, ka avīzes likās neparasti tukšas — burtiski neviena vārda par sausumu; tās pamazām pildījās ar ziņojumiem par šo «visslapjāko vasaru kopš trīsdesmit gadiem». Upe, rāma un zaļgana no ūdenszālēm un koku atspīdumiem, gausi plūda starp Soumsa piemirkušo dārzu un piemirkušajām pļavām. Sēņu nebija, kazenes bija ūdeņainas. Soumsam bija paradums ik gadu apēst pa ogai; pēc to garšas varēja noteikt, kāds bijis gads. Parādījās daudz sūnu un ķērpju. Taču, par spīti visam, Soumss jutās labā omā. Leiboristu partija jau vairākus mēnešus atradās pie varas, un padebeši bija tikai mazliet vien sabiezējuši. Leiboristu nākšana pie varas piespieda Soumsu pievērst uzmanību politikai un pravietot pie brokastgalda. Pravietojumi mainījās atkarībā no avīžu ziņām, un, tā kā Soumss parasti aizmirsa tos, kas nepiepildījās, tad vienmēr varēja aizrādīt Anetei: — Vai es tev neteicu, ka tā būs? — Taču Anete neinteresējās par politiku, «aizņemta, kā visas sievietes, ar labdarības loterijām, ievārījumu gatavošanu, braukāšanu apkārt, iepirkšanos Londonā un piknikiem»; kaut viņa pieņēmās miesās, tomēr aizvien vēl izskatījās ļoti skaista.

Džeks Kardigans, māsasmeitas Imodžinas vīrs, iedāvināja Soumsam sešdesmit devītajā dzimšanas dienā golfa nūjas. Tas Soumsu ārkārtīgi samulsināja. Ko lai viņš ar tām dara? Anete savā francūzietes attapībā, kas Soumsu allaž kaitināja, ieteica sākt spēlēt golfu. Cik netaktiski no viņas puses! Soumsa vecumā! Un beidzot kādā maija vīkendā ieradās pats Kardigans ar Imodžinu un ar spēcīgu nūjas sitienu pārtrieca bumbu pāri upei.

—      Deru uz kasti cigāru, tēvoci Soums, ka jūs līdz mūsu aizbraukšanai, pirmdien, neiemācīsieties to izdarīt.

—      Es nesmēķēju un ar derībām nenodarbojos, — Soumss atteica.

—      Pēdējais laiks sākt nodarboties tiklab ar vienu, kā ar otru. Paklau, rīt es jūs pamācīšu spēlēt golfu!

— Blēņas! — Soumss atvairiījās.

Bet tovakar viņš savā istabā, ietērpies pidžamā, plātījās ar rokām, atdarinādams Džeku Kardiganu. Otrā dienā viņš pierunāja sievietes braukt vizināties un paņemt brokastis līdzi; viņam negribējās, ka par viņu smīn. Reti gan viņš bija pārdzīvojis tik nepatīkamas stundas kā todien. Viņa īgnums sasniedza kalngalus, kad beidzot izdevās trāpīt bumbai un tā iekritaupē pie paša krasta. otrā rītā viņam mugura bija galīgi stīva, un Anetei vajadzēja viņu masēt, kamēr viņš uzsauca:

— Uzmanīgāk! Tu man noberzīsi ādu!

Tomēr inde jau bija asinīs. Nomīdījis vēl labu gabalu sava maura, Soumss iestājās tuvākajā golfa klubā un ik dienas pēc brokastīm dzenāja bumbu pa pļaviņu; kāds mazszēns staigāja līdzi, uzmeklēdams bumbu. Soumss trenējās ar viņam raksturīgo neatlaidību. Jūlija vidū viņš jau bija ieguvis zināmu prasmi un sāka iegalvot Anetei, ka tāds sports arī viņai nākšot tikai par labu un neļaušot pieņemties svarā.

—Merci,Soums, — viņa mēdza atbildēt. — Es nemaz nevēlos līdzināties angļu daiļavām, plakanām kā dēlis ir no priekšas, ir no mugurpuses.

Anete bija reakcionāra, «kā visa viņas nācija», un Soumss, slepenībā juzdams simpātijas pret apaļīgām formām, nedomāja pārāk uzspiesties. Viņš atklāja, ka golfs labvēlīgi ietekmē viņa aknas un omu. Vaigos parādījās sārtums. Pēc pirmās partijas ar Džeku Kardiganu, kurš deva viņam trīs sitienus priekšā uz katru bedrīti un uzveica viņu pilnīgi, viņš saņēma pārsteidzošu sūtījumu — cigāru kasti! Kas šim Džekam ienācis prātā?! Soumss to atklāja tikai pēc vairākām dienām, kad, sēžot gleznu galerijā pie loga, noprata, ka cigārs iekļuvis viņam mutē. Dīvaini, ka galva nemaz nereiba. Izjūta bija gandrīz tāda pati kā tolaik, kad viņš nodarbojās ar «Kuē sistēmu», kas tagad jau izgājusi no modes; māsa Vinifreda stāstīja, ka sazin kāds amerikānis esot atradis īsāku ceļu uz laimi. Pavīdēja aizdomas, ka ģimene sazvērestībā ar Džeku Kardigaņu, un tāpēc Soumss nolēma smēķēt tikai šeit, gleznu galerijā; tā cigāri ieguva slepena netikuma aromātu. Viņš atjaunoja krājumus slepus. Tikai tad, kad noskaidrojās, ka Anete, Flēra un pārējie jau nedēļām ilgi zina par notiekošo, viņš atļāvās pārkāpt savus noteikumus un atklāti paziņoja, ka mūsdienu ļaunums esot papirosi, nevis cigāri.

— Mans dārgais, — Vinifreda sastopoties sacīja, — tu esi tā pārvērties, ka tevi pazīt nevar!

Soumss neticīgi sarauca uzacis. Viņš pats nemanīja nekādu pārmaiņu.

Šis Kardigans ir ērmīgs radījums, — viņš teica.

Es ēdīšu pusdienas pie Flēras un palikšu tur pa nakti; viņi atgriezušies no Itālijas. Pirmdien palātas sēde.

—    Jā, — Vinifreda sacīja, — dīvaini gan — noturēt sēdes vasaras brīvlaikā!

—    Īrija! — dziļdomīgi noteica Soumss. — Atkal vecie niķi!

Tā tas ir bijis, tā tas būs!

III MAIKLS «IZDARA IZLŪKOŠANU»

Maikls pārbrauca no Itālijas alku pilns «ķerties pie darba», kā tas parasti notiek ar cilvēkiem pēc dienvidos pavadīta brīvlaika. Uzaudzis laukos, aizvien vēl dziļi ieinteresēts par bezdarba problēmu un uzskatīdams fogartismu par tās atrisināšanas līdzekli, viņš nebija aizrāvies ne ar vienu citu parlamentā apspriežamo jautājumu. Viņš juta, ka ēd valsts sūri grūti iegūto maizi un neko neatmaksā par to. Turklāt viņš kāroja noskaidrot, kādu pozīciju īstenībā ieņem un vai ilgi varēs tanī turēties.

Iznācis todien no palātas, kur bija iepazinies ar uzkrājušos korespondenci, viņš juta tieksmi, ar Vecā Forsaita vārdiem runājot, «izdarīt izlūkošanu», lai noskaidrotu pats savu pozīciju. Viņš devās pie Pīvensija Blaita, uz pašpaļāvīgā nedēļas žurnāla «Priekšpostenis» redakciju. Iededzis Itālijas saulē, novājējis no Itālijas uztura, viņš soļoja naski un domāja par daudz ko. Nonācis krastmalā, kur kokos sēdēja bezdarbnieki putni un laikam arī skaidroja, kādu pozīciju ieņem un vai ilgi to vēl ieņems, viņš izvilka no kabatas vēstuli un vēlreiz pārlasīja to:

Sepersrouva 12, Kemdentaunā. Godātais ser!

Tā kā Jūsu vārds tikai nesen ievietots krājumā «Es viņu pazīstu», tad domāju, ka spēsiet just līdzi cietējiem. Esmu dzimusi austriete, pirms vienpadsmit gadiem apprecēju vācieti. Viņš darbojās par aktieri Anglijas teātros, jo viņa vecāki, kuri nav vairs starp dzīvajiem, bija atveduši viņu uz šejieni agrā bērnībā. Viņš bija internēts, un tas sadragāja viņa veselību. Viņam ir tik stipra neirastēnija, ka viņš nav spējīgs neko strādāt. Pirms kara viņam vienmēr bija darbs un mēs dzīvojām pārticībā, bet daļu naudas es iztērēju kara laikā, kad paliku viena ar bērnu, pārējo konfiscēja un atmaksāja tikai sīkumus, jo mēs neesam angļi. Viss saņemtais aizgāja parādu nomaksai, ārstam un mūsu bērna apbedīšanai, jo viņš, par laimi, nomira. Kaut gan es viņu ļoti mīlēju, bērns nevar tā dzīvot, kā dzīvojām mēs. Es pelnos ar šūšanu, nopelnu maz, dažreiz mārciņu nedēļā, dažreiz neko. Visus šos gadus antreprenieri nav ņēmuši manu vīru darbā — viņam dažkārt uznāk krampji, un viņi domā, ka tas aiz dzeršanas, bet ticiet, ser, mums nav naudas viskijam. Mēs nezinām, pie kā griezties un ko darīt. Tad man ienāca prātā, dārgais ser, ka varbūt Jūs palīdzētu mums atdabūt mūsu ietaupījumus; tie ierēdņi jau bija ļoti laipni, bet viņi saka — likums ir likums un tur neko nevar darīt. Vai varbūt Jūs pagādātu manam vīram darbu svaigā gaisā — ārsti saka, tas viņam esot nepieciešams. Braukt uz Vāciju vai Austriju nav nozīmes, jo mūsu dārgie tuvinieki nav starp dzīvajiem. Es zinu, ka tādu kā mēs ir ļoti daudz, tomēr uzdrošinos griezties pie Jums ar lūgumu, ser, jo mēs dzīvojam pusbadā, bet dzīvot mēs gribam, ja vien būtu iespēja. Lūdzu piedot man šo vēstuli un ticēt Jūsu pazemīgajai

Annai Bergfeldei.

«Lai dievs viņiem stāv klāt!» Maikls nodomāja, gan bez sevišķas pārliecības, soļodams zem platānām gar Kleopatras obelisku. Pēc viņa uzskatiem, dievam bija vēl mazāk daļas par nemantīgu ārzemnieku likteni nekā Anglijas bankas direktoram par to, kas notiks ar mārciņu cukura, par ko samaksāts ar daļu no asignācijas mārciņas vērtībā. Dievs neiejauksies kā šķīrējtiesnesis tai sīkajā virmā ūdeņu virsū, kuriem viņš pavēlējis tecēt, kad radījis pasauli. Maikla uztverē dievs bija valdnieks, kurš pats sevi stingri ierobežojis ar savu konstitūciju. Viņš noglabāja vēstuli kabatā. Nabaga cilvēki! Bet tagad Anglijā viens miljons divsimt tūkstošu bezdarbnieku angļu, un pie visa vainīgs tas nolādētais vācu ķeizars ar savu floti! Ja 1899. gadā šim subjektam un viņa bandai nebūtu ienācis prātā sākt cīņu par virskundzību uz jūras, Anglija nebūtu iepinusies ķezā un varbūt vispār nekādas ķezas nebūtu bijis!

Nogājis līdz Templa stacijai, Maikls nogriezās uz «Priekšposteņa» redakcijas pusi. Par šo žurnālu Maikls interesējās jau vairākus gadus. Šķita, ka žurnālam viss zināms, un tas prata modināt lasītājā domas, ka pārējie nezina neko, tāpēc tas likās iespaidīgāks par visiem citiem žurnāliem. Nedodot nevienai partijai priekšroku, žurnāls varēja atbalstīt jebkuru. Nenosliekdamies uz imperiālisma pusi, tas lieliski pārzināja impērijas lietas. Nebūdams literārs žurnāls, tas nepalaida garām gadījumu, kad varēja pamācīt literātus, — par to Maikls bija ar patiku pārliecinājies, strādādams izdevniecībā. Pauzdams godbijību pret baznīcu un likumu, žurnāls prata pa reizei tiem visai izveicīgi ieknābt. Taču vislabāk žurnāls mācēja norādīt īsto vietu politiskajiem darbiniekiem, pie kam šī vieta atradās krietni zemāk par to, ko ieņēma «Priekšpostenis» pats. Turklāt no žurnāla ievadrakstiem plūda apgarotas visziņas «svētais gars», ietverts vienkāršam mirstīgam ne visai saprotamās rindkopās; tieši tas piešķir periodiskam izdevumam īsto svaru.

Maikls, lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz, devās augšup un iegāja lielā, četrstūrainā istabā, kur misters Blaits, stāvēdams ar muguru pret durvīm, bikstīja ar lineālu kartē iezīmētā aplītī.

— Tā ir cūcīga karte, — misters Blaits runāja pats ar sevi. — Viscūcīgākā karte, kādu jebkad esmu redzējis.

Maikls nenovaldījās un ieirgojās. Blaits atskatījās: viņa acis bija apaļas, izvalbītas kā epileptiķim, zem acīm maisiņi.

— Hallo! — viņš izaicinoši iesaucās. — Jūs? Koloniju ministrija izdevusi šo karti speciāli tāpēc, lai norādītu labākās vietas ieceļotājiem, bet par Begersfontēnu — pašu labāko vietu — aizmirsusi.

Maikls atsēdās uz galda.

—     Iegriezos apvaicāties, ko jūs domājat par pašreizējo stāvokli. Mana sieva domā, ka leiboristi drīz vien kritīšot.

—     Šī burvīgā, mazā lēdija! — noteica misters Blaits. — Leiboristi pārdzīvos Īrijas jautājumu, viņi pārdzīvos Krievijas jautājumu, viņi veģetēs joprojām. Grūti pateikt, kad viņiem pienāks gals. Iespējams, ka tas notiks februārī, kad apspriedīs budžetu. Kad Krievijas jautājums būs aiz muguras — teiksim novembrī, — jums vajadzēs uzstāties, Mont.

—     Mana pirmā runa biedē mani kā lietuvēns, — Maikls atzinās. — Kā lai es ieviešu dzīvē fogartismu?

—     Ap to laiku jau būs paspējusi nodibināties kaut kādu uzskatu fikcija.

—     Bet vai paši uzskati būs?

—     Nē, — paziņoja misters Blaits.

—     O! — Maikls nopūtās. — Bet kā tad ar tirdzniecības brīvību?

—     Var taču sludināt tirdzniecības brīvību un paaugstināt muitu.

—     Dievs un mamons?

— Anglijā citādi nemaz nevar rīkoties, Mont, ja grib ieviest ko jaunu. Mums taču ir liberāljunionisti, toriji sociālisti un . . .

—     Pārējie hibrīdi, — Maikls mīksti piebilda.

—     Viņi visādi izlocīsies, lamās protekcionismu, kamēr tas negūs virsroku pār tirzniecības brīvību, pēc tam lamās tirzniecības brīvību . . . Fogartisms ir mērķis, nevis līdzeklis; tirdzniecības brīvība un protekcionisms ir līdzekļi, nevis mērķi, kā apgalvo politiķi.

Padzirdējis pieminam politiķus, Maikls nolēca no galda kā grūsts; viņš sāka just simpātijas pret šiem nelaimīgajiem. Pastāvēja uzskats, ka viņi ir vienaldzīgi pret savu dzimteni un nevar paredzēt gaidāmos notikumus. Bet kurš gan miglaino diskusiju laikā var noteikt, kas valstij labs, kas slikts? Maiklam dažreiz šķita, ka pat vecais Fogarts nav uz to spējīgs.

— Zināt, Blait, — viņš iesāka, — mēs, politiķi, nedomājam par nākotni tikai tāpēc, ka tam nav nekādas jēgas. Katrs vēlētājs identificē savu personisko labklājību ar visas valsts labklājību. Savus uzskatus viņš maina tikai tad, kad pašam kurpe sāk spiest. Ja fogartisms nozīmē paaugstināt pārtikas produktu cenas un atņemt strādnieku ģimenēm pelnītspējīgus bērnus cēlu rezultātu vārdā, kuri parādīsies tikai pēc gadiem desmit vai divdesmit, kas tad gribēs aizstāvēt fogartismu?

—    Manu dārgo jaunekli, — Blaits atbildēja, — mūsu uzdevums — atgriezt neticīgos. Pašlaik tredjūniju biedri nicina ārpasauli. Viņi to nekad nav redzējuši. Viņu apvārsni ierobežo viņu kvēpainās ieliņas. Taču vajag tikai izdot piecus miljonus un noorganizēt simttūkstoš strādniekiem izceļošanu uz domīnijām, kad panākumi būs redzami jau pēc pieciem gadiem. Tad strādnieku šķirā pamodīsies drudžainas alkas atrast savu īsto vietu zem saules. Viņu bērnus šī vieta jau gaida. Bet vai var vainot strādniekus patlaban, kad viņi neko nezina par to?

—    Doma nav peļama, — Maikls piekrita, — bet kā uz to skatīsies valdība? Vai varu paņemt šīs kartes? . . . Pie reizes, — viņš piemetināja, iedams uz durvju pusi, — vai jūs zināt, ka arī tagad darbojas biedrības, kas izsūta bērnus uz kolonijām?

Misters Blaits nokrekšķējās.

— Jā. Lieliska, maza organizācija! Apkalpo dažus simtus bērnu un sniedz konkrētu priekšstatu par to, kas varētu būt, ja tās darbību paplašinātu simtkārt. Sākumam būtu pietiekami. Tagad tas ir piliens jūrā. Ardievu!

Maikls iznāca krastmalā, prātodams, vai var aiz mīlestības uz dzimteni aizstāvēt emigrācijas nepieciešamību. Taču tūliņ viņš atcerējās šās pārblīvētās pilsētas dzīvokļus, netīrību un dūmus, bērnus, kas jau kopš dzimšanas zaudējuši jebkuras izredzes, bezdarbnieku pūļus, kuriem pašreizējos apstākļos nav uz ko cerēt, šo nejaušībām pakļauto, nenodrošināto dzīvi no rokas mutē, — nudien, neviens nevar samierināties, ka viņa mīļotajā tēvzemē valda tādi apstākļi! Viņš raudzījās uz Vestminsteras torņiem, aiz kuriem rietēja saule, un viņa atmiņā atausa tūkstošiem ar pagātni saistītu sīkumu — koki, tīrumi, strauti; torņi, baznīcas, tilti; Anglijas dzīvnieki, Lipinghollas dziedātājputni, pūces, sīļi un kovārņi; nelielā atšķirība starp citzemju un dzimtenes krūmiem, puķēm, sūnām un putniem; Anglijas aromāts, Anglijas migla pār laukiem, Anglijas zāle; tradicionālais šķiņķis ar olām; rāmais, labsirdīgais humors, mērenība un vīrišķība; lietus smarža, ābeļziedi, virši un jūra. Viņa zeme, viņa cilts — serde tai nebojāta! Viņš pagāja garām tornim ar pulksteni. Parlamenta celtne slējās grezna un iespaidīga, daudz skaistāka, nekā parasts domāt. Vai šai namā auž Anglijas nākotni kā zirnekļa tīklu? Bet varbūt te izkrāso priekškaru, ekrānu, kas aizsedz veco Angliju? Pazīstama balss ierunājās:

— Kāds milzenis!

Maikls ieraudzīja sievastēvu, kurš lūkojās uz Linkolna statuju.

— Kāpēc to te nostādījuši? — Soumss vaicāja. — Viņš taču nav anglis. — Viņš sāka soļot blakus Maiklam. — Kā jūtas Flēra?

— Lieliski. Itālija nāca viņai par labu. Soumss nosēcās.

—    Ārišķīgi ļaudis šie itālieši, — viņš noteica. — Vai Milānas katedrāli redzējāt?

—    Jā, ser. Tas laikam bija vienīgais, kas atstāja mūs vienaldzīgus.

—    Hm! Astoņdesmit otrā gadā es dabūju kuņģa krampjus no itāliešu maltītēm. Jādomā, ka tagad viņi gatavo labāk. Kā zēnam klājas?

— Labi, ser.

Soumss apmierināts kaut ko norūca. Viņi iegriezās Sautskvērā.

— Kas tad tas? — Soumss nobrīnījās.

Pie parādes durvīm stāvēja divi apbružāti čemodāni. Jauns vīrietis ar somu rokā zvanīja, un taksometrs patlaban brauca projām.

—    To es nezinu, ser, — Maikls nomurmināja. — Varbūt ercenģelis Gabriels.

—    Droši vien apmaldījies, — Soumss nosprieda, soļodams uz ieeju.

Tobrīd jauno cilvēku ielaida iekšā. Suomss piegāja pie čemodāniem.

—    «Frensis Vilmots,» — viņš skaļi lasīja. — «Tvaikonis «Amfībija».» Tas ir kāds pārpratums!

IV SARUNAS VIEN

Kad viņi ienāca, Flēra jau bija ierādījusi jaunajam cilvēkam istabu un nāca lejup. Tērpusies pilnīgā vakara tualetē, viņa izskatījās drīzāk izģērbta nekā apģērbta; viņas mati bija īsi apgriezti.

—    Manu dārgo meitenīt, — Maikls bija viņai sacījis, kad īsie mati nāca modē, — nedari tā, es tevi lūdzu! Tavs pakausis būs tik spurains, ka pat noskūpstīt nevarēs.

—    Dārgo zēn, — viņa bija atbildējusi, — tur neko nevar darīt. Tu jau pastāvīgi cel iebildumus pret visu jauno.

Flēra bija iekļuvusi pirmajā ducī sieviešu, kas bija nogriezušas matus, un jau baidījās, ka nepalaiž garām pirmo duci, kas sāks tos ataudzēt. Mārdžorija Ferāra, «hedonistu lolojums», kā Maikls viņu dēvēja, bija jau ataudzējusi matus collas garumā. Flērai nepavisam negribējās atpalikt no Mārdžorijas Ferāras . . .

Pienākusi pie tēva, viņa sacīja:

— Es uzaicināju kādu jaunu amerikāni apmesties pie mums, tēt. Viņa māsa apprecējusies ar Džonu Forsaitu. Tu esi iededzis gluži brūns, dārgais. Kā klājas mātei?

Soumss tikai klusēdams vērās viņā.

Iestājās viens no tiem nepatīkamajiem mirkļiem, kad Flēra juta, ka tēvs mīl viņu pārāk stipri un negrib piedot viņas mīlas paviršību. Tas nebija godīgi, ka tēvs tā skatījās uz viņu, — it kā viņa nebūtu cietusi tai senajā notikumā ar Džonu vairāk par visiem! Ja viņa tagad var mierīgi atcerēties bijušo, tad arī viņam jāprot tā rīkoties. Un Maikls — neteikt neviena vārda, pat nepajokot! Viņa iekoda lūpu zobos, sapurināja apcirpto galvu un iegāja «bimetāliskajā salonā».

Pusdienās, kad pasniedza viru, Soumss sāka nopelt savas govis, jo tās neesot Herifordas šķirnes, un izsacīja domas, ka Amerikā herifordiešu esot papilnam.

Frensis Vilmots apgalvoja, ka amerikāņi tagad ieviešot Holšteinas govis.

— Holšteinas? — Soumss atkārtoja. — Es biju zēns, kad tās nāca modē. Kādā krāsā tās ir?

—    Raibas, — Frensis Vilmots atbildēja. — Jums Anglijā brīnišķīga zāle.

—    Pie mums ir pārāk mitrs, — Soumss sacīja. — Mēs dzīvojam pie upes.

—    Pie Temzas? Cik tā plata, kad nav paisuma?

—    Kur es dzīvoju — simt jardu, ne vairāk.

—    Vai zivis tanī ir?

—    Zivju daudz.

— Ūdens pie jums dzidrs, nav rūsgans; mūsu dienvidu upēm rūsgana krāsa. Un no kokiem pie jums visbiežāk redzami vītoli, papeles un vīksnas.

Soumss bija neizpratnē. Viņš nekad nebija apmeklējis Ameriku. Zināms, arī amerikāņi bija cilvēki, tikai savdabīgi: visi vienāda izskata, galvas nekustīgas, pleci nedabiski plati, balsis skarbas. Viņi izrunā vārdus «very» un «America» tā, ka viņš veltīgi bija izmēģinājies tos atdarināt; viņu dolārs ir pārāk lielā vērtībā; visiem viņiem ir automobiļi, viņi nicina Eiropu, kaut apmeklē to veseliem bariem un aizved līdzi visu, kas vien aizvedams. Viņi runā bez apstājas, un dzert viņiem nav brīv. Taču šis jaunais cilvēks ir pilnīgā pretstatā tamlīdzīgiem aizspriedumiem. Viņš dzer heresu un runā tikai tad, kad viņam ko vaicā. Pleci viņam dabiskā platumā, seja izteiksmīga, balss skan patīkami. Bet varbūt Eiropu viņš tomēr nicina?

—    Anglija jums šķiet laikam ļoti maza, — Soumss ierunājās.

—    Nē, ser, Londona ir ļoti liela, un jums droši vien ir skaistākās priekšpilsētas pasaulē.

Soumss pašķielēja uz savu degungalu.

— Diezgan glītas! — viņš piekrita.

Pasniedza āti. Aiz Soumsa krēsla atskanēja čaboņa.

—    A, suns! — Soumss noteica un uzdūra uz dakšiņas gabaliņu zivs, ko bija nolicis sānis kā neēdamu.

—    Nē, nē, tēt! Viņš tikai grib, lai tu paskatītos uz viņu.

Soumss nolaida izstiepto pirkstu lejup, un Dendijs apvēlās uz sāniem.

— Ēst viņš negrib, — Flēra turpināja, — bet viņam patīk, ka viņu ievēro.

Pasniedza ceptas irbes.

—    Vai ir kaut kas sevišķs, ko jums gribētos redzēt, mister Vilmot? — Maikls jautāja. — Diezin vai šeit atradīsies kaut kas tāds, kas nebūtu Amerikā. Jūs esat atbraucis par vēlu, lai apskatītu Ridžentstrītu.

—    Es gribu apskatīt leibgvardus, Krafta suņu izstādi, tīrasiņu zirgus un dirbiju.

— Derbiju! — Soumss pārlaboja. — To jums vajadzēs gaidīt līdz nākamā gada jūnijam.

— Tīrasiņu zirgus jums parādīs mans brālēns Vals,— Flēra ieteicās. — Jūs zināt, viņš ir precējies ar Džona māsu.

Pasniedza saldējumu.

—    Nu, tādu mantu gan jums Amerikā laikam daudz,— Soumss sacīja.

—    Nē, ser, dienvidos saldējumu ēd maz, bet mums ir savi vietējie ēdieni, turklāt visai garšīgi.

— Man stāstīja par bruņurupuču viru.

— Nu tādas delikateses es gan nedabūju. Es taču dzīvoju uz laukiem un daudz strādāju. Pie mums viss ļoti vienkārši, bet man strādā daži lieliski melnādainie, kas prot teicami gatavot, — veci ļaudis, kuri atceras vēl manu vectēvu un vecomāti. Šādi senlaiku melnādainie ir reti sastopami, toties tie ir neatmaksājami.

Dienvidnieks!

Soumss bija dzirdējis, ka dienvidu štatu iedzīvotāji esot džentlmeņi. Viņš atcerējās «Alabamu» un kā viņa tēvs Džeimss bija sacījis: «Vai es to neteicu,» — kad valdībai iegrieza sakarā ar šo notikumu.

Kad pasniedza grauzdētas maizītes ar ikriem, iestājās skaudrs klusums, kurā bija skaidri sadzirdami Dendija soļi pa parketu.

— Tas ir vienīgais, kas viņam garšo, — Flēra sacīja. — Den, ej pie saimnieka! Dod viņam gabaliņu, Maikl!

Un viņa pazagšus palūkojās uz Maiklu, bet tas neatbildēja uz viņas skatienu.

Itālijas ceļojuma laikā Maikls bija pārdzīvojis savu īsto medusmēnesi. Flēra jaunajos apstākļos, saules un vīna iesildīta, labprāt atsaucās viņa glāstiem, bija noskaņota uz dzīrošanu, un pirmo reizi kopš kāzu dienas Maikls juta, ka dievinātā būtne izraudzījusies viņu par savu dzīves biedru. Bet nu ieradies šis svešinieks līdz ar atgādinājumu, ka Maiklam pieder tikai otrā vieta, jo pirmo aizvien vēl aizņem brālēns — pirmā mīlestība; Maikls juta, ka viņa lūpām atkal atrauj ilgoto kausu. Flēra uzaicinājusi jaunekli tāpēc, ka viņš saistīts ar pagātni, kurā Maiklam nav vietas. Nepaceldams acu, viņš baroja Dendiju ar iecienītā garduma kumosiem. Soumss pārtrauca klusumu.

— Ņemiet muskatriekstus, mister Vilmot! Melone bez muskatriekstiem . . .

Kad Flēra piecēlās, Soumss sekoja viņai «salonā», kamēr Maikls kopā ar jauno amerikāni iegāja kabinetā.

— Jūs taču pazināt Džonu? — Frensis Vilmots jautāja.

— Ne, es neesmu ne reizi sastapies ar viņu.

—  Lāga puisis un dzejnieks turklāt. Patlaban nodarbojas ar persiku audzēšanu.

—  Vai viņš domā ar to nodarboties arī pēc precēšanās?

—  Noteikti.

—  Vai uz Angliju nedomā braukt?

—  Šogad ne. Viņiem jaukas mājas, zirgi un suņi. Arī medīt var. Viņš domā atbraukt ar manu māsu nākamo rudeni.

—  Ahā! — Maikls noteica. — Un vai jūs domājat te ilgi palikt?

—  Nē, uz Ziemsvētkiem gribu būt mājās. Es ceru vēl apmeklēt Romu un Seviļu. Arī uz Vusterširu jāaizbrauc, jāapskata manu senču mājoklis.

— Kad viņi emigrēja?

— Viljama un Mērijas valdīšanas laikā. Viņi bija katoļi. Vai Vusteršira ir jauka vieta?

—    Ļoti skaista, it īpaši pavasarī. Tur daudz augļu dārzu.

—    O, jūs vēl aizvien kaut ko audzējat?

—    Ļoti maz.

—    Es jau tā domāju. Braucot vilcienā no Liverpūles, es redzēju leknas pļavas un divas trīs aitas, bet neviena cilvēka, kurš strādātu uz lauka. Tātad tagad visi dzīvo pilsētās, vai ne?

—    Ar retiem izņēmumiem. Jums būtu jāaizbrauc pie mana tēva, tur jūs vel redzētu augam vienu otru lopu kāli.

— Tas ir bēdīgi, — Frensis Vilmots sacīja.

— Tā ir. Kara laikā mēs atkal sākām sēt kviešus, bet pēc tam atmetām — un tas ir vēl bēdīgāk.

— Kāpēc tā notiek? Maikls paraustīja plecus.

—    Mūsu valstsvīru viedoklis nav izprotams. Viņiem nospļauties par lauksaimniecību, kad viņi pie varas, bet, līdzko nokļūst opozīcijā, tad taurē par zemes apstrādāšanu visās malās. Karam beidzoties, mums bija labākā gaisa flote visā pasaulē, tāpat zemkopība sāka pamazām attīstīties. Bet ko darīja valdība? Atmeta visam ar roku. Tas ir traģiski. Ko jūs audzējat Karolīnā?

Kur es dzīvoju, tur tikai kokvilnu. Bet tagad ļoti grūti ar to kaut ko nopelnīt. Strādnieki ir dārgi.

Kā — arī pie jums?

—    Jā, ser. Vai parlamenta sēdēs pielaiž ārzemniekus?

—    Pielaiž gan. Vai vēlaties paklausīties debates Īrijas jautājumā? Es varu dabūt jums vietu dižciltīgo ārzemnieku galerijā.

—    Es domāju, ka angļi izturas ļoti noraidoši, bet jūs esat tik brīnišķīgi laipns pret mani. Vai tas ir jūsu sievastēvs, tas vecais džentlmenis?

— Jā.

— Viņš liekas visai īpatnējs. Vai viņš ir baņķieris? —. Nē. Bet varbūt viņam tiešām vajadzēja būt baņķierim.

Frenša Vilmota skatiens, klejojot pa istabu, apstājās pie « Baltā pērtiķa».

—    Zināt, — viņš klusu sacīja, — tā ir brīnišķīga glezna. Vai es nevarētu dabūt kādu šā gleznotāja darbu, ko aizvest Džonam un manai māsai?

—    Liekas gan, ka nevarēsiet. Redzat, viņš bija ķīnietis un ne no paša labākā perioda, bet nu jau kādi pieci simti gadu, kopš viņš devies pie saviem senčiem.

— Ak tā! Nu, bet dzīvniekus viņš lieliski izpratis.

— Mums šķiet, ka viņš lieliski izpratis cilvēkus. Frensis Vilmots klusēdams pavērās viņā.

Maikls nodomāja, ka šis jauneklis laikam gan neprot cienīt satīru.

—    Tātad jūs gribat apmeklēt Krafta suņu izstādi? — viņš atsāka. — Droši vien mīlat suņus?

—    Es labprāt nopirktu vienu pēdu dzinēju Džonam un divus sev. Gribu audzēt pēdu dzinējus suņus.

Maikls atlaidās atzveltnī un izpūta dūmus. Viņš juta, ka Frensim Vilmotam pasaule vēl šķiet gluži jauna un dzīve ved viņu pretim ilgotajam mērķim saudzīgi kā uz gumijas riepām. Bet Anglijā . ..

—    Ko jūs, amerikāņi, gribat iegūt dzīvē? — viņš negaidīti jautāja.

—    Šķiet, varētu sacīt, ka mēs gribam gūt panākumus — vismaz tas sakāms par ziemeļu štatiem.

—      Mēspēc tā tiecāmies jau 1824. gadā.

—    O! Un tagad?

—    Panākumus mēs ieguvām, bet tagad pārdomājam, vai neesam par tiem pārāk dārgi samaksājuši.

—    Redzat, Amerika nav tik bieži apdzīvota kā Anglija.

—    Pilnīgi pareizi, — Maikls atbildēja. — Te uz katru sēdekli jau gaida kāds kandidāts un daudziem nākas sēdēt pašiem sev klēpī. Vai gribat izsmēķēt vēl vienu cigāru, jeb vai iesim pie namamātes?

V PABĒRNI

Varbūt debestēvs bija pilnīgi apmierināts ar Sepersrouvas ielu Kemdentaunā, bet Maikls gan ne. Kā var attaisnot šīs divkāršās vienmuļās trīsstāvu namu rindas, tik netīras, ka tās atgādina Itālijā mazgātas apkaklītes? Kāds cits sakars ar komerciju šīm bēdīgajām bodītēm pagrabstāvos kā tikai vienīgi naudas zaudēšana? Vai kādam ienāks prātā iegriezties no trokšņainās, tramvaju piešķindinātās, ar ceptu zivju, naftas un vecu drēbju smaku piesātinātās ielas šai šaurajā attekā meklēt jaukumu vai peļņu? Pat bērni, kurus ar tik varonīgu pastāvību laida pasaulē otrajos un trešajos stāvos, devās meklēt dzīves priekus ārpus šā apvidus robežām, jo Sepersrouvā tiem nebija izdevības ne pakļūt zem ekipāžu riteņiem, ne pamielot acis pie kinoreklāmām. Kustību radīja rokas ratiņi, velosipēdi, vieglas ores, kuru jaunība jau aiz kalniem, un iemaldījušies taksometri; prasību pēc skaistuma apmierināja ģerāniju podiņi uz palodzēm un plankumaini kaķi. Sepersrouva pamazām sadrupa pīšļos un putekļos.

Maikls, te ienākdams, rīkojās pretēji saviem principiem. Te atradās pārblīvētā Anglija savā vissliktākajā izpausmē, un te bija viņš, kurš sludināja iedzīvotāju samazināšanu un, par spīti tam, dzīrās apmeklēt izputējušus ārzemniekus un neļaut tiem nomirt badā. Viņš ieskatījās vairākās bodītēs. Nevienas dzīvas dvēseles! Kas ir ļaunāk — kad šādas mazas bodītes pārpildītas vai kad tās pilnīgi tukšas? Viņš nonāca pie 12. nama un, paskatījies augšup, ieraudzīja logā kādu seju vaska bālumā noliekušos pār šuvekli. «Tā ir mana pazemīgā korespondente ar savu adatu,» viņš nodomāja. Apakšstāvu aizņēma frizētava, tur bija putekļiem klāts spogulis, netīra mazgājamā bļoda, šaubīga izskata dvieļi, flakoni un divi sačākstējuši krēsli. Uz viena jāteniski sēdēja kreklā izmeties vīrietis un lasīja «Daily Mail». Viņš bija izģindis, pelēkiem, iekritušiem vaigiem, uzskrullētām ūsām, plāniem matiem, traģiskām un viedīgām filozofa acīm.

—    Matus apgriezt, ser? Maikls papurināja galvu.

—    Vai šeit dzīvo misters un misis Bergfeldi?

—    Otrā stāvā, pa kāpnēm augšā.

—    Kā es varu tur tikt?

—    Caur šejieni.

Izgājis pa aizkaru noslēpto eju, Maikls ieraudzīja kāpnes un vilcinādamies apstājās. Atmiņā skanēja Flēras vārdi, kad viņa bija izlasījusi Annas Bergfeldes vēstuli: «Jā, bēdīgi ir, bet kāda jēga palīdzēt?» Šai mirklī durvis augšā atdarījās, un Maiklam šķita, ka viņa priekšā nostājas nule no kapa uzcēlies mironis ar līķa bālu, sasprindzinātu seju.

— Misis Bergfelde? Mans vārds Monts. Jūs man rakstījāt.

Sieviete tā trīcēja, ka Maikls sāka bažīties, vai viņa negrasās ģībt.

Atvainojiet, ser, es apsēdīšos.

Viņa apsēdās uz gultas malas. Telpa bija spodra un tukša; te bija tikai gulta, koka mazgājamais galds, podiņš ar ģerāniju, neliela lāde, uz tās salocītas vīriešu bikses; uz vadža karājās sievietes cepure, pie loga stāvēja krēsls ar šuvekli.

Sieviete atkal piecēlās. Viņa likās gadu trīsdesmit veca, vāja, bet glīti veidota; ovālā seja bez asins lāsītes, tumšās acis vairāk atgādināja Rafaelu nekā Sepersrouvas ielu.

—    Tikpat kā eņģeli ieraudzīju, — viņa sacīja. — Piedodiet, ser!

—    Dīvains eņģelis, misis Bergfelde. Vai jūsu vīrs mājās?

—    Nē, ser. Fricis izgāja pastaigāties.

—    Sakiet, misis Bergfelde — vai jūs brauktu uz Vāciju, ja es samaksātu ceļa izdevumus?

—    Mēs nevaram dabūt atļauju pastāvīgai dzīvei, ser. Fricis nodzīvojis šeit divdesmit gadus un nekad tur nav bijis. Viņš zaudējis Vācijas pavalstniecību. Tādi cilvēki kā mēs viņiem nav vajadzīgi, ser.

Maikls izbužināja matus.

—    No kurienes jūs pati esat?

—    No Zalcburgas.

—    Vai negribat atgriezties uz turieni?

—    Es brauktu labprāt, bet ko mēs tur darīsim? Austrijā tagad nabagu papilnam, un radinieku man tur nav. Te vismaz es pelnos ar šūšanu.

—    Cik jūs nopelnāt nedēļā?

—    Dažreiz mārciņu, dažreiz piecpadsmit šiliņu. Ar to pietiek maizei un dzīvokļa īrei.

—    Vai pabalstu saņemat?

—    Nē, ser. Mēs neesam reģistrējušies.

Maikls nolika piecu mārciņu zīmi kopā ar vizītkarti uz mazgājamā galda.

— Man būs jāpadomā, misis Bergfelde. Varbūt jūsu vīrs pienāktu pie manis? — Viņš aši metās ārā, jo izģindusī sieviete tumši pietvīka.

Lejā aiz priekškara frizieris slaucīja bļodu.

—    Vai sastapāt viņus, ser?

—    Tikai lēdiju.

Ā! Kādreiz viņa redzējusi labākas dienas, tā šķiet.

Viņas vīrs ir ērmīgs puisis, tā kā mazliet jucis. Gribēja nākt man par kompanjonu, bet man pašam nāksies slēgt frizētavu.

— Kāpēc tā?

— Man nepieciešams svaigs gaiss — man tikai viena plauša, un tā pati nav kārtībā. Būs jāmeklē cits darbs.

— Šais laikos tas nav viegli. Frizieris paraustīja kaulainos plecus.

— Kopš bērna kājas esmu bijis frizieris, izņemot kara laiku. Tīri ērmīgi bija atgriezties atpakaļ, kad esi bijis tur, frontē. Karš mani izsita no sliedēm. — Viņš plūkāja plānās ūsiņas.

— Vai pensiju saņemat? — Maikls jautāja.

— Ne penija! Bet man vajag darba svaigā gaisā, lai es varu dzīvot.

Maikls pārlaida viņam skatienu. Izdilis, šaurām krūtīm, ar vienu plaušu!

— Vai jūs kaut ko zināt par lauku darbiem?

— Nav ne jausmas. Bet kaut kas man jādabū, citādi gals klāt.

Viņa traģiskās un viedīgās acis neatlaidās no Maikla sejas.

— Ļoti žēl, — Maikls noteica. — Ardievu! Frizieris atbildēja ar krampjainu galvas kustību. Iznācis no Sepersrouvas gājēju pārpilnā, trokšņainā ielā, Maikls atcerējās runu kādā pirms vairākiem gadiem redzētā lugā: «Apstākļi, kuros dzīvo tauta, nav nekādi teicamie. Es darīšu visu, lai šo jautājumu apskatītu palātā. Es to ierosināšu!» Apstākļi, kuros dzīvo tauta! Kam šis jautājums ir tuvs? Tie ir tikai murgi, kas traucē miegu vienu otru nakti, noslēpums, ko rūpīgi glabā, izsalkuša suņa gaudas, kas šad tad atplūst iztālēm! Droši vien vismazāk par to domā tie smalkie seši simti vīru, kuri kopā ar viņu sēž palātā. Uzlabot apstākļus, kādos dzīvo tauta, ir viņu tiešais pienākums, un tas viņus atbrīvotu no iespējamiem sirdsapziņas pārmetumiem. Kopš Olivera Kromvela laikiem parlamentā droši vien jau mainījušies tūkstoši sešpadsmit, un rezultāts tas pats. Vai viņi ir ko panākuši? Gandrīz it neko. Un tomēr viņi taču kaut ko dara, kamēr pārējie tikai noskatās un piedāvā padomus.

Tā viņš prātoja, kad pēkšņi izdzirdēja:

— Vai jums nebūtu kāds darbs, ser?

Maikls pielika soli, bet tad apstājās. Viņš ieraudzīja, ka jautātājs iet, acis nodūris, un nav pat pamanījis uzrunātā mēģinājumu laisties lapās. Maikls panācās atpakaļ. Uz viņu lūkojās melnas acis apaļā, Uzpūstā sejā, kura atgādināja uzrūgušu maizes klaipu. Pieklājīgs, kaut arī apspūris, kluss un sērīgs, ar demobilizēta zaldāta zīmotni pie krūtīm.

—    Vai jūs mani uzrunājāt?

—    Pats nesaprotu, kā man tas paspruka, ser. — Bez darba?

—    Jā, pamatīgās sprukās.

—    Precējies?

—    Atraitnis, ser, divi bērni.

—    Pabalstu saņemat?

—    Saņemu, un tas man apnicis līdz kaklam. — Bijāt karā?

—    Jā, ser, Mezopotāmijā.

—    Kādu darbu jūs vēlaties?

—    Vienalga, kādu.

—    Pasakiet man savu uzvārdu un adresi!

—    Henrijs Bodiks, Voltembildingsa 94, Gennersberijā. Maikls pierakstīja.

—    Apsolīt gan neko nevaru, — viņš piemetināja.

—    Saprotu, ser.

—    Nu, visu labu! Vai gribat cigāru?

—    Pateicos, un visu labujums,ser!

Maikls atsveicinājās un gāja tālāk. Kad Henrijs Bodiks nevarēja viņu vairs redzēt, viņš pasauca taksometru. Vēl mazliet, un viņš riskētu pazaudēt to mierīgo omu, bez kuras nav iespējams sēdēt palātā.

Portlendpleisā bieži pagadījās nami ar zīmīti — «Pārdod vai izīrē», un tas viņam palīdzēja atgūt līdzsvaru.

To pašu dienu viņš paņēma Frensi Vilmotu līdzi uz parlamentu un, aizvadījis jaunekli līdz kāpnēm uz dižciltīgo ārzemnieku galeriju, devās uz apakšstāvu.

Īriju Maikls nekad nebija apmeklējis, tāpēc debates viņu maz interesēja. Tomēr tās uzskatāmi rādīja, ka ikvienā jautājumā var rasties virkne iebildumu, kas izslēdz iespēju vienoties. Kaut arī gandrīz katrs runātājs uzsvēra galējo nepieciešamību vienoties, taču apgalvoja, ka šinī vai tanī punktā nav iespējams piekāpties, un reizē ar to katra vienošanās iespēja bija zudusi. Visumā gan debates ritēja gludi, ja ievēro, ka oratori runāja par Īriju. Tūliņ palātas locekļi ies ārā no zāles pa dažādām durvīm, tādā kārtā balsojot par iepriekš sagatavoto rezolūciju. Maikls atcerējās, kādā satraukumā bija klausījies pirmās debates pēc ievēlēšanas; katra runa viņu ietekmēja tā, ka likās — ikvienam jāpāriet runātāja ticībā, un ar kādu īgnumu viņš vēlāk pārliecinājās, ka neviena jaunatgrieztā nav! Kaut kur darbojās kāds spēks, daudz varenāks par jebkuru daiļrunību, lai cik tā būtu spilgta un izjusta. Veļu mazgā citā vietā, te to tikai izvēdina pirms uzvilkšanas. Bet, kamēr cilvēki nav izpauduši savas domas vārdos, tie nezina, ko viņi domā, un dažkārt nezina arī pēc tam. Un vai simto reizi Maikls juta ceļus ļogāmies. Pēc dažām nedēļām viņam pašam vajadzēs uzstāties. Vai palāta izturēsies pret viņu «ar parasto iecietību» jeb vai pārtrauks viņu, uzsaucot: «Jaunais cilvēk, olai neklājas mācīt vistu, — metiet mieru!»

Viņš pārlaida skatienu visapkārt.

Viņa kolēģi sēdēja visdažādākajās pozās. Šie tautas izvēlētie iemiesoja doktrīnu, ka cilvēka daba ir nemainīga un, ja arī mainās, tad tik lēni, ka nekādas pārmaiņas nav manāmas. Šo cilvēku prototipus viņš jau bija redzējis romiešu statujās, viduslaiku portretos . . . «Vienkārši, bet pievilcīgi,» viņš nodomāja, neapzinīgi atkārtodams vārdus, ko savās uzplaukuma dienās mēdza sacīt pats par sevi Džordžs Forsaits. Bet vai viņi raugās uz saviem pienākumiem tikpat nopietni kā Berka vai vismaz Gledstona laikā?

Vārdi «ar parasto iecietību» pārtrauca viņa pārdomas; tātad jānoklausās kāda palātas locekļa pirmā runa. Kā tad! Kornmārkitas deputāts. Maikls sagatavojās klausīties. Orators runāja atturīgi un saprātīgi, acīm redzot, cenzdamies ietekmēt klausītājus, ka likums «Dari citiem to, ko gribi, lai citi dara tev» nav aizmirstams arī tad, ja runa ir par Īriju, tikai viņš runāja gari, pārāk gari, un Maikls ievēroja, ka klausītāji garlaikojas. «Ak vai, nabaga cilvēks!» viņš nodomāja, kad runātājs diezgan steidzīgi apsēdās. Pēc viņa uzstājās visai skaists džentlmenis. Viņš apsveica savu godāto draugu ar spožo un labi pateikto runu, tikai nožēloja, ka tai nav bijis nekāda sakara ar aplūkojamo jautājumu. Še tev nu! Maikls izlavījās ārā. Uzmeklējis savu «dižciltīgo ārzemnieku», viņš devās kopā ar to uz Sautskvēru. Frensis Vilmots bija gluži sajūsmināts.

— Tas bija lieliski, — viņš sacīja. — Kas bija tas džentlmenis zem baldahīna?

—    Nē, es domāju to, kas nerunāja.

—    Tas pats vien ir; viņš ir palātas priekšsēdētājs.

—    Viņam vajadzēja dot skābekļa balonu; tā vien šķita, ka viņš tūliņ iemigs. Man patika tas deputāts, kas runāja pēdējais. Amerikā viņš noteikti izvirzītos, viņam ir lielas idejas.

—    Vai tas pats ideālisms, kas jums liedz iestāties Tautu savienībā? — Maikls pasmīnēja.

Frensis Vilmots strauji pagrieza galvu uz viņa pusi.

—    Ja dziļāk palūkojas, tad mēs esam tādi paši cilvēki kā visi pārējie.

—    Pilnīgi pareizi, — Maikls atsaucās, — ideālisms īstenībā ir tikai ģeogrāfijas blakusprodukts, dūmakas plīvurs, kas aizsedz apvārsni. Jo tālāk no lietas būtības, jo dūmaka biezāka. Mēs izturamies pret Eiropas situāciju par divdesmit jūras jūdzēm ideālistiskāk nekā franči. Jūs esat par trīstūkstoš jūras jūdzēm ideālistiskāki par mums. Toties nēģeru jautājumā mēs esam tikpat daudz ideālistiskāki par jums, vai ne?

Frensis Vilmots piemiedza tumšās acis.

— Tā ir, — viņš sacīja. — Jo tālāk uz ziemeļiem, jo ļaudis lūkojas ideālistiskāk uz nēģeru jautājumu. Mēs ar Annu esam nodzīvojuši visu mūžu starp melnādainajiem un bez kādām nepatikšanām; mēs mīlam viņus, un viņi mīl mūs, bet es negalvoju, vai pats nepiedalītos linčošanā, ja kāds no viņiem būtu iedrošinājies aizskart manu māsu. Es vairākkārt esmu runājis par to ar Džonu. Viņš nesaprot manu viedokli, viņš domā, ka melnādainie jātiesā tāpat kā baltie, bet Džons vēl nepazīst īstos dienvidus. Savās domās viņš joprojām atrodas trīstūkstoš jūras jūdžu atstatumā.

Maikls neko neatbildēja. Džona vārdu dzirdot, viņa sirdī kaut kas vienmēr noslēdzās.

Frensis Vilmots domīgi piemetināja:

—    Katrā valstī ir vairāki svētie, kas uzstāsies pret jūsu teoriju, bet visi pārējie, kā man šķiet, ir paši parastākie cilvēku cilts pārstāvji.

—    Ja nu mēs runājam par cilvēku cilti, — atsaucās Maikls, — tad tur nāk mans sievastēvs.

VI SOUMSS IR MODRS

Soumss, kura vīkends pilsētā bija ievilcies garumā, todien bija pavadījis vairākas stundas zooloģiskajā dārzā, pūlēdamies nepielaist pārāk tuvu pērtiķu un tīģeru krātiņiem mazos Kardiganus, māsas mazdēlus. Aizvedis bērnus atpakaļ pie Imodžinas, viņš iegriezās pagarlaikoties savā klubā un laiski šķirstīja vakara laikrakstu, kamēr uzdūrās uz piezīmi, ievietotu nodaļā «Šis un tas»:

«Vestminsteras apkārtnē kādas jaunas lēdijas namā notiek ik trešdienas viesības, kurās gatavo pārsteigumu tuvākai parlamenta sesijai. Namamātes vīram, nākamajam baronetam, kuram bijuši zināmi sakari ar literatūru, uzdots sludināt parlamentā fogartismu — sera Džeimsa Fogarta mācību, kas izteikta viņa grāmatā «Anglijas bīstamais stāvoklis». Šīs amizantās dēkas iniciators ir labi pazīstama nedēļas žurnāla vadītājs, kam piemīt zināmas dīvainības. Redzēsim, kas tur iznāks. Tikmēr uzņēmīgā dāmiņa izmanto gadījumu nodibināt savu «salonu», spekulējot uz ziņkāri, ko vienmēr rada politisks avantūrisms.»

Soumss izberzēja acis, tad pieaugošās dusmās izlasīja rakstiņu vēlreiz. «Uzņēmīgā, mazā lēdija izmanto gadījumu nodibināt savu «salonu».» Kas to būtu rakstījis? Viņš iebāza avīzi kabatā — laikam pirmā zādzība viņa mūžā, — un visu ceļu, ejot cauri krēslā grimstošajam Sentdžeimsa parkam, lauzīja galvu par anonīmo rakstītāju. Norādījums likās viņam nepārprotams un dziļi

ļaunprātīgs. Skaidrāk nemaz nevarēja pateikt, ka viņa meita medī slavenības. Viņš vēl joprojām bija dziļi iegrimis domās, kad jaunie vīrieši sastapa viņu.

— Nu, ser?

—      Ā! — Soumss noteica. — Es gribu ar jums parunāt. Jūsu nometnē ir nodevējs. — Un bez kāda ļauna nolūka uzmeta Frensim Vilmotam niknu skatienu.

—      Kas noticis, ser? — Maikls vaicāja, kad abi iegāja viņa kabinetā.

Soumss pasniedza salocīto avīzi. Maikls izlasīja rakstiņu un saviebās.

— Rakstītājs apmeklē jūsu vakarus, tas ir skaidrs,— Soumss sacīja. — Kas viņš tāds ir?

— Ļoti iespējams, ka tā ir viņa .

— Vai tad viņi iespiestu tāda veida ziņas, ja tās rakstītu sieviete?

Maikls neatbildēja. Vecais Forsaits atpalicis no sava laika.

— Vai viņi man pateiks, kas to rakstījis, ja es aiziešu uz redakciju? — Soumss jautāja.

—      Par laimi, ne.

—      Ko nozīmē «par laimi»?

—      Redzat, ser, prese ir ļoti jutīgs stāds. Tā var savilkt lapas čokurā, ja jūs tām pieskarsieties. Turklāt prese bieži mēdz izsacīt arī nepelnītus komplimentus.

—      Bet šis taču … — Soumss iesāka, tomēr laikā aprāvās un piemetināja: — Tātad jūs gribat teikt, ka mums šis rūgtais kumoss jānorij?

—      Taisni tā, un jāaplaizās.

—      Flērai rīt ir viesu vakars.

—      Jā.

—      Es ieradīšos un turēšu acis vaļā.

Maikls domās iztēlojās sievastēvu kā privātdetektīvu, kurš uzmana galdu ar kāzu dāvanām.

Par spīti izrādītajai vienaldzībai , Maikls jutās aizskarts. Apziņa, ka viņa dievinātajai būtnei piemīt kolekcionāra tieksmes — ka viņa laidelējas no viena pie otra un cenšas savaldzināt vajadzīgos cilvēkus, līdz šim modināja viņā tikai iecietīgu izbrīnu. Taču šoreiz šķita, ka tur ir kas vairāk par nevainīgu laika kavēkli. Straujums, ar kādu iedegās un dzisa Flēras smaids, it kā zem apcirptajiem matiem būtu noslēpts izslēdzējs; daiļā, atsegtā kakla ašie pagriezieni; mākslīgi, kaut arī nepietiekami mākslīgi slēptā skaisto acu rotaļa; balto plakstu liegās trīsas; izteiksmīgo roku gleznās un graciozās kustības, ar kurām viņa, ja tā var izteikties, veidoja savu karjeru, — tas viss pēkšņi sagādāja Maiklam sāpes. Tiesa, viņa to dara vīra un Kita dēļ! Stāsta, ka francūzietes palīdzot saviem vīriem taisīt karjeru. Tās ir franču asinis, kas Flērā runā. Bet varbūt tā ir dziņa pēc ideāliem, vēlēšanās iegūt visu labāko un būt labākai par visu apkārtējo sabiedrību? Tā Maikls prātoja, bet trešdienas vakarā viņa acis bažīgi slīdēja no vienas sejas uz otru, pūlēdamās uztvert ironiskus smīnus.

Soumss rīkojās pēc citas metodes. Viņš visu uztvēra daudz vienkāršāk nekā tāds cilvēks, kurš vakaros liekas vienā gultā ar kritizējamo objektu. Kāpēc gan Flēra nevarētu pulcināt ap sevi aristokrātus, palātas locekļus, leiboristus, māksliniekus, sūtņus, visādus jaunus idiotus un pat rakstniekus, ja viņai tas sagādā prieku? Jo augstāks viņu sabiedriskais stāvoklis, jo mazāk izredžu iekļūt viņu dēļ nepatikšanās, un, jācer, naudu aizņemties arī viņi negrasīsies, — tā Soumss domāja ar zināmu naivitāti. Viņa meita ir tikpat laba kā jebkurš no šiem ļaudīm, ja ne labāka, un Soumsu dziļi aizvainoja mājiens, ka Flēra visiem spēkiem gribot pievilkt šo publiku. Nē, tā nav viņa, kas medī šos ļaudis, viņi paši dzenas Flērai pakaļ! Viņš stāvēja pie sienas, zem Fragonāra gleznas, ko pats bija Flērai dāvinājis, — sirms, rūpīgi apcirptām ūsām, ar enerģisku zodu, noslēgtu seju — un. ļāva skatienam klejot pa istabu, kā cilvēks, kas redzējis daudz, bet patīkama atradis maz. Viņu varēja noturēt par kādu no sūtņiem.

Jauna sieviete ar apcirptiem un jau mazliet ataugušiem sarkanzeltainiem matiem apstājās viņa priekšā ar muguru uz Soumsa pusi; viņa sarunājās ar vientiesīga izskata cilvēku, kurš nepārtraukti berzēja rokas. Soumss dzirdēja ik vārdu no sarunas.

— Vai šī mazā Monta nav smieklīga? Paskatieties, kā viņa sarunājas ar «donu Fernando» — it kā viņš vienīgais pasaulē būtu uzmanības vērts! Ahā! Tur nāk jaunais Bešlijs! Kā viņa metas klāt! Tipiska iznirele!

Bet viņa veltīgi domā tādā ceļā radīt «salonu». Tad jābūt apdāvinātam cilvēkam ar noteiktu personību, tādam, kam vienalga, ko sabiedrība domā. Viņai nav ne druskas no tā visa. Un kas viņa galu galā tāda ir?

—      Nauda? — vientiesīgais vīrietis minēja.

—      Nemaz tik daudz viņai nav. Maikls viņā tā iemīlējies, ka galīgi apstulbis, kaut gan arī parlaments viņu tādu padara. Vai esat dzirdējis runājam par šo fogartismu? Pārtikas produkti, bērni, nākotne — neiedomājama garlaicība!

—      Dzīšanās pēc kā jauna ir mūsu gadsimta mānija, — nomurdēja sarunu biedrs.

—      Taisni dusmas, ka tik nenozīmīgi radījumi cenšas izvirzīties ar tādām blēņām kā fogartisms. Vai esat lasījis Fogarta grāmatu?

—      Laikam ne. Un jūs?

—      Lai dievs pasarg! Man žēl Maikla. Šī mazā iznirele viņu ekspluatē.

Soumss, nokļuvis kā lamatās, smagi nosēcās. Laikam sajuzdama to, jaunā sieviete atskatījās un ieraudzīja tik saltas, pelēkas acis un tik saspringtu seju, ka pasteidzās atkāpties.

— Kas ir tas večuks? — viņa iejautājās sarunu biedram. — Viņš mani traki nobiedēja.

Vientiesīgais vīrietis sprieda, ka tas būšot kāds nabaga radinieks — redzams, ka tas ne ar vienu neesot pazīstams.

Tikmēr Soumss devās taisnā ceļā pie Maikla.

—      Kas ir tā jaunā, sarkanmatainā sieviete?

—      Mārdžorija Ferāra.

— Viņa ir nodevēja. Dzeniet viņu prom! Maikls apstulba.

— Mēs taču viņu ļoti labi pazīstam. Viņa ir lorda Čarlza Ferāra meita un …

—     Dzeniet viņu prom! — Soumss atkārtoja.

—     Kā jūs zināt, ka viņa ir nodevēja, ser?

— Es nupat dzirdēju, ka viņa atkārtoja rakstā minētos vārdus un pat vēl ļaunākus.

—     Bet viņa ir mūsu viešņa.

—     Jauka viešņa! — Soumss norūca caur zobiem.

—     Viesus nevar dzīt projām. Turklāt viņa ir marķīza mazmeita un «hedonistu lolojums» — skandāls būs drausmīgs.

—     Lai arī būtu skandāls!

—     Mēs viņu vairs neuzaicināsim, tas patiešām ir viss, ko te var darīt.

—     Tikai? — noteica Soumss un, atstājis znotu, devās pie tās, kuru nupat bija denuncējis. Uztrauktais Maikls sekoja. Viņam vēl nekad nebija gadījies redzēt sievastēvu sagatavojušos uzbrukumam. Piegājis viņš dzirdēja Soumsu sakām pusbalsī, bet visai saprotami:

—     Jūs bijāt tik laipna, m-me, ka nosaucāt manu meitu par iznireli viņas pašas mājā.

Maikls redzēja jauno sievieti atskatāmies un saslienamies; saltās, zilās acis iepletās aizvainotā nekaunībā; tad viņa iesmējās un Soumss turpināja:

— Jūs esat nodevēja. Esiet tik laipna un ejiet projām!

Apkārt stāvēja kāds pusducis cilvēku, tie visu dzirdēja. Sasodīts! Un viņš, Maikls, taču ir namatēvs! Paspēris soli uz priekšu, viņš paņēma Soumsu zem rokas un sacīja:

— Pietiek, ser! Mēs taču neesam miera konferencē. Visi apklusa, neviens nepakustējās. Tikai vientiesīgā izskata vīrietis nemitējās berzēt baltās rokas. Mārdžorija Ferāra paspēra soli uz durvju pusi.

— Es nezinu, kas ir šis cilvēks, — viņa sacīja, — bet viņš ir melis!

— Nav tiesa!

Mazās grupas priekšā izvirzījās melnīgsnējs jauneklis. Viņš, acu nenolaidis, lūkojās Mārdžorijā Ferārā; viņu skatieni sastapās.

Un pēkšņi Maikls ieraudzīja Flēru. Ļoti bāla viņa stāvēja tam aiz muguras. Protams, viņa ir dzirdējusi visu! Viņa pasmaidīja, pacēla roku un sacīja:

— Tūliņ spēlēs m-me Karelli.

Mārdžorija Ferāra devās uz durvīm; vientiesīgais džentlmenis sekoja, aizvien vēl berzēdams rokas, it kā atbrīvodamies no atbildības par notikušo. Soumss drošības labad kā uzticams suns gāja nopakaļ, aiz Soumsa soļoja Maikls. Atskanēja vārdi: «Cik amizanti!» — un apspiesti, klusi smiekli. Blākš! Parādes durvis aizcirtās. Incidents bija izsmelts.

Maikls noslaucīja sviedrus no pieres. No vienas puses, viņš apbrīnoja savu sievastēvu, no otras — sirdījās, ka vecais vīrs ievārījis putru. Viņš atgriezās viesistabā. Flēra stāvēja pie klavihorda, it kā nekas nebūtu noticis. Taču Maikls redzēja, ka viņas pirksti ieķērušies tērpā, un sirds viņam iesmeldzās. Iekšēji trīsēdams, viņš gaidīja pēdējo noti.

Soumss uzkāpa augšā un, apsēdies Maikla kabinetā pie «Baltā pērtiķa», izanalizēja savu rīcību. Viņš neko nenožēloja. Rudā kaķene! «Tipiska iznirele! Nauda? Nemaz nav tik daudz.» Ha! «Nenozīmīgs radījums!» Tātad viņa ir marķīza mazmeita? Labi, viņš ir parādījis šai nekauņai durvis. Viņā sacēlās viss, kas bija spēcīgs un drosmīgs, kas necieta privilēģijas un aizbildnību,— no senčiem mantotais gars. Kas viņi tādi ir, šie aristokrāti? Kādas tiesības viņiem celt degunu gaisā? Bezgoži! Daudzi no viņiem var pateikties par savu augsto stāvokli senčiem, kas nodarbojušies ar laupīšanu vai spekulēšanu! Un kāds iedrošinās nosaukt viņa meitu — viņa meitu par iznireli! Viņš pats ne pirksta nepakustinātu, ne soli nespertu, lai iepazītos ar kaut kādu noplukušu hercogu! Bet, ja Flērai patīk tādu cilvēku sabiedrība, tad to neviens viņai nevar liegt. Pēkšņi viņam nodrebēja sirds. Ja nu Flēra uztraucas, ka tēvs pazudinājis viņas «salonu»? Nu, ko tur lai dara? Labāk, kad ātrāk atbrīvojas no šīs nelietes un noskaidro stāvokli. «Es negaidīšu Flēru,» viņš nolēma. «Vētra ūdens glāzē!»

Ejot uz savu istabu, viņš sadzirdēja klavihorda skaņas. Viņam ienāca prātā, vai tikai mūzika nepamodinās mazdēlu. Pēkšņi atskanēja ņurdēšana un Soumss salēcās. Ā, suns guļ ārpusē pie mazuļa durvīm! Žēl, ka šis mazais niķupolis nebija lejā, tas gan būtu zinājis, kā ielaist zobus tās rudās kaķenes miesaskrāsas zeķēs! Soumss gāja tālāk un pameta skatienu uz Frenša Vilmota durvīm, kas atradās tieši pretī viņējām.

Laikam jaunais amerikānis arī šo to dzirdēja, bet runāt ar viņu par to nevar — tas neklājas. Un, aizdarījis durvis, lai mūzika netraucētu viņu, Soumss cieši jo cieši aizvēra acis.

VII SKAŅAS NAKTĪ

Maikls nekad nebija dzirdējis Flēru raudam, un tagad, kad viņa gulēja uz mutes gultā un pūlējās apspiest elsas segā, viņu sagrāba gandrīz vai paniskas bailes. Kad viņš pieskārās pie Flēras matiem, viņa apklusa.

— Saņemies, dārgā! — viņš maigi sacīja. — Lai runā, ko grib, ja tas nav tiesa.

Viņa uzslējās un apsēdās, sakrustojusi kājas, piesarkusī seja noraudāta, mati izjukuši.

— Kam kāda daļa, vai tas tiesa vai ne? Galvenais tas, ka esmu apzīmogota.

— Mēs arī viņu apzīmogojām par nodevēju.

— Ko tas palīdz? Aiz muguras mēs visi aprunājam cits citu, tam neviens nepievērš uzmanības. Bet kā es tagad varu rādīties sabiedrībā, ja visi irgos un turēs mani par iznireli, kas medī slavenības? Viņa pieskandinās aiz atriebības visu Londonu. Kā es varu tagad rīkot vakarus?

Vai viņa apraud savu vai vīra karjeru? Maikls piegāja viņai klāt no mugurpuses un apskāva viņu.

—     Ļaužu runas nav ņemamas nopietni, manu bērniņ! Agri vai vēlu tas katram jāsaprot.

—     Tu taču pats to negribi saprast! Kā es varu būt laba, ja mani tur par sliktu?

— Jārēķinās tikai ar tiem cilvēkiem, kas tevi pazīst.

— Neviens otru nepazīst, — Flēra stūrgalvīgi atteica. — Jo labāk viņi izturas cits pret citu, jo mazāk pazīst un jo mazāka nozīme tam, ko viņi domā.

Maikls atvilka rokas.

Flēra sēdēja klusēdama tik ilgi, kamēr Maikls apgāja apkārt gultai, lai ieskatītos viņai sejā, kas slēpās augšup paceltajās rokās. Viņas traģiskajā pozā bija tik daudz grācijas, ka Maiklam kļuva sāpīgi. Un tāpēc, ka glāsti tikai kaitināja Flēru, viņam bija vēl sāpīgāk.

— Es viņu nīstu, — Flēra beidzot ierunājās. — Ja es varēšu nodarīt viņai kādu pārestību, tad es to darīšu.

Maiklam arī nebija iebildumu pret atmaksu «hedonistu lolojumam», bet viņam negribējās, ka Flēra domā par atriebību; Flēra to uztvēra nopietnāk par viņu, jo viņš īstenībā nebija spējīgs nodarīt kādam pāri.

—     Vai neiesim gulēt, dārgumiņ? — viņš ievaicājās.

—     Es sacīju, ka nerīkošu vakarus. Nē, es rīkošu gan!

—     Lieliski, — Maikls noteica. — Tā arī vajag.

Viņa iesmējās. Tie bija dīvaini smiekli, skarba, aprauta skaņa naktī. Maiklu tā nenomierināja.

Tonakt neviens negulēja visā namā. Soumsu ap pulksten trim atkal sāka mocīt nakts bailes, kas pēdējā laikā bija it kā uzveiktas ar cigāriem un uzturēšanos svaigā gaisā, spēlējot golfu. Turklāt traucēja sasodītais lielais pulkstenis, kas neatlaidīgi atzīmēja stundas, un starp trim un četriem zaglīga čaboņa, it kā tur kāds klejotu apkārt pa māju.

Tas bija Frensis Vilmots. Pēc impulsīvās iestāšanās Soumsa labā jauno cilvēku mocīja nemiers. Kā Soumss paredzēja, viņš bija noklausījies, ka Mārdžorija Ferāra zākā namamāti, bet tieši tobrīd, kad viņš uzstājās ar protestu, viņu ķēra aklums, kā Zaulu, kad tas devās karā pret kristīgajiem. Šīs zilās acis, uzmezdamas viņam izaicinošu skatienu, iedzirkstījās, it kā sacīdamas: «Jaunais cilvēk, jūs man patīkat!» Un šis skatiens vajāja viņu. Slaidā nimfa ar balto ādu un sarkanzeltainiem matiem, pārdrošām, zilām acīm, līksmes pilnām, sārtām lūpām, baltu kaklu, kas šķitās smaržojam kā saulē sasiluši priede, — vai viņu varēja aizmirst? Visu vakaru Frensis bija vērojis šo sievieti, bet pēdējā mirklī viņa bija radījusi tādu neizdzēšamu iespaidu, ka viņam metās baigi un viņš nevarēja aizmigt. Lai gan viņi nebija iepazīstināti, Frensis zināja, ka viņu sauc — Mārdžorija Ferāra, un šis vārds viņam patika. Viņš bija audzis uz laukiem, maz pazina sievietes, un Mārdžorija arī nelīdzinājās nevienai, ko viņš pazina. Un viņš bija atklāti pieķēris Mārdžoriju melos! Viņš jutās tik satraukts, ka izdzēra visu ūdeni no karafes, apģērbās un klusām nogāja lejā. Pagājis garām Dendijam, kurš sarosījās, it kā sacīdams: «Savādi! Es taču pazīstu šīs kājas!» — viņš nonāca hallē, kur pienaina vizma spiedās iekšā pa ieapaļo logu virs durvīm. Aizsmēķējis cigareti, viņš atsēdās uz sarkofagam līdzīgās marmora lādes. Marmors viņu tā atvēsināja, ka viņš piecēlās, uzgrieza gaismu, paņēma telefona abonentu sarakstu un mehāniski uzmeklēja burtu «F». Tepat jau bija: «Ferāra Mārdžorija, Upes studija, Renstrīta 3». Nodzēsis uguni, viņš piesardzīgi attaisīja durvju ķēdi un izzagās ārā. Viņš zināja, kā nokļūt līdz upei, un devās uz turieni.

Šī bija tā nakts stunda, kad ikviena skaņa nogurusi nolaiž galvu uz spilvena un kad var dzirdēt tauriņu palidojam garām. Gaiss bija dzidrs, dūmi nekur nekāpa augšup, Londona dusēja mēnesnīcā. Tilti, torņi, ūdens — viss laistījās sudrabā, viss likās nošķirts no cilvēkiem. Pat nami un koki dusēja, mēness ieaijāti, un likās atkārtojam kopā ar Frensi Vilmotu Kolridža poēmas «Vecais jūrnieks» pantu:

Ak, saldais miegs, tas visiem mīļš,

It visur gaida to!

Lai slava svētai jaunavai,

Kas sūta dvēslei gurušai

Šo miegu saldāko!

Viņš uz labu laimi nogriezās pa labi gar upi. Nekad savā mūžā viņam nebija gadījies klīst pa lielu pilsētu šādā mēmā stundā. Kaislības norimušas, izgaisušas domas par iedzīvošanos; steiga iemigusi, bailes snauž; šur tur vēl cilvēks grozās savā gultā; varbūt kāda dvēsele šķiras no šīs zemes. Lejā uz ūdeņiem kā tumši rēgi gulēja baržas un liellaivas ar sarkanām uguntiņām; laternas gar piekrasti dega bezmērķīgi, it kā atbrīvojušās no visa. Cilvēki bija nozuduši. Visā pilsētā viņš vienīgais bija nomodā, un ko viņš darīja? Pēc dabas atjautīgs un attapīgs ikvienā situācijā, kur vajadzēja darboties, jaunais dienvidnieks nebija spējīgs uzstādīt sev diagnozi un pat nesaskatīja nekā smieklīga savās nakts gaitās, arī tad ne, kad pēkšņi nojauta, ka varēs iet mājup un likties gulēt, ja izdosies atrast viņas logus. Ejot garām Teita galerijai, viņš pamanīja kādu vīru ar mēness apspīdētām pogām.

—     Piedodiet, polismen, — kur atrodas Renstrīta?

—     Taisni, piektā iela pa labi.

Frensis Vilmots soļoja tālāk. Mēness aizslīdēja aiz namiem, zvaigznes kļuva spožākas, koki sāka trīsēt. Viņš iegriezās piektajā ielā, izgāja cauri visam kvartālam, bet gudrāks netika; bija pārāk tumšs, lai izlasītu uzrakstus vai saskatītu numurus. Viņš sastapa atkal formā tērpušos stāvu un jautāja:

—      Piedodiet, polismen, — kur te ir Upes studija?

—      Jūs esat pagājis garām. Pēdējais nams pa labi. Frensis Vilmots griezās atpakaļ. Tepat jau bija šis

nams — savrupējs, atstatu no ielas. Viņš apstājās un vērās tumšajos logos. Aiz viena no tiem ir viņa! Labi! Viņš tagad zina Mārdžorijas Ferāras atrašanās vietu. Sacēlās vējš, un Frensis Vilmots apgriezās un devās mājup. Viņš tikpat piesardzīgi uzkāpa augšup, pazagās garām Dendijam, kas atkal pacēla galvu un noņurdēja: «Vēl dīvaināk — nudien, tās pašas kājas!» — iegāja savā istabā, apgulās un iegrima saldā miegā.

VIII CILPU MEŠANA

Pie brokastīm neviens ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja vakarējo incidentu, bet Soumsu tas nepārsteidza, jo dabiski, ka šādu jautājumu nevarēja apspriest jaunā amerikāņa klātbūtnē, taču viņš ievēroja, ka Flēra bija bāla. Šā rīta nomoda stundās Soumsu bija sākušas mocīt juridiska rakstura bažas. Vai kāds var nesodīts, svešiem cilvēkiem dzirdot, nosaukt par «nodevēju» kaut arī tikai šādu rudu kaķeni? Pēc brokastīm viņš aizgāja pie māsas Vinifredas un izstāstīja viņai visu notikumu.

— Pareiza rīcība, mans dārgais, — viņa atzina. — Man stāstīja, ka šī jaunā persona esot visai iedomīga. Zini, viņas tēvam bija zirgs, ko noskrēja franču zirgs, — neatminos, kā to sauca, — sacīkstēs kaut kādas balvas dēļ. . . Ak dievs, kā taču sauc tās sacīkstes?

— Par sacīkstēm es nekā nezinu, — Soumss attrauca. Bet pievakarē, kad viņš sēdēja Mākslas pazinēju klubā, viņam pasniedza vizītkarti:

Lords Čarlzs Ferārs, Haimāršiza, Ņūmārketas bulv. Bertona klubs.

Soumsam notrīsēja kājas, bet vārds «iznirele» atdeva spēkus, un viņš dzestri sacīja:

— Ievediet viņu apmeklētāju istabā!

Soumss nedomāja steigties šā subjekta dēļ un mierīgi pabeidza dzert tēju, iekams devās uz šo diezgan neomulīgo kluba stūrīti.

Mazās telpas vidū stāvēja saslējies paslaids un kalsnējs džentlmenis ar augstprātīgi uzskrullētām ūsām un monokli, kas likās ieaudzis labās acs dobumā. Liesos, novītušos vaigus vagoja grumbas, biezie mati ap deniņiem metās sirmi. Soumsam nenācās grūti jau no pirmā acu uzmetiena sajust pret viņu antipātiju.

— Ja nemaldos, misters Forsaits? Soumss nolieca galvu.

— Vakar vakarā jūs vairāku cilvēku klātbūtnē apvainojāt manu meitu.

—     Jā, viņa to bija patiešām pelnījusi.

—     Tātad jūs nebijāt iedzēries?

—     Nepavisam, — Soumss atbildēja.

Viņa dzestrās, strupās atbildes šķietami mulsināja apmeklētāju; tas uzskrullēja ūsas, sarauca pieri tā, ka monoklis vēl dziļāk iespiedās acī, un sacīja:

— Man ir pierakstītas visas personas, kas to dzirdējušas. Esiet tik laipns un aizrakstiet katrai no tām atsevišķi, ka pilnīgi atsakāties no saviem vārdiem.

—     Neko tamlīdzīgu es nedarīšu. Uz mirkli iestājās klusums.

—     Liekas, jūs esat apikāts?

—     Advokāts.

—     Tad jums zināms, kādas var būt jūsu atteikšanās sekas.

—     Ja jūsu meita vēlas iesniegt lietu tiesā, man būs prieks ar viņu tur satikties.

—     Jūs atsakāties ņemt atpakaļ savus vārdus?

—     Kategoriski.

—     Tad ar labvakaru!

—     Ar labvakaru!

Daudz netrūka, un Soumss, sacēlis spuras, būtu meties virsū apmeklētājam, bet tagad viņš pavirzījās sānis, lai lords tiktu ārā. Nekaunīgais tips! Soumss skaidri atcerējās vecā tēvoča Džoliona balsi, kad tas vēl astoņdesmitajos gados runāja par kādu kā par «sīku intrigantu, apikāteli». Un viņš juta, ka nepieciešams kaut kādā veidā izkratīt sirdi. Vecais Monts pazīst šo subjektu; jāiet un jāizvaicā viņš.

Klubā «Aeroplāns» viņš sastapa ne vien seru Lorensu Montu, kurš šķita gandrīz vai sadrūmis, bet arī Maiklu, kurš, redzams, bija izstāstījis tēvam vakarējo notikumu. Soumsarn bija atvieglojums, viņam būtu pārāk sāpīgi runāt par meitai nodarīto apvainojumu. Aprakstījis nupat notikušo apmeklējumu, viņš jautāja:

— Šis cilvēks — Ferārs . . . kāds ir viņa stāvoklis?

— Čarlijs Ferārs? Viņš visiem parādā, viņam daži vērtīgi zirgi, un viņš ir labs šāvējs.

— Man viņš nelikās pēc džentlmeņa, — Soumss sacīja. Sers Lorenss savilka uzacis, it kā apsvērdams, vai

vērts atbildēt uz šo piezīmi, ko izteic par cilvēku ar senču radu rakstiem tāds cilvēks, kam šo radu rakstu nav.

— Un viņa meita nav nekāda lēdija, — Soumss piemetināja.

Sers Lorenss pagrozīja galvu.

—     Vienpusīgi sacīts, Forsait, vienpusīgi! Bet jums taisnība — viņiem ir kāds piemaisījums asinīs. Vecais Šropširs ir lāga vecis, viņa paaudze nav cietusi. Viņa krustmāte . . .

—     Viņš nosauca mani par apikātu, — Soumss drūmi pavīpsnāja. — bet viņa — par meli. Nezinu, kas ir ļaunāk.

Sers Lorenss piecēlās un paskatījās pa logu uz Sentdžeimsa ielu. Soumsam radās iespaids, ka šaurā galva, kas slejās virs tievās, taisnās muguras, šai gadījumā izrādīsies vērtīgāka par viņējo. Te bija darīšana ar cilvēkiem, kuri visu mūžu runājuši un darījuši, kas ienāk prātā, nerēķinoties ar sekām; šis baronets arī pats tā audzināts un neapšaubāmi labāk zina, kas tādiem cilvēkiem var ienākt prātā.

Sers Lorenss pagriezās pret Soumsu.

— Viņa var jūs iesūdzēt, Forsait, jūs viņu apvainojāt publiski. Kādi jums ir pierādījumi?

— Mana paša ausis.

Sers Lorenss uzmeta skatienu Soumsa ausīm, it kā izmērīdams to garumu.

—     Hm! Un kas vēl?

—     Raksts avīzē.

—     Ar avīzi viņa vienosies. Vēl?

—     Viņas sarunu biedrs var to apstiprināt.

— Fīlips Kvinsijs? — Maikls iejaucās. — Neticiet vīlistiešiem!

— Kas vēl?

—     Redzat, — Soumss sacīja, — tas jaunais amerikānis arī dzirdēja, par ko bija runa.

—     Ā! — sers Lorenss noteica. — Uzmanieties, viņa var to pārvilkt savā pusē. Un tas ir viss?

Soumss pamāja. Viņš arī pats tagad saprata, ka tas nebija daudz.

— Jūs teicāt, ka viņa nosaukusi jūs par meli. Kā būtu, ja jūs iesūdzētu viņu pirmais?

Iestājās klusums, tad Soumss noteica:

— Sievieti? Nē!

—     Pareizi, Forsait! Viņām vēl ir savas priekšrocības. Atliek tikai gaidīt, kā notikumi risināsies. Nodevēja! Ceru, — jūs apzināties, cik daudz jums var maksāt tāds vārds?

—     Nauda ir nieks, — Soumss atteica, — nākt valodās — tas ir nepatīkami!

Viņa iztēle sāka darboties. Viņš jau redzēja sevi tiesā, atkārtojot šīs kaķes ļaunprātīgos izteicienus, metot publikai un reportieriem acīs vārdu «iznirele», sacītu par viņa meitu. Tā ir vienīgā iespēja aizstāvēties. Pārāk bēdīgi!

— Ko Flēra saka? — viņš pēkšņi uzrunāja Maiklu.

— Karš līdz pēdējai asins lāsītei. Soumss salēcās.

—     Nu jā! Tādas jau ir sievietes! Viņām nav nekādas iztēles.

—     Sākumā arī es tā domāju, ser, bet tagad šaubos. Flēra spriež tā: ja Mārdžoriju nesaņems aiz dziesmas, viņa visur skandinās par notikušo, bet, ja lietu nodos atklātībai, Mārdžorija tiks padarīta nekaitīga.

Es domāju, — sacīja sers Lorenss, atgriezdamies pie sava sēdekļa, — ka man vajadzēs parunāt ar veco Šropširu. Mans tēvs un viņa tēvs šāva slokas Albānijā piecdesmit ceturtajā gadā.

Soumss nesaprata, kāds tam sakars ar šo gadījumu, taču iebildumus necēla. Marķīzs ir gandrīz tas pats, kas hercogs, varbūt tādam ir ietekme pat mūsu demokrātiskajā gadsimtā.

— Viņam astoņdesmit gadu, — sers Lorenss turpināja, — un podagra, bet viņš tik darbīgs kā bite.

Soumss nevarēja izšķirties, vai tas labi vai slikti.

— Kas jādara, jādara; iešu pie viņa tūliņ.

Uz ielas viņi šķīrās; sers Lorenss nogriezās uz ziemeļiem, uz Meifēru.

Marķīzs Šropširs diktēja savam sekretāram vēstuli grāfistes padomei, karodams par kādu no savas plašās vispārējās elektrifikācijas programas punktiem. Viens no pirmajiem viņš bija uzmeties par aizstāvi elektrībai un bija palicis tai uzticīgs visu savu mundro un optimistisko mūžu. Neliels, putnam līdzīgs sirmgalvis pūkainā tvīda uzvalkā, ar adītu zila zīda kaklasaiti, izvilktu caur gredzenu, sārtiem vaigiem, rūpīgi apcirptu, baltu bārdiņu un ūsām viņš stāvēja savā iemīļotajā pozā, ar vienu kāju uz krēsla, elkoni atspiedis uz ceļgala un zodu atbalstījis plaukstā.

— Ā, Jaunais Monts! — viņš noteica. — Sēdieties! Sers Lorenss paņēma krēslu, apsēdās, sakrustoja kājas un salika kopā pirkstgalus. Viņam bija patīkami, ka viņu sešdesmit sešu gadu vecumā vēl sauc par Jauno Montu.

— Vai jūs man atkal atnesāt kādu no savām brīnišķīgajām grāmatām?

—     Nē, marķīz, es atnācu pēc padoma.

—     Ā! Turpiniet, mister Mersij!

Tādā kārtā, džentlmeņi, Jūs ietaupīsiet saviem nodokļu maksātājiem vismaz trīs tūkstoši gadā, aplaimosiet visu novadu, paglābdami to no četru netīru skursteņu dūmiem, un Jums vienmēr būs pateicīgs Jūsu padevīgais kalps

Šropširs.

Pateicos, mister Mersij! Nu, mans dārgais Jaunais Mont?

Pavadījis ar acīm sekretāra muguru, kamēr tā nozuda, un uztvēris sev pievērstas vecā lorda spožās acis, kuras alktin alka ik dienas redzēt un atklāt ko jaunu, sers Lorenss izņēma monokli no acs un, virpinot to starp īkšķi un rādītāja pirkstu, sacīja:

— Jūsu mazmeita, ser, un mana vedekla grasās sākt ķīviņu.

—     Mārdžorija? — vecais vaicāja, kā putns piešķiebis galvu. — Tas uz mani neattiecas. Apburoša jauna sieviete, prieks skatīties, bet uz mani tas neattiecas. Ko nu viņa ir izdarījusi?

—     Nosaukusi manu vedeklu par iznireli un slavenību mednieci, un manas vedeklas tēvs nosaucis jūsu mazmeitu taisni acīs par nodevēju,

—     Drosmīgs vīrs, — marķīzs sacīja. — Drosmīgs vīrs. Kas viņš tāds ir?

— Viņu sauc — Forsaits.

—     Forsaits? — vecais pērs atkārtoja. — Forsaits? Pazīstams uzvārds, tikai kas tas varētu būt? Ā! «Forsaits un Trefrijs» — tējas lieltirgotāji. Mans tēvs saņēma tēju tieši no viņiem — vai veselu karavānu; tādas tējas vairs nav. Vai tas ir viņš?

—     Varbūt viņi ir rada. Šis Forsaits ir advokāts — izbijis, galvenokārt pazīstams ar savu gleznu kolekciju. Turīgs un krietns vīrs.

—     Ak, tā! Un vai viņa meita patiešām ir slavenību medniece?

Sers Lorenss pasmaidīja.

— Viņai patīk valdzināt ļaudis un atrasties sabiedrībā. Ļoti glīta. Priekšzīmīga māte; viņas dzīslās rit franču asinis,

— A! — marķīzs noteica. — Francūziete! Viņām viduklis vienmēr labāk izveidots nekā mūsu sievietēm. Ko jūs gribat, lai es daru?

— Parunājiet ar savu dēlu Čarlzu.

Vecais vīrs nocēla kāju no krēsla un izslējās. Viņa galva sāka šūpoties no vienas puses uz otru.

—    Es nekad nerunāju ar Čarliju, — viņš nopietni sacīja. — Mēs neesam jau runājuši sešus gadus.

—    Piedodiet, ser! Es to nezināju. Man žēl, ka traucēju jūs darbā.

— Nē, nē, man bija patīkami jūs redzēt. Ja sastapšu Mārdžoriju, es parunāšu. Bet, mans dārgais Mont, ko lai dara ar šīm jaunajām sievietēm? Ne pienākuma apziņas, ne pastāvības, ne matu, ne figūras, Pie reizes, — vai jūs esat dzirdējis par Severnas hidrostacijas projektu? — Viņš paņēma brošūru. — Es jau gadiem ilgi stājos virsū, lai viņi kaut ko darītu. Būtu mums elektrība, tad pat manas ogļraktuves dotu ienākumus, bet viņus grūti iekustināt. Te tikai vajadzētu amerikāņus.

Sers Lorenss piecēlās; bija skaidrs, ka vecajam vīram pienākuma apziņa aizsedz visu pārējo. Viņš pastiepa atvadoties roku.

—     Ardievu, marķīzi Ļoti priecājos, redzot, ka jūs tik labi izskatāties.

—     Ardievu, man dārgais Jaunais Mont! Esmu katrā laikā gatavs jums pakalpot. Un atsūtiet man vēl kādu no jūsu jaukajām grāmatām.

Viņi kratīja viens otram roku, un no pūkainā auduma pacēlās gaisā vesela virma torfa putekļu. Atskatīdamies durvīs sers Lorenss redzēja, ka marķīzs atkal ieņēmis agrāko pozu: uzlicis kāju uz krēsla, zodu atspiedis rokā un jau iegrimis brošūrā. ««Tas ir ko vērts!» kā sacītu Maikls,» viņš nodomāja. Bet ko gan ir nodarījis Čarlzs Ferārs? Kāpēc vecais sešus gadus kopš nerunā ar viņu? Vecajam Forsaitam vajadzētu zināt .. .

Tikmēr Vecais Forsaits un Maikls devās mājup caur Sentdžeimsa parku.

—     Šis jaunais amerikānis, — Soumss atsāka. — Kā domājat, kas viņu spieda iejaukties?

—     Nezinu, ser, un man negribas viņam jautāt.

—     Pareizi, — drūmi atsaucās Soumss. Viņam pašam arī bija pretīgi apspriest ar amerikāni jautājumus par pašcieņu.

—     Vai viņiem Amerikā pazīstams vārds «iznirelis»?

—     Nezinu, bet Savienotajās Valstīs kolekcionēt slavenības ir īpašs ideālisma veids. Amerikāņi vēlas saieties tikai ar tādiem, kas labāki par viņiem pašiem. Tas ir aizkustinoši.

Soumss te nepiekrita, kaut viņam būtu grūti paskaidrot, kāpēc. Viņa vadošais princips līdz šim bija neuzskatīt nevienu labāku par sevi vai savu meitu, bet runāt par vadošajiem principiem nav pieņemts. Turklāt šis princips glabājās viņā tik dziļi, ka viņš pat lāgā neapzinājās tā esamību.

—     Es nepieminēšu šo notikumu, ja viņš pats nesāks runāt, — Soumss nolēma. — Ko šī jaunā sieviete vēl var darīt? Viņa laikam sastāv kādā pulciņā?

—     Hedonistos.

—     Hedonisti?

—     Jā, ser. Viņi meklē prieku par katru cenu; nekādas reālas nozīmes viņiem nav. Bet Mārdžorija Ferāra ir pārāk plaši pazīstama. Viņa šo to glezno, viņai sakari ar presi, viņa dejo, medī, uzstājas uz skatuves; vīkendus vienmēr pavada viesos. Šie vīkendi ir īstais posts; cilvēkiem nav ko darīt, tāpēc viņi pļāpā. Vai esat kādreiz bijis šādās vīkenda viesībās, ser?

— Es? — brīnījās Soumss. — Dievs pasarg — nekad! Maikls pasmaidīja, — tie patiešām bija nesavienojami lielumi.

— Mums vajadzēs ko tamlīdzīgu sarīkot jums Lipinghollā.

— Nu nē, pateicos!

—     Jums taisnība, ser, garlaicība nepanesama. Taču tās ir politikas aizkulises. Flēra domā, ka man tas nākšot par labu. Un Mārdžorija Ferāra pazīst visus, ko pazīstam mēs, un arī tos, ko mēs nepazīstam. Stāvoklis visai neveikls.

—     Es izturēšos tā, it kā nekas nebūtu noticis, — Soumss sacīja. — Bet kā lai rīkojas ar avīzi? Viņus vajadzētu brīdināt, ka šī sieviete ir negodīga.

Maikls ironiski pavērās sievastēvā. Hallē viņus sagaidīja sulainis.

— Kāds vīrietis grib jūs satikt, ser; Viņu sauc — Begfils.

— Ahā! Kur jūs viņu ievedāt, Kouker?

— Es nezināju, ko ar viņu darīt, ser, viņš raustās vienā laidā. Es viņu atstāju ēdamistabā.

— Atvainojiet, ser! — Maikls sacīja.

Soumss iegāja «salonā», kur atrada savu meitu un Frensi Vilmotu.

— Misters Vilmots aizceļo, tēt. Tu ieradies īstā laikā, lai atvadītos no viņa.

Ja Soumss kādreiz izjuta labvēlību pret svešiem cilvēkiem, tad tikai šādos brīžos. Viņam nebija nekādu iebildumu pret jaunekli, tas bija gluži simpātisks; taču, jo mazāk cilvēku tuvumā, jo labāk. Turklāt Soumsam nedeva mieru jautājums, ko īsti amerikānis bija dzirdējis, un, kamēr viņš atradās te, Soumsu mocīja kārdinājums ielaisties kompromisā ar savu pašcieņu un pajautāt viņam to.

— Uz redzēšanos, mister Vilmot, — viņš teica, — un ja jūs interesē gleznas … — viņš aprāvās un, pastiepis roku, nobeidza: — Jums vajadzētu iegriezties Britānijas muzejā.

Frensis Vilmots goddevīgi paspieda pasniegto roku.

— Es to darīšu. Bija liels pagodinājums iepazīties ar jums, ser.

Kamēr Soumss vēl brīnījās, kāpēc tas bijis pagodinājums, jaunais vīrietis jau pievērsās Flērai.

— Es rakstīšu Džonam no Parīzes un nodošu jūsu sveicienus. Jūs bijāt tik brīnišķīgi laipna pret mani. Būšu priecīgs, ja jūs ar Maiklu atbrauksiet uz Ameriku un apmeklēsiet mani, un, ja jūs atvedīsiet līdzi savu mazo sunīti, es ar lielāko prieku atļaušu viņam vēlreiz iekost man.

Viņš noskūpstīja Flērai roku un izgāja, bet Soumss domīgi lūkojās meitas pakausī.

— Mazliet negaidīti, — viņš sacīja, kad durvis aizvērās. — Vai viņam kas atgadījies?

Flēra pagriezās uz viņa pusi un salti jautāja:

— Kāpēc tu vakar sacēli to skandālu, tēv?

Viņas uzbrukuma netaisnība bija tik taustāma, ka Soumss klusēdams iekoda ūsu galus zobos. It kā viņš būtu varējis savaldīties, kad Flēru apvaino, viņam dzirdot!

— Kāds labums no tā ir, kā tev šķiet?

Soumss nemaz nemēģināja kaut ko paskaidrot, bet meitas vārdi viņu dziļi sāpināja.

— Tu panāci to, ka man tagad grūti skatīties cilvēkiem, acīs. Bet es tomēr nedomāju slēpties no viņiem. Ja esmu slavenību medniece un iznirele, es izturēšu šai lomā līdz galam. Vēlos tikai vienu — lai tu nedomā, ka esmu bērns un neprotu aizstāvēties

Un atkal Soumss nesacīja ne vārda, aizvainots līdz sirds dziļumiem.

Flēra aši paskatījās uz viņu un noteica:

— Piedod, bet es nekā nevaru darīt, tu visu esi sabojājis.

Viņa izgāja no istabas.

Soumss kā apmāts piegāja pie loga un apstājās, lūkodamies ārā. Viņš redzēja aizbraucam ratus ar somām, redzēja baložus nolaižamies uz bruģa, paknābājam un atkal uzšaujamies gaisā; redzēja, kā krēslā vīrietis skūpsta sievieti un polismens iesmēķē, aiziedams no sava posteņa. Viņš redzēja daudzas cilvēciskas un interesantas parādības, dzirdēja sitam Lielo Benu. Tas viss viņu neskāra. Viņš domās skatīja sudraba karoti. To viņš pats bija ielicis Flērai mutē, kad viņa piedzima.

IX VISTAS UN KAĶI

Cilvēks, kuru Koukers bija nosaucis par Begfilu, joprojām stāvēja kājās. Mazliet vecāks par Maiklu, ar kaut ko līdzīgu vaigubārdai, patumšiem matiem, bālu seju, kurā sastingusi Maiklam nepazīstamā, iedresēti mundrā aktieru izteiksme, viņš ar vienu roku bija pieķēries pie galda malas, otrā turēja melno platmali. Viņa lielo, tumšu loku ietverto acu skatiens lika Maiklam pasmaidīt.

— Neuztraucieties, mister Bergfeld, es neesmu antreprenieris. Lūdzu, apsēdieties un uzsmēķējiet!

Apmeklētājs klusēdams pieņēma piedāvāto krēslu un cigareti un mēģināja pasmaidīt. Maikls atsēdās uz galda.

—     Uzzināju no misis Bergfeldes, ka esat uz sēkļa.

—     Turklāt pamatīgi, — izrunāja trīcošās lūpas.

—     Laikam par iemeslu jūsu veselība un uzvārds?

—     Jā.

—     Jums esot vajadzīgs darbs svaigā gaisā. Neko sevišķi ģeniālu es neizdomāju, bet pagājušo nakti, nomodā guļot, man kaut kas tomēr ienāca prātā. Kā būtu ar putnkopību — ar to daudzi nodarbojas.

—     Ja man būtu mani ietaupījumi. . .

—     Es zinu, misis Bergfelde man izstāstīja. Es varu ievākt ziņas, bet baidos . . .

—     Tā ir laupīšana!

Šīs saraustītās skaņas lika Maiklam uzreiz iedomāties visus tos daudzos antreprenierus, kas bija atteikušies pieņemt runātāju darbā.

— Es zinu, — viņš mierinoši sacīja. — Aplaupa Pēteri, lai samaksātu Pāvilam. Šis noteikums miera līgumā bija mazliet barbarisks, lai viņi maskē to, kā grib. Taču nevajag tik ilgi mocīties ar šīm domām.

Bet apmeklētājs jau bija pietrūcies kājās.

— Paņemt no viena, lai samaksātu otram! Kāpēc tad neatņemt vienam dzīvību, lai atdotu otram? Kāda tur starpība? Un to dara Anglija — vadošā valsts personības tiesību cienīšanā! Tas ir riebīgi!

Maikls juta, ka Bergfelds uzspēlē.

— Jūs aizmirstat, — viņš sacīja, — ka karš mūs visus padarījis uz zināmu laiku par barbariem; no tā mēs vēl neesam atbrīvojušies. Turklāt, kā jūs zināt, jūsu zeme pirmā iemeta dzirksteli pulvera mucā. Bet ko jūs teiktu par putnkopību?

Likās, ka Bergfeldam nākas ārkārtīgi grūti savaldīties;

— Savas sievas dēļ esmu gatavs darīt visu, — viņš atbildēja. — Bet kā lai ķeros pie šā pasākuma, ja nedabūju atpakaļ savus ietaupījumus?

—     Solīt neko nesolu, bet varbūt sākumā es jums palīdzēšu. Frizieris, kas dzīvo apakšstāvā, arī grib dabūt darbu svaigā gaisā. Pie reizes — kā viņu sauc?

—     Svens.

—     Kā jūs satiekat ar viņu?

— Viņš ir stūrgalvīgs, bet mēs saprotamies tīri labi. Maikls piecēlās.

— Atstājiet to manā zināšanā, es izdomāšu visu līdz galam. Ceru, ka mums kaut kas izdosies, — un viņš pastiepa roku.

Bergfelds klusēdams paspieda to. Viņa acīs bija atkal tā pati drūmā izteiksme.

«Ja šā cilvēka domas neaizvadīs citā virzienā, viņš var kādu dienu izdarīt pašnāvību,» Maiklam ienāca prātā, Viņš pavadīja Bergfeldu līdz izejas durvīm un brīdi nolūkojās pakaļ aizejošajam vācu aktiera stāvam ar tādu sajūtu, it kā pati tumsa sastāvētu no neskaitāmiem bēdīgiem stāstiem, tādiem kā šī cilvēka, friziera un tā vīra dzīve, kurš bija viņu apturējis un čukstošā balsī lūdzis darbu. Jā, lai tēvs atdod viņam gabaliņu zemes aiz birztalas Lipinghollā. Viņš nopirks tiem saliekamo mājiņu, ja tādas vēl dabūjamas, nopirks vistas un nodibinās koloniju — «Bergfeldi, frizieris un Henrijs Bodiks». Birzī viņi varēs nocirst kokus un uzcelt putnu kūti. Uzturvielu ražošana — Fogarta teorijas ieviešana dzīvē. Flēra izsmies viņu. Bet vai šais laikos cilvēks var izdarīt kaut ko tādu, par ko citi nesmietos? Viņš iegāja atpakaļ namā. Hallē stāvēja Flēra.

—     Frensis Vilmots aizbrauca, — viņa sacīja.

—     Kāpēc?

—     Viņš brauc uz Parīzi.

—     Ko viņš vakar bija dzirdējis?

—     Vai tu domā, ka es viņam jautāju?

— Protams, ne, — Maikls pazemīgi noteica. — Iesim paskatīsimies uz Kitu, viņam patlaban laiks mazgāties.

Patiešām, vienpadsmitais baronets sēdēja vannā.

— Varat iet, aukle, — Flēra sacīja, — es pabeigšu viņu mazgāt.

— Viņš jau trīs minūtes sēž vannā, mem. — Mīksti vārīta ola, — Maikls pasmējās.

Kailais, gadu un divus mēnešus vecais bērns bija neticami kustīgs — viens vienīgs skaņu un kustību iemiesojums. Šķita, ka viņš it kā piešķīra dzīvei kādu jēgu. Viņa dzīvības spēks bija absolūts, nevis relatīvs. Viņa lēcienos, dūcienos un šļakstienos bija knislīša prieks dejā vai kovārnēna līksme pirmajā lidojumā. Viņš pauda pateicību nevis par to, ko saņems, bet par tiem priekiem, ko baudīja pašlaik. Balts kā dūja, ar sārtām pēdiņām, acis un mati tumšāki, nekā vēlāk būs, — viņš tvarstīja māti, ziepes, dvieli — likās, viņam trūkst tikai astes. Maikls nolūkojās viņā, iegrimis pārdomās. Šim cilvēciņam ir viss, ko vien var vēlēties, — kā viņi to izaudzinās? Vai viņi spējīgi audzināt bērnu, viņi, kas dzimuši emancipēti, tāpat kā visa turīgās šķiras paaudze, viņi, kuru vecāki gribot negribot zemojušies jaunā fetiša — Brīvības priekšā? Kopš dzimšanas viņiem bija viss, ko vien var vēlēties, un atlika vienīgi lauzīt galvu un gudrot, kā vēl trūkst. Brīvības pārpilnība spieda viņus uz nemiera pilniem meklējumiem. Karš darīja galu brīvībai, bet karš pārspīlēja ierobežojumus un tā mudināja uz izlaidību. Un tādiem kā Flēra, kas dzimuši mazliet par vēlu, lai piedalītos karā, nostāsti par šo karu galīgi izskauduši cieņu pret kaut ko šai pasaulē. Pietāte nokauta, pašaizliedzība aizmesta projām, atavisms nogāzts, jūtas padarītas smieklīgas, nākotne miglā tīta — vai tad brīnums, ka mūsdienu cilvēki ir tie paši dejojošie knišļi, tikai viņi uztver visu ārkārtīgi nopietni. Tā domāja Maikls, sēdēdams pie vannas un nolūkodamies savā atvasē. Vai drīkst būt bērni cilvēkiem, kas nekam netic? Jā, šobrīd cilvēki atkal sāk meklēt pēc kāda ticības objekta. Tikai inkubācijas periods ir pārāk gauss, un būs ilgi jāgaida, kamēr kaut kas izšķilsies. «Mēs esam pārāk neuzņēmīgi,» viņš prātoja, «tā ir mūsu nelaime.»

Flēra beidza slaucīt vienpadsmito baronetu un iepūderēja viņu ar talku; viņas acis likās iespiežamies zem bērna ādas, lai pārliecinātos, ka tur viss kārtībā. Maikls lūkojās, kā viņa cilāja bērna rociņas un kājiņas, apskatot ik nadziņu, iegrimusi vērošanā, pilnīgi nodevusies mātes instinktam. Un Maikls, ar skumjām apzinādamies, ka tamlīdzīgas izjūtas nav savienojamas ar parlamenta locekļa stāvokli, pameta bērnam knipi un izgāja no bērnistabas. Viņš iegāja kabinetā, paņēma Britānijas enciklopēdijas sējumu un uzmeklēja vārdu «vistas». Viņš izlasīja visu par leghornām, orpingtonām, baltajām. Saseksas vistām, bramaputrām, bet daudz gudrāks netika. Viņš atcerējās: ja novelk ar krītu vistai knābja priekšā līniju, tad vista domā, ka knābis piesiets. Viņam gribējās, lai kāds novilktu šādu līniju viņa deguna priekšā. Varbūt fogartisms ir šī līnija? Tai mirklī viņš izdzirdēja balsi:

—      Pasakiet Flērai, ka es aizeju pie viņas krustmātes.

—      Jūs atstājat mūs, ser?

—      Jā, te es neesmu vajadzīgs.

— Kas tad nu noticis?

— Jūs taču vēl sastapsieties ar Flēru pirms aiziešanas, ser?

— Nē, — Soumss atteica.

Vai kāds būtu nodzēsis ar krītu novilkto līniju Vecā Forsaita deguna priekšā?

—     Vai putnkopība ir ienesīga, ser?

—     Šais laikos nekas nav ienesīgs.

— Taču summas, ko ieņem no nodokļu maksātājiem, aizvien jo palielinās.

— Jā, tur kaut kas nav kārtībā.

— Vai jums neliekas, ka ļaudis uzdod savus ienākumus lielākus, nekā tie patiesībā ir?

Soumss iepleta acis. Pat šādā pesimistiskā noskaņojumā viņš tomēr bija labākās domās par cilvēkiem.

— Labāk parūpējieties, lai Flēra neiedomājas aizskart to sarkanmataino kaķeni, — viņš aizrādīja. — Flēra ir dzimusi ar sudraba karoti mutē, viņa domā, ka var darīt visu, kas ienāk prātā. — Un Soumss aizcirta durvis.

Sudraba karote mutē! Īsti vietā teikts! . . .

Apguldījusi bērnu, Flēra iegāja mazajā svētnīcā, ko senos laikos dēvētu par buduāru, atsēdās pie maza, ar mozaīku rotāta rakstāmgalda un iegrima pārdomās. Kā viņas tēvs varēja sarīkot tādu publisku skandālu! Vai tad viņš nesaprot, ka vārdiem nav nekādas nozīmes, kamēr tie nav kļuvuši zināmi atklātībai? Viņa alka izkratīt savu sirdi un izpaust citiem savus uzskatus par Mārdžoriju Ferāru.

Viņa uzrakstīja trīs vēstules — lēdijai Elisonai un divām citām sievietēm — vakarējā notikuma lieciniecēm. Trešo vēstuli viņa noslēdza šādi:

. . . Sieviete, kas liekuļo draudzību un ielavās kāda cilvēka namā, lai nepamanīta iedzeltu tam, ir simtprocentīga čūska. Nesaprotu, kā viņu cieš sabiedrībā; viņai nav jausmas ne par morāli, ne tikumību. Un viņas pievilcība — ak dievs!

Tā! Vēl atlika Frensis Vilmots. Viņai nebija izdevies pateikt viņam visu, ko būtu vēlējusies.

Dārgo Frensi!

Ļoti žēl, ka Jūs tik negaidīti aizbraucāt. Es gribēju pateikties Jums, ka vakar aizstāvējāt mani. Mārdžorija Ferāra ir sen jau pārsniegusi jebkuras robežas. Taču Londonas sabiedrībā nav pieņemts pievērst uzmanību mēlnesībai. Bija ļoti patīkami iepazīties ar Jums. Nepiemirstiet mūs un iegriezieties, kad atbrauksiet no Parīzes.

Jūsu sirsnīgā draudzene

Flēra Monta.

Turpmāk viņa uzaicinās savos vakaros tikai vīriešus! Bet vai viņi nāks, ja nebūs sieviešu? Un tādi vīrieši kā Fīlips Kvinsijs ir tikpat indīgi. Turklāt tad varētu domāt, ka viņa nopietni apvainojusies. Nē! Viņa rīkosies tāpat kā agrāk, vienīgi izvairīsies no tādiem «kaķu sugas» pārstāvjiem. Bet kurš tāds nav? Varbūt vienīgi Elisona, tāda «smagā artilērija» kā misters Blaits, daži sūtņi un trīs četri nopietni politiķi. Pārējie visi ir no «kaķu sugas», visi gatavi ieklupt ar nagiem mugurā vai sejā tam, kas neuzmanās. Kas sabiedrībā var izvairīties, lai netiktu saskrāpēts vai neskrāpētu pats? Šad tad ieskrāpēt der, lai nebūtu tik briesmīgi garlaicīgi. Dzīve bez skrāpēšanās iedomājama varbūt vienīgi Itālijā. Ak, šīs Fra Andželiko freskas Sv. Marka klosterī! Tas gan bija cilvēks, kas neskrāpējās! Asizes Francisks sarunājas ar putniem starp puķītēm, un saule, zvaigznes un mēness — visi viņam tuva rada. Un svētā Klēra! Svētā Flēra — Asizes Franciska mazā māsa! Atteikties no pasaules un būt labai! Dzīvot, lai darītu citus laimīgus! Tas ir kas jauns! Kas aizraujošs, tikai — uz vienu nedēļu, un cik garlaicīgi būs pēc tam!

Viņa atbīdīja aizkarus un paskatījās ārā, uz skvēru. Laternas gaismā viņa ieraudzīja divus kaķus, tievus, apbrīnojami graciozus, — tie stāvēja viens otram pretī. Pēkšņi abi sāka nelabi ņaudēt, izlaida nagus un saklupa kopā. Flēra nolaida aizkaru.

X FRENSIS VILMOTS MAINA FRONTI

Apmēram tai pašā laikā Frensis Vilmots atlaidās atzveltnes krēslā viesnīcas «Cosmopolis» zālē, bet tūliņ saslējās. Telpas vidū uz parketa, slīdēdama un šūpodamās dejas solī, kāpdamās atpakaļ un uz priekšu, grozīdamās un locīdamās partnera apskāvienos, kura seja atgādināja masku, dejoja tā, kuras dēļ aiz lojalitātes pret Flēru un Maiklu viņš bija gribējis bēgt uz Parīzi. Liktenis! Viņš, protams, nevarēja zināt, ka Mārdžorija te bieži ierodas vakaros dejas laikā. Viņa ar savu partneri dejoja nevainojami. Frensis Vilmots, kas mīlēja dejas, noprata, ka redz kaut ko izcilu. Kad dejotāji apstājās viņam blakus, viņš pusbalsī gausi noteica:

—     Tas bija skaisti.

—     Labvakar, mister Vilmot!

Kā! Viņa zina tā uzvārdu! Nu bija īstais mirklis parādīt lojalitāti! Bet Mārdžorija Ferāra atlaidās otrā atzveltnī viņam līdzās.

— Tātad viņvakar jūs nācāt pie slēdziena, ka es esmu nodevēja?

—     Jā.

—     Kāpēc?

— Es dzirdēju, ka jūs nosaucāt namamāti par iznireli. Mārdžorija Ferāra iesmējās.

—     Mans dārgais jaunekli, būtu ļoti labi, ja neviens nedotu saviem draugiem sliktākas iesaukas! Es gan nebiju gribējusi, lai manus vārdus dzirdētu jūs vai tas vecis ar drausmīgo zodu!

—     Tas bija viņas tēvs, — Frensis Vilmots nopietni sacīja. — Jūs viņu apvainojāt!

— Ko lai dara! Žēl!

Un silta, sausa plauksta bez cimda iegulās viņējā. Kad Mārdžorija atvilka savu roku, Frensis Vilmots juta, ka viņa roka vēl tirpst līdz plecam.

—     Vai jūs dejojat?

—     Jā gan, bet ar jums dejot es vis neiedrošinātos.

—     O! Dejosim vien

Frensim Vilmotam galva sāka griezties, un drīz vien viņš pats arī griezās dejā.

—     Jūs dejojat labāk par angļiem, ja nerunā par profesionāļiem, — sacīja viņas lūpas, kas atradās sešas collas atstatu no viņējām.

—     Es lepojos ar jūsu uzslavu, mem.

—     Vai jūs nezināt, kā mani sauc? Jeb vai jūs vienmēr tā uzrunājat sievietes? Tas ir ļoti jauki.

—     Protams, ka es zinu, kā jūs sauc un kur jūs dzīvojat. Šorīt ap pulksten četriem es biju tikai sešus jardus atstatu no jums.

—     Ko jūs tur darījāt?

—     Man gribējās būt tuvāk pie jums.

—     Skaistākie vārdi, ko jebkad esmu dzirdējusi, — Mārdžorija Ferāra noteica it kā savā nodabā. — Ierodieties pie manis rīt uz tēju!

Kāpdamies atpakaļ un sānis, darīdams visu vajadzīgo, Frensis Vilmots lēni noteica:

—     Man jābrauc uz Parīzi.

—     Nebaidieties, es jums nedarīšu pāri.

—     Es nebaidos, bet . . .

—     Tātad es jūs gaidu. — Un, atkal atgriezdamās pie sava partnera ar maskai līdzīgo seju, viņa atskatījās pār plecu.

Frensis Vilmots noslaucīja pieri. Pārsteidzošs notikums, kas pilnīgi sadragāja viņa priekšstatu par angļiem kā par stīviem, formāliem ļaudīm! Ja viņš nezinātu, ka Mārdžorija Ferāra lorda meita, tad noturētu viņu par amerikānieti. Varbūt vēlreiz izdosies ar viņu dejot? Taču Mārdžorija Ferāra atstāja zāli, nepaskatījusies uz viņa pusi.

Ikviens tipiski laikmetīgs jauneklis būtu lepojies, taču Frensis nebija ne laikmetīgs, ne tipisks. Lai gan 1918. gadā viņš bija sešus mēnešus mācījies lidotāju skolā, vienreiz bijis Ņujorkā un šad tad braucis uz Čarlstonu un Savannu, viņš bija palicis laucinieks, uzticīgs tradicionālajām labajām manierēm, darbam un vienkāršam dzīves veidam. Sievietes viņš pazina maz un izturējās pret tām ar godbijību. Viņš sprieda par tām pēc savas māsas vai pēc nelaiķa mātes pusmūža draudzenēm Savannā. Uz tvaikoņa kāda amerikāniete no ziemeļu štatiem bija stāstījusi viņam, ka dienvidu štatu meitenes mērojot dzīvi ar vīriešu skaitu, kurus izdevies savaldzināt, un uzskicēja viņam pavisam ērmīgu dienvidštatu meitenes portretu. Dienvidnieks bija pārsteigts. Anna nebija tāda, kaut gan iespējams, ka viņa nebija vēl paguvusi izvērsties, deviņpadsmit gadu vecumā apprecēdama pirmo vīrieti, kas viņu bija bildinājis.

Otrā rītā viņš saņēma Flēras zīmīti. «Robežas!» Kas par robežām? Viņš bija sašutis. Uz Parīzi viņš neaizbrauca un pulksten četros bija Renstrītā.

Mārdžorija Ferāra, tērpusies linziedu zilā audekla blūzē, kasīja savā studijā ar nazīti audeklam krāsu nost. Pēc stundas Frensis Vilmots bija viņas vergs. Krafta suņu izstāde, leibgvardi, derbija — viņš pat nemaz neatcerējās, ka vēlējies tos redzēt; visā Anglijā viņš vēlējās redzēt tikai vienu pašu Mārdžoriju Ferāru. Diezin vai viņš vairs atcerējās, uz kuru pusi tek upe, un, iznācis no viņas nama, aiz tīras nejaušības pagriezās uz austrumiem rietumu vietā. Viņas mati, viņas acis, viņas balss — viņš bija pilnīgi apmāts. Viņš apzinājās, ka ir muļķis, bet neuztraucās par to; tālāk vīrietim vairs nav kurp iet. Viņa pabrauca garām mazā, vaļējā mašīnā, ko pati vadīja, — viņa brauca uz mēģinājumu un pamāja Frensim ar roku. Viņa sirds sarāvās. Viņš nodrebēja un nobālēja. Kad mašīna nozuda, viņš jutās pamests, kā apmaldījies pelēku un saltu ēnu valstībā. Ahā, tepat bija parlaments! Un tuvumā vienīgā vieta visā Londonā, kur viņš varēja iegriezties un runāt par Mārdžoriju Ferāru, un tas bija nams, kurā viņa bija necienīgi uzvedusies! Frensi urdīja dziņa aizstāvēt šo sievieti, kas it kā esot pārsniegusi jebkuras robežas. Viņš gan saprata, ka neklājas atgriezties pie Flēras, lai runātu par viņas ienaidnieci, taču tas bija labāk nekā klusēt. Tā, iegriezies Sautskvērā, viņš piezvanīja.

Flēra sēdēja «salonā», ja nu ne pie piena un medus, tad pie tējas gan. — Jūs vēl neesat Parīzē? Cik jauki! Vai gribat tēju?

— Es jau dzēru, — Frensis Vilmots pietvīka. — Dzēru pie viņas.

Flēra plati iepleta acis.

— O! — viņa iesaucās smiedamās. — Cik interesanti! Kur tad viņa jūs notvēra?

Frensis Vilmots lāgā nesaprata šo vārdu nozīmi, taču nojauta tanīs kaut ko aizskarošu.

—     Vakar viņa bija uz dejām manā hotelī. Viņa brīnišķīgi dejo. Vispār viņa ir brīnišķīga sieviete. Lūdzu, paskaidrojiet man, — ko jūs domājāt, rakstot, ka viņa ir pārsniegusi «jebkuras robežas»?

—     Es savukārt lūgšu jūs paskaidrot, ko nozīmē šāda pēkšņa frontes maiņa.

Frensis Vilmots pasmaidīja.

— Jūs visi bijāt tik laipni pret mani, un man tā gribētos, lai jūs atkal būtu draugos ar viņu. Esmu pārliecināts, ka viņa nemaz tā nedomāja, kā sacīja.

— Tiešām? Vai viņa jums to teica?

— Gluži tā ne. Viņa teica, ka neesot gribējusi, lai mēs dzirdētu viņas vārdus.

— Tā?

Viņš lūkojās Flēras smaidīgajā seja un varbūt neskaidri nojauta, ka notikums uztverams daudz nopietnāk, taču viņš bija jauns, turklāt amerikānis, un nespēja ticēt, ka viņa vēlēšanās samierināt pretinieces var nepiepildīties.

— Man nepanesami domāt, ka jūs abas esat naidā. Vai jūs nebūtu ar mieru sastapties ar viņu manā hotelī un nesniegtu viņai roku?

Flēras acis nomēroja viņu no galvas līdz kājām.

—     Man liekas, jūsu dzīslās rit franču asinis, vai ne?

—     Jā, mana vecmāmuļa bija francūziete.

— Tad man franču asiņu vairāk. Zināt, franči nemēdz tik viegli piedot. Viņi arī necenšas iestāstīt sev to, kam labprāt noticētu.

Frensis Vilmots piecēlās, un viņa balss ieskanējās valdonīgi:

— Vai jūs man paskaidrosiet, ko nozīmē tie vārdi jūsu vēstulē?

— O! Mans dārgais, es gribēju sacīt, ka viņa sasniegusi pilnības augstāko pakāpi. Vai tad jūs pats neesat dzīvs liecinieks?

Nojautis, ka viņu izsmej, un netikdams skaidrībā par savām jūtām, Frensis Vilmots devās uz durvīm.

— Ardievu! — viņš sacīja. — Liekas, jūs nevēlēsieties mani vēl kādreiz redzēt.

— Ardievu! — Flēra atbildēja.

Noskumis, samulsis, vientuļāks nekā jebkad viņš izgāja uz ielas. Neviens viņam nespēja palīdzēt, nespēja «apgaismot prātu». Šai pilsētai trūkst atklātības un vienkāršības. Cilvēki nerunā to, ko domā, un viņa dieviete ir tikpat mīklaina un neizprotama kā visi pārējie. Nē, vēl daudz mīklaināka — jo kāda viņam daļa gar pārējiem?

XI SOUMSS APMEKLĒ REDAKCIJU

Soumss bija ieradies Grīnstrītā pie māsas galīgi uztraukts. Viņš bažījās, ka Flēra būs iemantojusi atklātu ienaidnieci, kurai sabiedrībā liela ietekme. Un, ka Flēra uzskatīja tēvu par vainīgo visā šai atgadījumā, likās jo netaisnāk tāpēc, ka tā bija patiesība.

Vakars, pavadīts Vinifredas Dārtijas veselīgā saprāta nomierinošajā atmosfērā, un turku kafija, ko viņš allaž dzēra ar baudu, lai arī uzskatīja par kaitīgu aknām, atjaunoja Soumsā uzskatu, ka viss notikušais ir tikai vētra ūdens glāzē.

—     Vienīgi tas raksts avīzē nedod man miera, — viņš noteica.

—     Notikums nav patīkams, Soums, bet es par to daudz neraizētos. Cilvēki pievērš šiem sīkumiem maz uzmanības un nākamajā mirklī jau aizmirst tos. Tādas piezīmes jau ievieto tikai laika kavēkļa pēc.

—     Nav slikts laika kavēklis! Šī avīze raksta, ka tai esot miljons lasītāju.

— Vārdi taču nav minēti.

— Šie politiķi un labāko aprindu dīkdieņi pārāk labi pazīst cits citu, — Soumss atbildēja.

— Tiesa, mans dārgais, — Vinifreda piekrita savā nomierinošajā balsī, kas skanēja tik glāstoši un nesatricināmi, — bet šais laikos neviens ne pret ko vairs neizturas nopietni.

Viņa runāja prātīgi. Soumss devās pie miera daudz labākā omā.

Taču, kopš Soumss bija pametis darbu, viņš bija pārvērties vairāk nekā pats domāja. Viņam vairs nebija profesionālu rūpju, kas dotu iespēju izlietot no Džeimsa Forsaita mantoto spēju bažīties, tāpēc radās tieksme uztraukties ikdienas nepatikšanu dēļ. Jo vairāk viņš domāja par avīžu rakstu, jo izjuta lielāku dziņu aiziet pie redaktora un draudzīgi aprunāties ar to. Ja viņš pēc tam varētu Flērai pateikt: «Esmu visu ar šiem avīžu ļaudīm nokārtojis, tādu rakstu turpmāk vairs nebūs,» — tad viņas dusmas rimtos. Ja nav iespējams ietekmēt cilvēkus labi domāt par viņa meitu, tad vismaz jāpiespiež klusēt tie, kas izsaka pretējas domas.

Visumā Soumss izturējās iecietīgi pret avīzēm, izņemot gadījumus, kad viņa vārds iekļuva to slejās. Viņš lasīja «The Times», ko bija lasījis arī viņa tēvs, un kopš bērnības atcerējās lielo lappušu čaukstoņu. Avīzē bija jaunumi — vairāk jaunumu, nekā viņš par savu naudu paspēja izlasīt. Pret avīzes ievadrakstiem viņš izturējās ar cieņu, un, kaut arī tās lielie pielikumi dažreiz šķita viņam pārmērīgi, viņš tomēr uzskatīja šo avīzi par džentlmeņa cienīgu lasāmvielu. Anete un Vinifreda lasīja «The Morning Post». Tā arī bija džentlmeņu cienīga avīze, bet tai bija savi untumi. Vispār untumi arī bija cienījami, bet Soumss personiski bija pret tiem vienaldzīgs. Par citām avīzēm viņš zināja pārāk maz, vienīgi to, ka virsraksti tām lielākiem burtiem un tās izskatās kā sagrieztas mazos gabaliņos. Uz presi visumā viņš lūkojās kā īsts anglis: tā pastāv. Tai ir savi tikumi un savi netikumi, bet vaļā tikt no tās neviens nevar.

Ap pulksten vienpadsmitiem viņš devās uz Flītstrītu.

Laikraksta «The Evening Sun» redakcijā viņš iesniedza vizītkarti un izsacīja vēlēšanos runāt ar redaktoru. Redakcijas darbinieks, uzmetis skatienu Soumsa cilindram, aizveda viņu pa gaiteni līdz kādai mazai istabai.

Redakcija likās esam milzīgs labirints. Kāds viņu pieņemšot, tā viņam sacīja.

— Kāds, — Soumss atkārtoja. — Man vajag runāt ar galveno redaktoru.

Galvenais redaktors esot ļoti aizņemts; vai viņš nevarot pienākt vēlāk, kad lielā burzma garām?

— Nē, — Soumss atteica.

Darbinieks atkal paskatījās uz viņa cilindru un izgāja ārā.

Pēc stundas ceturkšņa Soumsu ieveda vēl mazākā istabā, kur jautra izskata briļļains vīrs lapoja albumu ar avīžu izgriezumiem. Viņš pacēla galvu, Soumsam ienākot, paņēma viņa vizītkarti un lasīja:

— «Misters Soumss Forsaits.» Jā?

—     Vai jūs esat galvenais redaktors? — Soumss jautāja.

—     Viens no redaktoriem. Apsēdieties! Ar ko varu pakalpot?

Ietekmēts no gaisā jūtamās steigas un vēlēdamies radīt labu iespaidu, Soumss nesēdās, bet izvilka no portmoneja avīzes izgriezumu.

— Ierados sakarā ar šo rakstu pagājušās otrdienas numurā.

Omulīgais vīrs uzmeta tam skatienu, likās nogaršojam to uz mēles un novilka:

—     Jā?

—     Esiet tik laipns un pasakiet, kas to rakstījis!

— Mēs nekad neatklājam savu korespondentu vārdus, ser.

— To es zinu.

Omulīgā vīra mute pavērās, it kā izrunājot: «Tad kāpēc jūs jautājat?» — bet atkal aizvērās smaidā.

—     Piedodiet, — Soumss sacīja, — bet šā rakstiņa autors te domājis manu meitu, misis Flēru Montu, un viņas vīru.

—     Ko jūs sakāt! Jūs esat labāk informēts par mani, bet kāda tam galu galā nozīme? Šis rakstiņš ir gluži nekaitīgs patērzējums.

Soumss paskatījās uz viņu. Tas cilvēks ir pārāk bezrūpīgs!

—     Vai jūs tā domājat? — viņš dzestri jautāja. — Vai jums patiktu, ja jūsu meitu nosauktu par uzņēmīgu dāmiņu?

—     Kas tur sevišķs? Gluži patīkams apzīmējums. Turklāt neviens uzvārds nav minēts.

—     Vai tad jūs tāpēc ievietojat rakstus, lai jūsu lasītāji nekā nesaprastu? — Soumss ironiski jautāja.

Omulīgais vīrs iesmējās.

— Laikam gan ne, — viņš atbildēja. — Bet vai jums nav pārāk plāna āda, ser?

Soumss nebija paredzējis, ka saruna var ņemt šādu virzienu. Iekams lūgt šo redaktoru neievietot turpmāk aizskarošus rakstus, vispirms būs jāpierāda, ka raksts ir aizskarošs, bet reizē ar to vajadzēs atsegt raksta īsto būtību.

— Redzat, — Soumss sacīja, — ja jūs nesaprotat, ka raksta tonis aizskarošs, tad diezin vai es pratīšu jums to pierādīt. Es gan lūgtu jums turpmāk neļaut tādiem rakstiem parādīties atklātībā. Man nejauši nācis zināms, ka jūsu korespondentu vada ļaunprātība.

Omulīgais vīrs atkal pārlaida acis pār izgriezumu.

— Es gan pie tāda sprieduma nebūtu nācis. Cilvēki, kas nodarbojas ar politiku, pastāvīgi saņem un izdala belzienus — viņi nemaz nav tik jūtelīgi. Bet šis rakstiņš šķiet pilnīgi nevainīga patērzēšana.

Soumsu bija aizvainojuši vārdi «pārāk plāna āda» un «jūtelīgs», tāpēc viņš derdzīgi noteica:

— Ko tur runāt par tādiem sīkumiem!

— Pilnīgi piekrītu jums, ser. Uz redzēšanos! — un omulīgais vīrs atkal pievērsās avīžu izgriezumiem.

Šis cilvēks bija kā gumijas bumba! Soumss apņēmīgi uzlika galvā cilindru. Vajadzēja likt viņam trūkties — tagad vai nekad.

— Ja jūsu korespondente domā, ka var nesodīta izgāzt avīžu slejās savu žulti, tad drīz vien viņa pārliecināsies, ka maldījusies.

Soumss gaidīja uz efektu, bet nekas nesekoja. — Ardievu! — viņš noteica un izgāja.

Sastapšanās nenoritēja tik draudzīgi, kā viņš bija gaidījis. Soumss atcerējās Maikla vārdus: «Prese ir vārīgs stāds.» Viņš nolēma nepieminēt nevienam par savu vizīti.

Pēc divām dienām, Pazinēju klubā pārlapodams «The Evening Sun», Soumss ieraudzīja vārdu «fogartisms». Hm! Ievadraksts.

«No visām panacejām, ar kurām aizraujas jaunie un cerību pilnie iesācēji politikā, visaplamākā ir pazīstama ar vārdu «fogartisms». Iekams šis patentētais līdzeklis, kas izgudrots cīņai ar tā saucamo nacionālo kaiti, vēl nav laists tirgū, mēs gribam noskaidrot tā būtību. Tam pamatā ir sera Džeimsa Fogarta grāmata «Anglijas bīstamais stāvoklis»; kā šķiet, tās galvenais ticības loceklis ir Anglijas darbaspēka samazināšana. Fogartisma pravieši ieteic izsūtīt uz visām karalistes malām simtiem tūkstošu jauniešu, līdzko tie pabeiguši skolu. Nemaz jau nerunājot par to, ka domīnijas ar savas dzīves gauso attīstību nav spējīgas uzsūkt viņus, mums būs jāzaudē darbaspēka pieplūdums tāpēc, lai pēc divdesmit gadiem mūsu domīniju pieprasījums atbilstu metropoles piedāvājumam. Stulbāku ierosinājumu neviens vēl nav varējis izdomāt. Šādam priekšlikumam labi atbilst vārds «fogartisms». Vienkopus ar šo muldēšanu par emigrāciju — jo piemērotāka apzīmējuma par muldēšanu grūti atrast tādai sensācijām domātai programmai — skan vārgi propagandēts «atpakaļ pie zemes». Fogartisma pamatakmens ir doktrīna, ka Anglijas tagadējās darba algas un iztikas minimuma standarts izslēdz jebkuru mēģinājumu konkurēt ar Vācijas produkciju vai atjaunot mūsu tirdzniecības attiecības ar Eiropu. Tāds viedoklis jautājumā pār mūsu rūpniecisko pārsvaru nekad vēl pie mums nav ticis izvirzīts. Jo drīzāk šie lētās markas mahinatori no angļu politiķu vidus sapratīs, ka Anglijas vēlētājs nevēlas ielaisties ar tādām ārprātīgām teorijām, jo drīzāk kļūs skaidrs, ka fogartisms ir jau nedzīvs piedzimis.»

Lai cik vērības Soumss bija veltījis «Anglijas bīstamajam stāvoklim», viņu nekādi nevarēja vainot par pieķeršanos fogartismam. Ja fogartisms rīt tiktu sadragāts, Soumss, kurš neticēja nekādām idejām un teorijām, atvieglots konstatētu savā nemainīgajā angļa pragmatismā, ka Maikls laimīgi atbrīvojies no nepatikšanām. Bet tagad viņam radās aizdomas, vai tikai viņš pats nav par cēloni šim rakstam. Varbūt tā bija šī aplam jautrā redaktora atbilde?

Iedams uz Sautskvēru pusdienot, viņš atkārtoti nolēma neminēt par savu vizīti.

Hallē uz sarkofaga atradās sveša platmale, brīdinot, ka pusdienās būs kāds ceturtais. Patiešām misters Blaits ar kokteiļa glāzi rokā un olīvu mutē tērzēja ar Flēru, kas bija saritinājusies uz spilveniem kamīna priekšā.

— Vai tu pazīsti misteru Blaitu, tēt?

Vēl viens redaktors! Soumss piesardzīgi pastiepa roku.

Misters Blaits norija olīvu.

— Šim rakstam nav nekādas nozīmes, — viņš sacīja.

— Manuprāt, — Flēra teica, — jums nav jāliekas ne zinis, lai viņi saprot, ka nostādījuši sevi muļķa stāvoklī.

—     Vai tas ir Maikla viedoklis, misis Monta?

—     Nē, Maikls nolēmis neatkāpties ne soli!

Un visi atskatījās uz Maiklu, kurš tobrīd ienāca istabā.

Viņam patiešām bija visai apņēmīga stāja.

Pēc Maikla domām, viņiem vajadzēja runāt bez aplinkiem un darīt, ko var, jo citādi nemaz nebija vērts sākt. Viņi ir ievēlēti parlamentā, lai aizstāvētu paši savas domas, nevis tās, ko uzspiež Flītstrīta. Ja viņi tic no sirds, ka fogartisms ir vienīgais līdzeklis cīņai ar bezdarbu un iedzīvotāju pārmērīgo pieplūdumu pilsētās, tad viņiem pie tā jāturas un nav jālaižas lapās no katras avīželes uzbrukuma. Veselais saprāts ir viņu pusē, un veselais saprāts, ja to pietiekami propagandē, galu galā allaž uzveic. Opozīcija, ko radījis fogartisms, grib uzspiest darba algas pazemināšanu un darba dienas pagarināšanu, tikai neviens nevēlas to atklāti pateikt. Lai avīzes melš, cik tām patīk. Viņš gatavs derēt, ka pēc sešiem mēnešiem, kad publika būs ar fogartismu apradusi, avīzes atspēkos pusi no saviem izteicieniem, turklāt izlikdamās, ka atspēko citu uzskatus. Un negaidot viņš uzrunāja Soumsu:

— Ceru, ser, ka jūs negājāt uz redakciju runāt par to rakstu?

Soumss tiklab privātajā, kā sabiedriskajā dzīvē turējās pie principa neteikt tiešu nepatiesību, kad bija iedzīts strupceļā. Meli ir sveši angļu raksturam, turklāt neglīti. Šķielēdams uz savu degungalu, viņš gausi noteica:

— Es tikai liku viņiem manīt, ka zinu tās sievietes vārdu.

Flēra sarauca pieri, misters Blaits pasniedzās pēc sālītajām mandelēm.

—     Ko es jums sacīju, ser! — Maikls iesaucās. — Pēdējais vārds vienmēr paliek viņiem. Prese ir ārkārtīgi pašapzinīga, un varžacis tai ir uz abām kājām, vai ne, mister Blait?

—     Presei piemīt visas cilvēciskās vājības, jaunais cilvēk, — misters Blaits visai iespaidīgi noteica. — Tai labāk patīk pašai kritizēt nekā ļauties no citiem kritizēties.

—     Un es domāju, — Flēra ledaini piemetināja, — ka turpmāk būšu brīva no aizbildnības.

Saruna atkal pievērsās fogartismam, bet Soumss drūmi klusēja. Nekad viņš vairs neiejauksies citu darīšanās! Un kā visi, kas mīl, viņš sāka pārdomāt savu sūro likteni. Vai viņš varēja palikt vienaldzīgs, kad meitai ceļ neslavu, apdraud meitas laimi — bet Flēra ņem šādu iejaukšanos ļaunā. Cik sāpīgi apzināties mūža galā, ka viņš vairs neprot pietiekami saudzīgi izturēties pret savu vienīgo dārgumu!

Pēc pusdienām Flēra atstāja vīriešus vienus pie glāzes vīna, ko gan dzēra tikai misters Blaits. Šad tad Soumss dzirdēja pa vārdam, — nākamo nedēļu šis vardei līdzīgais tips dzīrās uzstāties ar rakstu «Priekšpostenī», un Maikls izdevīgā mirklī grasījās teikt parlamentā savu pirmo runu. Soumsam tie visi šķita tukši vārdi. Kad visi piecēlās no galda, viņš sacīja Maiklam:

— Es jūs atstāšu.

— Mēs ejam uz parlamentu, ser. Vai jūs nepaliksiet pie Flēras?

—      Nē, man laiks iet. Maikls cieši ielūkojās viņā.

—      Es tūliņ pateikšu viņai, ka jūs ejat projām. Soumss jau bija uzvilcis mēteli un vēra vaļā durvis, kad viņam uzplūda vijolīšu smarža. Kaila roka apskāva viņa kaklu. Kaut kas mīksts piekļāvās pie viņa muguras.

— Piedod, tēt, ka es biju tik nejauka! Soumss papurināja galvu.

—     Nē, — Flēras balss sacīja, — tā tu netiksi projām. Viņa aizstājās durvīm priekšā. Viņas dzidrās acis lūkojās uz Soumsu, baltie zobi apžilbinoši mirdzēja.

—     Saki, ka tu man piedod!

— Tā jau tas vienmēr bijis, — Soumss nopūtās. Flēra uzspieda lūpas uz tēva degungala.

— Nu, tā! Ar labu nakti, mīļais! Es jau zinu, ka esmu izlutināta.

Soumss krampjaini apskāva viņu, atvēra durvis un, neteicis ne vārda, izgāja.

Zem Lielā Bena avīžu puikas kaut ko klaigāja, — politiski jaunumi, Soumss nodomāja. Leiboristu valdībai paredzama krišana — kāds redaktors būs aizlicis kāju priekšā, no tiem var visu ko gaidīt! Kas tur! Vieni iet, citi nāk vietā, Soumsam tas viss šķita pārāk tālu. Flērai, vienīgi Flērai bija nozīme viņa dzīvē.

XII MAIKLS PĀRDOMĀ

Maikls un misters Blaits atrada «visu parlamentu māti» lielā satraukumā. Liberāļi bija atšķēlušies, un leiboristu valdībai draudēja krišana. Parlamenta laukumā pulcējās ļaudis, vērodami Lielo Benu un gaidīdami uz sensācijām.

—     Es neiešu iekšā, — Maikls sacīja. — Balsošanas šovakar nebūs. Vienīgā izeja šķiet parlamenta atlaišana. Es gribu pastaigāties un padomāt.

—     Uz brītiņu tomēr vērts ieiet, — teica misters Blaits, un viņi šķīrās. Maikls atgriezās ielā. Vakars bija rāms, un viņam uzmācās ilgas dzirdēt savas tautas balsi. Bet kur tā dzirdama? Viņa tautas brāļi izsakās gan «par», gan «pret», spriež katrs par savu personisko «likstu» — viens runā par ienākumu nodokli, otrs par pabalstiem, trešais daudzina līderu vārdus, ceturtais loka «komunismu». Bet nekur ne skaņas par tām bažām, kas mājo visu sirdīs. Tagad pie varas nāks toriji, kā Flēra bija pareģojusi. Anglija meklē «stipru un stabilu valdību» kā sāpes remdējošu līdzekli. Bet vai šī stiprā un stabilā valdība varēs cīnīties ar iedzimtu vēzi, vai atjaunos zaudēto līdzsvaru? Varēs remdināt smeldzīgās sāpes, kuras izjūt visi un neviens negrib izsacīt vārdos?

«Mūsu kādreizējā labklājība mūs samaitājusi,» Maikls domāja. «Mēs nekad neatzīsimies, ka esam slimi, kaut jūtam to ik uz soļa!»

Anglija ar sudraba karoti mutē! Zobu viņai vairs nav, lai karoti saturētu, bet nav arī gribas šķirties no tās. Un Anglijas nacionālie tikumi — izturība, prasme uztvert visu ar smaidu, nezināšana, kas ir nervi un iztēle! Tie tagad neatšķiras no netikumiem, jo noved pie vieglprātīgas pārliecības, ka Anglija «izkulsies» visam cauri bez sevišķas piepūles, lai gan ar katru gadu aizvien mazāk izredžu atlabt pēc satricinājuma, mazāk laika vingrināties angļu «tikumos». «Mēs esam grūti iekustināmi,» Maikls domāja, «1924. gadā tā uzskatāma par nepiedodamu kļūdu.»

Tā prātodams, viņš nogriezās uz austrumiem. Teātros izrādes jau bija sākušās, un «Lielais parazīts», kā sers Džeimss Fogarts dēvēja Londonu, inerti atdusējās uguņu mirdzumā. Maikls iegriezās pa modro Flītstrītu Sitijā, kas tik drudžaina dienu, tik izmirusi nakti. Te snauda visa Anglijas bagātība pēc dienas uzdzīves. Te satecēja visi Anglijas nacionālā kredīta pavedieni. Uz ko dibinās šis kredīts? Uz pārtikas produktiem un izejvielām, ko Anglijai, kas nav aizsargāta pret uzbrukumiem no gaisa, var atņemt ikviens jauns karš; uz darbaspēku, kam Eiropa par šauru. Vēl joprojām šis kredīts turas augsti un imponē visiem, izņemot varbūt tos, kas dzīvo no pabalsta. Solījums maksāt joprojām dod Anglijai iespēju nopirkt visu vajadzīgo, izņemot sirdsmieru.

Un Maikls soļoja tālāk — cauri Vaitčepelai, vēl ļaužu pilnai un krāsainai, — līdz Mailendai. Te nami bija zemāki, it kā vēlēdamies dot iemītniekiem iespēju lūkoties zvaigžņotajās debesīs, kas nav sasniedzamas. Viņš bija pārgājis pāri robežai. Te likās dzīvojam cita rase, cita Anglija, bet tāda pati vienas dienas muša un bezrūpības pilna kā Flītstrītas un Sitijas Anglija. Ak, vēl vairāk! Jo Mailendas Anglija zināja, ka tās spēkos nav ietekmēt politiku. Jūdzēm garas stiepās pelēkas ielas ar zemiem namiem līdz pat pamestiem klajumiem apkārtnē. Maikls tālāk negāja; ieraudzījis kino, viņš iegriezās tanī.

Seanss jau sen bija sācies. Varone, sasieta un pārmesta pāri nelietīga kovboja segliem uz mežonīga mustanga, riņķoja, kā Maikls acīgi nojauta, pa filmu sabiedrības iecienīto zirgu aploku. Ik pa desmit sekundēm uz ekrāna parādījās Džons T. Bronsons, Tuksonvilas vara raktuvju īpašnieks, kurš joņoja savā sešdesmit zirgspēku «pakardā», lai aizsteigtos priekšā ļaundarim, iekams tas sasniegs Pimas upi. Maikls palūkojās uz saviem kaimiņiem. Kā aizrāvušies! Stingra un stabila valdība — briesmīgi tā viņiem vajadzīga! Kino bija viņu panaceja, un viņi nespēja vien to atdzerties. Viņš redzēja, kā pakrita Džona T. Bronsona aizšautais mustangs un uz ekrāna parādījās vārdi: «Pinkainais Pits iedegas niknumā… Tu viņu nedabūsi, Bronson!» Vareni! Pits iemet varoni upē, parādās vārdi: «Džons T. Bronsons ielec ūdenī.» Tas ir ko vērts! Viņš saķer varoni aiz plīvojošiem matiem. Bet Pinkainais Pits nometas uz viena ceļa. Lodes švīkā ūdenslīmeni. Kāda lode izurbjas cauri varones plecam — caurumā gandrīz vai redzama apkārtnes ainava. Kas tā par skaņu? Ahā! Džons T. Bronsons griež zobus. Viņš piepeld pie krasta, izvelk varoni uz cietzemes. Paķer zem cepures noglabāto revolveri. Sauss, paldies dievam!

«Piesargies, Pinkainais Pit!» Dūmu mutulītis. Pits lokās smiltīs, kampj tās ar zobiem — liekas, nupat sāks tās ēst. «Pinkainais Pits noslēdzis rēķinus ar dzīvi.» Lēna mūzika, aizvien lēnāka. Džons T. Bronsons pieceļ kājās atžilbušo varoni. Viņi stāv apskāvušies Pimas upes krastā, un saule riet aiz viņiem. «Beidzot mēs kopā, mana daiļā mīļotā!»

«Piemērota viela!» domāja Maikls, atgriezdamies apgaismotajā ielā. «Atpakaļ pie zemes! Ariet tīrumus un kaisiet sēklu! Kam tas vajadzīgs, ja viņiem ir kino? Ar to pietiek!» Viņš atkal pagriezās uz rietumiem, uzkāpa autobusa augšā un nosēdās blakus vīrietim ar eļļas plankumiem uz drēbēm. Viņi brauca klusēdami, kamēr Maikls ierunājās:

— Ko jūs sakāt par pašreizējo politisko situāciju, ser?

Tas, laikam atslēdznieks, atbildēja, galvu nepagriezdams:

— Manuprāt, viņi pārspējuši paši sevi.

—     Viņiem vajadzēja sākt cīnīties par Krievijas jautājumu, vai ne?

—     Ar krieviem viņi arī būtu iebraukuši dimbā. Viņiem vajadzēja noturēties līdz pavasarim un cīnīties par stingru budžeta ieviešanu.

—     Īsta škiriska pieeja?

—     Jā.

— Vai jūs domājat, ka šķiru politika spēj tikt gala ar bezdarbu?

Vīrs pakustināja muti zem ūsām, it kā apsūkādams jauno domu.

— Ek! Politiku esmu jau atēdies! Šodien darbs ir, rīt nav, — kāds labums no politikas, ja tā nevar dot pastāvīgu darbu?

— Tā ir.

—     Reparācijas, — turpināja kaimiņš, — mums no reparācijām nav nekāda labuma. Strādnieku šķirai vajag saliedēties visā pasaulē. — Un viņš pameta skatienu uz Maiklu, lai redzētu, kā viņam tas patīk.

—     Krietni daudz cilvēku tā domāja pirms kara, bet redzat, kas tagad noticis.

—     Ek! — noteica vīrs. — Un kādu labumu mums šis karš atnesis?

—     Vai neesat domājis par emigrēšanu uz domīnijām?

Vīrs papurināja galvu.

— Man diezin kā vis nepatīk tie, kas pārbrauc no Austrālijas vai Kanādas.

— Zvērināts anglis — tāpat kā es.

— Pareizi! Ardievu, mister! — un vīrs izkāpa ārā. Maikls brauca, kamēr autobuss apstājās pie Lielā

Bena. Bija tuvu pusnaktij. Atkal vēlēšanas! Vai viņam izdosies tikt iekšā otrreiz, neparādot savu īsto krāsu?

Nav ne mazāko cerību trīs nedēļu laikā noskaidrot lauku vēlētājiem fogartisma būtību! Pat ja viņš runātu nepārtraukti līdz vēlēšanu dienai, viņi varbūt noprastu, ka viņš turas pie visai galējiem uzskatiem attiecībā uz impērijas preferencēm, kas nebūtu tālu no patiesības. Viņš taču nevarēja paziņot, ka Anglija iet pa nepareizu ceļu, — tad jau labāk vispār noņemt savu kandidatūru. Viņš nevar paņemt aiz pogas caurmēra vēlētāju un teikt tam: «Zināt, nav ko cerēt, ka tuvākajos desmit gados stāvoklis jūtami uzlabosies: mums jāpaciešas un jāpārmaksā par visu, tad pēc divdesmit gadiem mums nedraudēs bada nāve un mēs varēsim sevi uzturēt pašu spēkiem.» To nedrīkst darīt. Viņš arī nevar teikt savai komitejai: «Mani draugi, es pārstāvu tādu politisko platformu, kurai bez manis nav neviena cita piekritēja.»

Nē! Ja viņš gribēja, lai viņu ievēlē no jauna, tad vajadzēja aizmirst personiskos uzskatus. Bet vai vērts ļauties ievēlēties no jauna? Retam cilvēkam bija tik maz godkāres kā Maiklam; šai ziņā viņš bija izņēmums. Taču savs dundurs bija viņu cieši apsēdis; jo tālāk, jo skaļāk tas dūca un jo vairāk šī dūkšana atgādināja saucēja balsi tuksnesī — un tuksnesis bija Anglija. Apklusināt šo dūkšanu ausīs, uzgriezt muguru vecajam Blaitam, atmest ar roku saviem uzskatiem un tomēr palikt parlamentā — to viņš nevarēja! Šķita, ka atkal atgriezies karš. Kas tanī ierauts, nevar vairs tikt ārā. Un viņš bija ierauts — ierauts daudz dziļāk par partiju savstarpējās cīņas virspusējām interesēm. Fogartisms spēj galīgi atrisināt Anglijas sasāpējušos jautājumus — dot neatkarīgu, līdzsvarotu karaļvalsti — Angliju, nodrošinātu pret uzbrukumiem no gaisa un brīvu no bezdarba, ar jaunatgūtām pareizām attieksmēm starp pilsētu un laukiem! Vai tas bija sapnis bez cerībām? Laikam gan!

«Vienalga,» Maikls domāja, atslēgdams durvis, «lai mani uzskata nezin par kādu muļķi, es palikšu pie sava.» Viņš iegāja savā istabā un, atvēris logu, izliecās laukā.

Daudzinātā pilsēta joprojām dunēja; tās neskaitāmo uguņu atspulgs atvizēja debesīs. Varēja redzēt kādu smaili, dažas zvaigznes; koku lapotne skvērā, vēja neskarta, slīga lejup. Nakts bija rāma un silta. Maikls atcerējās kādu vakaru — cepelīnu pēdējo uzbrukumu Londonai kara laikā. Toreiz hospitālī viņš bija trīs stundas nosēdējis pie loga vērojot.

«Esam gan mēs muļķi, ka neatsakāmies no gaisa kara,» viņš domāja. «Bet, ja nu mēs to nedarām, tad nepieciešama stipra gaisa flote, lai mēs būtu droši pret uzbrukumiem no gaisa. Pat gudrs cilvēks — ir tas sapratīs!»

Zem loga apstājās sarunādamies divi vīri. Vienu viņš pazina: tas dzīvoja viņam kaimiņos.

— Ievērojiet, ko es saku, — runāja kaimiņš, — šīs vēlēšanas nozīmēs lielu pagriezienu.

— Un kas mums tur būs par labumu? — atsaucās otrs.

— Nevajag jaukties nekur iekšā; viss nokārtosies pats no sevis. Man jau sen līdz kaklam tā garā runāšana. Jā, lai pazemina par šiliņu ienākumu nodokli — tas būs pavisam kas cits.

— Un kā jūs domājat atrisināt jautājumu par zemi?

— Pie velna ar visu zemi! Lieciet to mierā, tas ir viss, ko fermeri no sirds vēlas. Jo vairāk šo jautājumu kustina, jo ļaunāk.

— Ļaut akmenim apsūnot? Kaimiņš iesmējās.

— Apmēram. Ko citu var darīt — Anglijai tas nav vajadzīgs. Ar labu nakti!

Varēja dzirdēt, kā aizvērās durvis, attālinājās soļi. Pabrauca garām mašīna; naktstauriņš pieskārās Maiklam pie sejas. «Anglijai tas nav vajadzīgs!» Politika! Žāvājas līdz ausīm, rausta plecus, paļaujas uz gadījumu. Un ko citu lai viņi dara? «Anglijai tas nav vajadzīgs!» Un Lielais Bens nosita divpadsmit.

XIII PRĀVA TIEK IEVADĪTA

Katrā cilvēciskā stropā ir cilvēki, kas it kā radīti būt par tenku objektiem: varbūt viņi izstaro fluīdus, kas ierosina ļaužu mēles, jeb vai viņu dzīve rit pa sevišķi īpatnēju līkni. Pie tādiem piederēja Mārdžorija Ferāra, viena no visvairāk aprunātajām jaunajām sievietēm Londonā. Lai kas ar viņu notiktu, tas tūliņ tika pārrunāts to nodarbināto un dīko ļaužu aprindās, kuras saucās par sabiedrību. Vēsts, ka viņa izraidīta no kādas viesistabas, izplatījās zibens ātrumā. Flēras rakstītās vēstules bija visiem zināmas. Izraidīšanas iemesli tika minēti dažādi, pat tāda leģenda, ka viņa atvīlusi Flērai Maiklu.

Vairumam tiesas procesu ir visai sarežģīti iemesli. Soumsam, kad viņš nosauca šo notikumu par vētru ūdens glāze, būtu bijusi taisnība, ja lords Čarlzs Ferārs nebūtu sapinies tiktāl parādos, ka bija spiests atvilkt meitai ik mēnesi izsniedzamo summu, un arī ja kādas Skotijas pilsētas deputāts sers Aleksandrs Makgauns nebūtu jau ilgāku laiku centies iegūt Mārdžorijas roku. Ar džutas tirdzniecību iegūtā bagātība, pieaugošā popularitāte parlamenta aprindās, vīrišķīga āriene un enerģisks raksturs nespēja pavairot sera Aleksandra izredzes veselā gadā tik daudz kā pabalsta atņemšana vienā naktī. Tiesa, Mārdžorija Ferāra piederēja pie tām sievietēm, kas vienmēr prata sameklēt naudu kritiskā brīdī, bet arī tādām gadās mirkļi, kad nopietni jāpārdomā. Atbilstoši saviem gadiem un dzimumam viņa bija iekritusi parādos tikpat dziļi kā viņas tēvs, un pabalsta atvilkšana nozīmēja atņemt pēdējo salmiņu. Mazdūšības brīdī viņa bija pieņēmusi sera Aleksandra bildinājumu, tikai ar norunu paturēt to slepenībā. Kad incidents ar Flēru bija nonācis līdz sera Aleksandra ausīm, viņš ieradās pie savas saderinātās, dusmās aizsvilies. Ar ko viņš varot palīdzēt?

—  Protams, ne ar ko. Neesiet nelga, Alek. Tie taču nieki!

—  Tas ir kas šausmīgs! Ļaujiet man iet pie tā vecā bezgoža un pieprasīt atvainošanos.

—  Tēvs jau bijis — vecais negrib atvainoties. Zods viņam tāds, ka uz tā var pakārt katliņu.

—  Klausieties, Mārdžorij, ļaujiet man izsludināt mūsu saderināšanos, un tad es sākšu rīkoties. Es negribu, ka šādas baumas klīst apkārt.

Mārdžorija Ferāra pakratīja galvu.

— Ak nē, mans dārgais! Jūs vēl joprojām esat izmēģināšanā. Un es baumām nepievēršu uzmanības.

— Bet es pievēršu un rīt pat ieradīšos pie tā subjekta. Mārdžorija Ferāra ielūkojās viņam sejā — brūnas, dedzīgas acis, melni, asi mati, spēcīgi veidots zods — un viegli nodrebēja. Tad viņai ienāca prātā laimīga doma.

—  Nedariet neko tamlīdzīgu, Alek, citādi jūs man visu sabojāsiet. Tēvs grib, lai es iesūdzu viņus tiesā. Viņš apgalvo, ka es saņemšot lielu kompensāciju.

—  Kā skots Makgauns līksmoja, bet kā iemīlējies vīrietis cieta.

—  Bet jums var rasties lielas nepatikšanas, ja tas nelietis nepieņems jūsu noteikumus pirms tiesas, — viņš nomurmināja.

—  Protams, ka viņš pieņems. Visi viņa liecinieki ir manās rokās.

Makgauns satvēra viņu ap pleciem un kaislīgi noskūpstīja.

— Ja viņš domās tiepties, es viņam salauzīšu kaulus!

—  Dārgais, viņam taču, manuprāt, tuvu pie septiņdesmit!

—  Hm! Bet vai tur nav iejaukts arī kāds jaunāks vīrietis?

—  Maikls? O, Maikls ir jauks! Es nevēlētos, ka viņam lauž kaulus.

—  Ak, tā? — Makgauns noteica. — Nekas, pagaidīsim, kamēr viņš sāks runāt par to stulbo fogartismu, tad es viņam parādīšu!

—  Nabaga mazais Maikls!

—  Man stāstīja vēl par kādu jaunu amerikāni.

— O! — izdvesa Mārdžorija Ferāra, atbrīvodamās no viņa apskāvieniem. — Tas ir gājuputns — par to nav ko galvu lauzīt.

—  Vai advokāts jums ir? —

—  Vēl nav.

—  Es jums atsūtīšu savējo. Viņš tos atsēdinās uz vietas. Kad Makgauns bija aizgājis, viņa vēlreiz apsvēra, vai pareizi rīkojusies. Nebijušas jel naudas grūtības! Šai slepenās saderināšanās laikā viņa bija uzzinājusi, ka tiklab uz ziemeļiem, kā uz dienvidiem no Tvīdas upes valda viens likums: «Par velti nekas netiek dots; maksā tikai par to, kas maksas vērts.» Makgauns prasīja daudz skūpstu un bija iedāvinājis viņai tikai vienu dārglietu, ko viņa tomēr neriskēja ieķīlāt. Tā vien likās, ka galu galā vajadzēs precēties ar Makgaunu. Izredzes nemaz nebija tik bēdīgas: Makgauns bija īsts vīrietis, un viņas tēvs parūpēsies, lai laulības dzīvē Makgauns būtu tikpat liberāls kā savā politiskajā platformā, un varbūt tieši ar tādu vīru viņai būs pat vieglāk realizēt savu lozungu: «Riskē ik mirkli!» Atlaidusies atzveltnes krēslā, viņa domāja par Frensi Vilmotu. Viņš bija pilnīgi bezcerīgs kā vīrs, bet kā mīļākais varēja būt apburošs — naivs, svaigs, Londonā visiem svešs, aplam padevīgs, dīvaini pievilcīgs, smuidra auguma, tumšām acīm, jauku smaidu. Pārāk vecmodīgos vārdos viņš bija licis Mārdžorijai saprast, ka vēlas precēt viņu. Īsts bērns. Bet nu, kopš viņa bija kļuvusi Vilmotam nesasniedzama, viņa sāka just, ka arī Frensis kļuvis nesasniedzams. Varbūt vēlāk — kas to var zināt! Domās viņa jau «riskēja» ar Frensi Vilmotu. Taču pagaidām perspektīvā nepatīkamā ķēpāšanās ar tiesu! Viņa centās atbrīvoties no šīm domām, lika apseglot zirgu, pārģērbās un devās izjājienā pa Haidparku Pēc tam viņa atkal pārģērbās, devās uz viesnīcu «Cosmopolis», kur dejoja ar Frensi Vilmotu un partneri ar maskai līdzīgo seju. Tad viņa vēlreiz pārģērbās, aizbrauca noskatīties premjeru, pēc izrādes ēda vakariņas kopā ar galvenās lomas tēlotāju un citiem aktieriem un devās pie miera divos naktī.

Kā vairums reputāciju, tā arī Mārdžorijas Ferāras reputācija bija pārspīlēta. Ja kāds sludina iecietību, tad tie, kas viņam tic, izturas iecietīgi arī pret viņu. Īstenībā viņai bija tikai divas mīlas intrigas, kur viņa bija pārsniegusi atļautā robežu; opiju viņa bija smēķējusi tikai vienreiz, pēc tam viņai bija kļuvis nelabi; kokaīnu viņa bija lietojusi tikai tāpēc, lai iepazītos ar tā iedarbību Viņa bija visai piesardzīga spēlmane, turklāt vienīgi hipodromā; dzēra visai mēreni un nekad nereiba; protams, smēķēja, bet visvieglākās cigaretes un ar iemuti. Ja viņa arī bija iemācījusies dažus divdomīgus paņēmienus dejojot, tad dejoja tā tikai izņēmuma gadījumos. Auļošanā ar šķēršļiem piedalījās visai reti un tikai ar pārbaudītiem zirgiem. Lai neatpaliktu no pārējiem, viņa, protams, lasīja visu sensacionālo, taču sevišķi necentās, lai dabūtu šādas grāmatas. Ar lidmašīnu viņa bija lidojusi, bet tikai līdz Parīzei. Viņa labi vadīja mašīnu un, zināms, brauca ātri, bet nekad neapdraudēja savu dzīvību un pavisam reti gājēju dzīvību. Viņas veselība bija apskaužama, un viņa klusībā rūpējās par to. Parasti viņa iemiga pēc desmit minūtēm, līdz bija gultā, un, ja pavadīja pusi nakts nomodā, tad pusi dienas nogulēja. Viņa darbojās līdzi kādā modernā teātrī, bet tikai laiku pa laikam. Viņas dzejoļu krājums bija izpelnījies atzinību galvenokārt tāpēc, ka tā autore bija piederīga pie tādām aprindām, kuras uzskatīja par poēzijai svešām; dzejoļu īpatnība neizpaudās domās, bet nepareizā pantmērā. Sabiedrībā uzskatīja, ka viņa pārāk cieši turoties pie sava deklarētā ticības simbola: «Tver dzīvi abām rokām un baudi to!»

Tāpēc sera Aleksandra Makgauna advokāts, ieradies otrā rītā un apsēdies uz krēsla maliņas viņas studijā, vērīgi pētīja viņas seju. Mis Ferāras reputāciju viņš pazina labāk nekā sers Aleksandrs. Misteri Setlvaits un Stārks vispirms mēdza pamatīgi iepazīties ar lietām, kuras uzņēmās. Vai šī jaunā, visai pievilcīgā lēdija, kas bauda tādu popularitāti, izturēs jautājumu krustugunis? Kas attiecās uz atlīdzību, tad viņiem bija sera Aleksandra garantija, un vārds «nodevēja» iesākumam derēja tīri labi, taču šāda veida prāvās par iznākumu nekad nevar galvot.

Viņas āriene noskaņoja Setlvaitu labvēlīgi. Cik viņš varēja spriest, lēdija «nelēks ārā no ādas» tiesā; arī seja neatgādina Obrija Bēdslija iecienītās sievietes, kas tā nepatīk zvērinātiem. Nē! Efektīga jauna dāma ar jaukām, zilām acīm un modernu matu krāsu. Ja viņas versija pietiekami ticama, viss būs kārtībā.

Mārdžorija Ferāra savukārt pētīja advokātu, kurš izturējās tā, it kā spētu atpestīt viņu no visām nepatikšanām. Garenu seju, pelēkām acīm dziļi dobumos zem garām, tumšām skropstām, bieziem matiem, labi ģērbies un ļoti labi saglabājies savos sešdesmit gados.

—  Ko jūs gribat uzzināt no manis, mister Setlvait?

—  Patiesību.

— Nu, protams! Es runāju ar misteru Kvinsiju, ka misis Monta ļoti alkst radīt «salonu», bet viņai trūkst vajadzīgo īpašību, un tā vecā persona, kas noklausījās, uztvēra manus vārdus kā apvainojumu.

— Un tas ir viss?

— Nu, varbūt es vēl sacīju, ka viņa medī slavenības, un tas ir tiesa.

— Tā. Taču kāpēc viņš jūs nosauca par nodevēju?

— Varbūt tāpēc, ka tā bija viņa meita un es tur biju viesos.

—  Vai misters Kvinsijs apstiprinās jūsu vārdus?

—  Fīlips Kvinsijs? O jā! Viņš ir pilnīgi manās rokās

—  Vai vēl kāds dzirdēja, ka jūs aprunājāt namamāti? Viņa mirkli klusēja.

—  Nē.

«Pirmie meli!» nodomāja misters Setlvaits ar savu parasto sarkastiski laipno smaidu. — Kas ar to amerikāni? Mārdžorija Ferāra iesmējās.

—  Viņš neko nesacīs.

—  Pielūdzējs?

—  Nē. Viņš brauc projām uz Ameriku.

«Otrie meli!» nodomāja misters Setlvaits. «Taču melot viņa prot labi.»

— Tātad jūs gribat saņemt rakstveida atvainošanos, lai varētu parādīt visiem, kas bija apvainojuma liecinieki, un arī kompensāciju, cik varam dabūt, vai ne?

— Jā. Un, jo vairāk, jo labāk.

«Tagad viņa runā patiesību,» nodomāja misters Setlvaits. — Vai jums ir lielas naudas grūtības?

— Lielākas nemaz nevar būt.

Misters Setlvaits uzlika rokas uz ceļgaliem un izslēja slaido augumu.

— Jūs negribat novest lietu līdz tiesai?

— Nē, kaut gan, šķiet, tas būtu amizanti. Misters Setlvaits atkal pasmaidīja.

— Tas pilnīgi atkarīgs no tā, cik slepenu noziegumu jums uz sirdsapziņas.

Mārdžorija Ferāra arī pasmaidīja.

—  Es jums tos visus atklāšu, — viņa sacīja.

—  Tas nav vajadzīgs, mana dārgā jaunā lēdij. Tātad mēs sāksim rīkoties un redzēsim, ko viņš iesāks, Viņš ir turīgs vīrs un jurists.

—  Man liekas, viņš darīs visu, lai vien viņa meitas vārdu nevazātu pa tiesām.

—  Jā, es arī tā rīkotos, — misters Setlvaits dzestri noteica.

— Bet zināt — viņa patiesām ir iznirele.

— A! Vai jūs nejauši nelietojāt šo vārdu sarunā ar misteru Kvinsiju?

— N-nē. Domāju gan, ka ne.

«Trešie meli!» nodomāja misters Setlvaits. «Un šoreiz ne visai ticami pateikti.»

—  Tas jau ir kas cits. Vai esat pilnīgi pārliecināta?

—  Gluži gan ne.

—  Vai viņš apgalvo, ka jūs to esat teikusi?

—  Es viņu nosaucu par meli.

—  Tā? Un visi to dzirdēja?

—  Noteikti!

—  Tas var izrādīties ļoti svarīgi.

—  Diezin vai viņš tiesā minēs, ka esmu nosaukusi viņa meitu par iznireli?

—  Nav slikts apsvērums, mis Ferāra, — misters Setlvaits noteica. — Domāju, ka mēs tiksim galā ar šo lietu.

Un, uzmetis viņai pēdējo skatienu no garo skropstu apakšas, viņš slaids un apvaldīts devās uz durvīm.

Pēc trim dienām Soumss saņēma oficiālu vēstuli. Tā pieprasīja formālu atvainošanos un beidzās ar vārdiem: «Atteikšanās gadījumā lieta tiks nodota tiesai.» Visā savā mūžā viņš divas reizes bija griezies tiesā: vienreiz sakarā ar kontrakta laušanu un otrreiz sakarā ar laulības šķiršanu, un nu viņu iesūdz par neslavas celšanu! Pats viņš katrā gadījumā uzskatīja sevi par cietušo. Protams, ka viņš neies atvainoties. Tagad, kad viņam draudēja, viņš jutās daudz mierīgāks. Viņam nav par ko kaunēties. Viņš ar mieru vēlreiz pateikt acīs šai «rudajai kaķenei», ka viņa ir nodevēja, un samaksāt par šo prieku, ja tas nepieciešams. Viņa domas aizklīda atpakaļ astoņdesmito gadu sākumā, kad viņš pats, jauns iesācējs advokāts, bija uzstājies sava tēvoča Svizina prāvā pret otru Volpola kluba locekli, kuru Svizins bija publiski nosaucis par «uzbāzīgu un svētulīgu knisli». Soumss atcerējās, kā viņš bija pierādījis, ka apvainojošs ir tikai vārds «knislis», jo sūdzētāja augums ir piecas pēdas četras collas, turpretim ar baznīcu viņam ir sakari un viņš vāc kolekti Fidži salas mežoņu peldbiksītēm. Tiesa novērtēja «knisli» uz desmit mārciņām, — Soumss vienmēr mēdza apgalvot, ka te izšķirošā loma piekritusi peldbiksītēm. Karaliskais advokāts Bobstejs bija visai izveicīgi operējis ar tām. Jā, tolaik bijaadvokāti; toreizējie karaliskie Viktorijas laika advokāti daudz labāki nekā Georga laika advokāti. Bobstejs ātri tiktu galā ar šo «kaķeni». Tēvocis Svizins pēc tiesas bija uzaicinājis Soumsu pusdienās un mielojis ar Jorkširas šķiņķi madeiras mērcē un savu iecienīto Heidsīku. Tā viņš pastāvīgi mieloja viesus. Nekas! Jādomā, ka arī tagad ir advokāti, kas var saplosīt vienu otru labo slavu lupatu lēveros, it īpaši, ja tur nav daudz ko plēst. Un, ja vajadzīgs, visu var nokārtot pēdējā brīdī. Ir taču pilnīgi neiespējami uzdot Flēru par liecinieci vai kaut ko tamlīdzīgu.

Viņš bija kā zibens ķerts, kad pēc nedēļas Maikls piezvanīja viņam uz Meiplderhemu un paziņoja, ka advokāts piesūtījis Flērai pavēsti uz tiesu un apvaino viņu par vēstulēm, kurās figurē izteicieni «simtprocentīga čūska» un «viņai nav jausmas ne par morāli, ne tikumību».

Soumsam pārskrēja saltas tirpas.

—  Es taču jums teicu: pielūkojiet, lai viņa neapvaino to sievieti!

—  Zinu, bet viņa jau neapspriežas ar mani, kad raksta vēstules saviem draugiem.

—  Tad ta draugi! — Soumss norūca klausulē. — Neko teikt, patīkama situācija.

—  Jā, ser, esmu ļoti noraizējies. Viņa grib cīnīties par katru cenu un negrib ne dzirdēt par atvainošanos.

Soumss nokrekšķinājās tik dobji, ka Maiklam četrdesmit jūdžu attālumā aizkrita ausis.

—  Ko nu lai mēs darām?

—  Atstājiet to manā ziņā, — Soumss atteica. — Šovakar braukšu pie jums. Vai Flēra var kaut kā pierādīt tos vārdus?

—  Nu, viņa uzskata . . .

—  Nē! — Soumss pārtrauca viņu, Nestāstiet to pa telefonu!

Viņš atzvanīja un izgāja dārzā. Sievietes! Izlutinātas un samaitātas — iedomājas, ka var sacīt visu, kas ienāk prātā! Un saka arī, kamēr cita sieviete viņas nepārmāca. Viņš apstājās piestātnes tuvumā un sāka lūkoties upē. Ūdens bija tīrs un dzidrs, tas traucās uz Londonu un tur kļūs netīrs. Un Soumsu tur gaida šīs satraucošās, nepatīkamās darīšanas! Vajadzēs savākt visus iespējamos pierādījumus pret šo Ferāru un iebiedēt viņu. Tas bija pretīgi, bet nekā nevar darīt, Flēru nedrīkst iepīt prāvā. Šausmīgi nejauki. Labāko aprindu prāvas — vai kāds no tām ko citu ieguvis kā vien sirdēstus un pazemojumus? Tur var uzvarēt tikpat kā karā un pēc tam nožēlot savu uzvaru vai pazaudēt un nožēlot vēl vairāk. Vainīgs tikai raksturs! Skaudība un slikts raksturs!

Bija rāma rudens diena; viņš saoda dūmus, jo dārznieks dedzināja pirmās nokritušo lapu kaudzes, un Soumss sāka prātot. Te bija viņa znots, kas dzīrās veikt derīgu darbu parlamentā un atstāt savam dēlam vārdu ar labu slavu; arī Flēra nākusi pie prāta un sākusi rūpēties par stāvokli sabiedrībā, kad pēkšņi sākas šis skandāls, un nu visi labāko aprindu pļāpas un mēlgaļi krimtīs viņus kā prazdami. Viņš paskatījās uz savu ēnu, kas bija ķēmīgi nostiepusies pāri piekrastei pie ūdens, it kā vēlēdamās padzerties. Īstenībā viss ir ķēmīgs. Sabiedrībā, Anglijā, Eiropā — ēnas spiežas cita citai virsū, izplūst, ņirdz zobus, plātās rokām; visa pasaule gaida uz jauniem grēku plūdiem! M-jā! Soumss paspēra dažus soļus uz upes pusi. Viņa ēna aizsteidzās priekšā un ienira ūdenī. Tā viņi visi ievelsies saltā ūdenī, ja laikus nebeigs ķīvēties. Apsviedies viņš iegriezās sakņu dārzā. Te viss bija reāls, krietna daļa nobriedusi sēklai, slējās sausi stiebri. Kā varētu tikt klāt pie šīs sievietes pagātnes? Kur tā slēpās? Šie jaunie gaisagrābšļi un viendienas mušas — visiem viņiem neapšaubāmi ir pagātne, bet šeit der vienīgi konkrēta, noteikti amorāla rīcība, un diezin vai kaut kas tāds galu galā pavisam ir sameklējams. Ļaudis mēdz izvairīties no konkrētiem pierādījumiem. Tas ir riskanti un it kā neiederas. Vienas vienīgas baumas, vairāk nekā!

Un, staigādams starp artišokiem un atzinīgi domādams par noslēgtiem cilvēkiem un nosodoši par tiem, kas grib piedabūt viņus pie baumu izplatīšanas, Soumss nīgri konstatēja, ka bez baumām netiks galā. Lapu sārts beidza dūmot, artišoki izdvesa skaudru smaržu, saule bija nogrimusi aiz augsta ķieģeļu mūra, izvējota pusgadsimta laikā; visur valdīja miers un vēsums, tikai ne Soumsa sirdī. Bieži, rītos vai vakaros, viņš mēdza pastaigāties starp saviem dārzeņiem — tie bija reāli un nomierinoši, tos varēja ēst. Tie bija garšīgāki par veikalā pirktajiem un lētāki — nekādas starpnieku atbalstīšanas! Varbūt te runāja arī atavisms, jo Soumsa sencis — «Dižā Doseta» tēvs bijis pēdējais garajā Forsaitu — zemkopju virtenē. Jo vecāks Soumss kļuva, jo vairāk pieķērās dārzeņiem. Kad Flēra bija vēl gluži maziņa, viņš šad tad, pārnākot no Sitijas, atrada meitu dārzā starp saulgriezēm vai upenāju ceriem, auklējot lelli. Reiz viņai matos bija iepinusies bite un iedzēla Soumsam, kad viņš vilka to ārā. Tie bija Soumsam vislabākie gadi, kamēr viņa pieauga un metās iekšā šai sabiedrības dīkdieņu virpulī, biedrodamās ar sievietēm kas viņu aprunā aiz muguras. Atvainošanās! Tātad viņa negrib par to ne dzirdēt? Pareizi, jo viņa nav vainīga Bet būt nevainīgai un iet uz tiesu — tas ir vissāpīgākais pārdzīvojums, kāds vien iespējams. Tiesas pastāv tāpēc, lai sodītu nevainīgus, — vienalga, par šķiršanos vārda laušanu, aprunāšanu un tamlīdzīgi. Vainīgie aizbrauc uz Francijas dienvidiem vai neierodas tiesā, un nevainīgajam jāsamaksā tiesas izdevumi. Vai Soumsam nevajadzēja maksāt, kad viņš iesūdzēja Boziniju? Un vai «jaunais Džolions» un Irēna nebija Itālijā, kad viņš uzsāka šķiršanās prāvu? Un tomēr viņš nevarēja pat domās pieļaut, ka Flērai būtu jāzemojas šīs sarkanmatainās kaķenes priekšā. Ēnām biezējot, viņa apņemšanās kļuva aizvien stingrāka. Jāsameklē droši pierādījumi, kas iebiedēs šo kaķeni un liks bēgt no prāvas kā no karsta piena, — tā ir vienīgā izeja!

XIV TURPMĀKAS PĀRDOMAS

Leiboristu valdībai patiešām bija kāds redaktors «aizšāvis kāju priekšā», un neviens nevarēja skaidri pateikt, kāpēc, un Maikls piesēdās rakstīt uzsaukumu saviem vēlētājiem. Kā pateikt pietiekami un neminēt pašu galveno? Apņēmīgi uzrakstījis: «Midbaksas vēlētāji!» — viņš labu brīdi sēdēja nekustēdamies, kā cilvēks, kas ieturējis par daudz pamatīgas pusdienas. «Ja Jūs arī turpmāk gribat uzskatīt mani par savu pārstāvi,» viņš gausi rakstīja, «tad es darīšu mūsu valsts labā visu, ko spēšu, saskaņā ar saviem ieskatiem. Es uzskatu par nepieciešamu samazināt bruņošanos, bet sliktākajā gadījumā — nodrošināt Anglijas aizsardzību, palielinot mūsu gaisa kara spēkus; attīstīt zemkopību; likvidēt bezdarbu ar pastiprinātu emigrāciju uz domīnijām; aizsargāt tautas veselību, cīnoties ar dūmiem un bēdīgajiem dzīvokļu apstākļiem nomalēs, — tas ir visspiedīgākais un nepieciešamākais Britānijas politikas uzdevums. Ievēlēšanas gadījumā centīšos sasniegt savu mērķi enerģiski un nelokāmi un nemēģināšu nomelnot tos, kas turas pie citiem uzskatiem. Sapulcēs centīšos sniegt Jums konkrētākus priekšstatus par savu politisko platformu un uzskatīšu par pienākumu atbildēt uz Jūsu jautājumiem.»

Vai ar to pietiek? Vai var, uzrunājot vēlētājus, nenomelnot pretiniekus un neizcelt pats sevi? Vai komiteja būs ar to mierā? Ko teiks vēlētāji? Nu, ja komitejai tas nepatiks, lai met uzsaukumu papīrkurvī un reizē arī viņu, Maiklu, bet viņiem gan nav laika meklēt citu kandidātu!

Komitejai patiešām uzsaukums nebija pa prātam, bet galu galā tā samierinājās ar to; uzsaukums kopā ar Maikla fotogrāfiju tika iespiests un izplatīts. Maikls izsacījās, ka fotogrāfijā viņš izskatoties pēc friziera. Un tad viņu aizrāva strīds, kas, tāpat kā visi strīdi, sākās ar vispārējo un pārsviedās uz personisko sfēru.

Ieradies pirmajā svētdienas atpūtā Lipinghollā, Maikls sāka realizēt iedomu par putnu fermu, plānojot zemes gabalu un apspriežoties, kā uz turieni aizvadīt ūdeni. Pārvaldnieks saīga. Pēc viņa domām, tā bija naudas izsviešana vējā. Šitāda publika! Kas tai mācīs strādāt? Viņš ir aizņemts. Te būs jāiegulda simti, un tikpat labi viss var tikt norakstīts zaudējumos.

— Pilsētnieki neder zemes darbiem, mister Maikl.

— Tā visi saka. Bet redzat, Tatfīld, runa ir par trim bezdarbniekiem; divi no tiem bijušie karavīri. Jums jāpalīdz man dabūt viņus uz kājām. Jūs pats sacījāt, ka šis zemes gabals kā radīts putnkopībai, un līdz šim tas stāv novārtā. Baumens zina visu pēdējo par cāļiem; lieciet viņam ievadīt šo trijotni darbā. Esiet nu tik labs un ķerieties pie tā ar visu sirdi klāt! Vai tad jums patiktu būt bezdarbniekam?

Pārvaldnieks bija pieķēries Maiklam, ko pazina no bērna kājas. Viņš paredzēja bēdīgas sekas, taču, ja misters Maikls grib svaidīties ar tēva naudu, tad tā ir viņa darīšana. Pārvaldnieks pat tiktāl ielaidās šai afērā, ka atcerējās kādu «puisieti», kas pārdodot savu mājiņu jūdzes desmit no šejienes, un paziņoja, ka birzī esot «milzums koku» izciršanai.

Nākamās nedēļas otrdienā pēc valdības krišanas Maikls ieradās pilsētā un sasauca savus bezdarbniekus. Tie sanāca trešdien pulksten trijos un sasēdās ap ēdamgaldu. Maikls, stāvēdams zem Goijas gleznas kā ģenerālis, kas izskaidro uzbrukuma plānu karapulkiem, izklāstīja savu priekšlikumu. Pēc klausītāju sejām nevarēja spriest, kādu iespaidu radījuši viņa vārdi. Vienīgi Bergfelds bija kaut ko dzirdējis par šo plānu, taču aktiera seja pauda vislielākās šaubas.

—  Man nav ne mazākās jausmas, — Maikls turpināja, — kā jūs uzņemsiet manu priekšlikumu, bet darbs jums visiem vajadzīgs. Divi no jums meklē darbu svaigā gaisā, bet jums, Bodik, cik man zināms, vienalga, kas par darbu.

—  Pareizi, ser, — Bodiks atbildēja, esmu ar visu mierā.

Maikls tūliņ klusībā nodomāja, ka no visiem trim uz šo var visvairāk paļauties.

Abi pārējie klusēja, kamēr beidzot Bergfelds ierunājās:

—  Ja man būtu mani ietaupījumi . ..

—  Maikls pasteidzās viņu pārtraukt:

— Es ieguldu šai pasākumā savu kapitālu, jūs, pārējie, — savu izdomu un darbu. Droši vien tur pietiks tikai uzturam, bet ceru, ka dzīvot būs veselīgi. Ko jūs par to sakāt, mister Sven?

Frizieris, kurš Flēras spāniešu istabas siltajā gaismā vēl vairāk līdzinājās rēgam, pasmaidīja

— Jūs esat ļoti laipns, ser. Esmu gatavs izmēģināt roku, bet — kas būs mums galvenais?

— Kooperatīva sabiedrība, mister Sven.

— A, tā jau es domāju, — frizieris novilka. — Bet es esmu redzējis neskaitāmus gadījumus, kad beigās viens piesavinās visu un izmet pārējos ārā.

— Lieliski, — Maikls pēkšņi izlēma, — es pats būšu galvenais noteicējs. Bet, ja jums kādam šis darbs nav pa prātam, sakiet tūliņ, un miers ar visu. Pretējā gadījumā es došu rīkojumu celt mājiņu, un pēc mēneša jūs varēsiet sākt saimniekot. Bodiks piecēlās un sacīja:

—  Es piekrītu, ser. Bet ko darīt ar bērniem?

—  Cik viņiem gadu, Bodik?

— Divas meitenītes — četrus gadus veca un piecus gadus veca.

— Ak jā! — Maikls šo faktu bija pavisam piemirsis Par to būs jāpadomā,

Bodiks pieskārās pie sava cekula, paspieda Maiklam roku un gāja projām. Pārējie divi palika stāvot.

—  Ardievu, mister Bergfeld, ardievu, mister Sven!

—  Vai es nevarētu . . .

—  Atļaujiet pateikt jums pāris vārdu.

—  Visu, kas jums sakāms, — Maikls žigli attapās, vislabāk runāt vienam otra klātbūtnē.

— Es protu tikai savu friziera amatu.

«Žēl, ka dzīve nav viņam pataupījusi šo amatu, nabaga radījumam,» Maikls nodomāja un sacīja: — Mēs sameklēsim jums tādu vistu šķirni, kuras varēs cirpt

Frizieris greizi pasmīnēja un noteica:

— Jā, nabagam nav nekādas izvēles.

—  Es gribēju vaicāt, pie kādas sistēmas mēs turēsimies, — Bergfelds ierunājās.

—  Par to padomāsim. Te ir divas grāmatas par putnkopību; jūs varat apmainīties savā starpā.

Viņš ievēroja, ka Bergfelds paņēma abas, un Svens neprotestēja.

Izvadīdams viņus ārā un noskatīdamies, ka abi aiziet, viņš nodomāja: «Bēdīgs pāris! Nekas labs tur nav gaidāms, bet lai jau pamēģina.»

Pie viņa pienāca kāds jauns cilvēks

—  Vai misters Monts, parlamenta loceklis?

—  Jā.

—  Vai misis Monta ir mājās?

—  Domāju gan. Ko jūs vēlaties?

—  Piedodiet, man jāsatiek viņa pati.

—  Kas jūs sūta?

—  Misteri Setlvaits un Stārks — ziņojums

—  Drēbnieki?

Jaunais cilvēks pasmaidīja.

— Nāciet iekšā! — Maikls sacīja — Es paskatīšos vai viņa ir mājās.

Flēra bija «salonā».

—  Te kāds jauns cilvēks atnācis pie tevis no drēb nieka, dārgā.

—  Misis Monta? Jums pavēste prāvā «Ferāra pret Montu». Visu labu, mem!

Laika sprīdī no četriem līdz astoņiem, kamēr no Meiplderhemas atbrauca Soumss, Maikls cieta vairāk nekā Flēra. Sēdēt tiesas zālē un noskatīties, kā likuma kalpi pēc visiem angļu jurisprudences likumiem spīdzina sievu, — baiga perspektīva! Viņu neapmierināja tas, ka arī Mārdžorija Ferāra stāvēs pie tiesas galda un katrs varēs ieskatīties viņas personiskajā dzīvē. Tāpēc viņš bija sarūgtināts, kad Flēra izsaucās:

— Lai notiek! Ja viņa vēlas, lai viss nāk klajā, man nav iebildumu. Es zinu, ka viņa pagājušā gada novembrī lidoja uz Parīzi kopā ar Volteru Neizingu, un visi man stāstījuši, ka viņa veselu gadu bijusi Bertija Kerfjū mīļākā,

Labāko aprindu prāva — tas ir krējums visiem šo aprindu kaķiem, tā ir ēsma visām mēslu mušām ielās, un Flēra šās prāvas centrālā persona! Kaut arī Vecais Forsaits bija ievārījis visu šo putru, Maikls tagad tvērās pie viņa kā pie glābšanas enkura. «Vecajam» ir pieredze, spriešanas spējas un raksturs; viņš zinās, kā jārīkojas. Vērodams kabinetā vienīgo tapešu laukumiņu, kas nebija noklāts ar karikatūrām, Maikls pārdomāja par to, cik mokoši nežēlīga ir dzīve. Pusdienās viņš ēdīs omāru, ko dzīvu vārījuši uz lēnas uguns. Šo kabinetu uzkopj apteksne, kuras māte mirst ar vēzi, dēls karā zaudējis kāju, un pati viņa izskatās tik ārkārtīgi nogurusi, ka bēdīgi kļūst, jau padomājot vien par viņu. Un šie neskaitāmie Bergfeldi, Sveni, Bodiki, Kemdentaunas un Mailendas visā pasaulē, karā izpostītie Francijas apgabali, Itālijas nožēlojamie ciematiņi! Un tam visam pāri labākā sabiedrība kā plāns lakojums. Parlamenta locekļi un elegantas dāmas, kā viņš un Flēra, laipni smaida un sūkā sudraba karotes, bet laiku pa laikam, atmetuši smaidus un karotes, krīt cits citam matos un plūcas kā Kilkenijas runči!

«Kādi viņai pierādījumi, kas apstiprinātu šos vārdus?» Maikls pārcilāja savu atmiņu. Tas viss izklausījās pēc tīriem niekiem — Voltera Neizinga un Mārdžorijas Ferāras kopīgajam lidojumam uz Parīzi nebija vērts veltīt uzmanību. Mūsu laikos pārīši var ceļot nesodīti, un, ar ko viņi nodarbojušies tur, tai lielajā Bābelē viņpus Lamanša, — ej nu pierādi! Fi! Cits jautājums par Bertiju Kerfjū. Šai lietā oda pēc dūmiem veselu gadu, un dūmi nevar būt bez uguns. Maikls pazina Bertiju Kerfjū, teātra sabiedrības «Nec plus ultra» uzņēmīgo direktoru (tās emblēma bija stārks, kas rij vardi) — gara auguma jaunu vīrieti ar gariem, spīdīgiem, jauneklīgiem, atpakaļ atsukātiem matiem un garu jauneklīgu biogrāfiju, — tanī dīvaini jaucās aizraušanās un nicināšana, kurās viņš metās negaidītā pēkšņumā. Viņa māsa, ko Bertijs pastāvīgi dēvēja par «nabaga Noru», pēc Maikla domām, atsvēra desmit tādus kā viņš. Nora vadīja bērnu patversmi Betnelgrīnā, un viens viņas skatiens spieda mirklī apklust visas zemiskās un ļaunās mēles.

Lielais Bens nosita astoņi. Dendijs ierējās, un Maikls noprata, ka ieradies Soumss.

Pusdienas ēdot, Soumss klusēja un uzsāka sarunu tikai pie pudeles Lipinghollas madeiras, lūgdams, lai parāda pavēsti.

Kad Flēra to atnesa, viņš likās iegrimis transā.

«Nabadziņš domā par savu pagātni,» sprieda Maikls. «Būtu nu atjēdzies ātrāk!»

— Nu, tēt? — Flēra beidzot uzrunāja viņu.

It kā ilgi būtu vērojis taisnās tiesas rēgu, Soumss pacēla acis un uzlūkoja meitu.

— No saviem vārdiem atteikties tu laikam negribēsi?

Flēra papurināja jau ataugušos matus.

—  Vai tu gribi, lai atteicos?

—  Ar ko tu vari tos apstiprināt? Uz to nevar paļauties, ka tev kāds kaut ko teicis, tas nav pierādījums

—  Emebela Neizinga bija šeit un sacīja, ka viņa neuztraucoties par Voltera un Mārdžorijas Ferāras braucienu uz Parīzi, tikai būtu vēlējusies, lai viņu iepriekš brīdina, tā ka arī viņa varētu aizbraukt ar kādu citu

—  Mēs varam uzaicināt viņu par liecinieci, —Soumss sacīja,

Flēra pakratīja galvu.

— Viņa nekad nenodos Volteru.

—  Hm! Kas vēl zināms par mis Ferāru?

—  Visi zina par viņas sakariem ar Bertiju Kerfjū

—  Jā gan, — Maikls iejaucās, — bet starp «visi zina» un «tāds un tāds teicis» ir vesels bezdibenis,

Soumss pamāja.

—  Viņa tikai grib izspiest mums naudu! — Flēra iesaucās. — Viņa vienmēr ir parādos. Un kāda viņai bēda, vai viņu uzskata par tikumīgu vai ne! Viņa neatzīst morāli; viņas pulciņā visi nicina morāli.

—  Ahā! Tāds ir viņas viedoklis attieksmē uz morāli! — Soumss svarīgi noteica. Domās viņš jau redzēja advokātu izklāstām zvērinātiem mūsdienu uzskatus par morāli. — Tad varbūt nebūs vajadzīgs skart viņas personisko dzīvi.

Maikls kļuva žirgts.

—  Goda vārds, ser, lieliska doma! Ja jūs varētu piespiest viņu atzīties, ka viņa lasījusi zināmas grāmatas, noskatījusies vai piedalījusies zināmās lugās, dejojusi zināmas dejas, parādījusies sabiedrībā zināmos tērpos … — Viņš atslīga atzveltnī. Bet ja nu tādus pašus jautājumus uzdod Flērai? Vienalga, lai cilvēks nezin cik morāls, mode šais laikos prasa daudz, un neviens mūsu dienās nesacelsies pret to un neatzīsies, ka jūtas aizskarts,

—  Nu? — Soumss mudināja.

—  Nelaime tā, ser, ka zvērinātajiem nebūt nav obligāti jāturas pie mūsu viedokļa. Pat mēs abi, šķiet, dažādi lūkojamies uz parādībām.

Soumss uzmeta skatienu meitai. Viņš saprata Izlaidīgas valodas, bailes atpalikt no modes, paziņu ļaunā ietekme … Un tomēr neviens zvērinātais nepaliks vienaldzīgs pret šo seju, šo balto plakstu pēkšņo pacelšanos Turklāt viņa ir māte, bet tā otrā nav, un, ja arī būtu, tad vēl jo ļaunāk. Nē, viņš paliks pie sava plāna. Rūdīts advokāts mācēs likt visam pamatos vieglprātīgu jauniešu pulciņa izlaidību un mūsdienu morālisko uzskatu atmaskošanu un nepieskarsies šīs sievietes personiskajai dzīvei.

— Uzrakstiet man viņas paziņu uzvārdus, grāmatu nosaukumus, deju klubus, lugas un tā tālāk, — viņš sacīja. — Es uzaicināšu labāko advokātu.

Šī mazā apspriede drusku nomierināja Maiklu. Ja izdosies no personiskā pāriet uz vispārējo un doties uzbrukumā pret Mārdžorijas Ferāras teorijām, nevis pret viņas privāto dzīvi, tad šis gadījums nebūs tik riebīgs Soumss izaicināja Maiklu hallē.

— Man vajadzīgas visas ziņas, kādas vien var dabūt par šo jauno cilvēku un viņu.

Maiklam seja pastiepās garāka.

—  Es jums nekā nevaru palīdzēt, ser, jo es pats nekā nezinu.

—  Viņa jānobiedē, — Soumss sacīja. — Ja man tas izdosies, tad es visu nokārtošu pirms tiesas un bez kādas atvainošanās.

—  Es saprotu, tikai izmantojiet šo informāciju ārpus, tiesas, nevis tiesā.

Soumss pamāja.

—  Es viņiem iegalvošu, ka mūs attaisnos. Pasakiet man šā jaunā cilvēka adresi!

—  Makbetčembersa, Blumsberijā, Netālu no Britānijas muzeja. Tikai atcerieties, ser: ja tiesā sāks mazgāt Mārdžorijas Ferāras netīro veļu, tad tas mums kaitēs tikpat daudz kā viņai.

Soumss atkal pamāja.

Kad Flēra ar tēvu uzgāja augšā, Maikls aizsmēķēja cigareti un atgriezās «salonā». Viņš nosēdās pie klavihorda. Skaņa šim instrumentam bija ļoti klusa — tāpēc viņš varēja bungot, nebaidīdamies pamodināt vienpadsmito baronetu. No spāniešu melodijas, kuru viņš bija uztvēris pirms trim gadiem kāzu ceļojumā un kuras primitīvisms viņu vienmēr remdināja, viņš pārgāja uz amerikāņu nēģeru dziesmiņu: «Man ir vainags, tev ir vainags, vainags visiem dieva bērniem! Visi netiks paradīzē, kas tās vārdu velti valkā. Man ir vainags, tev ir vainags, vainags visiem dieva bērniem!»

Pie sienām zaigoja kristāla lustras. Bērnībā viņam ļoti patika krustmātes Pamelas krāsainās lustras ar paneļiem segtajās Brukstrītas istabās, bet pieaudzis viņš smējās par tām tāpat kā visi. Tagad lustras atkal modē, bet krustmāte Pamela ir mirusi. «Viņai vainags, viņam vainags…» Sasodītā melodija! «Auprиs de ma blonde—il fait bon—fait bon— fait bon; auprиs de ma blonde, il fait bon dormir.»[65]

Viņa «zeltmatainā» — lai arī ne tik gluži zeltmataina — droši vien jau gultā. Laiks doties pie mieraI Taču pirksti joprojām klejoja pa taustiņiem, bet domas klīda bez mērķa — putnkopība un politika, Vecais Forsaits, Flēra, fogartisms un Mārdžorija Ferāra, — tā svaidās vērpetē iekļuvis cilvēks, kam nupat ūdens ies pāri galvai. Kas bija sacījis, ka mūslaiku cilvēkam vienīgais glābiņš ir iegūt jaunu sirdi, piedzimt par jaunu ar ticību, ka dzīvot ir vērts, ka iespējama un pieejama labāka dzīve? «Labāka dzīve»? Priesteru privilēģija? Tagad vairs ne. Cilvēcei pašai jāglābj sevi. Glābt sevi — vai tā galu galā neizpaužas griba dzīvot? Bet vai griba dzīvot cilvēcei ir tikpat stipra kā agrāk? Tas ir jautājums. Maikls pārtrauca bungošanu un ieklausījās klusumā. Pat pulkstenis netikšķ — un kāda daļa gar laiku modernās viesistabās? Bet aiz logiem snauž Anglija. Vai Anglija saglabājusi tikpat, stipru gribu dzīvot kā agrāk, jeb vai visi viņi ir tik izlutināti, tik jūtelīgi, ka ļāvuši šai gribai atslābt? Vai viņi tik ilgi sūkājuši savas sudraba karotes, ka tagad, nobijušies no koka karotes, labāk ar mieru celties un iet projām no galda? «Tam es neticu,» Maikls domāja. «Es negribu tam ticēt. Tikai uz kurieni mēs ejam? Kurp eju es? Kurp iet visi dieva bērni?» Laikam gan gulēt!

Un Lielais Bens nosita viens.

OTRĀ DAĻA

..

I MAIKLS SAKA RUNU

Kad jaunajā parlamentā Maikls piecēlās, lai pirmo reizi uzstātos, līdzko beidzās debates pēc troņa runas, viņam bija rokā dažas piezīmju lapiņas, bet galvā nevienas domas. Sirds stipri sita, un kājas gura. Politika, ko viņš bija apņēmies realizēt, īstenībā nebija jauna, taču tās metodes runāja pretī sabiedrības domai, un tāpēc viņš negaidīja neko citu kā tikai smieklus. Viņa runa varēja līdzināties jauna auga sēklām, ko vēja brāzma ienesusi tik biezi pieaugušā dārzā, ka tur nav vairs vietas jaunam stādam. Ir tāds augs, ko dēvē par Ķīnas zāli un kas nomāc visus pārējos, ja vien kur ieticis. Maikls vēlējās, kaut fogartismam piemistu šā auga īpašības; tomēr drīzāk varēja gaidīt to, ko viņš bija pieredzējis Monterejā, kad pēc kara apceļoja pasauli. Gadījums bija atnesis Kalifornijas piekrastē japāņu buksusa sēklas. Slēgtā ierindā sīkie, tumšie kociņi bija ielauzušies cietzemē un nogājuši vairākas jūdzes. Tālāk šis bataljons vairs netika, jo šejienes augi bija sacēlušies pret to, taču viens biezoknis vēl turējās — dīvains un izturīgs iebrucējs.

Savas runas pirmo teikumu viņš bija tik ilgi atkārtojis, ka arī tagad izrunāja bez pūlēm, kaut arī mute bija sausa un galva tukša. Noraustījis vesti un atmetis galvu, viņš izsacīja nožēlu, ka karaļa runa nav norādījusi nekādu konsekventu politiku, kas varētu atbrīvot valsti no tās pastāvīgajām likstām — bezdarba un pārāk biezas apdzīvotības. No ekonomiskā viedokļa jāsaka, ka tālredzīgs politiķis, novērtējot pašreizējo stāvokli, nevar aplūkot Angliju izolēti no aizjūras zemēm. («O! O!»)ironiskie smiekli, tik negaidīti pašas runas sākumā, noskaidroja Maikla galvu un atraisīja mēli; pavīpsnādams, kas tūliņ padarīja viņa seju pievilcīgāku, viņš turpināja.

Visi parlamenta runātāji, kavēdamies pie visai nopietnās bezdarba problēmas, likuši cerības uz pilnīgu Eiropas tirgus iekarošanu gan šādā, gan tādā ceļā. Ar visu cienību pret runātājiem viņš vēlētos tikai pazemīgi piezīmēt, ka nav iespējams paēdināt vilkus, atstājot kazas neskartas. (Smiekli.)vai viņi pastāv uz to, ka anglijā darba alga jāpazemina un darba laiks jāpagarina, jeb vai grib apgalvot, ka Eiropā darba algas jāpaceļ un darba laiks jāsaīsina? Nē, tik daudz drosmes viņiem nav bijis. Anglija, kurai jāatbrīvojas no bezdarba, ir vienīgā nozīmīgā valsts pasaulē, kura spiesta pirkt no citurienes septiņdesmit procentus no iedzīvotājiem nepieciešamā uztura un kuras sešas septītdaļas iedzīvotāju dzīvo pilsētās. Šīs sešas septītdaļas ražo preces, kas ir vairākos gadījumos pārāk dārgas, lai tās pirktu Eiropa, un tomēr Anglijai jāpārdod tik daudz šo preču virspus normālas maiņas tirdzniecības, lai samaksātu par septiņdesmit procentiem uztura, kas uztur dzīvus šo preču ražotājus. (Smiekli.)ja tas ir joks, tad diezgan bēdīgs. (Balss: «Jūs esat aizmirsis pārvadājumus pa jūru!»)viņš pieņem godātā deputāta koriģējumu un grib cerēt, ka nākotnē šī mūsu darbības nozare raženi attīstīsies. Patlaban diemžēl tās koeficients slīd uz leju.

Šai viņa runas posmā arī paša Maikla koeficients sāka tā kā slīdēt, jo viņu pārņēma pēkšņa vēlēšanās atmest fogartismam ar roku un apsēsties. Vēsā uzmanība, tikko jaušamie smīni, bijušā premjera sejas izteiksme likās iedvesmojam šo koeficienta krišanos. «Cik jauns, ai, cik jauns tu vēl esi!» likās sakām šie skatieni. «Mēs jau te sēdējām, iekams tu sāki bikšeles valkāt!» Un Maikls bija pilnīgi vienis prātis ar viņiem. Taču nekas cits neatlika kā turpināt: dāmu galerijā sēdēja Flēra, dižciltīgo ārzemnieku galerijā vecais Blaits, turklāt viņa paša sirdī radās dīvaina stūrgalvība. Sažņaudzis rokā piezīmju lapiņas, viņš turpināja. Par spīti karam vai varbūt kara dēļ salas iedzīvotāju skaits palielinājies par diviem miljoniem. Emigrācija kritusies no trīssimt tūkstošiem līdz simt tūkstošiem. Vai šādu stāvokli var labot ar cenšanos iekarot Eiropas tirgu, kurš aiz pilnīgi saprotamiem iemesliem nemaz negrib tikt iekarots? Kāda te ir alternatīva? Daži godājamie deputāti, kaut gan varbūt nedaudzi, būs iepazinušies ar sera Džeimsa Fogarta sacerējumu, nosauktu «Anglijas bīstamais stāvoklis». («Uzmanību! Uzmanību!» bija dzirdams no pēdējiem leiboristu soliem.)viņš atceras kādu preses orgānu, kas centies izbazūnēt vai, jāsaka, izbungot, jo šim orgānam nav bijusi sevišķi daiļskanīga balss (Smiekli.),ka neviens vēl nekad neesot iepazīstinājis angļus ar tik neprātīgu programmu. («Uzmanību! Uzmanību!»)fogartisms patiešām ir pietiekami neprātīgs, jo lūkojas uz priekšu un uzaicina valsti ieskatīties faktiem un pašreizējam stāvoklim tieši sejā . . .

Maikls jau bija gatavs kulminācijai un sava credopubliskai apliecināšanai, kad viņu apsvēla pēkšņa doma: «Vai tas ir pareizi? Vai tikai es nekļūdīšos un neesmu stulbs nelga?» Viņš sparīgi norija siekalas un, lūkodamies taisni uz priekšu, turpināja:

—fogartisms nosoda paviršus līdzekļus, ko lietotu cilvēki mūsu stāvoklī; tas ieteic nācijai nolikt kādu zināmu termiņu — teiksim, divdesmit gadus, vienu minūti nācijas mūžā — un šai laikā rīkoties konsekventi un neatlaidīgi. Fogartisms prasa, lai Britānijas karaļvalsts ar tās milzīgajiem, lielākoties neizmantotajiem resursiem uzturētu pati sevi. Imperiālisti jautās: kas tur jauns? Jaunais meklējams gradācijā un metodē. Fogartisms ierosina iepazīstināt Britānijas tautu un mūsu domīnijas ar plašā mērogā organizētiem ceļojumiem un propagandu. Tas ierosina kontrolētas un apgādātas emigrācijas strauju pieaugumu. Taču godātie deputāti ļoti labi zina, kā pieaugušo emigrācija nedod vēlamos rezultātus, jo domīnijās maz labuma no mūsu zvērinātajiem pilsētniekiem ar viņu ierašām un tikumiem, kā arī fizisko uzbūvi, kamēr nedaudzie laucinieki nedrīkst tikt kustināti no vietas. Tāpēc fogartisms ieteic sūtīt uz domīnijām pastiprinātā mērā zēnus un meitenes vecumā no piecpadsmit vai varbūt sešpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem. Parlamenta locekļiem ir zināms, ka tādi mēģinājumi jau ir izdarīti un vainagojušies izciliem panākumiem, bet pagaidām tas ir piliens uz karstas krāsns. Pie šā jautājuma jāķeras ar tādu pašu enerģiju, kāda tika izpausta kara laikā. Bērnu emigrācijas attīstība prasa tos pašus mērogus un to pašu enerģiju, kādu veltīja kara rūpnīcu darbam pēc tam, kad tanī iejaucās kāds visai cienījams parlamenta loceklis; tā simtkārt jāpalielina. Zināms, ja domīnijas nenāks no visas sirds un ar vislielāko līdzdalību mums pretī, tad šis pasākums neizdosies, bet es domāju, ka šādu sadarbību iespējams panākt. Patlaban domīniju iedzīvotāji izturas naidīgi pret emigrantiem no Anglijas, jo naidam pamatā neticība, ka pieaugušie emigranti var atnest kādu labumu. Taču šī atturība izgaisīs, ja sūtīsim uz domīnijām darba spējīgu jaunatni. Patiešām, šāda jaunu zemju atklāšana līdzinās sniega bumbas pieaugšanai; katra pika — es lūdzu parlamentu mani atvainot — piesaista nākamo, un nu vairs nav novelkamas robežas iespējamai pieaugšanai, ja vien sākums bijis pareizs un projektu realizē un kontrolē piemēroti cilvēki.

Kāds aiz viņa muguras noteica: «Kādas aplamības!» Maikls apmulsa, bet, mirkli vilcinājies, saņēma drosmi un turpināja:

— Ja šādu darbu dara tikai pa pusei, tad labāk nedarīt nemaz, bet kara laikā vienmēr darīja to, kas bija nepieciešams, un vienmēr atradās piemēroti cilvēki. Pievēršu palātas uzmanību tam faktam, ka patlaban mūsu valsts stāvoklis gandrīz tikpat kritisks kā toreiz.

Viņš ievēroja, ka viens otrs klausās patiesā uzmanībā, un turpināja, ievilcis dziļi elpu:

— Nerunājot par Īriju. . .(Balss: «Kāpēc?») Labāk neaizskart tos, kam nepatīk, ka viņus aizskar (Smiekli.)… tad patlaban Anglijas un pārējo karaļvalsts teritoriju balto iedzīvotāju samērs ir apmēram pieci pret divi. Bērnu emigrācija plašā mērogā divdesmit gadu laikā krietni vien izlīdzinās šo attiecību, angļu iespaids galīgi nostiprināsies visā Britānijas karaļvalstī, un piedāvājums un pieprasījums starp Angliju un domīnijām nonāks līdzsvarā. (Balss: «Tad domīnijas pašas apgādās sevi.») Godātais deputāts piedos man, ja es to apšaubu kā priekšlaicīgas bažas. Mēs esam domīnijām tālu priekšā rūpniecības mehanizācijā. Protams, var paiet pieci, septiņi, pat desmit gadi, iekams bezdarbs pamazināsies kaut vai līdz priekškara līmenim, bet vai jūs varat norādīt kādu citu plānu, kas reāli cīnītos ar šo ļaunumu? Es stāvu par augstu darba algu un mērenu darba dienu. Manas domas tādas, ka Britānija un domīnijas, kaut tālu aizsteigušās priekšā Eiropai, sniedz tikai pieklājīgu minimumu un dažkārt pat nesasniedz to; es vēlos darba algas palielināt un darba laiku samazināt. Un šāda vēlēšanās piemīt visiem darba cilvēkiem, kur vien plīvo Britānijas karogs. («Uzmanību! Uzmanību!») Viņi neatkāpsies no šīs vēlēšanās, un nav pamata domāt, ka tas tiks darīts. («Uzmanību! Uzmanību! Oho!») Pieprasījuma un piedāvājuma nolīdzināšana karaļvalsts robežās ir vienīgais līdzeklis uzlabot dzīves apstākļus. Pasaulē notikušas tādas pārmaiņas, ka agrākā nostādne — «pērc pašā lētākajā tirgū un pārdod pašā dārgākajā» Anglijai nav vairs pieņemama. Tirdzniecības brīvība nekad nav bijusi princips . .. («O! O! Uzmanību! Uzmanību!» — un smiekli.) vai, pareizāk sakot, ir bijuši dvīņi — tirdzniecības brīvība un lietderība, un tie ir sajaukti, bet tagad abiem pietiekami nožēlojams izskats. (Smiekli.) Bet es nedomāju iedziļināties šai jautājumā.. . (Balss: «Labi, ka tā.»)

Maikls redzēja, ka šo frāzi izteica tumšmatis ar sarkanu seju un īsi apcirptām ūsām, pavēries augšup no liberāļu sola. Viņš nezināja tā uzvārdu, bet šī seja nekvēloja politiskā satraukumā. Kur viņš apstājās? Ahā . . .

— Fogarta programā ir vēl kāds interesants punkts: patlaban Anglija nav aizsargāta pret uzbrukumiem no gaisa un nevar pati sevi uzturēt, tāpēc tā iekveldē citu nāciju agresīvos Instinktus. Man jālūdz palātas locekļu piedošana, ka atkal pievēršos Pelnrušķītei, — ar citiem vārdiem runājot, zemei. Troņa runa pieskārās šim kutelīgajam jautājumam tiktāl, ka minēja par visu interešu pārstāvju konferences sasaukšanu. Taču šāda konference paliks bez rezultātiem, ja visas partijas iepriekš nebūs vienojušās par noteiktu un ilgstošu politiku. Te atkal fogartisms. . . («Ho-ho!») Te atkal fogartisms ņem vārdu un saka: «Sekojiet stingri noteiktai politikai lauksaimniecības jautājumā un nemainiet to! Lai jums tā tikpat svēta kā Amerikai sausais likums.» (Balss: «Un tikpat nolādēta.» Smiekli.) Svēta un nolādēta — tas skan kā Dostojevska romāna nosaukums. (Smiekli.) Jā, no šī sasodītā svētuma mēs vaļā netiksim. No mūsu zemkopības politikas atkarīga ne tikai fermeru, zemes īpašnieku un zemes apstrādātāju labklājība, bet arī Anglijas pastāvēšana, ja nelaimīgā kārtā šais jaunajos apstākļos atkal sāktos karš. Jā, noteikta zemkopības programma ir vienīgā cerība paglābt britu tipu no permanentas deģenerēšanās. Fogartisms pieprasa, lai mēs nelokāmi realizējam savu zemkopības politiku, tā, ka pēc desmit gadiem varam paši ražot septiņdesmit procentus mūsu pārtikas. Kara laikā izdarītie aprēķini rādīja, ka šo skaitli var visai ātri paaugstināt līdz astoņdesmit diviem procentiem, un spertie soļi pēc ilga laika vēlreiz apstiprināja, ka šie aprēķini ir pareizi. Kāpēc šiem pasākumiem ļāva izkūpēt? Kāpēc šim lielajam darbam atļāva pārvērsties pīšļos? Mums jātic katrai mūsu lauksaimniecības nozarei, un šo ticību var radīt tikai ilgstoša un nemainīga politika.

Maikls apklusa. Tepat blakus kāds deputāts nožāvājās; bija dzirdama kāju švīkstoņa; ienāca vēl viens no bijušajiem premjeriem, pāris deputātu izgāja ārā. Jautājums par zemkopību visiem apnicis. Vai vērts pieskarties trešajam Fogarta programmas punktam — gaisa flotei? Arī šai jautājumā nekā jauna nevar pateikt! Turklāt nevarēs iztikt bez ievada: jārunā par gaisa kara likvidēšanu vai vismaz par daļēju atbruņošanos. Tas vilksies pārāk ilgi! Labāk nemaz nesākt! Un viņš aši trauca tālāk:

— Emigrācija! Zeme! Fogartisms prasa, lai pret abām šīm problēmām izturētos ar tādu pašu vērību kā pret vitālajiem jautājumiem kara laikā. Esmu laimīgs, ka man piekritis gods pievērst visu partiju uzmanību šim — vienalga, kā pret to izturas dažs labs godātais deputāts, — dižajam sera Džeimsa Fogarta darbam. Lūdzu mani atvainot, ka atņēmu klausītājiem tik daudz laika, pildīdams savu uzdevumu.

Maikls apsēdās. Viņš bija runājis trīsdesmit minūtes. Kā akmens nost no pleciem! Piecēlās kāds godātais deputāts.

— Man jāapsveic Midbaksas deputāts ar viņa pirmo runu, kura, kā mēs visi esam gatavi atzīt, bija visai interesanta kā saturā, tā formā, kaut arī runātājs cēla gaisa pilis un uzstājās ar nereāliem uzaicinājumiem ēst mazāk maizes un maksāt vairāk nodokļu. Tainas un Tisas deputāts, debatēm sākoties, atļāvās netieši norādīt uz partiju, pie kuras arī man ir gods piederēt, tāpēc . . .

«Tā!» Maikls nodomāja un, pārliecinājies, ka šis deputāts nedomā vairāk pieskarties viņa runai, atstāja palātu.

II sekas

Viņš devās mājup, juzdams vieglumu galvā un sirdī. Jā, tā ir viņa nelaime — viegls svarā! Neviens viņam nepievērš nopietnu uzmanību. Viņš atcerējās Kornmārketas deputāta pirmo runu. Vismaz Maikls šodien pārtrauca runu, līdzko deputāti sāka žāvāties. Viņam bija karsti un gribējās ēst. Operdziedātāji briest no savas balss skaņām, parlamenta locekļi novājē. Viņš nolēma vispirms iet vannā.

Viņš bija jau pa pusei apģērbies, kad ienāca Flēra.

—    Tu runāji lieliski, Maikl. Tikai tas nelietis!

—    Kas?

—    Viņu sauc — Makgauns.

—    Sers Aleksandrs Makgauns? Ko viņš izdarījis?

—    Rīt tu to lasīsi avīzēs. Viņš apgalvoja, ka tu kā viens no izdevējiem esot ieinteresēts Fogarta grāmatas izplatīšanā.

—    Tas nu gan ir pāri par mēru!

—    Visa pārējā runa bija drausmīgā tonī un negodīga. Vai tu viņu pazīsti?

—    Makgaunu? Nē. Viņš ir kādas Skotijas pilsētas deputāts.

—    Viņš tev ir ienaidnieks. Blaits ļoti apmierināts ar tevi un sašutis par Makgaunu; tavs tēvs tāpat. Nekad neesmu viņu redzējusi tik noskaitušos. Tev jāaizraksta uz «The Times» redakciju un jāpaskaidro, ka jau pirms vēlēšanām esi izstājies no Denbija un Vintera izdevniecības. Tavs tēvs un māte šodien nāks uz pusdienām pie mums. Vai tu zini, ka viņa bija atnākusi man līdzi?

—    Māte? Viņa taču necieš politiku.

—    Viņa tikai sacīja: «Maiklam vajadzēja atsukāt matus no pieres, iekams viņš gāja runāt. Man patīk viņa piere.» Un, kad Makgauns apsēdās, viņa sacīja: «Mana dārgā, šim cilvēkam nemaz nav pakauša. Kā jums liekas, vai viņš nav no Prūsijas? Un ausu ļipiņas viņam pārāk biezas. Es negribētu būt viņa sieva.» Viņai bija līdzi binoklis.

Kad Maikls ar Flēru nogāja lejā, sers Lorenss un lēdija Monta jau gaidīja viesistabā, stāvēdami viens otram iepretī kā divi stārķi, ja arī ne uz vienas kājas, tad tomēr visai cienīgi. Atglaudusi Maikla matus, lēdija Monta ieknāba viņam pierē, un viņas dūjas acis no izliekto uzacu apakšas lūkojās kaut kur pāri dēla galvai. Viņa bija diezgan normāniska savos apaļumos; pat viņas vārdi bija apaļi. Viņu uzskatīja par mīlīgu radījumu, kam gan «visi pieci nav īsti mājās».

—    Kā jūs varējāt tur nosēdēt, māt?

—    Manu mīļo zēn, man viss ļoti patika, izņemot to džutas tirgotāju. Viņam taisni neciešama galvaskausa forma. Bet kur tu esi ticis pie tādām zināšanām? Tu runāji ļoti gudri.

Maikls pasmīnēja.

— Kāds iespaids jums radās, ser? Sers Lorenss novaibstījās.

— Tu tēloji enfant terrible lomu, mans dārgais. Vieniem tava runa nepatiks tāpēc, ka viņi nekad nav par tādiem jautājumiem domājuši, bet otriem tāpēc, ka viņi ir par to domājuši.

— Ko? Tātad savās sirdīs viņi ir fogartisti?

—    Jā gan, bet te ir parlaments. Parlamentā neviens nemēdz aizstāvēt savus īstos uzskatus. Tas nav pieņemts.

—    Cik jauka istaba, — nodūdoja lēdija Monta. — Kad es te biju pēdējo reizi, tā bija ķīniska. Kur tad ir «Pērtiķis»?

—    Maikla kabinetā, māt. Mums viņš apnicis. Vai negribat pirms pusdienām ieiet pie Kita?

Kad Maikls palika vienatnē ar tēvu, abi sāka blenzt vienā priekšmetā — Soumsa sameklētajā Luija XV laikmeta tabakdozē.

—    Tēt, vai jūs ieteicat pievērst uzmanību Makgauna insinuācijai?

—    Tātad tā sauc šo pinkaino tirgoni? Katrā ziņā.

—    Un kā?

—    Atklāt viņa melus.

—    Privātā sarunā, presē vai parlamentā?

—    Tiklab privātā sarunā, kā presē un parlamentā. Sarunā es viņu nosauktu par melkuli. Presē es lietotu vārdus: «Vieglprātīga izturēšanās pret patiesību.» Un parlamentā — tur es izsacītu nožēlu, ka viņš ir «slikti informēts». Noslēgumā varētu piemetināt, ka dažs labs dabūjis pa ausi arī par mazākiem pārkāpumiem.

—    Vai jūs patiešām domājat, ka šādām tenkām kāds var noticēt?

—    Noticēs visam, kas liecina par sabiedrības tikumu izviršanu. Tā ir viena no stiprākajām cilvēku dziņām. Rūpes par sabiedrisko darbinieku godīgumu būtu lieliska īpašība, ja vien parasti tās neizpaustu tik negodīgi cilvēki, kas arī citu godīgumu neprot novērtēt. — Sers Lorenss saviebās, atceroties OGS. — Jā, kāpēc vecais Forsaits nebija šodien palātā?

—    Es viņam piedāvāju caurlaidi, bet viņš atbildēja, ka neesot bijis parlamentā, kopš Gledstons izvirzījis likumprojektu par Īrijas pašvaldību, un tad arī gājis tikai tāpēc, ka baidījies, vai tēvu neķers trieka.

Sers Lorenss iesprauda monokli acī.

—    Man tas nav visai skaidrs.

—    Tēvam bijusi caurlaide, un viņš nav gribējis to zaudēt.

—    Saprotu. Ļoti cēli no vecā Forsaita puses.

— Viņš sacīja, ka Gledstons esot šķiedis pārāk daudz vārdu.

— A! Tais laikos runas mēdza būt krietni garākas. Tu tiki galā ļoti ātri, Maikl. Es teiktu, ka ar laiku no tevis iznāks lietas koks. Man ir šis tas jauns, ko pateikt vecajam Forsaitam. Šropširs nerunā ar Čarliju Ferāru tāpēc, ka trešo reizi dabūjis nomaksāt viņa parādus, lai dēls nenāk uz kauna listes. Vecais uzstādījis šo noteikumu, jo baidījies, ka dēls atkal atgriezīsies pie viņa līdzīgā gadījumā. Es cerēju uz kaut ko noslēpumaināku. Kādā stāvoklī prāva?

—    Pēdējais, ko esmu dzirdējis, ir kaut kāda abu prāvnieku iztauja.

—    Ahā, es zinu. Parasti pretinieks atbild kaut ko galīgi nesaprotamu, un tas skaitās objektīvi sacīts. Tad tos pašus jautājumus uzstāda tev un tu atbildi tāpat. Advokāti no visa tā kaut ko izperina. Kas jums būs pusdienās?

—    Flēra solījās nokaut treknu teļu, kad es teikšot savu pirmo runu.

Sers Lorenss nopūtās.

— Ļoti patīkami. Tava māte atkal aizrāvusies ar vitamīniem, mēs ēdam galvenokārt burkānus, turklāt zaļus. Franču asinis ģimenē ir teicama lieta — vismaz nav jācieš no badošanās. Ahā, tur jau viņas nāk! …

Bieži novērots, ka cilvēki, kas uzsver savu vienaldzību pret preses atsauksmēm, sakrauj uz sava brokastgalda visas avīzes tai dienā, kad presei ir kas sakāms par viņiem. Maikls iztērēja gandrīz veselu šiliņu par avīzēm. No trīspadsmit avīzēm tikai četras bija pieminējušas viņa runu. «The Times» izklāstīja to precīzi un koncentrēti (ieskaitot smieklus). «The Morning Post» bija izķērusi no teksta dažas frāzes par karalisti, atzīmējot, ka runa bijusi «daudzsološa». «The Daily Telegraph» pieminēja: «Starp citiem runātājiem bija arī misters Maikls Monts.» Un «The Manchester Guardian» paziņoja: «Midbaksas deputāts savā pirmajā runā aģitēja par bērnu pārvietošanu uz domīnijām.»

Sera Aleksandra Makgauna runa bija izpelnījusies vairāk vērības, jo viņš bija deputāts vairākus gadus no vietas, taču par insinuāciju avīzē nebija ne vārda. Maikls paņēma Hensardu. Viņa paša runa šķita sakarīgāka, nekā viņš bija cerējis. Viņš patlaban lasīja Makgauna runu, kad ienāca Flēra.

— Ielej man kafiju, vecenīt!

Flēra ielēja kafiju un ieskatījās avīzē pār viņa plecu.

— Šis Makgauns flirtē ar Mārdžoriju Ferāru, — viņa sacīja. — Es nule atcerējos.

Maikls apmaisīja kafiju.

— Muļķības! Palātā šādai sīkumainībai nav vietas.

—    Tu maldies. Es atceros, ka Elisona man to teica, — vakar man tas vēl nebija ienācis prātā. Riebīga runa, vai ne?

—    Varēja būt vēl ļaunāka, — Maikls pasmaidīja.

—    «Tā kā runātājs ir kompanjons firmā, kas izlaidusi šo interesanto sacerējumu, tad viņš noteikti ieinteresēts tā izplatīšanā; ar to mēs pilnīgi varam izskaidrot runātāja entuziasmu.» Vai tas tevī nerada sašutumu?

Maikls paraustīja plecus.

—    Vai tu kādreiz dusmojies arī, Maikl?

Neaizmirsti, dārgā, ka man ir karš aiz muguras. Uzrakstīsim paskaidrojumu «The Times». Kā lai formulējam?

«Ser! Atļaujiet man caur Jūsu godāto avīzi (tas tā glītāk skan ) publikas interesēs (lai nedomātu, ka esmu ieinteresēts personiski… un tālāk …) paziņot, ka sers Aleksandrs Makgauns savā vakardienas runā samelojies, norādīdams, ka esmu ieinteresēts sera Džeimsa Fogarta grāmatas izplatīšanā.»

— Skaidri un gaiši, — Maikls sacīja, — bet tādu viņi neievietos. Kā būtu šādi?

«… pievērst uzmanību faktu sagrozījumiem sera Aleksandra Makgauna vakardienas runā. Mans pienākums paziņot (tas vienmēr noder), ka vēl pirms manas ievēlēšanas parlamentā esmu pārtraucis darbu izdevniecībā, kas izlaidusi sera Džeimsa Fogarta grāmatu «Anglijas bīstamais stāvoklis», un tātad nebūt neesmu ieinteresēts šīs grāmatas izplatīšanā, kā izsakās sers Aleksandrs Makgauns. Neiedrošinos apgalvot, ka viņš būtu gribējis aizskart manu godu («gods» noteikti jāiesprauž), bet viņa vārdus var tā iztulkot. Grāmata mani interesē tikai tik daudz, ciktāl mani vispār interesē Anglijas bīstamais stāvoklis.

Augstcienībā Jūsu» utt. Kā tas skan?

Pārāk mīksti. Un labāk būtu, ja tu nerakstītu, ka uzskati Anglijas stāvokli par bīstamu. Tu pats zini, ka tās ir blēņas. Tas ir, es gribu sacīt, ka tāds apgalvojums ir pārspīlēts.

—    Lai notiek, — Maikls piekrita. — Rakstīsim, ka esmu norūpējies par valsts stāvokli. Palātā es lūgšu vārdu informēšanai, kuluāros ņemšu vārdu pats. Interesanti, ko rakstīs «The Evening Sun».

«The Evening Sun», ko Maikls nopirka ceļā uz parlamentu, bija veltījusi viņam veselu ievadrakstu, kurš saucās «Atkal fogartisms» un sākās tā: «Cerību pilns jauneklis Midbaksas deputāta personā vakar izraisīja visas palātas smieklus, aizstāvēdams aplamo teoriju, ko dēvē par fogartismu un ko esam jau pieminējuši mūsu avīzes slejās.» Tālāk sekoja divdesmit rindas ne mazāk aizskarošā tonī. Maikls atdeva avīzi šveicaram.

Palātā, pārliecinājies par Makgauna klātbūtni, Maikls izmantoja pirmo izdevīgo gadījumu un piecēlās.

— Mister spīker, es gribu atspēkot aizrādījumu, kas izdarīts vakardienas debatēs un aizskar manu godu. Godājamais deputāts no Grīngouvas savā runā izteicās … — Te viņš nolasīja Hensardā ievietoto teikumu. — Tiesa, es biju izdevniecības loceklis, kura 1923. gada augustā publicēja sera Džeimsa Fogarta grāmatu, bet izstājos no izdevniecības jau 1923. gada oktobrī, pirms manas ievēlēšanas parlamentā. Tāpēc neesmu ne materiāli, ne citādi ieinteresēts šās grāmatas izplatīšanā, lai gan no sirds vēlos redzēt tās principus realizētus dzīvē.

Viņš apsēdās. Atskanēja šķidri aplausi. Piecēlās sers Aleksandrs Makgauns. Tas pats cilvēks, kura seju viņš bija vakar ievērojis runas laikā.

— Man šķiet, — Makgauns sacīja, — ka godājamais Midbaksas deputāts nebija sevišķi ieinteresēts pats par savu runu, jo nebija klāt, kad es vakardien uz to atbildēju. Es nevaru pieļaut, ka maniem vārdiem piešķir to nozīmi, kādā tos izprot godājamais deputāts. Es tikai sacīju un to arī tagad atkārtoju, ka viens no grāmatas publicētājiem ir neapšaubāmi ieinteresēts, lai viņa publicētā grāmata iemantotu publikas simpātijas. Godājamais deputāts ņēmis uz sava rēķina vārdus, kas nebija viņam domāti.

Viņš pievērsa Maiklam savu seju — drūmu, sarkanu, izaicinošu. Maikls atkal piecēlās.

— Priecājos, ka godājamais deputāts novērsa iespēju nepareizi iztulkot viņa vārdus.

Pēc dažām minūtēm abi zināmā vienprātībā atstāja zāli.

Avīzēs dažkārt parādās ziņas par to, kā misters Svēšs, godājamais Topklifas deputāts, nosaucis misteru Bakleru, godājamo Pūtingas deputātu, necenzētā vārdā («Pie kārtības!») un kā misters Baklers atbildējis, ka misters Svešs ir kaut kas vēl sliktāks («Uzmanību, uzmanību! Pie kārtības!»). Un kā misters Svešs vīstījis dūres (Troksnis.), bet misters Baklers saucis palīgā spīkeru vai svaidījies ar papīriem («Pie kārtības! Klusāk!») un kā izcēlies liels tracis un misters Svešs vai misters Baklers izraidīts no sēdes un piespiests, skaļi baroties, atstāt «visu parlamentu māti» dežurējošā polismena pavadībā, un citi pamācoši sīkumi. Maikla un sera Aleksandra mazais pārpratums noskaidrojās citādi. Instinktīvi ievērojot pieklājības noteikumus, abi devās uz mazgājamo telpu; ceļā uz šo marmora patvērumu abi nelikās viens otru redzam. Apstājies pie dvieļu pakaramā, Maikls jautāja:

— Nu, ser, varbūt jūs man paskaidrosiet, kāpēc uzvedāties kā nekrietna cūka? Jūs ļoti labi zinājāt, kā jūsu vārdus iztulkos.

Sers Aleksandrs nolika pie malas matu suku.

—     Saņemiet! — viņš sacīja un atvēzējies iecirta Maiklam pa ausi. Maikls sagrīļojās, bet tad iezvēla ar labo roku seram Aleksandram pa degunu. Abi rīkojās enerģiski. Maikls bija lokanāks, sers Aleksandrs plecīgāks, taču ne viens, ne otrs neprata likt lietā dūres. Kautiņu mirklī pārtrauca godājamais Vošbezonas deputāts, iznākdams no tualetes istabas. Steigā ienācis mazgājamā istabā, viņš tūliņ iedzīvojās zilā acī un dabūja triecienu pa diafragmu, kas lika viņam sarauties čokurā. Bet tad viņš izrādījās daudz daiļrunīgāks, nekā varēja gaidīt tie, kas pazina šo godājamo džentlmeni.

—     Es ļoti atvainojos, ser! — Maikls sacīja. — Nevainīgie vienmēr dabū ciest vairāk par vainīgajiem.

—     Es jūs, sasodītos, būtu abus izraidījis no sēdes! — ārdījās Vošbezonas deputāts.

Maikls pavīpsnāja, bet sers Aleksandrs noteica: — Pie velna!

—    Kašķīgie nekauņas! — nerimās Vošbezonas deputāts. — Velns lai parauj, kā es varu šodien runāt?

—    Ja jūs ieradīsieties zālē ar pārsietu aci, — ieteica Maikls, slapinādams viņa sadauzīto aci ar aukstu ūdeni, — un paskaidrosiet, ka esat cietis automobiļu sadursmē, tad jūsu runu klausīsies ar sevišķu vērību un prese sniegs labas atsauksmes. Lai mana kaklasaites odere pārsaites vietā rāda, ka nav ļauna bez laba.

—    Lieciet manu aci mierā, — ierēcās Vošbezonas deputāts, — un vācieties laukā, kamēr neesmu zaudējis savaldīšanos!

Maikls aizpogāja vestes augšējo pogu, ko bija atrāvis vaļā sera Aleksandra tvēriens, ieskatījās spogulī un redzēja, ka viņa auss zvēro, manšete notraipīta ar asinīm, bet pretiniekam plūst asinis pa degunu, un izgāja ārā.

«Ir gan tracis!» viņš nodomāja, iziedams Vestminsteras svaigajā gaisā. «Laime, ka mēs saskrējāmies mazgājamā istabā! Mājās es labāk nevienam nekā neteikšu.»

Auss viņam smeldza, viņš jutās fiziski un garīgi slims. Fogartisma glābējs spožums bija reducējies līdz kautiņam mazgājamā istabā! Vai te nu nav jāsāk šaubīties par savu sūtību! Taču jādomā, ka avīzēs šis gadījums neiekļūs, jo arī Vošbezonas deputāts nokļuvis smieklīgā stāvoklī.

Ielu krustojumā viņš pamanīja Frensi Vilmotu dodamies uz rietumu pusi.

— Hallo!

Frensis Vilmots pacēla galvu un vilcinādamies apstājās. Viņa seja bija vājāka, acis dziļāk iegrimušas, smaids nozudis.

—    Kā klājas misis Montai?

—    Ļoti labi, pateicos! Un jums?

—    Jauki, — Frensis Vilmots atbildēja. — Lūdzu, pasakiet viņai, ka saņēmu vēstuli no viņas brālēna Džona. Viņiem klājas lieliski. Viņš ir varen priecīgs, ka esmu ar misis Montu iepazinies, un liek viņu sveicināt.

— Pateicos! — Maikls dzestri atteica. — Nāciet pie mums uz tēju! Jauneklis papurināja galvu.

— Vai jūs esat ievainojis roku?

Maikls iesmējās.

— Nē, izdauzīju kādam degunu. Frensis Vilmots vārgi pasmaidīja.

— Es sen jau ilgojos izdarīt to pašu. Kas tas bija par degunu?

— Kāda Makgauna.

Frensis Vilmots satvēra Maiklu aiz rokas.

— Tas pats deguns!

Tad, acīm redzot, samulsis par savu vaļsirdību, viņš apsviedās un devās tālāk, ļaudams Maiklam pašam izskaidrot šos vārdus.

Otrā rītā avīzes noklusēja par asins izliešanu iepriekšējā dienā un aprobežojās ar paziņojumu, ka Vošbezonas deputāts saaukstējies un tam jāpaliek mājās. Konservatīvā prese diskrēti klusēja par fogartismu, bet divi žurnāli, liberāļu un leiboristu, bija ievietojuši nelielus ievadus, ko Maikls vērīgi izlasīja.

Liberāļu orgāns rakstīja: «Debatēs pēc karaļa runas uzstājās kāds deputāts, kura vārdiem pievēršama uzmanība. Šais nemierīgajos laikos, kad ikviens ķeras pie visādiem pūšļotāju līdzekļiem, jāveltī uzmanība arī tai teorijai, ko Midbaksas deputāts nosaucis par fogartismu veterāna sera Džeimsa Fogarta vārdā. Liberāļi ir nedomā atbalstīt teoriju, kam nav nekā kopīga ar liberālisma pamatiem, taču rodas bažas, ka toriji savos aicinājumos atpakaļ pie dabas uzķersies uz šī āķa. Juceklīga pesimistisku uzskatu izklāstīšana allaž pievilkusi zināma noskaņojuma cilvēkus. Anglijas stāvoklis nebūt nav bīstams. Nekas tanī neattaisno histērisku novirzīšanos no mūsu tradicionālās politikas. Taču nedrīkst aizvērt acis pret to faktu, ka pēdējā laikā, dažs labs tā dēvētais domātājs sāk daudzināt atgriešanos pie «slavenās izolācijas», aiz kuras (vai viņš to atzīst vai ne) mēs redzam tirdzniecības brīvības bojā eju. Jaunais Midbaksas deputāts savā runā grasījās izkustināt šo liberālisma stūrakmeni, bet tad izlaida to no rokām; varbūt svars izrādījās pāri viņa spēkiem. Tomēr savos pamatos fogartisms ir iegansts atmest tirdzniecības brīvību un pliķis sejā Tautu savienībai.»

Maikls nopūtās un pievērsās leiboristu žurnālam; ievads bija parakstīts un pauda cilvēciskāku nostāju.

«Tātad, līdzko mūsu bērni iemācīsies lasīt un rakstīt, mums tie jāsūta projām uz pasaules malu, lai kapitālistiem nebūtu jāraizējas par bezdarbu. Es neko neesmu dzirdējis par seru Džeimsu Fogartu, bet, ja vakar parlamentā kāds zemkopības apgabalu deputāts viņu pareizi citēja, tad šai vecajā džentlmenī ir kas aizdomīgi prūsisks. Interesanti, kā par to izsakās darbaļaudis pie brokastgalda. Baidos, ka tie neiztiks bez vārdiem: «Pie velna!» Nē, ser Džeims Fogart, angļu strādnieki nedomā slēpt savas kārtis un, piekrizdami, ka viņu vecajai dzimtenei piemīt daudz trūkumu, tomēr atzīst to par vispiemērotāko vietu sev un saviem bērniem. Pateicamies, ser Džeims Fogart, bet mums diezin kā vis negribas.»

— Tas nu ir skaidrs, — Maikls domāja. — Žēl, ka šo teoriju uzticēja izklāstīt man. Blaitam vajadzēja pameklēt kādu leiboristu deputātu no pilsētas.

Viņa gara acu priekšā fogartisms kā apkaunots rēgs, skaudības, šķiru ienaida, lozungu, frakciju un partiju saplosīts, šmauca projām no parlamenta un preses, nepieņemts un neatzīts!

— Nekas, — viņš murmināja, — es neatkāpšos. Ja jau būt muļķim, tad labāk muļķim kvadrātā. Vai ne, Den?

Dendijs, paslējis augšup uz ķepām noguldīto galvu, pavērās viņā ar spīdošajām ačelēm.

III mārdžorija ferāra savās mājās

Frensis Vilmots devās uz Čelsiju — uz sastapšanos ar to, kas viņam simbolizēja dzīvību. Iemīlējies līdz ausīm un pietiekami vecmodīgs, lai sapņotu par laulībām, viņš pavadīja savas dienas, turēdamies pie brunčiem, kas allaž izspruka no viņa pirkstiem. Viņa naivā kaislība piespieda Mārdžoriju Ferāru atzīties saderināšanās iemeslā. Viņa bez aplinkiem pasacīja, ka iekūlusies parādos; viņai vajadzīga nauda, un dzīvot kaut kur nomalē viņai nenākot prātā.

Frensis pasteidzas tūliņ piedāvāt visu, kas viņam piederēja, bet Mardžorija noraidīja piedāvājumu, sacīdama:

— Mans nabaga draugs, tiktāl es vēl neesmu nonākusi.

Bieži vien Mardžorija dzīrās teikt: «Pagaidiet, kamēr es apprecēšos,» — bet Vilmota sejas izteiksme atturēja viņu. Jauneklis bija primitīvs, viņš nekad nesapratīs Mārdžorijas ideālu: sasniegt pilnību kā sievai, mīļākai un mātei reizē. Viņa turēja Vilmotu pie sevis ar svārstīgo cerību, ka Makgauns tiks kādreiz noraidīts, un rūpējās par to, lai abi nesatiktos viņas dzīvoklī. Divas reizes viņai tas neizdevās, sastapšanās bija mokoša, un viņai nācās melot vairāk, nekā viņa bija pieradusi. Viņa patiešām bija aizrāvusies ar jaunekli, šai ārzemniekā bija kāds jauns aromāts. Viņai patika Vilmota tumšās «zīdaiņa» acis, viņa grācija, pat tas, kā pakausī uz viņa slaidā, piemīlīgā kakla auga tumši, smalki mati. Viņai patika jaunekļa balss un vecmodīgais tērzēšanas veids. Un, lai gan dīvaini, viņai patika arī Vilmota godīgums. Divas reizes viņa skubināja Vilmotu uzzināt, vai Flēra nedzīrās «nolaist degunu» un «nomaksāt skaidrā». Divas reizes viņš atteicās, sacīdams:

— Viņi bija ļoti labi pret mani; es nevarētu jums pateikt, ko viņi runā, pat ja es to zinātu.

Viņa gleznoja Vilmota portretu, un sagatavots audekls ar dažiem otas triepieniem kalpoja par duenju viņu sarunās, kas notika gandrīz ik dienas, parasti starp trim un četriem, kad sāka jau krēslot. Šai laikā Makgauns bija aizņemts parlamentā. Frensim Vilmotam bija vaļēja atlocīta apkakle, kas viņam labi piestāvēja. Viņai patika, kad jauneklis lokani sēdēja uz dīvāna un ar skatienu sekoja viņai, patika pienākt tuvu klāt, vērot, kā trīc viņa pirksti, pieskaroties Mārdžorijas svārkiem vai piedurknei, kā mirdz acis, kā mainās sejas izteiksme, viņai atkāpjoties. Frenša ticība Mārdžorijai bija neierobežota. Viņa nicināja parastos pieklājības noteikumus, bet tagad viņai sagādāja prieku un labu omu vairīšanās no rupjībām. Bērnus taču neklājas samulsināt!

Todien, kaut Mardžorija gaidīja Makgaunu piecos, viņa nejutās omulīgi, kad jauneklis ienāca un sacīja:

— Nupat satiku Maiklu Montu; viņa manšete bija asiņaina. Uzminiet, kā asinis tās bija!

— Vai patiešām Aleka?

Frensis Vilmots palaida vaļā viņas rokas.

— Nesauciet šo cilvēku par Aleku, man dzirdot!

— Manu mīļo zēn, jūs esat pārāk jūtīgs. Es jau domāju, ka viņi saķildosies, es lasīju viņu runas. Vai Maiklam nebija sasista acs? Nē. Hm! A!… «tas cilvēks» droši vien pārskaities. Vai asinis bija svaigas?

— Jā, — Frensis Vilmots drūmi atbildēja.

— Tad viņš neieradīsies. Apsēdieties, un kaut vienreiz nopietni pastrādāsim.

Bet Vilmots nokrita ceļos un apskāva viņas vidukli.

— Mārdžorij, Mārdžorij!

Laikmetīgas ironijas piesātinātā dzīvesprieku pielūdzēja tomēr izjuta žēlumu pret jaunekli un sevi. Bija žēl, ka nevar likt viņam aši sadabūt laulību atļauju, gredzenu un kas tur vēl vajadzīgs un izbeigt visas mocības! Nevar pat sacīt, ka viņa gatava izbeigt visu arī bez atļaujas un bez gredzena! Nedrīkst taču zaudēt galvu. Reiz viņa bija manījusi, ka drīz apniks mīļākajam, nebija zaudējusi galvu un devusi tam vilka pasi; otrreiz mīļākais bija apnicis viņai — arī šoreiz viņa nezaudēja galvu un vilka tik ilgi, kamēr arī tam apnika. Gadījās, ka viņas aizstāvētie mīluļi gāja lejup; viņa nezaudēja galvu un izraudzījās citus, veiksmīgākus: gadījās, ka spēlē viņai vairs nelaimējās, tad viņa nometa kārtis un negaidīja uz sakāvi. Viņa vienmēr bija attaisnojusi laikmetīgas sievietes reputāciju.

Tāpēc viņa noskūpstīja Frenša galvvidu, atraisīja viņa rokas un ieteica uzvesties labi; to murminot, viņai iešāvās prātā domas, ka viņas pirmā jaunība jau pagājusi.

— Kavējiet man laiku, kamēr es gleznošu! Man nejauka oma.

Un Frensis Vilmots kā sadrūmis rēgs sāka kavēt viņai laiku.

Pastāv uzskati, ka deguns, kas dabūjis triecienu, uztūkst tikai pēc stundas vai vēlāk. Tāpēc sers Aleksandrs Makgauns ieradās puspiecos paziņot, ka nevarēs būt piecos. Viņš nāca taisni no parlamenta un visu laiku turēja pie deguna ledu. Iepriekšējā vakarā viņam bija likts saprast, ka jaunais amerikānis atrodas Parizē, tāpēc viņš palika stāvam kā sasalis, ieraudzījis jaunekli bez kaklasaites un ar atpogātu apkakli. Frensis Vilmots piecēlās klusēdams no dīvāna. Mārdžorija Ferāra pieskārās ar otu pie audekla.

—    Nāciet paskatīties, Alek, es nupat sāku portretu.

—    Nē, pateicos! — Makgauns atbildēja.

Iebāzis kaklasaiti kabatā, Frensis Vilmots paklanījās un virzījās uz durvju pusi.

—    Vai uz tēju nepaliksiet, mister Vilmot?

—    Pateicos, negribas!

Kad viņš bija izgājis, Mārdžorija Ferāra pievērsa skatienu saderinātā degunam. Prāvais un spēcīgais deguns pagaidām maz atšķīrās no normālā.

—    Tagad paskaidrojiet, — kāpēc jūs melojāt par šo jauno dīkdieni? — Makgauns jautāja. — Jūs sacījāt, ka viņš ir Parīzē. Vai jūs rotaļājaties ar mani, Mārdžorij?

—    Protams! Kāpēc ne? Makgauns pienāca viņai tuvu klāt.

—    Nolieciet otu!

Mārdžorija Ferāra pacēla to; tai pašā mirklī otu viņai izrāva un tā aizlidoja līdz pretējai sienai.

— Jūs negleznosiet šo portretu un nesatiksieties vairs ar šo cilvēku. Viņš ir jūs iemīlējis.

Makgauns sažņaudza viņas locītavas.

Mārdžorija atmeta galvu, ne mazāk sadusmojusies.

— Laidiet vaļā! Vai jūs uzskatāt sevi par džentlmeni?

— Nē, esmu tikai vīrietis.

— Stiprs un nerunīgs — garlaicīga romāna varonis. Apsēdieties un uzvedieties pieklājīgi!

Divēju acu — brūnu un degošu, zilu un ledainu — divkauja turpinājās vienu minūti, tad Makgauns palaida viņas rokas.

— Paceliet otu un pasniedziet man!

— Pie velna, to es nedarīšu!

— Tad mūsu saderināšanās vairs neskaitās. Ja jūs esat tik vecmodīgs, tad mēs nederam kopā. Jums vajag sievieti, kas jums iedāvina pātagu par kāzu dāvanu.

Makgauns piespieda rokas pie deniņiem.

—    Es jūs mīlu pārāk stipri, tāpēc nevaru valdīties.

—    Tad paceliet otu! Viņš pacēla to.

—    Kas noticis ar jūsu degunu? Makgauns pielika roku pie tā.

—    Es uzskrēju stenderei. Mārdžorija Ferāra iesmējās.

—    Nabaga stendere!

Makgauns blenza viņā, no sirds izbrīnījies.

—    Jūs esat nežēlīgākā sieviete, kādu jebkad esmu sastapis, un, kāpēc es jūs mīlu, to es pats nezinu.

—    Sadursme ar stenderi nav nākusi par labu ne jūsu izskatam, ne raksturam. Kāpēc jūs ieradāties tik agri?

Makgaunam izlauzās kaut kas vaidam līdzīgs.

— Es nevaru izturēt jūs neredzējis, un jūs to zināt. Mārdžorija Ferāra pagrieza portretu pret sienu un nostājās tam blakus.

— Nezinu, kā jūs esat iztēlojies mūsu laimīgo kopdzīvi, Alek, bet es baidos, ka laimes tur būs maz. Vai nevēlaties viskiju ar sodu? Bufetē ir. Un tēju? Arī ne? Mums vajadzētu nopietni aprunāties. Ja kļūšu jūsu sieva, kas ļoti apšaubāmi, tad nedomāju dzīvot kā klosterī. Es pieņemšu visus draugus, kādus vien vēlēšos. Un, kamēr neesmu precējusies, tāpat pieņemšu viņus. Ja jums tas nepatīk, varat atstāt mani.

Viņa nolūkojās uz Makgauna sažņaugtajām rokām, un viņas locītavas uztraukumā trīsēja. Nenāksies viegli būt priekšzīmīgai sievai šādam vīrietim! Gadījies jel kāds īsti piemērots «atvietotājs», kam ir sava «materiālā bāze»! Būtu jel Frensis Vilmots bagāts un nedzīvotu tur, no kurienes nāk kokvilna un melnādainie dungo tīrumos, kur plūst sarkanas upes, spīd saule un sūnas klāj purvus, kur greipfrūti aug — jeb vai tie tur neaug? — un mēdītāji strazdi purva malā dzied saldāk par lakstīgalām. Dienvidkarolīna, ko ar tādu sajūsmu bija viņai aprakstījis Frensis Vilmots! Sveša pasaule ieskatījās tieši acīs Mārdžorijai Ferārai. Dienvidkarolīna! Neiespējami! Tikpat neiespējami kā priekšlikums dzīvot pagājušajā gadsimtā!

Makgauns pienāca viņai klāt.

— Es atvainojos! — viņš sacīja. — Piedodiet man, Mārdžorij!

Viņš uzlika rokas uz Mārdžorijas nicīgi uzrautajiem pleciem, noskūpstīja viņas lūpas un aizgāja.

Bet viņa atsēdās savā iemīļotajā atzveltnes krēslā — klusēdama, nervozi šūpodama kāju. Rotaļlietiņa bija salūzusi, dzīve kļuva garlaicīga! Tā līdzinājās ekipāžai, kad vadītājs sāk mest līkumus, vai kroketa partijai stāstā «Alise brīnumu zemē», kuru viņa bija lasījusi Haimāršizas mārgrietiņu pļavās pirms nepilniem divdesmit gadiem, kas tagad likās divdesmit gadsimti.

Ko viņa grib? Atpūsties no vīriešiem un nesamaksātiem rēķiniem? Jeb vai viņai vajadzīgs kaut kas tāds pūkains, mīlīgs, ko dēvē par «īstu mīlestību»? Lai tas būtu kas būdams, bet kaut kā viņai trūkst! Mūžam viens un tas pats: apģērbties un iet dejot, pārģērbties un iet uz pusdienām, un par drēbēm vēl nav samaksāts!

Ek, labāk iedzert kārtīgu olu kokteili, lai aizdzen «slikto dūšu»!

Viņa piezvanīja, lai atnes visu vajadzīgo, pielēja krietni daudz brendija, pielika muskatriekstus un izdzēra glāzi līdz dibenam.

IV

Pēc divām dienām Maikls saņēma divas vēstules. Pirmā ar Austrālijas pastmarku skanēja šādi:

Dārgais ser!

Ceru, ka Jūs un Jūsu lēdija esat pie labas veselības. Man ienāca prātā, ka Jums varbūt gribētos zināt, kā mums iet. Zināt, ser, par tiem pusotra gada, ko te esam nodzīvojuši, nav nekā liela ko teikt. Nācu pie slēdziena, ka par Austrāliju daudz pārspīlē. Klimats vēl nekas, kad nav pārāk sauss vai atkal par daudz slapjš; manai sievai tas ļoti pa prātam, bet, ser, kad stāsta, ka te var ātri iedzīvoties mantā, tad varu tikai teikt, ka tās ir pasakas. Cilvēki te tādi jocīgi vien ir, liekas, ka mēs viņiem neesam vajadzīgi un viņi mums arī bijuši nebijuši. Viņi sauc mūs par «pomijiem» un izturas pret mums tā, it kā mēs būtu pielaiduši kādu pārdrošību, ierazdamies viņu lieliskajā zemē. Pēc visa liktos, ka jaunpienācēji vēlami, bet vietējie liekas citos uzskatos. Es bieži domāju, kaut būtu palicis vecajā dzimtenē. Sieva gan saka, ka mums te esot labāk, bet es nezinu. Par emigrāciju gan melš daudz, tas tiesa.

Es neesmu aizmirsis Jūsu laipnību, ser. Sieva lūdz nodot sveicienus Jums un lēdijai.

Jūs cienīdams,

Antonijs Bikets.

Turēdams vēstuli rokā, Maikls kā gaišreģis skaidri redzēja savā priekšā Biketu Londonas ielās ar saišķi krāsainu balonu rokā — vājo seju, lielās acis, prāvās ausis, nīkulīgo augumu… Nabaga nelaimīgais cālēns — nekādi nevar uziet sev piemērotu vietiņu šai pasaulē; un visi tie pārējie neskaitāmie tūkstoši! Pomiji! Nē, viņš nesludina emigrāciju tādiem kā šie abi, viņš iesaka to tādiem, kas vēl nav izveidojušies un spējīgi piemēroties. Tos, protams, sagaidīs citādi. Viņš atplēsa otru vēstuli:

Rollmenora, pie Hantingdonas.

Godājamais ser! Vilšanās, ko izjutu pēc savas grāmatas iznākšanas, ir zināmā mērā mazinājusies, kopš Jūs šo grāmatu laipni pieminējāt parlamentā un uzņēmāties aizstāvēt tās tēzes. Es esmu vecs vīrs un Londonu neapmeklēju, bet man būtu patīkami sastapties ar Jums. Ja Jūs kādreiz gadītos manā pusē, es būtu laimīgs, ja varētu uzaicināt Jūs uz pusdienām vai piedāvāt Jums naktsmājas, kā Jums tas būtu labāk.

Ar sirsnīgiem sveicieniem

Jūsu Dž. Fogarts.

Viņš parādīja vēstuli Flērai.

—    Ja tu brauksi uz turieni, dārgais, tu nogarlaikosies līdz nāvei.

—    Man jābrauc, — Maikls atbildēja. — Fons et origo!

Viņš aizrakstīja, ka ieradīsies nākamajā dienā uz brokastīm. Stacijā viņu sagaidīja nekad neredzēta ekipāža. Vīrs zaļā livrejā, kuram blakus Maikls nosēdās, paskaidroja:

— Sers Džeimss domāja, ser, ka jums būs vēlēšanās aplūkot apkārtni, tāpēc viņš atsūtīja divričus.

Bija viena no tām pelēkajām, ļoti rāmajām dienām vēlā rudenī, kad retās lapas, kas vēl aizķērušās kokos, gaida, lai vējš tās aiznestu. Peļķēm klātais ceļš smaržoja pēc lietus; kovārņi bariem cēlās augšup no rugājiem, it kā zirgu pakavu trokšņa izbiedēti; zeme uzartajos laukos vizēja mālaini sarkana. Līdzenumu mazliet atdzīvināja papeles, un ar dakstiņiem klātie fermu jumti piešķīra tam zināmu mājīgumu.

— Tur ir muiža, ser, — braucējs norādīja ar pātagu. Starp augļu dārzu un vīksnu puduri, kurā droši vien atradās kovārņu miteklis, Maikls pamanīja garu, zemu ēku no veciem, izvējotiem ķieģeļiem, ko sedza vīteņu augi ar nobirušām lapām. Netālu atradās šķūņi, nojumes un sakņu dārza žogs. Divriči iegriezās liepu alejā un negaidot atradās mājas priekšā, kuru neaizsargāja vārti. Maikls pavilka veca dzelzs zvana rokturi. Vārgās skaņas izaicināja ārā vārga izskata vīru, kurš, savilcis seju grumbās, noteica:

— Misters Monts? Sers Džeimss gaida jūs. Lūdzu, šeit! Izgājis cauri zemai, vecmodīgai priekštelpai, kur patīkami oda pēc malkas dūmiem, Maikls nonāca pie durvīm, kuras grumbainais vīrs aizvēra viņam deguna priekšā.

Sers Džeimss Fogarts! Getrās ģērbies vecs lauku muižturis ar nelielu, sirmu vaigubārdu, noteikts, vēju appūstu seju, skarbiem sejas vilcieniem, vai kāds no tiem vēl neizmirušajiem Džoniem Buliem ar īsu kaklu, stūrains un smags, ar plakanu pakausi un plakanu, baltu cilindru galvā!

Grumbainais vīrs pavēra durvis:

— Sers Džeimss lūdz jūs ienākt, ser.

Lielā telpā, kurā bija daudz grāmatu un liels kamīns, uguns priekšā sēdēja diža auguma vecs vīrs ar sirmu bārdu un sirmām matu cirtām, īsts Britānijas lauva Metuzāla vecumā, nonēsātos samta svārkos ar balti apdilušām vīlēm.

Viņš mēģināja piecelties.

—     Lūdzu, palieciet sēžam, ser! — Maikls sacīja.

—     Jā, atvainojiet mani! Kā labi atbraucāt?. — Ļoti labi.

— Apsēdieties! Mani aizkustināja jūsu runa. Pirmā, man šķiet?

Maikls palocīja galvu.

— Ceru, ka tā nebūs pēdējā.

Balss bija dziļa un dobja; acis žirgti lūkojās ārā no kuplo uzacu biezokņiem; bārda sedza vaigus līdz acīm. Biezie, sirmie mati vijās ap pieri un nolaidās pāri svārku apkaklei. Pirmatnējais cilvēks, sasniedzis augstu attīstības pakāpi! Maikls jutās dziļi ietekmēts.

—      Es gaidīju šo godu, ser, kopš izdevām jūsu grāmatu, — viņš sacīja.

—      Es esmu vientuļnieks, nekur nemēdzu rādīties. Taisnību sakot, nevēlos, jo daudz kas tagad man nav pa prātam. Es rakstu, smēķēju savu pīpi. Pazvaniet, lai mums ienes brokastis. Kas ir tas sers Aleksandrs Makgauns? Šķiet, viņš ilgojas pēc kārtīgas pļaukas!

— Vairs neilgojas, ser, — Maikls atteica.

Sers Džeimss Fogarts atlaidās pret atzveltni un smējās. Viņa smiekli bija stiepti, zemi, mazliet dobji, it kā viņš smietos trombonā.

—      Lieliski! Un kā tika uzņemta jūsu runa? Kādreiz jau es pazinu tur daudzus — tagadējo tēvus, varbūt pat vectēvus.

—      Kā izskaidrojams, ser, ka jūs, nekad neiziedams no mājas, tik labi pazīstat Anglijas vajadzības? — Maikls apbrīnā vaicāja.

Sers Džeimss Fogarts norādīja ar prāvo, kalsno, spalvaino roku uz galdu, kas bija apkrauts ar grāmatām un žurnāliem.

—     Lasu, — viņš atbildēja, — lasu visu, redze man vēl laba, un daudz esmu arī skatījis savā laikā. — Viņš apklusa, it kā vēlreiz skatīdams pagātni.

—     Vai jūs turpināt savu darbu?

— M-jā. Cilvēkiem būs ko palasīt, kad nomiršu. Zināt, man jau astoņdesmit četri.

—     Brīnos, ka reportieri nav jūs apmeklējuši.

—     Bija, vakardien pat. Trīs gabali, atbrauca ar dažādiem vilcieniem, ļoti pieklājīgi jauni ļaudis, bet varēja redzēt, ka šāds vecis viņiem pārāk ciets rieksts.

Tobrīd durvis atvērās un ienāca grumbainais cilvēks; viņam sekoja istabene un trīs kaķi. Viņi nolika vienu paplāti seram Džeimsam uz ceļiem un otru uz maza galdiņa Maiklam. Uz abām paplātēm bija irbes ar ceptiem kartupeļiem, spināti un maizes mērce. Grumbainais vīrs piepildīja sera Džeimsa glāzi ar miežu novārījumu, Maikla glāzi ar klaretu un atstāja viņus vienus. Plankumainie kaķi, skaļi murrādami, sāka berzēties gar sera Džeimsa biksēm.

— Ceru, ka jums nav iebildumu pret kaķiem? Šodien nav zivju, pincīši!

Maikls bija izsalcis un apēda visu irbi, sers Džeimss lielāko daļu atdeva kaķiem. Tad viņiem pasniedza kompotu, sieru, kafiju un cigārus, pēc tam visu novāca, izņemot kaķus, kuri pieēdušies saritinājās trīsstūrī kamīna priekšā.

Maikls vēroja caur divu cigāru dūmiem šo gudrības avotu, alkdams no tā smelties, bet juzdams šaubas, vai kas izdosies — pārāk jau vecs! Nekas! Izmēģināt var!

—     Vai pazīstat Blaitu, ser, «Priekšposteņa» redaktoru? Viņš ir dedzīgs jūsu atbalstītājs, es esmu tikai viņa domu paudējs.

—     Pazīstu viņa žurnālu, viens no labākajiem, tikai pārāk gudri spriedelē.

—     Vai jūs man atļautu izmantot gadījumu un uzdot jums dažus jautājumus?

Sers Džeimss Fogarts paskatījās uz sava cigāra kvēlojošo galu.

—     Klājiet vaļā!

—     Sakiet, ser, — vai Anglija patiešām var nostāties savrup no Eiropas?

—      Bet.vai tā var slēgt savienību ar Eiropu? Alianses, kas bāzējas uz solītu, bet nesniegtu palīdzību, ir vairāk kā nederīgas.

—      Bet pieņemsim, ka Beļģijā vai Holandē atkal ielaužas!

—      Tas nu vēl varētu būt. Bet galvenais, jaunais cilvēk, Eiropai jāzina, ko Anglija darīs vai nedarīs vienā vai otrā gadījumā. To Eiropa nekad nezina. «Viltīgais Albions»! Hi-hi! Mēs vienmēr slēpjam savus plānus līdz pēdējam mirklim. Liela kļūda. Tas rada iespaidu, ka mēs grozāmies vējam līdzi, ko patiesībā arī darām ar visu mūsu demokrātiju.

—      Cik interesanti, ser, — Maikls sacīja, kaut to nemaz nedomāja. — Bet kā ar kviešiem? Kā nostabilizēt cenu, lai tādā kārtā veicinātu zemkopības attīstību?

—      A, tas mans iemīļotais temats. Mums vajag aizņemties labību, mister Mont, un vajag valsts kontroli. Valdībai vajag ik gadus uzpirkt avansam mums nepieciešamos labības krājumus un uzglabāt tos, tad par cietām cenām uzpirkt labību no vietējiem fermeriem, tā, lai tiem būtu peļņa; tirgū jālaiž par vidēju cenu. Tad jūs redzēsiet, cik īsā laikā pieaugs kviešu ražošana un zemkopība atdzims no jauna.

—      Bet vai tad nepacelsies maizes cenas, ser?

—      O nē!

—      Un vai nevajadzēs veselu armiju ierēdņu?

—      Nē. Varēs izmantot kārtīgi noorganizētu pašreizējo aparātu.

—      Valsts tirdzniecība, ser? — Maikls neticīgi ievaicājās.

Sera Džeimsa Fogarta balss iedunējās vēl dobjāk.

—      Izņēmuma gadījums — svarīgs gadījums … Kāpēc ne?

—      Es pilnīgi piekrītu, — Maikls steigšus atsaucās, — es nekad neesmu par to domājis, bet kāpēc ne? .. . Bet tagad par opozīciju pret bērnu emigrāciju. Kā jūs domājat, — vai tās pamatā ir vecāku pieķeršanās bērniem?

—      Vairāk gan nevēlēšanās zaudēt bērnu peļņu.

—      Tomēr, zināt, — Maikls nomurmināja, — kuram katram vis negribas šķirties no bērniem, kad tiem tikko palikuši piecpadsmit gadi!

— Zināms, vecāku daba ir pašmīlīga, jaunais cilvēk. Tverties pie bērniem un noskatīties, kā tie iet bojā acu priekšā vai ka tos gaida vēl sliktākas izredzes nekā pašam bijušas, — tas, kā jūs sacījāt, ir cilvēka dabā.

Maikls, kurš nekā tamlīdzīga nebija sacījis, mazliet apjuka.

— Bērnu emigrācija prasīs daudz naudas un organizatoriskā darba.

Sers Džeimss ar tupelē ieauto kāju aiztika kaķus.

— Nauda! Zelts mums ir, tikai mēs neprotam to izlietot. Vēl viens simt miljonu liels aizņēmums — tātad valsts izdevumi palielinātos par četrarpus miljona gadā un ik gadus mēs izsūtītu vismaz simttūkstoš bērnu. Piecos gados mēs ietaupīsim šo summu uz bezdarbnieku pabalstu rēķina. — Viņš pamāja ar cigāru un nobārstīja ar pelniem savus samta svārkus.

— Laikam gan, — Maikls piekrita, nokratīdams sava cigāra pelnus kafijas tasē. — Bet, ja mēs tā sūtīsim bērnus vairumā, vai tur pratīs par tiem parūpēties un sagādāt nepieciešamos līdzekļus, ser?

— Jārīkojas pakāpeniski. Ar labu gribu viss panākams.

—      Un vai tie tūliņ nemetīsies uz lielām pilsētām?

—      Iemāciet viņus mīlēt zemi un dodiet viņiem to.

— Nezinu, vai ar to pietiks, — Maikls drosmīgi iebilda. — Pilsētas vilinājums ir pārāk liels.

Sers Džeimss pamāja ar galvu.

— Pilsētās nav slikti dzīvot, ja vien tās nav pārslogotas. Tie, kas apmetīsies pilsētās, palielinās pieprasījumu pēc mūsu ražojumiem.

«Nu, saruna virzās gluži labi uz priekšu,» Maikls nodomāja. «Ko vēl es varētu viņam jautāt?» Viņš domīgi vēroja kaķus, kuri nemierīgi grozījās kamīna priekšā. Klusumu pārtrauca dīvaina skaņa. Maikls pacēla galvu. Sers Džeimss Fogarts bija iemidzis! Miegā viņš izskatījās vēl iespaidīgāks, pat ārkārtīgi iespaidīgs, jo viņa krākšana piepildīja visu telpu. Kaķi saritinājās ciešāk. Oda pēc sviluma. Maikls noliecās un pacēla uz paklāja nokritušo cigāru. Ko nu lai dara? Gaidīt, kamēr vecais uzmostas, vai laisties lapās? Nabaga večuks! Nekad vēl fogartisms Maiklam nebija licies tik bezcerīgs pasākums kā šai svētnīcā, pie pašiem tā pirmavotiem. Aizspiedis ausis, viņš brīdi sēdēja pārdomās. Kaķi piecēlās cits pēc cita. Maikls ieskatījās pulkstenī. «Es nokavēšu vilcienu,» viņš nodomāja un uz pirkstgaliem devās uz durvīm, sekodams dezertējošajiem kaķiem. Šķita, ka fogartisma pēdējie spēki izgaisa šais krācienos! «Sveiki, ser!» viņš klusu noteica un atstāja istabu. Domās nogrimis, viņš soļoja uz staciju. Fogartisms! Šī vienkāršā, bet plašā programma, acīm redzot, dibināta uz pieņēmuma, ka cilvēki spējīgi saredzēt mazliet tālāk par savu degungalu. Bet vai šis pieņēmums pareizs? Un, ja pareizs, kāpēc tad Anglijā tāda vara pilsētām un tāda iedzīvotāju pārmērība? Uz vienu cilvēku, kurš spējīgs ar veselīgu saprātu ielūkoties nākotnē un ar to apmierināties, ir deviņi — ja ne vēl deviņdesmit deviņi — ar šauriem un partejiskiem uzskatiem, turklāt viņi nebūt nevēlas apmierināties. Praktiķu politika! Tā ir atbilde uz visām gudrām domām, lai kā par tām klaigā. «Ak jā! Jaunais Monts — politiķis, bet ne praktiķis!» Tāda etiķete līdzvērtīga sabiedriskai nāvei. Un Maikls, sēdēdams vagonā un lūkodamies uz Anglijas zāli, juta, ka zemes riekšavas jau krīt uz viņa zārka. Vai pelikāniem, kas klaigā tuksnesī, ir humora izjūta? Ja ne, tad tiem, nabadziņiem, grūta dzīve. Zāle, zāle un atkal zāle! Zāle un pilsētas! Un, ieguldījis zodu siltā mēteļa apkaklē, Maikls drīz vien iemiga ne sliktāk par seru Džeimsu Fogartu.

V PRĀVA VĒRŠAS PLAŠUMĀ

Kad Soumss sacīja: «Atstājiet to manā ziņā,» — tad viņš tā arī domāja, bet īstenībā tas gan bija nogurdinoši, ka viņam vienīgam vajadzēja vērst visu par labu, ja vien kas bija nogājis greizi.

Lai bez traucējumiem nodotos prāvai, viņš bija apmeties Grīnstrītā pie māsas Vinifredas Dārtijas. Jau pirmajā vakarā uz pusdienām ieradās māsasdēls Vals, un Soumss izmantoja izdevību un apjautājās, vai Valam esot kaut kas zināms par lordu Čarlzu Ferāru.

— Ko jūs īsti vēlaties zināt, tēvoci Soums?

—      Visu, kas met uz viņu ēnu. Dzirdēju, ka viņa tēvs nerunājot ar viņu.

—      Vispārējais uzskats ir tāds, ka Linkolnširā viņam izdošoties tas, kas neesot izdevies Kembridžširā.

— Es nekā nesaprotu.

Vals Dārtijs pašķielēja uz tēvoci. Viņš nevēlējās tikt iejaukts intrigās.

— Ferārs ir tādā stāvoklī, ka viņam jālaimē krietna summa vai jāizput.

— Tas ir viss?

—Varu vēl pieminēt, ka Ferārs pieder pie tādiem subjektiem, kas ļoti laipni pret tiem, kuri viņiem vajadzīgi, un ļoti nelaipni pret tiem, kurus nevar izmantot.

—      Man arī radās tāds iespaids, — Soumss sacīja. — Vai tev ir bijušas ar viņu kādas darīšanas?

—      Jā, es viņam pārdevu gadu vecu kumeļu no Torpedas un Benšija.

— Vai viņš tev samaksāja?

— Jā, — Vals nosmīnēja, — bet kumeļš izrādījās nekur nederīgs.

— Hm! Varu iedomāties, cik nelaipns pēc tam viņš bija! Tas ir viss, ko tu zini?

Vals palocīja galvu. Viņš gan zināja šo to vēl, bet tās bija tenkas, un tas, par ko, cigārus pakšinādami, tērzē zirgu audzētāji, ne katrreiz ir piemērots juristu ausīm.

Bija dīvaini, ka tik vecs un pieredzējis vīrs kā Soumss bija palicis pilnīgā neziņā par to, ka tā saucamajā «sabiedrībā» diendienā visi tenko par visiem un nevienam tas nelauž kaulus; neslavas cēlāji ēd pie viena galda un spēlē kārtis ar saviem upuriem, visi ir vislabāko jūtu pilni un zina, ka, līdzko šķirsies, tā tūlīt ar jauniem spēkiem apmelos cits citu. Tik jaukas un satricinošas patiesības nenoiet līdz svešu ausīm, tāpēc Soumss patiešām nesaprata, kā ķerties pie lietas.

— Vai tu nevari uzlūgt šo misteru Kerfjū uz tēju? — viņš jautāja Flērai.

— Kāpēc, tēt?

—     Es gribu šo to izzināt no viņa.

—     Man šķiet, ka ar to jānodarbojas detektīviem.

Soumss pietvīka. Kopš tā laika, kad vairāk nekā pirms divdesmit gadiem misters Poltīds bija viņu pieķēris, apmeklējot paša sievas guļamistabu Parīzē, Soumsam sāka spiest pakrūtē, jau pieminot detektīvu vien. Viņš novirzīja sarunu citā gultnē. Bet ko īsti viņš varēja darīt, nepieaicinot palīgā detektīvus?

Kādu vakaru Vinifreda aizgāja uz teātri, un Soumss, aizsmēķējis cigāru, nodevās pārdomām. Maikls bija viņu apgādājis ar ultralaikmetīgu grāmatu un lugu sarakstu, par ko interesējās ļaudis, kas stingri sekoja modei, lasīja šīs grāmatas, aizstāvēja un apsprieda. Maikls pat bija iedevis viņam vienu tādu grāmatu — Persivala Kelvina «Spāniešu mušu». Soumss atnesa grāmatu no guļamistabas un, iededzis lampu, atšķīra sējumu. Izlasījis vairākas lappuses un neatradis tur nekā nosodāma, viņš pievērsās beigām un sāka lasīt otrādā virzienā. Nu jau bija labāki panākumi: drīz vien viņš uzdūrās uz vienu erotisku vietu pēc otras, sasniedza grāmatas vidu un tikai tad izbrīnā pievērsās titullapai. Kā tas varēja būt, ka autors un izdevējs vēl atrodas brīvībā? Ak, tā, grāmata izdota ārzemēs. Soumss atvieglots nopūtās. Nodzīvojis pasaulē sešdesmit deviņus gadus, nebūdams ne tiesnesis, ne zvērinātais, kuriem viņu profesija uzliek par pienākumu justies morāliski aizskartiem, viņš tomēr jutās satricināts. Ja sievietes arī lasa tādas grāmatas, tad patiešām mūsu dienās zudis viss, kas atšķir vīrieti no sievietes. Viņš atkal ķērās pie grāmatas un cītīgi izlasīja to līdz pašam sākumam. Viņu interesēja tikai erotiskās vietas, pārējais šķitās tukša, nesakarīga muldēšana. Tad viņš atkal sāka pārdomāt. Kāpēc šī grāmata rakstīta? Skaidrs, autors gribēja tikt pie naudas. Bet varbūt viņam bija vēl kāds cits nolūks? Varbūt autors pieder pie tiem «mākslas» pasaules cilvēkiem, kuri, vēlēdamies parādīt lasītājiem «dzīvi» — tā laikam viņi mēdz izteikties, — sīki jo sīki apraksta katru iegriešanos guļamistabā. «Māksla mākslai», «reālisms» — sazin kā viņi to apzīmē. Soumsa bēdīgajā pieredzē «dzīve» nebija tikai iegriešanās guļamistabā vien, tāpēc viņš nevarēja piekrist, ka šī grāmata parāda dzīvi un tikai dzīvi visā tās daudzpusībā. «Kelvins ir īpatnis, ser,» — tā bija sacījis Maikls, pasniedzot grāmatu. Pēc viņa domām, cilvēki kļūst tikumīgi, tikai noejot līdz galējai netikumībai, tāpēc viņš rāda, kā viņa varonis un varone nonāk pie tikumības. «Drīzāk pie trako nama,» Soumss nodomāja. Nekas, paskatīsimies, ko par to sacīs Anglijas tiesa. Bet kā lai pierāda, ka šī sieviete un viņas kompānija lasījuši grāmatu ar patiku? Un tad viņam radās tik spoža ideja, ka vajadzēja vispirms nopietni padomāt, iekams spēja tai noticēt. Šie «progresīvie» jaunie ļaudis ir ārkārtīgi pašpārliecināti; katrs, kas nav ar viņiem vienos uzskatos, ir «garlaicīgs» vai «klīrīgs». Ja šai grāmatai uzbruktu presē, vai tas neiesveltu viņos dusmas? Un, ja viņi izsacītos publiski, vai to nevarētu izmantot kā pierādījumu par viņu nemorālajiem uzskatiem? Hm! Te jārīkojas visai uzmanīgi. Un pats galvenais: kā pierādīt, ka Mārdžorija Ferāra lasījusi šo grāmatu? Lauzot par to galvu, Soumss atrada vēl vienu spožu ideju: jaunais Baterfīlds, kas palīdzēja pierādīt Eldersona vainu notikumā ar OGS un pēc Soumsa ieteikuma iestājās darbā Denbija un Vintera izdevniecībā. Kāpēc lai neizmantotu viņu? Maikls pastāvīgi daudzina, ka jaunais cilvēks esot Soumsam ļoti pateicīgs. Un, piespiedis grāmatu ar virsrakstu pie sāniem gadījumā, ja satiktu kādu kalpotāju, Soumss devās uz savu guļamistabu.

Viņa pēdējā doma pirms iemigšanas bija kaut kas līdzīgs diagnozei:

«Kad es biju jauns, mēs lasījām tādas grāmatas, ja pagadījās pie rokas, bet klusējām par to; tagad, šķiet, katrs uzskata par savu pienākumu izkliegt visai pasaulei, ka grāmatu lasījis un guvis no tās kādu labumu.»

Otrā rītā viņš piezvanīja no Pazinēju kluba uz Denbija un Vintera izdevniecību un lūdza pie telefona misteru Baterfīldu.

—      Jā?

—      Runā misters Forsaits. Vai atceraties mani?

—      Protams, ser.

—      Vai varat šodien pienākt Pazinēju klubā?

— Zināms, ser. Vai jums nav iebildumu, ja pienākšu pusvienos?

Soumss, būdams atturīgs un klīrīgs, ja runa skara dzimumdzīves jautājumus, ar nepatiku nodomāja, ka nāksies runāt ar jauno cilvēku par «nepieklājīgo» grāmatu. Taču citas izejas nebija, un, kad Baterfīlds ieradās, Soumss pēc sasveicināšanās bez aplinkiem iesāka:

— Šī būs konfidenciāla saruna, mister Baterfīld. Baterfīlds, kura acis bija iekvēlojušās suņa uzticībā,

kad viņam spieda roku, atbildēja:

— Jā, ser. Es neesmu aizmirsis, ko jūs darījāt manā labā, ser.

Soumss parādīja viņam grāmatu.

— Vai pazīstat šo romānu? Baterfīlds viegli pasmīnēja.

— Jā, ser. Tas iespiests Briselē. Maksā piecas mārciņas.

— Vai esat lasījis to?

Jaunais vīrietis pakratīja galvu.

— Nav gadījies, ser. Soumss jutās atvieglots.

—      Tad nelasiet arī! Bet nu uzklausiet mani uzmanīgi. Vai varat iegādāties desmit eksemplārus — uz mana rēķina — un aizsūtīt pēc saraksta desmit cilvēkiem. Tie visi zināmā mērā saistīti ar literatūru. Grāmatās varat ielikt ieteikumu, vai kā jums tie saucas. Nekādus uzvārdus, protams, neminiet.

—      Cena visu laiku ceļas, — Baterfīlds brīdināja. — Tas jums maksās ap sešdesmit mārciņas.

— Tas nav svarīgi.

— Vai jūs gribat reklamēt šo grāmatu, ser?

—      Dievs pasarg — nē! Man ir savi iemesli, bet par tiem nerunāsim.

—      Saprotu, ser. Un jūs gribat, lai grāmatas nokrīt kā no gaisa?

—      Pilnīgi pareizi, — Soumss sacīja. — Cik zinu, izdevēji bieži piesūta apšaubāma labuma grāmatas cilvēkiem, kuriem, pēc viņu domām, tās būtu pa prātam. Tad vēl kas cits: vai varat pēc kādas nedēļas pieiet pie vienas personas, kam būs grāmata aizsūtīta? Jūs nosauksiet sevi par aģentu un piedāvāsiet vēl vienu eksemplāru. Es gribu skaidri zināt, vai attiecīgā persona romānu saņēmusi un izlasījusi. Protams, savu vārdu jūs neminēsiet. Vai izdarīsiet to manā labā?

Jaunā cilvēka acis atkal iedegās:

— Zināms, ser. Esmu jums daudz pateicības parādā, ser.

Soumss novērsās; viņš necieta nekādas pateicības izpausmes.

— Te būs saraksts ar visām adresēm. Es pasvītroju tās personas uzvārdu, pie kuras jums vajadzēs otrreiz iegriezties. Tūliņ izrakstīšu čeku. Ja nepietiks naudas, paziņojiet!

Kamēr viņš rakstīja, Baterfīlds iepazinās ar sarakstu.

—      Es redzu, ser, ka persona, kas man otrreiz jāapmeklē, ir lēdija.

—      Jā, vai tam kāda nozīme jūsu darbā?

—      It nekādas, ser, laikmetīgie romāni ir domāti sievietēm

—      Hm! — Soumss noteica. — Ceru, ka darbā jums viss iet labi?

—      Lieliski, ser. Man bija tik žēl, ka misters Monts atstāja mūs; pēc viņa aiziešanas mums sāka iet vēl labāk.

Soumss pacēla uzaci. Šie vārdi apstiprināja viņa senās aizdomas. Kad jaunais cilvēks aizgāja, Soumss atkal sāka pārlapot «Spāniešu mušu». Vai viņš spētu sākt rakstisku uzbrukumu presē, parakstoties «Pater familias»? Nē, to viņš nespētu. Šādam darbam vajadzīgs cilvēks ar praksi. Turklāt raksts nedrīkst būt anonīms. Nav nozīmes apspriesties ar Maiklu, bet varbūt Vecais Monts pazīst kādu iespaidīgu personu no «Parteneuma». Pieprasījis ietinamo papīru, Soumss ievīstīja grāmatu, iebāza kabatā un devās uz klubu «Snooks».

Sers Lorenss dzīrās brokastot, un viņi abi piesēdās pie galda. Pārliecinājies, ka viesmīlis neglūn viņam pāri par plecu, Soumss attina atnesto grāmatu un parādīja to.

— Vai esat lasījis? Sers Lorenss iespurcās.

— Mans dārgais Forsait, kas tā par tik neveselīgu ziņkāri? Visi to lasa un stāsta, ka grāmata esot šausmīga.

— Tātad jūs neesat lasījis? — Soumss neatlaidās.

— Vēl ne, bet izlasīšu, ja jūs to aizdosiet. Man apnicis klausīties, kā cilvēki, kas to lasa ar aizrautību, iztaujā mani, vai esmu lasījis šo «riebīgo darbu». Tas ir netaisni, Forsait. Vai jums tā patika?

— Es tanī ieskatījos, — Soumss atbildēja, vērodams savu degungalu. — Man bija savi iemesli. Kad izlasīsiet, es jums tos paskaidrošu.

Pēc divām dienām sers Lorenss atnesa grāmatu uz klubu.

—      Saņemiet, dārgais Forsait! — viņš sacīja. — Priecājos, ka esmu ticis no tās vaļā! Visu laiku dzīvoju vienās bailēs, kad tikai kāds nenoskatās, ko es lasu! Persivals Kelvins — quel sale Monsieur [67] !

—      Pilnīgi pareizi, — Soumss atsaucās. — Tad zināt, es gribu uzsākt kampaņu pret šo grāmatu.

—      Jūs? Vai tad Zauls ir atkal praviešu vidū? Kas tā par tik pēkšņu dedzību?

—      Tas ir garš stāsts, — Soumss sacīja, apsēzdamies uz grāmatas. Viņš izskaidroja savu plānu un nobeidza tā:

— Nesakiet neko ne Maiklam, ne Flērai. Sers Lorenss noklausījās ar šķelmīgu smaidu.

—      Saprotu, — viņš sacīja, — saprotu. Ļoti gudri, Forsait. Jūs gribat, lai es uzmeklēju jums kādu cilvēku, kura vārds iedarbotos kā sarkana lupata uz vērsi. Tas nedrīkst būt rakstnieks, jo tad sacīs, ka viņš ir skaudīgs, un tas var būt tiesa, jo grāmatu izķer kā karstus nēģus — tas šķiet pareizais izteiciens. Zināt, Forsait, es laikam griezīšos pie sievietes.

—      Pie sievietes! — Soumss atkārtoja. — Sievietei viņi nepievērsīs uzmanību.

Sers Lorenss uzrāva no monokļa brīvo uzaci.

—      Jums laikam taisnība: tagad pievērš uzmanību tikai tādām sievietēm, kurām neviens vīrietis netiek līdzi. Vai lai rakstu pats un parakstos «Sašutušais tēvs»?

—      Liekas, anonīmam rakstam nebūs nozīmes.

—      Arī te jums taisnība, Forsait, tā ir. Es iegriezīšos «Parteneumā» un paskatīšos, kas tur vēl ir starp dzīvajiem.

Pēc divām dienam Soumss saņēma vēstuli:

Parteneumā, piektdien.

Dārgais Forsait!

Es atradu vajadzīgo cilvēku, tas ir «Varoņa» izdevējs, un viņš ir ar mieru parakstīt to ar savu vārdu. Turklāt es viņu attiecīgi noskaņoju. Mums bija karsts strīds. Viņš gribēja izturēties pret autoru de haut en bas [68] , kā pret netīrīgu bērnu. Bet es sacīju: «Nē. Šī parādība ir simptomātiska. Izturieties pret to nopietni! Pierādiet, ka tā raksturīga veselai skolai, noteiktam literāram virzienam. Radiet iemeslu cenzūras aizstāvēšanai.» Vārds «cenzūra», Forsait, vajadzīgs, lai viņus nokaitinātu. Tā nu izdevējs pameta sievu, paķēra grāmatu un izbrauca pavadīt vīkendu uz laukiem. Es apbrīnoju Jūsu aizstāvēšanās metodi, dārgais Forsait, tā ir visai izsmalcināta, bet Jūs man piedosiet, ja sacīšu, ka daudz svarīgāk ir nenovest lietu līdz tiesai nekā tiesā uzveikt.

No visas sirds Jūsu

Lorenss Monts.

Pēdējai domai Soumss tik pilnīgi pievienojās, ka aizbrauca uz Meiplderhemu un pavadīja tur turpmākās divas dienas, garastāvokļa nomierināšanai klejodams apkārt un dzenādams bumbu pavisam nepatīkama cilvēka sabiedrībā.

VI MAIKLS BRAUC UZ BETNELGRĪNU

Nomāktības sajūtu, ar kādu Maikls atgriezās mājās no «pirmavota» apmeklēšanas, mazliet pakliedēja vēstules, ko viņš saņēma no dažādu šķiru pārstāvjiem, galvenokārt jauniešiem. Tās bija izjustas un nopietnas. Maikls sāka domāt, vai tikai visi praktiskie politiķi nav pārāk vieglprātīgi, kā mūzikhollu konferansjē, kuri cenšas piespiest publiku aizmirst, ka tai ir pašai sava gaume. Viņam pamodās aizdomas, ka diezin vai parlaments un pat prese ir īstie sabiedriskās domas izpaudēji. Starp citām viņš saņēma tādu vēstuli:

Saulgozī, Betnelgrīnā. Dārgais mister Mont!

Es biju ļoti priecīga, izlasot Jūsu runu «The Times». Es tūliņ nopirku sera Džeimsa Fogarta grāmatu. Man viņa plāns šķiet taisni lielisks. Jums nav ne jausmas, cik sāpīgi mums, kas pūlamies kaut ko darīt bērnu labā, apzināties, ka visu mūsu darbu iznīcinās tā dzīve, kādu tie vadīs pēc skolas beigšanas. Mums ir ļoti laba izdevība iepazīties ar bērnu dzīvi Londonā. Ir visai aizkustinoši redzēt, cik ļoti gandrīz visas mātes pieķērušās saviem mazuļiem, kaut viņu pašu dzīve ir visai grūta, bet mēs bieži vērojam, un šķiet, tas ir vispārējs novērojums, ka vēlāk, kad bērniem jau desmit vai divpadsmit gadu, šī pieķērība sāk izpausties citādā veidā. Šķiet, vecāki tad sāk saprast, ka bērnu var izmantot kā peļņas avotu. Un, kad nauda nāk iekšā pa durvīm, tad nesavtīgai mīlestībai atliek iziet pa logu ārā. Laikam tas ir dabiski, tomēr ļoti bēdīgi, jo visumā bērnu izpeļņa ir niecīga, un bieži vien bērnu vēlākā dzīve izrādās iedragāta šo dažu šiliņu dēļ. Ceru no visas sirds, ka Jūsu ierosinājumam būs panākumi, taču viss notiek tik lēni, vai ne? Ļoti vēlētos, lai Jūs ierastos un apskatītu mūsu bērnu namu. Bērni ir tik jauki, un mēs cenšamies sagādāt viņiem sauli.

Ar cieņu Jūsu

Nora Kerfjū.

Bertija Kerfjū māsa! Nu, skaidrs, ka prāvas nebūs! Pateicīgs par atsaucību, tverdams katru iespēju noskaidrot praksē fogartismu, Maikls nolēma braukt. Varbūt Nora Kerfjū var uzņemt bērnu namā mazos

Bodikus! Viņš uzaicināja Flēru braukt līdzi, bet viņa baidījās, vai neatvedīs mājās kādu bērnu slimību, bīstamu vienpadsmitajam baronetam, un tā Maikls devās turp viens pats.

Bērnu nams nemīlīgajā apvidū, ko sauca par Betnelgrīnu, sastāvēja no trim maziem namiņiem, apvienotiem vienā; visi trīs pagalmiņi bija kopīgi iežogoti un nograntēti, un pārvērsti par rotaļlaukumu. Virs ieejas durvīm ar zelta burtiem bija rakstīts: «Saulgozis». Sienas iekšā bija krēma tonī, paneļi tumši, pie logiem jautru krāsu katūna aizkari. Priekštelpā Maiklu saņēma pati Nora Kerfjū. Viņa bija stalta un smuidra, tumšie mati atsukāti no bālās sejas; brūnās acis dzidras, dzirkstošas un godīgas. «Jā,» Maikls nodomāja, kad viņa cieši spieda tam roku, «šai sirdī nav nekā slēpjama, te viss ir tīrs un spodrs!»

— Cik jauki, ka jūs atbraucāt, mister Mont! Es jums izrādīšu visu māju. Te ir rotaļām paredzēta telpa.

Maiklu ieveda nevainojami tīrā telpā, kas, acīm redzot, bija izveidota, savienojot kopā vairākas mazākas istabiņas. Seši mazuļi zilās audekla drēbītēs sēdēja uz grīdas rotaļādamies. Viņi tvarstīja Noras Kerfjū drēbes, kad viņa pienāca tuvāk. Maiklam visi, atskaitot vienu meitenīti, likās neglīti.

— Tie ir mūsu pastāvīgie iemītnieki. Pārējie ierodas pēc stundām. Mēs nevaram uzņemt vairāk par piecdesmit, un arī tad jau mums ir visai šauri. Jātiek pie naudas, lai varētu nomāt divas blakusmājas.

— Cik liels ir jūsu personāls?

— Mēs esam sešas. Divas gādā par ēdienu, viena pārzina grāmatvedību, pārējās rotaļājas ar bērniem, māca tos dziedāt, dejot, apmazgā, aplāpa un dara pārējos darbus. Divas dzīvo šeit uz vietas.

—     Kur tad ir jūsu arfas un kroņi? Nora Kerfjū pasmaidīja.

—     Ieķīlāti, — viņa atbildēja.

—      Kā jūs atrisināt reliģijas jautājumu? — vaicāja Maikls, noraizējies par vienpadsmitā baroneta nākotni.

—      Ar to mums neiznāk nodarboties. Te nav bērnu, kas vecāki par divpadsmit gadiem, un interese par reliģiju, ja tā vispār pamostas, tad nekad nepamostas agrāk par četrpadsmit gadiem. Mēs tikai cenšamies iemācīt viņiem atsaucību un dzīvesprieku. Tuvākā laikā te ieradīsies mans brālis. Viņš pastāvīgi mēdz zoboties par mani, bet tomēr solīja dot izrādi mums par labu.

—      Kādu lugu izrādīs?

—      Man šķiet — «Taisnprātīgo». Brālis izteicās, ka sen esot domājis izrādīt šo lugu kādam labam mērķim.

Maikls izbrīnā blenza viņā:

—      Vai jūs zināt šo lugu?

—      Nē. Liekas, autors ir kāds no Restaurācijas laikmeta dramaturgiem?

—      Vičerlijs.

—      Ahā! — Viņas acis palika tikpat dzidras, un Maikls nodomāja: «Nabadzīte! Nav mans uzdevums paskaidrot viņai, kas noderēs par viņas ienākumu avotu, bet šis Bertijs, acīm redzot, mīl dzīt jokus!»

—      Man jāatved sieva uz šejieni, — viņš sacīja. — viņai patiks sienu krāsojums un šie aizkari. Un sakiet, — vai jūs nevarētu saspiesties un uzņemt vēl divas mazas meitenītes, ja mēs par tām maksātu? Viņu tēvs ir bezdarbnieks; es gribu dot viņam darbu ārpus pilsētas; mātes nav.

Nora Kerfjū savilka taisnās uzacis, un viņas sejā parādījās apgarota izteiksme — dedzīga vēlēšanās ar labu gribu uzveikt visus šķēršļus, ko rada pretspēks un kabata.

—      Jāpamēģina, — viņa sacīja. — Kaut kā jau iekārtosim. Kā viņas sauc?

—      Uzvārds Bodiks, vārdus es nezinu. Es viņas saucu pēc viņu gadiem — četri un pieci.

—      Dodiet man adresi, es pati aizbraukšu uz turieni. Ja viņām nav nekādas lipīgas slimības, mēs viņas paņemsim.

— Jūs esat īsts eņģelis! — Maikls no sirds noteica. Nora Kerfjū pietvīka.

— Blēņas! — viņa tāpat no sirds atteica un pavēra durvis uz otro istabu. — Tā ir mūsu ēdamistaba.

Telpa nebija liela. Pie rakstāmmašīnas sēdēja meitene; viņa pacēla galvu, kad ienāca Maikls. Otra putoja olas un lasīja dzejoļu grāmatiņu; trešā vingroja un palika stāvam ar paceltām rokām.

— Tas ir misters Monts, kurš uzstājās parlamentā ar to lielisko runu, — sacīja Nora Kerfjū. — Mis Betsa, mis Lafontēna, mis Bīstona.

Meitenes palocījās, un olu putotāja noteica:

— Varena runa.

Maikls arī palocījās. — Baidos, ka tas viss bija par velti.

—     O nē, mister Mont, tā nepaliks bez sekām. Jūs izsacījāt to, par ko daudzi domā.

—     Varbūt — Maikls atbildēja, — tikai viņi pārāk dziļi slēpj savas domas!

—     Apsēdieties!

Maikls atsēdās uz gaišzila dīvāna.

—     Esmu dzimusi Dienvidāfrikā, — teica olu putotāja, — un es zinu, ko nozīmē gaidīt.

—     Mans tēvs bija parlamentā, — sacīja vingrotāja, nolaidusi rokas gar daiļo augumu. — Jūsu runa viņu ļoti ietekmēja. Šā vai tā, mēs jums esam visai pateicīgas.

Maikls lūkojās šais jaunajās sejās.

—     Ja jūs nekam neticētu, tad jūs te nestrādātu, vai ne? Jūs taču nedomājat, ka Anglija izsmēlusi visas savas iespējas?

—     Ak, dievs, protams, ka ne! — atbildēja meitene pie rakstāmmašīnas. — Vajag padzīvot starp trūcīgajiem, lai to saprastu.

—     Nevajag domāt, ka trūcīgajiem piemīt visi tikumi un bagātajiem visi netikumi, — tās ir blēņas! — iejaucās vingrotāja.

—     Es gan īstenībā domāju par ko citu, — Maikls sacīja. — Es prātoju, vai mums nedraud nopietnas briesmas.

—     Vai jūs domājat par indīgajām gāzēm?

—     Daļēji. Arī par pilsētu postošo iespaidu un civilizācijas bankrotu.

—     Nu, es nezinu, — atsaucās glītā tumšmate, kas putoja olas. — Es arī tā domāju kara laikā. Bet Eiropa jau nav visa pasaule. Īstenībā tai nav lielas nozīmes. Te jau gandrīz pat saule nespīd.

Maikls palocīja galvu.

— Galu galā, ja iestāsies tas zelta laikmets un mēs te Eiropā cits citu izkausim, tad radīsies tikai jauns tuksnesis Sahāras lielumā un pasaule atbrīvosies no daļas cilvēku, kas atradušies pārāk sliktos apstākļos, lai būtu spējīgi dzīvot, turklāt atlikušai cilvēces daļai tā būs laba mācība, vai ne? Par laimi, pārējie kontinenti ir diezgan tālu cits no cita!

— Priecīgas izredzes! — Nora Kerfjū izsaucās. Maikls pavīpsnāja.

— Mani neviļus ietekmē šā nama atmosfēra. Bet jūs es gan ļoti apbrīnoju; jūs esat atteikušās no visa, lai varētu te strādāt.

Nieki, — mašīnrakstītāja attrauca. — No kā tad mums vajadzēja atteikties — no fokstrotiem, vai? Kara laikā mēs pieradām pie darba.

—     Ja jau par to runā, — iejaucās olu putotāja, — tad mēs apbrīnojam jūs vēl vairāk: jūs neatsakāties no darba parlamentā.

Maikls atkal pasmīnēja.

—     Mis Lafontēna, jūs gaida virtuvē! Olu putotāja grasījās iet ārā.

—     Vai jūs protat putot olas? Es tūliņ būšu atpakaļ. Pasniegusi Maiklam trauku un dakšiņu, viņa nozuda.

—     Kāds kauns! — iesaucās Nora Kerfjū. — Dodiet man!

—     Nekas, — Maikls atteica, — olas putot es māku gluži labi. Kā jūs raugāties uz to, ka bērniem četrpadsmit gadu vecumā jāatstāj mājas?

—     Protams, pret to daudzi sacelsies, — mašīnrakstītāja sacīja, — teiks, ka tas ir necilvēcīgi un nežēlīgi, bet vēl necilvēcīgāk ir turēt bērnus šeit.

—     Pats ļaunākais, nerunājot par bērnu nopelnītajiem šiliņiem, ir doma par vienas šķiras iejaukšanos otras darīšanās, — ierunājās Nora Kerfjū. — Turklāt patlaban nav modē imperiālistiskā politika.

—     Tā vēl tik trūka, lai tā būtu modē, — nomurmināja vingrotāja.

—     Bet tā taču nav imperiālistiskā politika, vai ne, mister Mont? — mašīnrakstītāja vaicāja. — Tā ir tikai vēlēšanās līdzsvarot domīniju un metropoles tiesības.

Maikls piekrītot pamāja.

—     Tautu sadraudzība.

—     Vecāki tomēr centīsies nomaskot galveno iemeslu, proti, ka viņi grib saglabāt bērnu izpeļņu, — sacīja vingrotāja.

Un visas trīs meičas sāka sīki iztirzāt jautājumu, cik lielā mērā bērnu izpeļņa palielina strādnieku budžetu. Maikls putoja olas un klausījās. Viņš zināja, ka šis jautājums ir ārkārtīgi svarīgs. Gala slēdziens bija, ka bērni nopelna vairāk, nekā vajadzīgs to uzturam, bet, ka «īstenībā tā ir ļoti tuvredzīga politika», jo noved pie pārapdzīvotības un bezdarba, un ka tas ir «liels kauns» bojāt bērnu nākotnes izredzes vecāku interešu dēļ.

Sarunu pārtrauca olu putotājas ienākšana.

— Bērni lasās kopā, Nora.

Vingrotāja izsteidzās ārā. Nora Kerfjū uzrunāja Maiklu:

— Vai nevēlaties apskatīt viņus, mister Mont? Maikls sekoja viņai un domāja: «Žēl, ka Flēras nav līdzi!» Likās, ka šīs meitenes patiesi kaut kam tic.

Maikls nogāja priekštelpā un skatījās, kā bērni ierodas no skolas. Tie šķita dīvains mazasinības un dzīves spara, paklausības un draiskuma sajaukums. Daudzi izskatījās vecāki par saviem gadiem, bet izturējās pārgalvīgi kā kucēni un, redzams, nekad nedomāja par turpmāko. Šķita, ikviena viņu kustība, ikviena darbība varēja būt pēdējā. Lielākā daļa bija atnesusi kaut ko ēdamu papīra maisiņā vai notaukota papīra gabalā. Viņi pļāpāja, bet nesmējās. Viņu izruna Maiklam likās neciešama. Seši vai septiņi šķita glīti, gandrīz visi izskatījās labsirdīgi, neviens nelikās pašmīlīgs. Viņu kustības bija straujas. Viņi spiedās ap Noru Kerfjū un vingrotāju, klausīja uz vārda, ēda bez ēstgribas un tvarstīja kaķi. Maikls jutās apburts.

Reizē ar bērniem ieradās četras piecas mātes, kurām vajadzēja par šo to apspriesties. Arī viņas bija labās attieksmēs ar audzinātājām. Šai namā nepastāvēja kārtu atšķirības, galvenais bija cilvēka personība. Maikls ievēroja, ka bērni atbildēja uz viņa smaidu, bet sievietes ne, lai gan tās sasmaidījās ar Noru Kerfjū un vingrotāju. Interesanti, — vai šīs sievietes dalītos ar viņu savās domās, ja būtu lasījušas viņa runu?

Nora Kerfjū pavadīja viņu līdz durvīm.

— Vai viņi nav jauki?

— Baidos, ka man būs jāatsakās no fogartisma, ja pārāk ilgi skatīšos uz viņiem.

— Kāpēc tad tā?

— Redzat, fogartisms grib padarīt viņus par privātīpašniekiem.

— Vai jūs domājat, ka tas viņus sabojās? Maikls pasmīnēja.

— Sudraba karotes vienmēr ir bīstamas. Te būs mana iemaksa.

Viņš pasniedza Norai visu savu naudu.

—      O, mister Mont, nudien . . .

—      Nu, tad dodiet man atpakaļ sešus pensus, citādi man vajadzēs iet kājām.

—      Tas ir ārkārtīgi laipni no jums. Apciemojiet mūs atkal un, lūdzu, neatteicieties no fogartisma!

Ceļā uz staciju viņš domāja par Noras acīm un, ieradies mājās, sacīja Flērai:

— Tev katrā ziņā jāaizbrauc uz turieni un jāapskatās. Viss ārkārtīgi spodrs, un noskaņojums možs. Mani tas ļoti uzmundrināja. Nora Kerfjū ir lieliska.

Flēra caur skropstām palūkojās uz vīru. — O, — viņa noteica. — Labi.

VII PRETSTATI

Desmit akru lielais zemes gabals aiz Lipinghollas birzs bija iežogots par privātīpašuma zīmi; caur kaļķiem un granti spiedās laukā nīkulīga zāle. Izņemot vienu mēģinājumu ar kazām, kas neizdevās tāpēc, ka neviens negribēja dzert kazu pienu tādā zemē, kura nepazemojas līdz lauksaimniecībai, zemes gabals bija stāvējis novārtā. Taču decembrī šis stūrītis — sera Lorensa Monta īpašumu nabaga radagabals — tika cītīgi ekspluatēts. Pie pašas birzs uzcēla mājiņu un kādu akru zemes pārvērta pilnīgā dubļu jūrā. Pati birzs tika daudz cietusi no Henrija Bodika un vēl kāda vīra varmācībām, jo tie izcirta milzumu koku būvmateriālam, no kura uzņēmējs tiepīgi atsacījās celt vistu kūti un šķūni. Par inkubatoru pagaidām varēja tikai sapņot. Darbs virzījās uz priekšu diezgan gausi, taču varēja cerēt, ka drīz pēc jaungada vistas varēs stāties pie savu pienākumu pildīšanas. Tikmēr Maikls bija nolēmis, ka kolonistiem labāk būtu, ja pats ļaunākais būtu aiz muguras un viņi pārceltos uz jauno dzīves vietu. Savācis tēva mājā šādas tādas mēbeles, aizsūtījis uz veikalu pēc pārtikas produktiem, petrolejas lampām un ziepēm, viņš ierādīja Bodikam istabu kreisajā pusē, vidu atstāja Bergfeldiem un Svenu novietoja labajā pusē. Viņš pats sagaidīja atbraucējus, kad muižas mašīna atveda tos no stacijas. Apmākusies diena bija salta, no kokiem pilēja, zem mašīnas riteņiem šļakstēja ūdens. Stāvēdams mājas durvīs, Maikls vēroja viņus kāpjam ārā un domāja, ka nekad vēl nav redzējis trīs dzīvei tik nepiemērotus radījumus. Pirmais izkāpa Bergfelds, tērpies savā vienīgajā uzvalkā; viņš izskatījās pēc bezdarbnieka aktiera, kas arī atbilda patiesībai. Tad izkāpa misis Bergfelde, viņai nebija virsjakas, viņa izskatījās galīgi nosalusi, kas tāpat atbilda patiesībai. Svens izkāpa pēdējais. Viņa izģindusī seja diezin vai vairs prata smīnēt, bet viņa skatiens, ko viņš pārlaida apkārtnei, likās sakām: «Lai dievs žēlīgs!»

Bodiks, kam bija zināmas paredzēs spējas, bija aizgājis uz birzi. «Viņš ir mans vienīgais mierinājums,» domāja Maikls. Viņš ieveda atbraucējus virtuvē, kas reizē bija ēdamistaba, nolika galdā pudeli ruma, cepumus un termosu ar karstu kafiju.

— Man ļoti nepatīkami, ka te viss tādā nekārtībā, taču māja liekas sausa un segu ir daudz. Petrolejas lampas gan ož. Jūs esat bijis karā, mister Sven, jūs visur jutīsieties kā mājās. Misis Bergfelde, jūs izskatāties nosalusi, ielejiet rumu kafijā; mēs tā vienmēr darījām pirms došanās uzbrukumā.

Visi ielēja rumu kafijā, un tūliņ parādījās sekas. Misis Bergfelde pietvīka, acis viņai kļuva tumšākas. Svens piezīmēja, ka mājiņa esot «tīri ciešama», bet Bergfelds grasījās teikt runu. Maikls viņu pārtrauca:

— Bodiks jums visu parādīs un .paskaidros. Man jāsteidzas, lai nenokavēju vilcienu.

Traukdamies atpakaļ uz pilsētu, viņš domāja, ka atstājis savu vienību tieši pirms došanās uzbrukumā. Šovakar viņam jābūt viesībās: tur būs gaiši un silti, dārgakmeņi un gleznas, vīns un tērzēšana; par naudu, kas izdota šīm pusdienām, viņa bezdarbnieki varētu nodzīvot gada ceturksni bez rūpēm, bet neviens nedomā par viņiem un tiem līdzīgiem. Ja viņš mēģinās pievērst Flēras uzmanību šādiem pretstatiem, viņa sacīs: «Manu mīļo zēn, tas taisni kā no Gerdona Minho romāna! Tu kļūsti sentimentāls.» Un viņš jutīsies kā nelga. Vai varbūt paskatīsies uz viņas graciozo galviņu un nodomās: «Pārāk vienkāršs ceļš, mana dārgā, tie, kas iet pa to, nav bagāti ar smadzenēm!» Bet tad viņa skatiens paslīdēs lejup uz Flēras balto kaklu un citiem slēptajiem daiļumiem, asinis sāks kvēlot un prāts brīdinās no zaimošanas, jo tā spēj iznīcināt jebkuru laimes brīdi. Gadījās tā, ka reizē ar fogartismu, putnkopību un citu Maiklam dažkārt bija prātā nopietnas domas, kamēr Flērai nebija nevienas, taču, mīlestības izmācīts, viņš zināja, — ja Flērai domu nav, tad arī nekad nebūs, un viņam atliek ar to samierināties. Tādas kā viņa bija pāraudzināmas tikai populāros romānos. Ļoti patīkami, kad pašmīlīgā varone, aizmirsusi visus šās zemes labumus, sāk interesēties par cilvēkiem, kam nekādu labumu nav; dzīvē tā nenotiek. Jauki vēl, ka Flēra tik skaisti prot maskēt savu egoismu, un ar Kitu . . . bet Kits jau ir daļa no viņas pašas!

Tāpēc, braucot uz Ītonskvēru, Maikls nepieminēja ne ar pušplēstu vārdu savus bezdarbniekus, toties noklausījās lekciju par kādu ielūgumos minētu augstu personu, kuras dzīslās rit karaļu asinis, un apbrīnoja Flēras zināšanas.

— Viņa interesējas par sabiedriskiem jautājumiem. Un neaizmirsti, Maikl, ka tu nedrīksti apsēsties, iekams viņa nav uzaicinājusi to darīt, tāpat arī piecelties, kamēr viņa sēž, un tev viņa jāuzrunā «m-me ».

Maikls pasmīnēja.

— Tur laikam visas personas būs svarīgas. Kāda vilka pēc viņi ielūguši mūs?

Flēra neatbildēja, jo apdomāja savu reveransu. Karaliskā persona bija laipna, pusdienas īsas, bet priekšzīmīgas, ēda no zelta šķīvjiem, ēdienus pasniedza zibenīgā ātrumā. Flēra paturēja to prātā. Viņa personiski pazina piecus no divdesmit četriem viesiem, pārējos bija pavirši redzējusi ilustrētos žurnālos. Tur tie bija visi — viņi vēroja hipodromos sacīkšu zirgus, fotografējās kopā ar savām atvasēm vai saviem suņiem, teica runas par koloniju jautājumu vai tēmēja uz lidojošu irbi. Viņas asais instinkts tūliņ aptvēra, kāpēc viņa un Maikls bija ielūgti. Maikla runa! Viņš modināja interesi kā jauns eksponāts zooloģiskajā dārzā, kā sezonas nagla. Viņa redzēja viesus šķielējam uz Maikla pusi, kad viņš sēdēja tai pretim starp divām kuplmiesīgām, ar pērlēm apkrautām lēdijām. Satraukta un ļoti pievilcīga Flēra flirtēja ar admirāli labajā pusē un enerģiski aizstāvēja Maiklu pret ministra biedra uzbrukumiem no kreisās puses. Admirālis iesila, bet ministra biedrs, pārāk jauns, lai aizrautos, palika salts.

—    Zināšanu trūkums, misis Monta, — viņš sacīja, kad pienāca viņa kārta, — ir bīstams.

—    Kur es to esmu lasījusi? — Flēra prātoja. — Vai tas nav Bībelē?

Ministra biedrs izslēja zodu.

—    Varbūt mēs, ministriju darbinieki, zinām pārāk daudz, taču jūsu laulātais draugs neapšaubāmi zina par maz. Fogartisms ir tikai amizanta teorija, bet tas arī ir viss.

—    To mēs vēl redzēsim, — Flēra atteica. — Ko jūs par to sacīsiet, admirāli?

—    Fogartisms! Kas tas ir? Kādi jauna veida «nāves stari»? Zināt, misis Monta, vakar es sastapu cilvēku, kas — goda vārds — izgudrojis tādus nāves starus, kuri iziet cauri trim vēršiem, deviņu collu biezai mūra sienai un ķer ēzeli, kas stāvējis aiz sienas; un stariem bijusi tikai ceturtā daļa spēka.

Flēra pašķielēja uz ministra biedru, kas tobrīd bija aizgriezies prom, un pačukstēja, pieliekusies pie admirāļa:

— Labi būtu, ja jūsu «nāves stari» ķertu ēzeli, kas sēž aiz manis; viņam tas nepieciešams, un es esmu plānāka par deviņas collas biezu mūri.

Taču, iekams admirālis paguva laist darbā savus «nāves starus», karaliskā persona piecēlās no galda.

Viesistabā, uz kurieni Flēra pārgāja, viņa runāja maz, toties ievēroja daudz, iekams namamāte pienāca klāt un sacīja:

— Mana dārgā, viņas karaliskā augstība . . .

Flēra, sasprindzinājusi visus prātus, sekoja namamātei.

Vienkāršs un laipns žests norādīja viņai vietu uz dīvāna. Flēra apsēdās. Vienkārša un laipna balss sacīja:

—   Cik interesantu runu teica jūsu laulātais draugs! Man tā šķita kaut kas jauns un svaigs.

—   Jā, m-me, — Flēra atbildēja, — taču stāsta, ka šai runai nekādu seku nebūšot.

Viegls smaids pārslīdēja pār nekrāsotajām lūpām.

—   Iespējams. Vai viņš sen jau parlamentā?

—   Tikai gadu.

—   Ahā! Man patika tas, ka viņš aizstāv bērnus.

— Dažs labs izsakās, ka viņš sludinot jaunā veidā bērnu verdzību.

— Patiešām? Vai jums ir bērni?

— Viens, — Flēra atteica un godīgi atzinās. — Man jāsaka, ka es nevēlētos šķirties no viņa, kad tam būs četrpadsmit gadu.

—   Jā? Vai sen, kopš esat precējusies?

—   Četri gadi.

Tobrīd kāds cits piesaistīja augstās personas uzmanību un viņa laipni izbeidza sarunu, ko izdarīja visai Vēlīgi, vienīgi Flērai radās sajūta, ka augstā persona nav apmierināta ar Flēras ģimenes statistiku.

Mašīnā, dodamies mājup caur biezo miglu, viņa jutās moža un satraukta, bet Maikls klusēja.

— Kas tev kait, Maikl?

Viņa roka tūliņ atradās uz Flēras ceļgala.

— Piedod, mīļā! Bet patiešām, ja padomā par visu . . . — Par ko? Tu biji īsta slav . . . uzmanības centrā.

— Tas viss ir tikai rotaļa. Viņi alkst pēc kaut kā jauna!

— Princese ļoti laipni atsaucās par tevi.

— Ak, nabadzīte! Jā, pie kā gan cilvēks nepierod! Flēra iesmējās. Maikls turpināja:

— Katru jaunu ideju tver ciet un runā par to tik ilgi, kamēr tā nobeidzas. Tālāk par vārdiem nekas neiet, bet vārdi nogurdina, un cilvēks nepagūst ne apskatīties, kad ideja jau skaitās novecojusi!

— Tas nevar būt tiesa, Maikl. Kā tad ar tirdzniecības brīvību, ar sieviešu vienlīdzību? Maikls saspieda viņas celi.

— Visas sievietes saka: «Cik interesanti, mister Mont, cik satraucoši!» Bet vīrieši izsakās: «Labs triks, Mont! Praksē, protams, tas nav realizējams.» Bet man ir tikai viena atbilde: «Karā tika realizēti daudz grandiozāki pasākumi!» Sasodīts, ir gan migla!

Viņi virzījās uz priekšu gliemeža ātrumā, un caur logu varēja tikai saskatīt kaut kur augsti citu aiz citas blāvi vizmojošas ielu lampas. Maikls nolaida rūti un izliecās ārā.

—    Kur mēs esam?

—    Dies to zin, ser.

Maikls nokāsējās, aiztaisīja logu un ciešāk apskāva Flēru.

—    Starp citu, Vestvoters vaicāja man, vai esmu lasījis «Spāniešu mušu». Viņš stāstīja, ka «Varonī» parādījies kāds iznīcinošs raksts par to. Protams, sekas parastās: grāmatu izpirks.

—    Stāsta, tā esot asprātīgi uzrakstīta.

—    Nekur neder — bērniem nav piemērota, pieaugušiem neko jaunu neatklāj. Nezinu, ar ko tādu grāmatu var attaisnot.

—    Talantīgi uzrakstīta, dārgais. Ja tai uzbruks, tad gadīsies arī aizstāvji.

—    Sibs Svens nevar to ciest, viņš saka — tā esot cūcība.

—    Jā, bet Sibs jau pats ir vecmodīgs.

—    Tas gan tiesa, — Maikls domīgi piekrita. — Velns ar ārā, cik ātri viss kustas uz priekšu, izņemot politiku un miglu.

Viņu mašīna apstājās. Maikls atkal nolaida rūti.

— Esmu pamatīgi apmaldījies, ser, — atskanēja šofera aizsmakusī balss. — Mums vajadzētu būt piekrastes tuvumā, bet lai mani sasper lupatās, ja es atradīšu pagriezienu.

Maikls aizpogāja mēteli, aiztaisīja logu un izkāpa no mašīnas.

Nakts bija rāma, klusumu traucēja vienīgi lēni lienošo mašīnu gari stieptie auri. Melna, salta un sūra migla spiedās Maiklam plaušās.

— Es iešu jums blakus, patlaban mēs esam pie ietves. Lienam uz priekšu, kamēr vai nu iebrauksim upē, vai uzdursimies uz polismenu.

Taksometrs virzījās uz priekšu, Maikls soļoja blakus, taustīdams ar kāju ietves malu.

— Nolādētā migla! — kāds neredzams ierunājās smalkā balsī.

— Jā, — Maikls atsaucās. — Kur mēs atrodamies?

— Divdesmitajā gadsimtā, civilizācijas sirdī. Maikls iesmējās un tūliņ nožēloja to: miglai bija

dubļu piegarša.

—    Padomājiet par polismeniem! — balss turpināja. — Viņiem jāstāv ārā visu nakti!

—    Jā, viņi ir braši vīri, — Maikls atbildēja. — Kur jūs esat, ser?

— Tepat, ser. Kur jūs esat?

Tā bija skaidri noteikta pozīcija. Pēkšņi virs Maikla galvas parādījās ielas lampa kā duļķains mēness. Taksometrs apstājās.

—    Kauč es varējis saost parlamenta ēku! — ierunājās šoferis. — Tie tur tagad ēd vakariņas.

—    Klau! — uzsauca Maikls. Lielais Bens sita. — Tas bija pa kreisi.

— Nē, aiz muguras, — šoferis atteica.

—    Nevar būt, tad jau mēs būtu upē iebraukuši, ja nu vienīgi jūs esat nogriezies uz otru pusi.

—    Dies to zin kur es esmu nogriezies, — šoferis šķaudīdams atsaucās. — Šitāda migla vēl nav bij'se!

—    Ir tikai viena izeja: brauksim lēnītiņām uz priekšu, kamēr uz kaut ko uzdursimies. Tikai lēni!

Šoferis iedarbināja mašīnu, un Maikls, turēdamies ar vienu roku pie tās, taustīja ar kāju ietves malu.

— Uzmanīgi! — viņš pēkšņi uzsauca. — Priekšā mašīna.

Tūliņ viņi sajuta vieglu grūdienu.

—    Ei jūs! — kāds uzsauca. — Kur jūs braucat? Vai neredzat, vai?

Maikls devās uz priekšu, kamēr piegāja pie mašīnas, kas atradās gabaliņu tālāk.

— Vai tad tā var trakot! — sirdījās šoferis. — Nav jau kā pa mēnesnīcu!

—   Ļoti atvainojos! — Maikls sacīja. — Nekas ļauns jau nenotika. Vai jūs zināt, uz kuru pusi jāturas?

—   Visi traktieri cieti, tur tā ķibele! Man pa priekšu brauc kāda mašīna, es trīs reizes uzskrēju virsū, bet šim bijis nebijis. Laikam šoferis izlaidis garu. Vai jūs, mister, nepaietu un nepaskatītos?

Maikls paspēra soli tumšās masas virzienā, bet pēkšņi melna migla aprija to. Maikls paskrēja dažus soļus tālāk, lai uzsauktu šoferim, paklupa, pakrita, steigšus piecēlās un apsviedās. Viņš devās līdztekus ietvei, bet tad aptvēra, ka dodas uz pretējo pusi, apstājās un uzsauca: «Hallo!» Vārgs «hallo» atsaucās, bet no kurienes? Viņš pagriezās uz šķietamo otro pusi un sauca atkal. Atbildes nav! Kā Flēra nobīsies! Viņš ieaurojās. Kāds pusducis balsu atsaucās, un kāds ierunājās gluži blakus:

—   Vai apmaldījāties, vai?

—   Jā, un jūs?

—   Kā citādi? Vai ko pazaudējāt?

—   Taksometru.

—   Un tur palika kas?

—   Mana sieva.

— Pasaulīt! Šonakt jūs viņu nedabūsiet rokā! Atskanēja aizsmakuši, spokaini un rupji smiekli.

Tumšs stāvs uz mirkli pavīdēja un izgaisa. Maikls stāvēja nekustēdamies. «Tikai nezaudēt galvu!» viņš domāja. «Te ir ietve: viņi ir vai nu priekšā, vai aiz muguras; bet varbūt esmu nogriezies gar stūri.» Viņš pagājās līdztekus ietvei. Nekā! Panācās atpakaļ. Nekā!

— Kur es esmu aizkūlies? — Maikls murmināja. — Jeb vai viņi būtu braukuši tālāk?

Par spīti aukstumam, viņam lija sviedri. Flēra būs pārbijusies patiesi! Un pār viņa lūpām neviļus plūda vārdi no vēstules vēlētājiem: «Galvenokārt cīnīsimies ar dūmiem un miglu!»

— Ei! — kāda balss ierunājās, — Vai jums nav kāda cigarete, mister?

— Es jums atdošu visas cigaretes un piedevām puskronu, ja atradīsiet tepat tuvumā mašīnu ar lēdiju. Kas šī ir par ielu?

Prasiet ko vieglāku! Ielas taisni vai trakas!

—    Klau! — Maikls skarbi pārtrauca.

—    Pareizi! «Tālēs sauc mūs salda balss.»

—    Hallo! — Maikls sauca. — Flēra!

—    Šeit! Šeit!

Balss skanēja pa labi, pa kreisi, aiz muguras, priekšā. Tad atskanēja mašīnas gari stieptā sirēna.

— Nu mēs viņus uziesim, — sacīja tumšais plankums līdzās. — Turieties pie manis, mister, ejiet uzmanīgi un saudzējiet manas varžacis!

Kāds pavilka Maiklu aiz mēteļa piedurknes.

— Taisni kā dūmu aizsegs neitrālās joslas priekšā! — pavadonis sacīja.

— Jums taisnība. Hallo! Es nāku!

Sirēna taurēja tepat jardu atstatu. Kāda balss iesaucās:

— O, Maikl!

Viņa seja saskārās ar Flēras seju mašīnas logā.

—     Vienu mirkli, dārgumiņ! Te būs, mans draugs, un sirsnīgi pateicos! Ceru, ka tiksiet līdz mājām!

—     Esmu redzējis arī sliktākas naktis par šo. Pateicos, kapteini! Visu labu jums un jūsu lēdijai. — Bija dzirdama kāju švīkoņa, un migla izdvesa: — Uz redzi!

—     Nu, ser, tagad es zinu, kurp jābrauc, — ierunājās šofera aizsmakusi balss. — Pirmais pagrieziens pa kreisi, otrais pa labi. Būšu uzskrējis uz ietves, iekams nokļuvu šeit. Domāju, ka jūs ir nomaldījies, ser!

Maikls iekāpa mašīnā un cieši apskāva Flēru. Viņa dziļi nopūtās un apklusa.

— Drausmīgs joks tāda migla! — viņš sacīja.

— Es domāju, ka tevi sabraukuši! Maikls bija dziļi aizkustināts.

— Briesmīgi nepatīkami, mīlulīt! Un tu vēl sarijies šo pretīgo miglu. Tiksim mājās, tad noskalosim to. Puisis, kas mani pavadīja, ir bijušais zaldāts. Taisni apbrīnojami, ka angļi vienmēr saglabā humora sajūtu un nekad nezaudē galvu.

— Bet es savu pazaudēju!

— Tagad tu esi to atradusi, — Maikls sacīja, piekļaudams viņas galvu savējai un pūlēdamies slēpt saviļņojumu. — Galu galā migla ir mūsu pēdējā cerība. Kamēr mums ir migla, Anglija dzīvos. — Flēras lūpas piekļāvās viņējām.

Viņš piederēja Flērai, un viņa nepieļaus, lai Maikls noklīstu Londonas miglā vai fogartismā! Vai tas bija . . . Un tad visas domas pagaisa.

Šoferis stāvēja pie vaļējām durvīm.

— Nu, ser, mēs esam jūsu skvērā. Varbūt jūs pazīsiet savu māju.

Atrāvies no skūpsta, Maikls nomurmināja:

— Labi!

Migla šeit nebija tik bieza, viņš varēja saskatīt koku apveidus.

— Uz priekšu, trešais nams pa labi.

Te bija šī ilgotā māja ar lauru kokiem mucās, halles pusapaļais logs apgaismots. Maikls ielika atslēgu slēdzenē.

—   Vai gribat iedzert glāzīti? — viņš piedāvāja. Šoferis nokāsējās.

—   Neatteikšos vis, ser. Maikls iznesa viņam dzērienu.

—   Vai tālu jābrauc?

—   Uz Patnijas tilta pusi. Uz jūsu veselību, ser! Maikls ielūkojās viņa nosalušajā sejā.

— Žēl gan, ka jums atkal vajadzēs maldīties pa miglu!

Šoferis atdeva glāzi.

—   Pateicos, ser! Nu jau viss būs kārtībā, turēšos gar upi un tad pa Fulhemroudu. Nebiju gan domājis, ka nomaldīšos Londonā. Kur es braucu aplam, tas bija tas stūris, kur man vajadzēja labāk braukt apkārt. Ceru, ka jaunajai lēdijai nekas ļauns nebūs piemeties. Viņa jau dikti nobaidījās, kad jūs aizmaldījāties tumsā. Šitāda migla nav laba, kur cilvēkiem jādzīvo. Būtu nu parlamentā izgudrojuši kādu līdzekli pret to.

—   Vajadzētu jau nu gan, — Maikls piekrita, pasniegdams viņam vienu mārciņu. — Ar labu nakti un labu laimi!

—   Nav ļauna bez laba, — šoferis atteica, iedarbinot mašīnu. — Ar labu nakti, ser, un sirsnīgi pateicos jums!

Pateicos jums! — Maikls atsaucās. Mašīna lēni sakustējās un pazuda skatieniem. Maikls iegāja spāniešu istabā. Zem Goijas gleznas

Flēra vārīja ūdeni sudraba tējkannā un cepa sausiņus. Kāds pretstats ar ārpasauli, kur melna, smirdīga migla, risks un bailes! Šai skaistajā, siltajā istabā, skaistas, siltas sievietes klātbūtnē — kas gan domās par pilsētas labirintiem, par noklīdušiem ļaudīm un saucieniem miglā?

Aizsmēķējis cigareti, viņš satvēra Flēras pasniegto tasīti aiz sudraba osiņas un pacēla pie lūpām.

— Nudien, Maikl, mums vajag iegādāt pašiem savu mašīnu!

VIII PIERĀDĪJUMUS MEKLĒJOT

«Varoņa» izdevējs sagādāja sev tādu acīm redzamu izpriecu, ka arī daudziem citiem iegribējās sekot viņa paraugam.

—  Pati populārākā izklaidēšanās austrumos, Forsait, — sacīja sers Lorenss, — ir zēns, kuru pļaukā, un austrumi tikai ar to atšķiras no rietumiem, ka austrumos zēns par noteiktu maksu ļaujas pļaukāties bez gala. Diezin vai misters Persivals Kelvins ielaidīsies uz to.

—  Ja viņš sāks aizstāvēties, — Soumss īgni noteica, — neviens viņu neatbalstīs.

Viņi gaidīja, lasīdami ik dienas sašutuma pilnās vēstules ar parakstiem: «Trīs bērnu māte», «Rodžers no Norshemptonas», «Viktoriānietis», «Elisa Sentmorisa», «Plus četri», «Arturs Vifkins», «Sportists, ja ne džentlmenis» un «Pro patria». Gandrīz katrā vēstulē bija sacīts: «Nevaru apgalvot, ka esmu izlasījis grāmatu līdz galam, bet ar izlasīto pietiek, lai. . .»

Tikai pēc piecām dienām aizstāvji ķērās pie darba, bet pirms tam parādījās vēl viena vēstule, parakstīta ar vārdu «Rīkste». Šai vēstulē autors ar patiku atzīmēja, ka «Varoņa» izdevējs savā rakstā no š. m. 14. datuma atmaskojis tā saucamo «literāro» skolu un tās pārstāvjiem pieticis saprāta nekurnot pieņemt pelnīto pērienu. No visas skolas neviens neesot pat anonīmi iepīkstējies.

— Forsait, — sers Lorenss sacīja, norādīdams uz rakstu Soumsam, — tā ir mana pieticīgā artava šai lietā. Ja viņi neuzķersies arī uz to, tad nekas nav līdzams!

Taču viņi uzķērās. Tuvākajā avīzes numurā parādījās pazīstama romānista L. S. D. raksts, un pēc tam viss gāja kā pa taukiem. Šī luga varot arī nebūt mākslinieciska, viņš to neesot lasījis, taču «Varoņa» izdevējs esot uzstājies pamācītāja lomā, tātad par viņu vairs neesot ko runāt. Uzskats, ka literatūrai vienmēr esot jātērpjas flaneļa apakšbrunčos, esot tādas muļķības, ka par to neesot vērts vārdus tērēt. Šās vēstules ietekmē, Soumsam par lielu prieku, atraisījās aizstāvju mēles. No sarakstā minētajiem desmit cilvēkiem, kurus Baterfīlds bija apgādājis ar eksemplāriem, atrakstīja četri, parakstīdamies ar pilnu uzvārdu. Viņi izsacījās, ka «Spāniešu muša» esot noteikti augstvērtīgs literārs darbs un viņi nožēlojot tos cilvēkus, kas vēl mūsu dienās spējīgi uzskatīt, ka literatūrai ir kāds sakars ar tikumību. Sacerējumam jābūt estētiskam, tas ir viss. Māksla ir māksla, un tikumība paliek tikumība, nekad to ceļi nevar, nedrīkst un negrib krustoties. Nepiedodami, ka tāds sacerējums bijis jāizdod ārzemēs. Kad Anglija iemācīsies cienīt talantus un pazīt tos?

Soumss izgrieza visas vēstules un salīmēja burtnīcā.. Viņš bija saņēmis, ko vēlējās, un turpmākā diskusijas gaita viņu vairs neinteresēja. Turklāt jaunais Baterfīlds bija viņam paziņojis sekojošo:

Ser!

Pagājušo pirmdien es apmeklēju lēdiju, un man laimējās sastapt viņu mājās. Liekas, viņa bija neapmierināta, kad piedāvāju viņai grāmatu. «To esmu jau izlasījusi pirms vairākām nedēļām,» viņa sacīja. «Šī grāmata sacēlusi sensāciju, kundze,» es sacīju. «To es zinu,» viņa atbildēja. «Vai nevēlaties nopirkt vienu eksemplāru? Cenas pastāvīgi pieaug, grāmata kādreiz maksās dārgi.» — «Man jau viena ir,» viņa atteica. To Jūs vēlējāties, lai es uzzinu, ser, tāpēc es vairāk neuzspiedos. Ceru, ka esmu izpildījis Jūsu vēlēšanos. Ja varu vēl ko izdarīt Jūsu labā, būšu laimīgs, jo uzskatu, ka par manu pašreizējo stāvokli man jāpateicas vienīgi Jums.

Neko vairāk Soumss pagaidām nevēlējās, bet nākotnē viņam bija kas padomā jaunajam cilvēkam: viņš gribēja izmantot Baterfīldu par liecinieku. Vēl atlika jautājums par lugu. Viņš aprunājās ar Maiklu.

— Vai šī jaunā sieviete vēl aizvien uzstājas tai ultralaikmetīgajā teātrī, par ko jūs minējāt?

Maikls saviebās.

— Nezinu, ser, bet es to varu dabūt zināt.

Noskaidrojās, ka Mārdžorijai Ferārai piedāvāta Olīvijas loma lugā «Taisnprātīgais», ko Bertijs Kerfjū gatavoja izrādei.

—  «Taisnprātīgais»? — Soumss pārjautāja. — Vai tā ir laikmetīga luga?

—  Jā, ser, tā ir divi simti piecdesmit gadus veca,

—  Ahā, — noteica Soumss. — Nu, tais laikos ļaudis bija daudz rupjāki. Bet kā viņa var tur piedalīties, ja viņai ar šo jauno cilvēku ir šķelšanās?

—  Tas viņiem bijis nebijis, ser. Ceru, ka jūs tomēr nenovedīsiet lietu līdz tiesai.

—  Neko nevar zināt. Kad būs izrāde?

—  Septītajā janvārī.

Soumss aizgāja uz sava kluba bibliotēku un paņēma Vičerlija sējumu. «Taisnprātīgā» sākums modināja vilšanos, bet tālāk jau bija labāk, un Soumss diezgan ilgi nodarbojās, izrakstot visas tās vietas, kuras Džordžs Forsaits būtu nosaucis par «pikantiem kumosiņiem». Pēc saņemtajām ziņām šai teātri tekstu nemēdza saīsināt. Lieliski! Te bija tādas rindkopas, no kurām mati saceltos stāvus ikvienam Britānijas zvērinātajam. Nodrošinājies ar «Spāniešu mušu» un šo lugu, Soumss jutās spējīgs pilnīgi atbildēt uz katru šīs sievietes un viņas kompānijas pretenziju par morāli. Viņā pamodās vecais profesionāļa instinkts. Viņš bija uzaicinājis advokātu seru Džeimsu Foskisonu nevis tāpēc, ka apbrīnoja to, bet tāpēc, lai to neuzaicinātu pretējā puse. Par jaunāko advokātu bija sarunāts «ļoti jaunais» Niklass Forsaits. Soumss nevērtēja viņu diezin cik augsti, bet nolēma, ka labāk būs, ja lieta paliks pašu starpā, jo sevišķi tāpēc, ka līdz tiesai nenoies.

Tovakar Soumsam bija saruna ar Flēru, kas nostiprināja viņā šo pārliecību.

— Kas noticis ar to jauno amerikāni? — viņš apjautājās.

Flēra dzēlīgi pasmīnēja

— Ar Frensi Vilmotu? O, viņš ir ieķēries Mārdžorija Ferārā!

—   Ieķēries? Kas tas par izteicienu?

—   Jā, dārgais, tas ir amerikānisks izteiciens.

—   Ieķēries viņā? Tā ir aplamība, cik es saprotu.

— Cerēsim, ka tā, — viņa dēļ. Taču Mārdžorija Ferāra prec seru Aleksandru Makgaunu — tā man stāstīja.

—   Oho!

—   Vai Maikls tev teica, ka iesitis viņam pa degunu?

— Kurš kuram iesitis? — Soumss ieērcināts noprasīja. — Kā deguns tas bija?

—   Makgauna, dārgais. Viņam tecējušas asinis.

—   Kāpēc tad viņš tā darījis?

—   Vai tu nelasīji Makgauna runu pret Maiklu?

— O, parlamenta pļāpas — tie ir nieki. Tur visi uzvedas kā bērni. Tātad viņa precas. Vai Makgauns viņu piedabūjis uz to?

— Nē, viņa piedabūjusi Makgaunu.

Soumss novērtēja šo informāciju ar pavīpsnāšanu; viņš nojauta Flēras vārdos vienas sievietes naidu pret otru. Bet ej nu sazini, kur te ir vista, kur ola, — tiklab politiskos, kā sabiedriskos apsvērumos nekad nevar zināt, kur cēlonis, kur sekas. Šā vai tā, tas bija kas jauns. Tātad viņa precas? Viņš kādu brīdi pārdomāja šo ziņu un tad nolēma apmeklēt firmu «Setlvaits un Stārks». Ja šai firmai būtu slikta reputācija vai tā pastāvīgi uzstātos visādos causes celehres [69] , viņam prātā nenāktu tur spert kāju, taču Setlvaits un Stārks baudīja labu slavu, bija cienījami ģimenes cilvēki, ar klientiem aristokrātu aprindās utt.

Viņš nerakstīja, bet paņēma platmali un no sava Pazinēju kluba devās tieši uz Kingstrītu pie Sentdžeimsa katedrāles. Šis gājiens atgādināja senos laikus — cik bieži viņš pats nebija gājis uz tādiem kantoriem ievadīt sarunas vai izsaucis uz turieni savus pretiniekus. Viņš nekad nebija centies novest lietu līdz tiesai, ja to varēja nokārtot miera ceļā. Un, vedot pārrunas, bija pastāvīgi bezkaislīgs un nosvērts un zināja, ka viņam atbildēs tikpat bezpersoniski — kā divas aprēķinātājas mašīnas, kas pārtiek no cilvēku vājībām. Šodien viņš nejutās kā mašīna un, apzinādamies šo trūkumu, apstājās pie tuvīnā veikala vitrīnas ar gravīrām un gleznām. Ahā, te bija Ruseļa gravīru pirmie nospiedumi no prinča Alberta izstādes 1851. gadā, par ko bija stāstījis vecais Monts, — jā, vecajam Montam bija nags uz gravīrām. Skat, te ir arī Freds Voukers un tīri labs turklāt! Meisons un Voukers — to laiks nekādā ziņā nav vēl pagājis. Un Soumsa krūtis saviļņoja tās jūtas, ko izbauda cilvēks, izdzirdēdams strazdu vīterojam plaukstošu ziedu pilnā kokā. Sen, sen, kopš viņš nav pircis gleznas! Kaut drīzāk tiktu galā ar šo sasodīto prāvu, tad viss atkal būs labi. Atrāvis skatienu no vitrīnas, viņš dziļi nopūtās un iegāja firmas «Setlvaits un Stārks» kantorī.

Vecākā kompanjona telpas atradās otrā stāvā, un vecākais kompanjons atradās tur, kur viņam jābūt.

—   Kā jums klājas, mister Forsait? Mēs taču neesam sastapušies kopš Robina prāvas pret Londonas dienvidrietumu dzelzceļu sabiedrību. Liekas, tas bija tūkstoš deviņsimtajā gadā!

—   Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit devītajā, — Soumss pārlaboja. — Jūs uzstājāties sabiedrības vārdā.

Misters Setlvaits ar rokas mājienu norādīja uz krēslu.

Soumss apsēdās un palūkojās uz stāvu pie kamīna. Hm! Gara mute, garas skropstas, garš zods; cilvēks, līdzīgs viņam pašam pēc kalibra, kultūras un godīguma. Tādu nav ko mēģināt apvest ap stūri.

— Šī prāva ir visai nepatīkama, — viņš iesāka. — Kā mēs varētu tikt ar to galā?

Misters Setlvaits sarauca pieri.

— Tas atkarīgs no jūsu priekšlikuma, mister Forsait. Mana kliente ir tikusi rupji apvainota.

Soumss skābi pasmīnēja.

— Viņa pati visu sāka. Un uz ko viņa atsaucas? Uz privātām vēstulēm, ko mana meita dabiskās dusmās rakstījusi saviem draugiem. Mani pārsteidz, ka tik solīda firma kā jūsējā . . .

Misters Setlvaits pasmaidīja.

— Nepūlieties izsacīt komplimentus manai firmai! Es tāpat esmu pārsteigts, ka jūs uzstājaties savas meitas vārdā. Diezin vai jūs esat spējīgs spriest par notikušo objektīvi. Varbūt jūs esat ieradies piedāvāt atvainošanos?

— Nu, man gan šķiet, ka tas jādara jūsu klientei.

— Ja jūs turaties pie tādiem uzskatiem, tad diezin vai vērts turpināt šo apspriedi.

Soumss pievērsa viņam ciešu skatienu. — Kā jūs pierādīsiet, ka viņa apvainota? Viņa uzturas visai vieglprātīgā sabiedrībā. Misters Setlvaits joprojām smaidīja.

— Esmu dzirdējis, ka viņa grasoties precēt seru Aleksandru Makgaunu, — Soumss turpināja.

Misters Setlvaits saknieba lūpas.

— Patiešām, mister Forsait, ja jūs esat ar mieru atvainoties un samaksāt pieklājīgu summu, tad mēs varam runāt. Citādi. . .

— Jūs esat prātīgs cilvēks, — Soumss pārtrauca, — un zināt, ka šādi labāko aprindu skandāli ir īsts Nāves jūras auglis — vienas vienīgas nepatikšanas un izdevumi un pateicīga viela tenkotājiem visā pilsētā. Esmu ar mieru maksāt tūkstoš mārciņu, lai izbeigtu visu, tikai bez atvainošanās. Abpusēja nožēlas izteikšana — to vēl varētu, bet par atvainošanos nav ko runāt.

— Pusotra tūkstoša es būtu ar mieru pieņemt — apvainojums ir zināms pārāk plašai sabiedrībai. Taču atvainošanās ir nepieciešama.

Soumss klusēja, pārdomādams, cik tas viss ir netaisni. Pusotra tūkstoša! Šausmīgi! Un tomēr viņš to maksātu, lai tikai Flērai nebūtu jāstājas tiesas priekšā. Bet pazemojums? Flēra nebūs ar mieru, viņš nevarēs meitu piespiest, un viņš pats arī to negrib. Viņš piecēlās.

—   Klausieties, mister Setlvait, ja novedīsiet visu līdz tiesai, tad jums būs jāsastopas ar neparedzētām grūtībām. Taču viss šis gadījums man ir tik pretīgs, ka esmu gatavs vienoties par minēto summu, lai gan šaubos, vai tiesa piespriestu man samaksāt kaut vai peniju. Runājot par atvainošanos, vajadzētu atrast kādu pieņemamu formulu (ko, pie velna, šis cilvēks smaida?), varbūt uzrakstīt tādā veidā: «Mēs nožēlojam, ka esam pārsteidzīgi izrunājušās viena par otru,» — un lai abas puses parakstās.

—   Misters Setlvaits noglāstīja zodu.

— Es paziņošu savai klientei jūsu priekšlikumu. Es, tāpat kā jūs, vēlos visu nokārtot miera ceļā, ne jau tāpēc, ka baidītos par iznākumu («Kā tad!» Soumss nodomāja), bet tāpēc, ka šie gadījumi, kā jūs sakāt, nesniedz nekā pamācoša.

Viņš pastiepa roku. Soumss salti atvadījās.

— Jums jāsaprot, ka es rīkojos pilnīgi bez aizspriedumiem, — viņš noteica izejot. «Viņa pieņems,» viņš nodomāja. Izsviest pusotra tūkstoša mārciņu šai nelietei tikai tāpēc, ka vienreiz mūžā viņa nosaukta īstajā vārdā! Un visas pūles, vācot pierādījumus, veltīgas! Uz mirkli viņš nožēloja, ka tik ļoti pieķēries Flērai. Tas tiešām ir aplami tik stipri mīlēt kādu. Bet tad viņa sirds uzgavilēja priekā. Paldies dievam! Viņš ir visu nokārtojis.

Ziemsvētki bija pie durvīm, tāpēc Soumss neuztraucās, nesaņēmis atbildes paziņojumu. Flēra un Maikls bija Lipinghollā kopā ar devīto un vienpadsmito baronetu. Pie Soumsa un Anetes viesojās Vinifreda un Kardigani. Tikai sestajā janvārī Soumss saņēma vēstuli no misteriem Setlvaita un Stārka.

Godātais ser!

Sakarā ar Jūsu apmeklējumu 17. decembrī mēs nodevām Jūsu priekšlikumu mūsu klientei, kura pilnvaroja mūs paziņot Jums, ka viņa pieņem summu pusotra tūkstoša mārciņu apmērā un Jūsu klientes parakstītu atvainošanos, kuras paraugu mēs šeit pievienojam.

Paliekam Jūs dziļi cienīdami,

Setlvaits un Stārks.

Soumss izlasīja pievienoto paraugu:

Es, misis Monta, ņemu atpakaļ vārdus, izsacītus par mis Mārdžoriju Ferāru savās vēstulēs no pagājušā gada 4. oktobra, rakstītas misis Ppinrrinai un misis Moltīzai, un labprātīgi izsaku pilnīgu atvainošanos par to, kas tur rakstīts,

(Paraksts.)

Soumss piecēlās, atgrūzdams brokastgaldu tik spēcīgi, ka tas nobrakšķēja.

— Kas tev notika, Soums? — Anete jautāja. — Vai atkal salauzi zobu plati? Tu nedrīksti kost tik neuzmanīgi.

— Lasi! Anete izlasīja,

— Un tu gribēji maksāt šai sievietei pusotra tūkstoša mārciņu? Tu esi prātu zaudējis, Soums! Es viņai nedotu ne pusotra tūkstoša pensu! Tu viņai samaksāsi, un viņa izstāstīs visu saviem draugiem. Tas ir tikpat daudz kā pusotra tūkstoša reižu atvainoties. Nudien, Soums, es brīnos par tevi. Veikalnieks, gudrs cilvēks! Vai tu patiešām tik maz pazīsti pasauli? Ar katru mārciņu, ko tu maksāsi, Flēra dabūs ņemt atpakaļ savus vārdus.

Soumss pietvīka. Tas skanēja tik franciski un reizē bija pareizi. Viņš piegāja pie loga. Jā, franči nepieļauj kompromisus un prot novērtēt naudu.

—   Nekas, tam nu ir svītra pāri, — viņš sacīja. — Flēra neparakstīs, un es ņemšu atpakaļ savu piedāvājumu.

—   Ceru, ka tā būs. Flēra nav muļķo. Tiesā viņa izskatīsies ļoti pievilcīga. Man šķiet, ka tā sieviete nožēlos, ka vispār nākusi pasaulē! Kāpēc tu nepieliec viņai kādu izsekotāju? Kad darīšanas ar tādām sievietēm; tad smalkjūtība ir lieka.

Vājības mirklī Soumss bija izstāstījis Anetei par grāmatu un lugu. Viņam bija radusies nepieciešamība apspriesties ar kādu. Ar Flēru un Maiklu nebija vērts runāt. Viņš bija pat iedevis Anetei «Spāniešu mušu», teikdams:

— Lasīt gan neieteicu, rakstīts franču garā.

Pec divām dienam Anete atdeva grāmatu un paziņoja:

— Kas tur francisks, tā ir riebīga. Jūs, angļi, esat tik rupji. Tā nav asprātīga, bet tikai cūcīga. Nopietna un cūcīga grāmata — par to nekas nav sliktāks. Tu esi vecmodīgs, Soums. Un kāpēc tu domā, ka tā rakstīta franču garā?

Soumss pats nezināja, kāpēc tā bija teicis, un nomurmināja:

— Anglijā to tomēr nav varējuši iespiest. — Un viņš izsteidzās no istabas, pavadīts vārdiem: «Brisele, Brisele, tātad Briseli tu sauc …» — kas dūca viņam ausīs. Neviena tauta nav tik viegli aizvainojama kā franči!

Tomēr Anetes padoms pieņemt detektīvu viņam bija iespiedies atmiņā. Kāpēc būt pedantiski godīgam, ja viss atkarīgs no tā, vai iespējams šo sievieti iebiedēt? Atgriezies Londonā, viņš apmeklēja kādu iestādi, kas gan nepiederēja misteram Poltīdam, un uzdeva tur izpētīt Mārdžorijas Ferāras pagātni, tagadni un nākotni.

Firmai «Setlvaits un Stārks» viņš aizrakstīja uz sava kantora veidlapas īsu un noteiktu atbildi:

1925. g. 6. janv.

Godātie seri!

Uzzinājis no Jūsu vakardienas vēstules, ka Jūsu kliente noraidījusi manu priekšlikumu, ko es, kā Jums zināms, izdarīju pilnīgi objektīvi, ņemu to atpakaļ in toto [70] .

Jūs cienīdams,

Soumss Forsaits.

Ja viņš nemaldās, tad viņi to nožēlos. Un viņš blenza vārdos « in toto»; tie izskatījās tik ērmīgi. In toto! Un tagad viņš noskatīsies «Taisnprātīgo»!

Biedrības «Nec plus ultra» teātris bija diezgan neizskatīgs, vestibilā bija Kongrīva ģipša maska, īpatna smarža un avanscēna. Orķestra nebija. Pirms priekškara pacelšanas aiz skatuves trīs reizes sita pa kādu priekšmetu. Rampas nebija. Dekorācijas bija savdabīgas. Soumss nevarēja novērst acu no tām, kamēr pirmajā starpbrīdī kāda aizmugurē sēdošu cilvēku saruna neatvēra viņam acis uz to principu.

— Dekorācijās pats svarīgākais tas, ka uz tām nav jāskatās. Šai ziņā tas ir pats galējākais teātris.

— Maskavā iet vēl tālāk.

— Diezin, Kerfjū bija aizbraucis uz turieni. Atgriezās taisni trakā sajūsmā par to izteiksmi, kādu krievu aktieri ieliek savā tekstā.

— Vai viņš prot krieviski?

— Nē, tas nav nemaz vajadzīgs. Galvenais ir tembrs. Man liekas — Kerfjū tīri labi tiek galā ar savu uzdevumu. Tādu lugu kā šo nemaz nevarētu izrādīt, ja vārdi būtu saprotami.

Soumss, kurš ārkārtīgi centās izprast vārdus — tieši tādēļ jau viņš bija te ieradies, — pašķielēja uz runātājiem. Tie bija bāli, jauni un turpināja sarunu, nelikdamies ne zinis par viņu.

—   Kerfjū veic lielu darbu. Viņš sapurina publiku.

—   Oliviju tēlo Mārdžorija Ferāra.

—   Nesaprotu, kāpēc viņš dod lomas tādai diletantei.

—   Kases jautājums, mans dārgais, — viņa pievelk smalko publiku. Ar to jāsamierinās.

—   Viņai labi izdevās tikai viena loma — mēmā meitene tai krievu lugā. Bet runāt viņa runā drausmīgi — visu laiku jāseko vārdu jēgai. Nemaz nemāk iežūžot ritmā.

—   Viņa piesaista skatienus.

—   M-jā . . .

Tobrīd priekškars pacēlās atkal. Tā ka Mārdžorija sākumā neparādījās, Soumss saņēma visus spēkus un neaizmiga, un viņš nesnauda, kamēr vien viņa bija uz skatuves: vai nu tāpēc, ka viņa runāja «drausmīgi», vai aiz pienākuma sajūtas; Soumss rūpīgi atzīmēja katru riskantu frāzi, ko viņa izrunāja; vispār viņš pavadīja jauku vakaru un devās mājup, labi atpūties. Braukdams taksometrā, viņš domās tēloja sera Džeimsa Foskisona lomu pratināšanā.

«Šķiet, kundze, ka jūs tēlojāt Oliviju «Taisnprātīgajā» teātra biedrības «Nec plus ultra» uzvedumā? Vai šī Olivija ir domāta kā krietna sieviete?.. . Pilnīgi pareizi. Un šai lomai bija sekojošs teksts (min «pikantās vietas»). Kā jūs šo tekstu izpratāt, kundze? Šķiet, jūs nepiekritīsiet, ka tas ir netikumisks? . . . Nē? … Un tas nav domāts, lai aizskartu dzirdi un postoši iedarbotos uz pieklājīgu publiku? … Nē. Tātad jūsu uzskati par tikumību atšķiras no manējiem un, uzdrīkstos apgalvot, arī no zvērināto uzskatiem. Tā. Scēna tumsā — vai jūs neierosinājāt misteru režisoru izlaist to? Nē. Režisors jums laikam bija misters Kerfjū. Vai jūsu attieksmes ar šo džentlmeni atļautu jums iesniegt viņam šādu ierosinājumu? .. . Ahā! Un nu, kundze, atļaujiet jums atgādināt, ka visa tūkstoš deviņi simti divdesmit trešā gada laikā jūs vai ik dienas sastapāties ar šo džentlmeni… Nu, teiksim, trīs četras reizes nedēļā. Un jūs tomēr uzskatāt, ka jūsu attieksmes nav ļāvušas aizrādīt viņam, ka krietnai jaunai sievietei nav iespējams uzstāties tādā scēnā? .. . Ak tā? Zvērināto domas par šo jūsu atbildi mēs drīz dabūsim zināt. Jūs taču neesat profesionāla aktrise, kam iztika atkarīga no tā, ko dod tēlot? Nē. Un tad jums pietiek drosmes ierasties tiesā un pieprasīt atlīdzību, jo kāds privātā vēstulē izteicies, ka jums nav jausmas par morāli? Jā?» Un tā tālāk un tā tālāk. Kompensācija? O nē! Viņa nesaņems ne farsinga!

IX VOLTE FACE[71]

Cenzdamās noturēt savā tuvumā seru Aleksandru Makgaunu un Frensi Vilmotu, piedalīdamās vīkenda izbraukumos un viesībās, bieži spēlēdama bridžu cerībā ar laimestu segt dienišķos izdevumus, šad tad paspēdama izjāt medībās un studēdama Olivijas lomu, Mārdžcrija Ferāra bija pavisam piemirsusi prāvu, kad misteri Setlvaits un Stārks paziņoja viņai par Soumsa priekšlikumu. Viņa gavilēja. Ar šo naudu viņa apmierinās pašus neatlaidīgākos kreditorus, varēs atvilkt elpu un mierīgā garā apdomāt nākotnes izredzes.

Vēstuli viņa saņēma piektdien pirms Ziemsvētkiem, kad posās braukt pie tēva uz Ņūmārketu, un steigšus uzrakstīja dažus vārdus atbildei, apsolīdamās iegriezties kantorī pirmdien ceļā uz māju. Vakarā viņa apspriedās ar tēvu. Lords Čarlzs bija pārliecināts, ka šis apikāts grib līgt mieru ja jau vēlas upurēt tādu summu kā pusotra tūkstoša mārciņu, un ka viņai vajag panākt vēl rakstisku atvainošanos. Šā vai tā, steigties nevajag, lai viņi mazliet panervozē. Pirmdien viņš gribēja parādīt meitai savus kumeļus. Tāpēc viņa atgriezās Londonā tikai divdesmit trešajā decembrī un atrada, ka kantoris slēgts. Nezin kāpēc viņai nebija ienācis prātā, ka arī advokātiem var būt brīvdienas. Ziemsvētku vakarā viņa atkal aizbrauca uz desmit dienām un tikai ceturtajā janvārī ieradās kantorī. Misters Setlvaits joprojām baudīja atpūtu Francijas dienvidos; viņu pieņēma misters Stārks. Viņš zināja par prāvu diezgan maz, tomēr uzskatīja lorda Čarlza padomu par prātīgu; vajag atbildēt, ka pusotra tūkstoša mārciņu pieņem, ja tiem pievieno formālu atvainošanās rakstu; ja būs nepieciešams, tad no pēdējā varēs atsacīties, taču vienmēr jācenšas iegūt iespējami vairāk. Mārdžorija Ferāra piekrita, kaut arī paredzēja ko ļaunu.

Septītajā janvārī viņa pārnāca mājās pēc dienas izrādes nogurusi, aplausu un Bertija Kerfjū uzslavas satraukta: «Jūs to labi paveicāt, dārgā!» — Un atkal senā izteiksme bija viņa sejā. Mārdžorija iegāja karstā vannā un grasījās jau kāpt laukā, kad istabene pieteica Frensi Vilmotu.

— Lai viņš pagaida, Fanij. Sakiet, ka būšu pēc divdesmit minūtēm.

Uztraukta un reizē gurda, it kā nojauzdama krīzi tuvojamies, viņa steigšus saģērbās, iesmaržoja kaklu un rokas ar apelsīnu ziedu esenci un klusiem soļiem iegāja studijā. Jaunais cilvēks stāvēja ar muguru pret durvīm istabas vidū un nedzirdēja viņu ienākam. Viņa panāca dažus soļus uz priekšu un gaidīja, vai apelsīnu ziedu smarža nevēstīs par viņas tuvumu. Jauneklis stāvēja kā austrumu ēzelis, kas, ausis nolaidis, pacietīgi gaida, kad uzliks jaunu nastu uz viņa piepūlētās muguras. Pēkšņi viņš skaļi noteica:

—   Es vairs nevaru izturēt.

—   Frensi!

Jauneklis atskatījās.

— O, Mārdžorij! Es nedzirdēju jūs ienākam.

Un, satvēris viņas rokas, viņš paslēpa tanīs seju.

Viņa uz mirkli apjuka. Likās, būtu viegli atbrīvot rokas no jaunekļa izmisīgajiem skūpstiem un sniegt pretī savu lūpu uzvarošo liesmu, ja vien viņš būtu laikmetīgs, ja Frenša vecmodīgā mīlestība neglaimotu viņai un ja viņš modinātu Mārdžorijā mazliet vairāk — vai varbūt mazliet mazāk? — nekā kaislību. Vai beidzot viņai lemts piedzīvot kaut ko jaunu, kas līdz šim palicis svešs, — vienkāršas jūtas, jaunas meitenes idili? Viņa aizveda Frensi pie dīvāna, atsēdās līdzās, ieskatījās acīs. Pasakains saldums kā ziedoņa rīta vēsma — viņa un Frensis kā mazi bērni mežā, un pasaule galīgi aizmirsta! Viņa pakļāvās nevainības burvībai, neapzinīgi tvēra pēc kā jauna, brīnišķīga. Nabaga zēns! Kāda bauda just, ka beidzot viņš ir laimīgs, bauda solīt viņam precēties un apņemties turēt vārdu! Kad? Kad vien viņš vēlas — drīz, ļoti drīz, jo ātrāk, jo labāk! Gandrīz nemaz neaplauzdama, ka tēlo jaunu meiteni, viņa ļāvās aizrauties no jaunekļa pārsteiguma un prieka. Viņš dega kā ugunīs, viņš jutās kā debesīs un tomēr neatļāva sev neko pāri par mēru — viņš bija apbrīnojams! Vairāk nekā stundu viņi pavadīja kopā — kas tā būs par stundu atmiņām! — kad Mārdžorija atcerējās, ka pusdeviņos ielūgta pusdienās. Viņa piekļāva lūpas pie jaunekļa lūpām un aizvēra acis. Neatlaidīga doma mācās virsū: vai neizgaisināt šo mirkli un nenostiprināt savas tiesības uz viņu laikmetīgā veidā? Tas tēls, kādu viņš iedomājies, taču ir tikai māns, tikai meli! Jaunekļa skatiens apmiglojās, rokas kļuva drudžaini karstas. Kaut kas šķita grimstam viņas acu priekšā. Viņa piecēlās.

— Un nu, dārgais, steidzies projām!

Kad viņš aizsteidzās, Mārdžorija nometa drēbes un sasukāja spoguļa priekšā matus, kas laistījās vairāk zeltā nekā sarkanumā. Dažas aploksnes uz tualetes galdiņa piesaistīja viņas uzmanību. Rēķins, atkal rēķins un beidzot vēstule:

Godātā kundze!

Ar nožēlu paziņojam Jums, ka «Keskots, Kingstons un Forsaits» atsakās iesniegt mūsu pieprasīto atvainošanos rakstiski un ņem atpakaļ savu priekšlikumu in toto . Pēc mūsu ieskatiem, lieta jāvirza tālāk. Mums tomēr ir pamats cerēt, ka viņi piekritīs mūsu prasībām, pirms vēl lieta nonāks tiesā.

Gatavi Jums pakalpot,

Setlvaits & Stārks.

Viņa nometa vēstuli un sēdēja pavisam klusu, vērodama spogulī dziļi iegriezušos grumbiņu mutes labajā kaktiņā un dziļi iegriezušos grumbiņu kreisajā kaktiņā . . .

Frensis Vilmots, steigdamies mājup, domāja par tvaikoņu reisiem un kajītēm, par laulību ceremoniju un gredzeniem. Vēl pirms stundas viņš bija galīgi izmisis, nu viņam šķita, ka vienmēr bijis pārliecināts: «Mārdžorija ir pārāk krietna, lai neatteiktu šim tipam, ko viņa nemīl.» Viņš padarīs Mārdžoriju par Dienvidkarolīnas karalieni — noteikti! Un, ja viņai nepatiks tur dzīvot, viņš pārdos «veco māju» un viņi apmetīsies, kur vien viņa vēlēsies, varbūt Venēcijā (jo viņš bija dzirdējis Mārdžoriju jūsmojam par Venēciju) vai Ņujorkā, vai Sicīlijā, — ar viņu visur būs jauki! Pat sausa, salta vēja plosītā Londona vairs ilgāk nebija pelēks rēgu un ēnu pilns labirints, bet skaista pilsēta, kur var dabūt pirkt gredzenus un tvaikoņa biļetes. Vējš kapāja seju, bet Frensis Vilmots neko nemanīja. Nabaga Makgauns! Frensis nīda skotu, pat domas par sāncensi bija pretīgas, taču tagad viņam bija tā žēl, iedomājoties, ka nu kauss atrauts no skota lūpām. Un visas šīs dienas, nedēļas, mēneši, kad Frensis bija riņķojis ap liesmu, apsvilinādams gurstošos spārnus, nu likās gluži dabisks sirds ceļš uz paradīzi. Tiklab viņam, kā viņai ir divdesmit četri gadi; viņus gaida vesela mūžība svētlaimes! Viņš iztēlojās Mārdžoriju mājās uz verandas. Vai jāšus zirgā! Vecais fords būs jāapmaina pret ko labāku. Nēģeri dievinās viņu — tik majestātisku, tik baltu . .. Pastaigas kopā ar viņu acāliju biezoknī pavasarī, kura smarža jau jūtama gaisā, — ak nē, smaržo viņa rokas, ar kurām viņš pieskāries Mārdžorijai! Viņš nodrebēja un joņoja tālāk pa tukšo ielu — zem kailajiem, austrumu vēja locītajiem kokiem; zvaigznes gaisos salti mirdzēja un vizuļoja.

Vestibilā viņam pasniedza vizītkarti.

— Mister Vilmot, jūs gaida kāds džentlmenis.

Sers Aleksandrs sēdēja viesistabas kaktā ar saburzītu platmali rokās. Viņš piecēlās un nāca pretī Vilmotam, plecīgs un drūms.

—   Es jau sen biju nodomājis jūs apmeklēt, mister Vilmot.

—   Jā, ser? Vai varu piedāvāt jums kokteili vai glāzi heresa?

—   Nē, pateicos! Vai jums zināms, ka esmu saderinājies ar mis Ferāru?

— Bija zināms, ser.

Šī sarkanā, draudīgā seja ar sarainajām ūsām un degošajām acīm iesvēla Frensī niknumu; nožēlu viņš vairs nejuta.

—   Jūs zināt, ka es vienmēr esmu bijis pret to, ka jūs tik bieži apmeklējat jauno lēdiju. Šai zemē nav pieņemts, ka džentlmenis lakstojas ap jaunu sievieti, kas saderināta.

—   Tas jāizlemj pašai mis Ferārai, — Frensis dzestri atbildēja.

Makgauna seja kļuva Vēl sarkanāka.

— Ja jūs nebūtu amerikānis, es būtu jūs brīdinājis krietni agrāk.

Frensis Vilmots palocījās.

— Ko jūs tagad darīsiet?

— Atļaujiet man palikt atbildi parādē. Makgauns pieliecās tuvāk.

—   Esmu jūs brīdinājis, — viņš sacīja. — Esiet turpmāk uzmanīgāks!

—   Pateicos, ņemšu to vērā! — Frensis Vilmots pieklājīgi atbildēja.

Makgauns mirkli stāvēja līgodamies. Vai tikai viņš negrasās sist? Frensis Vilmots sabāza rokas bikšu kabatās.

—   Jūs esat brīdināts! — Makgauns noteica un apsviedies izgāja ārā.

—   Ar labu nakti! — Frensis Vilmots sacīja, četrstūrainajai mugurai attālinoties. Viņš bija izturējies laipni, izturējies pieklājīgi, bet kā viņš nīda šo tipu, nudien! Ja nebijis uzvaras gaviļu, kas pārpildīja viņa sirdi, te būtu noticis kautiņš!

X FOTOUZŅĒMUMI

Ieradies Lipinghollā uz gadskārtējām Ziemsvētku medībām, Maikls sastapa šeit divus praktiskus politiķus un vienu valdības locekli.

Smēķējamā istabā ar pilastru sadalītiem logiem, kur vīrieši un dažreiz arī sievietes atpūtās, viesi, atlaidušies vecos ādas atzveltņos, mētājās ar vārdiem kā ar bumbiņām un neviens nepieminēja tik bīstamu tematu kā fogartisms. Taču gadījās arī tādi momenti, kad Maiklam laimējās ieskatīties pašā politikas būtībā un izjust cieņu pret politiķiem praktiķiem. Pat šais svētku dienās viņi cēlās agri, gāja gulēt vēlu, rakstīja vēstules, skatīja cauri petīcijas, ielūkojās «Zilajās grāmatās». Abi bija braši vīri, ēda ar labu ēstgribu, iemeta, kā vīriem klājas, un nekad nebija noguruši. Viņi bija tīri skūti, izskatījās veselīgi, šāva slikti, bet ar aizrautību. Tikmēr valdības loceklis spēlēja golfu kopā ar Flēru. Maikls saprata viņu sistēmu: pārslogot tā savu prātu, ka faktiski tanī nekā vairs nav iekšā, neatstāt laika plāniem, jūtām, iztēlei. Rīkoties un darboties, bet nedzīties ne pēc kāda mērķa.

Kas attiecās uz fogartismu, tad viņi nesekoja «The Evening Sun» paraugam un nezobojās par to, toties apstāja Maiklu ar jautājumiem, ko viņš bieži bija uzstādījis pats sev:

— Nu jā, bet kā jūs domājat to realizēt? Jūsu plāns būtu ļoti labs, ja vien tas tik dziļi neķertu kabatā. Paaugstināt dārdzību nav ko domāt, valsts tā jau tikko turas uz kājām. Jūsu fogartisms prasa naudu un vēlreiz naudu. Jūs varat zvērēt līdz aizsmakumam, ka pēc desmit vai divdesmit gadiem atmaksāsiet visu pieckārt, — neviens neklausīsies. Jūs varat sacīt, ka mēs nonāksim bezdibeņa malā, ja tā nerīkosimies, — tas nav nekas jauns; daudzi domā, ka mēs jau esam bezdibenī iekšā, viņiem tikai nepatīk, kad to atgādina. Citi, it īpaši rūpnieki, tic tam, kam grib ticēt. Viņi necieš, ja kāds brēc par sliktu stāvokli, kaut arī vislabākajos nolūkos. Apsoliet tirdzniecības uzplaukumu, nodokļu pazemināšanu, piedāvājiet lielāku darba algu vai runājiet par nodokli no kapitāla, un mēs jums ticēsim, kamēr nepārliecināsimies, ka arī jūs esat bezspēcīgs kaut ko izdarīt. Bet jūs gribat sašaurināt tirdzniecību un paaugstināt nodokļus šodien labākas rītdienas vārdā. Kas jums prātā! Politikā var gan jaukt kārtis, taču pieskaitīt vai atskaitīt nav pieņemts. Cilvēki reaģē tikai tad, ja pasākums sola tūlītēju peļņu vai ja draud konkrētas briesmas, kā, piemēram, kara laikā. No sensācijām jāatsakās.

Īsi sakot, tie bija gudri ļaudis, bet nelabojami fatālisti.

Pēc šādām prātīgām pārrunām Maiklam politiķa profesija kļuva daudz skaidrāka. Viņu sevišķi pievilka ministrs: tas izturējās neuzkrītoši, tam bija patīkamas manieres, noteiktas idejas par savas ministrijas uzdevumiem, un viņš rīkojās saskaņā ar tām pēc labākās sirdsapziņas; ja viņam bija vēl citi uzskati, viņš tos glabāja klusībā. Viņš likās jūsmojam par Flēru, prata labāk uzklausīt sarunu biedru nekā abi iepriekš minētie un papildināja viņu teikto vēl ar šo to:

— Protams, to, ko mēs esam spējīgi veikt, var novērtēt par tik nenozīmīgu sīkumu, ka avīzes var sacelt lielu brēku un šai troksnī mums var izdoties realizēt vienu otru nopietnu pasākumu, ko publika pamanīs tikai pēc tam, kad tas būs noticis fakts.

— Man nav lielas ticības preses palīdzībai, — Maikls iebilda.

— Diemžēl, tas ir vienīgais skaļrunis, kas mums ir. Jūs varētu realizēt pat savu fogartismu, ja jums nāktu talkā pašas bramanīgākās avīzes. Kas jūs īstenībā kavē, tas ir pilsētu gausais pieaugums pēdējos pusotra simta gados, iesūbējušie uzskati, pēc kuriem Anglijas liktenis neizbēgami saistīts ar rūpniecību, un pārvadājumi pa jūru. Turklāt pilsētnieka prāts ir neglābjami optimistisks. Viņi necieš nepatīkamus tematus. Daudzi tic no visas sirds, ka mēs varam turpināt veco politiku līdz bezgalībai un sasniegt aizvien lielāku labklājību. Es personiski neesmu tais uzskatos. Iespējams, ka daudz no tā, ko sludina vecais Fogarts, ir pakāpeniski realizējams, pat bērnu emigrācija, ja apstākļi piespiedīs tā rīkoties, taču tad to vairs nesauks par fogartismu. Tāds ir izgudrotāja liktenis! Viņam nebūs nekāda labuma no tā, ka viņš pirmais saskatījis izeju. Un, kad viņa teoriju atzīs, — ministrs drūmi piemetināja, — tad varbūt būs jau par vēlu.

Todien kāds avīžu sindikāts lūdza atļauju atsūtīt intervētāju, un Maikls jau gatavojās noskaitīt tam savu ticības locekli. Taču žurnālists izrādījās fotogrāfs, un rezultātā radās uzņēmumi: «Midbaksas deputāts skaidro mūsu korespondentam fogartisma principus». Fotogrāfs rīkojās aktīvi. Viņš nofotografēja ģimenes grupu mājas priekšā: «No labās uz kreiso — misters Maikls Monts, parlamenta loceklis, lēdija Monta, misis Monta, sers Lorenss Monts, baronets». Viņš nofotografēja Flēru: «Misis Monta ar dēlu Kitu un sunīti Dendiju». Viņš uzņēma Jēkaba I laikā celto mājas spārnu. Viņš nofotografēja ministru ar pīpi zobos, «baudot Ziemsvētku atpūtu». Viņš nofotografēja iežogotā dārza stūri: «Klusā kaktiņā». Tad viņš brokastoja. Pēc brokastīm viņš uzņēma veselu grupu — viesus un saimniekus: «Viesos pie sera Lorensa Monta, Lipinghollas muižā Baksā»; ministrs sēdēja pa labi no lēdijas Montas un ministra sieva pa kreisi no sera Lorensa. Šis uzņēmums būtu iznācis vēl labāks, ja Dendijs, nejauši palicis ārpusē, nebūtu izdarījis pēkšņu uzbrukumu statīvam. Korespondents nofotografēja Flēru vienu pašu: «Misis Monta, jaunā Londonas salona apburošā namamāte». Viņš esot dzirdējis, ka Maikls izdarot interesantu eksperimentu, — vai neesot iespējams nofotografēt fogartismu praksē? Maikls pasmīnēja un atbildēja, ka tas esot saistīts ar pastaigu.

Viņi devās uz birzi. Kolonijā dzīve ritēja normāli — Bodiks ar diviem uzņēmēja strādniekiem, kuri apsveica viņu, cēla ēku inkubatoram; Svens smēķēja cigareti un lasīja «The Daily Mail»; Bergfelds sēdēja, iespiedis galvu rokās, misis Bergfelde mazgāja traukus.

Fotogrāfs izdarīja trīs uzņēmumus. Maikls, kas pamanīja, ka Bergfelds sāk atkal kratīties kā drudzī, aplinkus aizrādīja fotogrāfam, ka līdz vilciena atiešanai atlicis maz laika. Tad fotogrāfs izdarīja beidzamo uzņēmumu: nofotografēja Maiklu mājiņas priekšā, izdzēra muižā divas tases tējas un devās ceļā.

Kad Maikls vakarā gāja augšup pa kāpnēm uz guļamistabu, viņu aizturēja namzinis:

— Mister Maikl, Bodiks gaida jūs pieliekamajā; laikam kaut kas būs atgadījies, ser.

— Jā? — Maikls truli novilka.

Pieliekamajā, kur Maikls bērnībā bija pavadījis daudz jauku brīžu, stāvēja Bodiks; viņa bālā seja bija nosvīdusi, tumšās acis nemierīgas.

— Vācietis ir pagalam, ser. — Pagalam?

— Pakāries. Sieva raud kā bez prāta. Es izņēmu viņu no cilpas un aizsūtīju Svenu uz ciematu.

— Ak dievs! Pakāries! Bet kāpēc tad?

— Viņš bija dikti jocīgs šais beidzamās trīs dienās, un tas fotogrāfs galīgi izsita viņu no sliedēm. Vai jūs nāksiet man līdzi, ser? Paņēmuši lukturi, abi devās turp, un Bodiks pa ceļam stāstīja:

— Tikko jūs aizgājāt no mums, tā viņš sāka kratīties un runāt, ka viņu te pataisot par izsmieklu. Es viņam ieteicu negvelzt muļķības un labāk ķerties pie kāda darba, bet, kad pārnācu dzert tēju, viņš tāpat vien vēl kratījās un tik runāja par savu godu un saviem ietaupījumiem; Svenam bija apnicis klausīties un ņirgājās par viņu, bet misis Bergfelde sēdēja kaktiņā balta kā kaļķis. Es ieteicu Svenam aiztaisīt slūžas, un Fricis pamazām norimās un sēdēja sakumpis, kā vienmēr, stundām ilgi. Misis Bergfelde pamieloja mūs ar tēju. Man bija vēl šis tas darāms, tāpēc es izgāju ārā. Kad ienācu ap septiņiem, viņi bija atkal uz nažiem un misis

Bergfelde raudāja tā, ka domāt — viņai sirds lūst. «Vai tad jūs neredzat,» es saku, «ka jūsu sievai tas ķeras klāt?» — «Henrij Bodik,» viņš atsaka, «pret jums man nav nekā, jūs allaž esat bijis pieklājīgs pret mani. Bet šis Svens,» viņš saka, «tas ir īsts sivēns!» — un paķer no galda maizes griežamo nazi. Es to atņēmu un aprunājos ar viņu mierīgi. «Ak,» viņš saka, «jums taču nav nekāda lepnuma!» Bet Svens paskatās uz viņu un sašķiebj muti. «Lepnums,» viņš saka, «tu muļķa slaists, kādas tev tiesības runāt par lepnumu?» Nu es redzu, ka Bergfeldam miera nebūs, kamēr mēs visi te sēdēsim, un tā es aizvācu Svenu uz traktieri iedzert kādu glāzīti. Mēs pārnācām tā ap kādiem desmitiem, Svens tūlīt likās uz ausi, bet es iegāju virtuvē, un tur sēdēja misis Bergfelde viena pati. «Vai viņš jau nolicies gulēt?» es prasu. «Nē,» viņa saka, «viņš izgāja atvēsināt galvu. Ak, Henrij Bodik,» viņa saka, «es nezinu, ko lai iesāku!» Mēs tā sēdējām kādu laiciņu, viņa stāstīja šo to par savu vīru; viņa ir krietna sieviete. Tad pēkšņi viņa saka: «Henrij Bodik, man bail. Kāpēc viņš nenāk iekšā?» Mēs izgājām ārā paskatīties, kur viņš palicis, un ko jūs domājat, ser, — kur viņš bija? Jūs atceraties to lielo koku, ko mēs grasījāmies cirst nost? Tam bija pieslietas trepes klāt un pār zaru pārmesta virve. Viņš mēnesnīcā bija uzkāpis pa trepēm, uzmaucis cilpu kaklā un meties lejup. Tur nu viņš karājās sešas pēdas no zemes, stīvs un auksts. Es pamodināju Svenu, mēs izņēmām viņu no cilpas . . . Nomocījāmies ar viņu pa krietnam! Nabaga sieviete, man tik žēl viņas, ser, kaut gan es domāju, ka īstenībā labi vien ir tā, — no viņa tik un tā nekas prātīgs nebija gaidāms. Šitais puisis ar fotoaparātu būtu dārgi maksājis par to, ko mēs redzējām mēnesnīcā.

«Fogartisms praksē!» Maikls rūgti nodomāja. «Pirmā daļa beigusies.»

Mājiņa izskatījās tik bēdīga blāvajā mēness gaismā un saltajā vējā. Istabā misis Bergfelde bija nometusies uz ceļiem blakus mironim, kas gulēja uz priežu dēļu galda ar mutautiņu uz sejas. Maikls uzlika roku viņai uz pleca. Viņa paskatījās uz Maiklu neprātīgām acīm, nolieca galvu un atkal sāka kustināt lūpas. «Lūgšana!»

Maikls noprata. «Droši vien katoliete!» Viņš pasauca Bodiku sānis.

— Nelaidiet Svenu te iekšā! Es parunāšos ar viņu. Kad ieradās policija un ārsts, Maikls pasauca frizieri, kura iekritusī seja izskatījās pavisam spokaina mēnesnīcā. Viņš likās ļoti satriekts.

— Labāk būtu, ja jūs pārnakšņotu pie mums, Sven.

— Labi, ser! Es nemaz nebiju domājis darīt tam, nabagam, pāri, bet viņš bija tik uzpūtīgs, un man tāpat ir savas raizes. Vai tad nu viņš ir vienīgais, kas nelaimīgs šai pasaulē! Līdzko izmeklēšana būs garām, es braukšu projām. Ja nedabūšu vairāk saules, tad drīz ar mani būs beigas, tāpat kā ar viņu.

Maikls jutās atvieglots. Bodiks paliks viens.

Kad viņš beidzot pārnāca mājās ar Svenu, Flēra jau gulēja. Viņš nemodināja sievu, lai pastāstītu jaunos notikumus, tikai ilgi gulēja nomodā, pūlēdamies sasildīties un domādams par lielo šķērsli ceļā uz pestīšanu — par cilvēka personību. Un, vajāts no vīzijas par sievieti līdzās saltajam, sastingušajam ķermenim, ilgojās pēc jaunā ķermeņa siltuma blakusgultā.

Fotouzņēmumi lieti noderēja. Trīs dienas no vietas katra avīze ievietoja rakstiņus ar virsrakstiem: «Traģēdija Bekingemširas muižā», «Vācu aktiera pašnāvība», «Drāma Lipinghollā», «Kāda eksperimenta traģiskais gals». No labās uz kreiso: «Misters Maikls Monts, Midbaksas deputāts, Bergfelds, vācu aktieris, kas pakārās, misis Bergfelde».

«The Evening Sun» ievietoja drīzāk sāpju nekā dusmu pilnu rakstu:

«Vācu aktiera pašnāvība sera Lorensa Monta muižā Lipinghollā ietver sevī zināmu grotesku pamācību. Nelaimīgais bija viens no trim bezdarbniekiem, kurus bija izraudzījies saviem eksperimentiem jaunais Midbaksas deputāts, kas nesen pievērsa uzmanību ar fogartisma aizstāvēšanas runu. Kāpēc viņš, aģitēdams par angļu «atgriešanos pie zemes», izraudzījies vācieti, tas nav gluži skaidrs, bet, plašāk izsakoties, šis incidents spilgti parāda, cik neauglīgi ir visādi diletantiski mēģinājumi atrisināt šo problēmu un cik aplamas ir pretenzijas tikt galā ar bezdarba krīzi, kamēr vēl paciešam savā vidū ārzemniekus, kas atrauj maizes kumosu no mutes mūsu tautiešiem.» Tai pašā numurā bija īss ievadraksts: «Ārzemnieki Anglijā». Izmeklēšana pievilka daudz ļaužu. Visiem bija zināms, ka mājiņā dzīvo trīs vīrieši un viena sieviete, un visi gaidīja sensacionālus atklājumus un jutās stipri vīlušies, kad izrādījās, ka pašnāvībai nav nekāda sakara ar erotiku.

Flēra ar vienpadsmito baronetu atgriezās Londonā tūliņ pēc izmeklēšanas, bet Maikls palika uz bērēm katoļu kapsētā dažu jūdžu atstatumā. Viņš kopā ar Bodiku gāja aiz misis Bergfeldes. Sīks lietiņš smidzināja no pelēkajām, kapa plāksnēm līdzīgajām debesīm, un pret šīm palsajām debesīm īves slējās kailas un tumšas. Maikls bija pasūtījis lielu vainagu un, kad to uzlika uz kapa, nodomāja: «Vispirms upurēja cilvēkus, tad jērus un nu puķes! Vai tas ir progress?»

Norunājis ar Noru Kerfjū, ka tā pieņems misis Bergfeldi par virēju Betnelgrīnā, Maikls aizveda viņu uz turieni muižas mašīnā. Šai garajā braucienā viņā atkal atdzima kara laikā izbaudītās jūtas. Cilvēka sirds, apģērbta, aizpogāta ar visām apstākļu, interešu, manieru, parašu, rasu un šķiru pogām, ir tomēr tā pati sirds, kad to atsedz bēdas, mīla, naids vai smiekli. Bet cik reti tā atsedzas! Dzīvē visi ir apģērbti! Var būt arī, ka tā ir labāk, — kailums izraisa ārkārtīgu sasprindzinājumu. Viņš patiešām jutās atvieglots, kad ieraudzīja Noras Kerfjū seju un izdzirdēja viņas možos vārdus, ko viņa teica misis Bergfeldei:

— Nāciet iekšā, mana dārgā, un iedzeriet tēju! Viņa piederēja pie tiem, kuros sirds kailums nemodina ne kaunu, ne sasprindzinājumu.

Kad Maikls ieradās mājās, Flēra bija viesistabā, ietinusies zvērādas apkaklē līdz pat vaigiem, kas tā kvēloja, it kā viņa nupat būtu ienākusi no āra.

— Biji pastaigāties, bērniņ?

—   Jā, es… — viņa sastostījās, uzmeta viņam dīvainu skatienu un jautāja: — Nu, vai tiki galā ar visu?

—   Jā, paldies dievam! Aizvedu to nabaga radījumu pie Noras Kerfjū.

Flēra pasmaidīja.

— Ak jā, Nora Kerfjū! Sieviete, kas dzīvo citu labā un nedomā par sevi, vai ne?

— Tā ir, — Maikls skarbi atbildēja.

—   Jauna tipa sieviete. Es kļūstu pavisam vecmodīga. Maikls saņēma viņu aiz zoda.

—   Kas tev noticis, Flēra?

—   Nekas.

— Nē, kaut kas jau ir.

— Redzi, kādreiz apnīk palikt ārpusē no visas dzīves, it kā man cita uzdevuma nav kā noņemties ar Kitu un izskatīties pikantai.

Maikls aizskarts un nesapratnē nolaida roku. Tiesa, viņš nebija apspriedies ar Flēru par saviem bezdarbniekiem, būdams pārliecināts, ka viņu tas neinteresē vai viņa zobosies: «Pasākums bez nākotnes!» Un vai tā arī nav?

—   Ja tevi kaut kas interesē, Flēra, tu taču vari man pajautāt.

—   Ak, es negribu iejaukties tavās darīšanās, man pietiek pašai ar savām. Vai esi jau dzēris tēju?

— Pasaki taču, — kas noticis?

— Manu dārgo zēn, tu jau reiz man to jautāji, un es jau reiz atbildēju: nekas!

— Vai tu mani nenoskūpstīsi?

— Protams. Patlaban mazgā Kitu — vai nevēlies paskatīties?

Katrs sīkais dūriens smeldza aizvien dziļāk. Flēra pārdzīvo kādu garīgu krīzi, bet viņam nav nekādas jausmas, kā šādā gadījumā rīkoties. Vai tad viņai nepatīk, ka viņš apbrīno to, tiecas pēc tās? Ko viņa grib? Lai viņš atzītu, ka Flēra interesējas par valsts stāvokli ne mazāk kā viņš? Laikam gan! Bet — vai tad tā ir?

— Es gan dzeršu tēju, — viņa sacīja. — Vai šī jaunā tipa sieviete rada satricinošu iespaidu?

Greizsirdība? Kāds absurds! Viņš mierīgi atbildēja: — Es tevi lāgā nesaprotu. Flēra paskatījās uz viņu ar ļoti dzidrām acīm. — Ak dievs! — Maikls noteica un izgāja no istabas. Viņš uzgāja savā kabinetā un apsēdās «Baltā pērtiķa» priekšā. Šai stratēģiskajā pozīcijā viņš varēja labāk iedziļināties savā ģimenes dzīvē. Flērai vienmēr jābūt pirmajā vietā, viņa grib tēlot galveno lomu. Viņas kolekcijas objekti nedrīkst dzīvot paši savu dzīvi! Šīs atziņas rūgtums viņu nobiedēja, Nē, nē! Vienīgā nelaime ir tā, ka viņai ir komplekss — sudraba karote, kuru viņa pieradusi pastāvīgi just mutē. Viņa necieš, ka neieņem pirmo vietu Maikla interešu lokā, vai varbūt nav apmierināta ar to, ka nevar dalīties viņa interesēs. Kad labi apdomā, tas runā viņai par labu. Viņa ir sašutusi par savu egocentrismu. Nabaga bērns! «Man jātur acis vaļā,» Maikls domāja, «citādi no tā visa var rasties mūslaiku romāns trīs daļās.» Un viņš iegrima domās par zinātnes virzienu, kas apgalvoja, ka pēc simptomiem var noteikt katras parādības cēloni, — hā! Viņš atcerējās, kā bērnībā mājskolotāja mēdza ieslēgt viņu istabā, — kopš tā laika viņš necieta nekādus brīvības ierobežojumus. Psihoanalītiķis teiktu, ka cēlonis meklējams guvernantē. Tas nav pareizi — dažam labam mazam zēnam šāds gadījums neatstātu nekādu seku; cēlonis meklējams raksturā, kas bija sācis veidoties pirms šī gadījuma. Viņš paņēma no rakstāmgalda Flēras fotogrāfiju. Viņš mīl šo seju, vienmēr mīlēs to. Ja viņai ir trūkumi — nekas! Viņam to ir tāpat — milzums! Tas viss ir komēdija, nav vajadzības pārvērst to traģēdijā. Flērai taču arī ir humora izjūta. Ir vai nav? Un Maikls vērās fotogrāfijā, ko turēja rokās . . .

Taču, kā tas ar vīriem parasti notiek, viņš uzstādīja diagnozi, nezinādams visus faktus.

Flēra bija ļoti nogarlaikojusies Lipinghollā, pat kolekcionēt ministrus viņai bija apnicis. Viņa slēpa savu apnikumu no Maikla, bet pašuzupurēšanās allaž atriebjas. Viņa ieradās Londonā, pavisam naidīgi noskaņota pret sabiedrisko darbību. Cerēdama uzlabot omu, viņa nopirka jaunu cepuri un devās uz Bondstrītu. Berlingtonstrītas stūrī kāds jauns cilvēks apstājās un pacēla platmali.

— Flēra!

Vilfrīds Dezerts! Ļoti vājš un stipri iededzis!

—   Jūs!

—   Jā. Nupat kā atbraucu. Kā klājas Maiklam?

—    Labi. Tikai viņš ir parlamenta loceklis.

—    Pasaulīt mīļā! Un kā jums klājas?

—    Kā vienmēr. Vai labi pavadījāt laiku?

— Jā. Esmu te tikai caurbraucot. Austrumi tur mani ciet!

— Vai apciemosiet mūs?

— Laikam gan ne. Jūs zināt, kas vienreiz apdedzinājies . ..

— Jā, esat nocepis gluži brūns.

—    Nu, ardievu, Flēra! Jūs nemaz neesat pārvērtusies. Maiklu es varbūt kaut kur satikšu.

—    Ardievu! — Viņa devās tālāk neatskatīdamās un tad nožēloja, ka nezina, vai Vilfrīds ir atskatījies vai nav.

Viņa bija no Vilfrīda atteikusies Maikla dēļ, kurš — kurš to jau pilnīgi piemirsis! Nudien, tā ir pārāk liela pašuzupurēšanās!

Un tad pulksten trijos viņai pasniedza vēstuli.

— Izsūtāmais gaida atbildi, mem.

Viņa atplēsa aploksni ar viesnīcas «Cosmopolis» zīmogu:

Kundze!

Mēs atvainojamies par traucējumu, bet esam nonākuši grūtībās. Misters Frensis Vilmots, jauns amerikānis, kas kopš oktobra dzīvo mūsu hotelī diemžēl saslimis ar plaušu karsoni. Ārsts uzskata viņa stāvokli par ļoti nopietnu. Šādos apstākļos mēs uzskatījām par pareizu pārmeklēt viņa mantas, lai gūtu iespēju stāties sakaros ar viņa draugiem, taču vienīgais norādījums bija Jūsu vizītkarte. Iedrošināmies lūgt Jūsu palīdzību šai lietā.

Palieku, kundze, Jūsu padevīgs kalps. Augstcienībā (direkcijas paraksts).

Flēra blenza nesalasāmajā parakstā un domāja rūgtas domas. Džons bija atsūtījis Frensi pie viņas kā savas laimes vēstnesi, bet šis vēstnesis bija kritis viņas ienaidnieces rokās! Kāpēc tad šī nekrietnele pati nekopj viņu? Ak, nabaga zēns! Slims tādā lielā viesnīcā un pilnīgi viens pats!

— Pasauciet taksometru, Kouker!

Ceļā uz viesnīcu viņa jutās mazliet satraukta «palīdzīgā eņģeļa» lomā.

Birojā viņa nosauca savu vārdu, un viņu uzveda 209. istabā. Tur sēdēja istabene. Ārsts, tā viņa sacīja, esot pieprasījis atsūtīt kopēju, kura vēl neesot ieradusies.

Frensis Vilmots ar tumši sasarkušu seju, spilveniem apkrauts, gulēja uz muguras; viņa acis bija aizvērtas.

— Vai viņš jau ilgi šādā stāvoklī?

— Es manīju gan, ka viņš nejutās vesels, mem, bet tā īsti slikti viņam kļuva šodien. Laikam slimība ielaista. Ārsts teica, ka viņš jāietin mitros palagos. Nabaga džentlmenis, cik tas ir bēdīgi! Jūs redzat, viņš ir bez samaņas.

Frensis Vilmots kaut ko čukstēja, laikam murgos.

— Atnesiet tēju ar citronu, labi vāju un cik vien karstu var!

Kad istabene izgāja, Flēra piegāja pie slimā un uzlika roku uz viņa karstās pieres.

— Viss būs labi, Frensi. Vai stipri sāp?

Viņa lūpas vairs nekustējās; viņš paskatījās uz Flēru, un viņa acis liesmoja.

— Ja jūs mani izdziedināsiet, — viņš izrunāja, — es jūs ienīdīšu. Es gribu mirt, tūliņ!

Viņa pārmainīja roku uz slimā pieres, kuras kvēle šķita svilinām viņas plaukstu. Frenša lūpas atsāka gandrīz nedzirdamos čukstus. Šie bezsaturīgie un tomēr nozīmīgie čuksti biedēja Flēru, taču viņa palika savā postenī, dzesinādama slimā pieri te ar vienu, te otru roku, kamēr istabene atgriezās ar tēju.

— Kopēja ir ieradusies, mis, viņa tūliņ būs klāt.

— Ielejiet tēju! Nu, Frensi, dzeriet!

Viņa zobi klabēja, viņš iedzēra dažus malkus. Flēra pasniedza tasīti istabenei un atkāpās. Slimais atkal aizvēra acis.

—    Ak, mem, cik viņam slikti! — istabene čukstēja. — Un tāds jauks džentlmenis!

—    Vai jūs nezināt, cik augsta temperatūra?

—    Es dzirdēju — doktors sacīja, ka ap 105. Tur nāk kopēja, mem.

Flēra pagājās tai pretī un sacīja:

— Tas nav gluži parastais notikums… viņš grib mirt. Laikam kāda neveiksme mīlestībā. Vai lai palīdzu jums ietīt viņu palagos?

Kad slimais bija ievīstīts, Flēra vēl kavējās, nolūkodamās uz guļošo. Plaksti bija aizvērti, skropstas melnoja uz vaigiem — garas un nevainīgas kā mazam zēnam.

Aiz durvīm istabene pieskārās pie viņas rokas.

— Es atradu vēstuli, mem. Vai lai parādu to ārstam? Flēra izlasīja:

Manu nabaga zēn!

Vakar mēs bijām neprātīgi. No tā nekas neiznāks, to Jūs pats zināt. Es nepiederu pie tiem, kam lūst sirds, un jādomā, Jūs arī tāds neesat, kaut šobrīd Jūs tā domātu. Dodieties tūliņ atpakaļ pie savas saules un saviem nēģeriem un aizmirstiet mani! Es to neizturētu. Es nespēju dzīvot nabadzībā. Man jāpaliek pie mana skota un jāiet tālāk pa nosprausto ceļu. Kāds labums sapņot par idili, kurai nav radīta

Jūsu nelaimīgā (šobrīd) Mārdžorija.

Esmu to cieši apņēmusies. Nemēģiniet vairs mani apmeklēt un sagādāt sev vēl lielākas ciešanas. — M.

— Es jau tā domāju! — Flēra noteica. — Es arī kopējai to sacīju. Paglabājiet šo vēstuli un atdodiet viņam, ja viņš izveseļosies. Ja neizveseļosies — sadedziniet. Rītdien es atnākšu. — Un, vārgi pasmaidot, viņa piemetināja: — Tā nav manis rakstīta!

— O, zināms, mem .. . mis… es jau arī to nedomāju! Nabaga jaunais džentlmenis! Vai patiešām viņam nekā nevar palīdzēt?

— Nezinu. Laikam gan ne . . .

To visu Flēra noslēpa Maiklam, izbaudot patīkamu atriebības sajūtu. Lai viņš nav vienīgais, kas klusē par savām personiskajām vai sabiedriskajām darīšanām.

Kad viņš atstāja istabu, nepacietīgi noteicis «ak dievs!», viņa piegāja pie loga.

Cik dīvaini bija satikt atkal Vilfrīdu! Viņas sirds nenodrebēja, taču neziņa, vai viņa spējīga vēl Vilfrīdu pievilkt, nedeva miera. Aiz loga skvērā bija tikpat tumšs kā tovakar, kad viņa pēdējo reizi bija redzējusi Vilfrīdu pirms tā došanās uz austrumiem — seju, piespiestu pie rūts, kurai viņa pieskārās ar pirkstiem. «Kas reiz apdedzinājies …» Nē! Viņa negrib novest Vilfrīdu atkal agrākajā stāvoklī, negrib atdarināt Mārdžoriju Ferāru, kura šobrīd atdarinājusi viņu. Ja Vilfrīds nebūtu aizbraucis uz austrumiem, bet saslimis ar plaušu karsoni, kā nabaga Frensis, ko tad viņa būtu darījusi? Ļāvusi Vilfrīdam nomirt ilgās pēc viņas? Un ko lai dara Frenša labā pēc tam, kad viņa izlasījusi šo vēstuli? Pastāstīt Maiklam? Nē, viņš uzskata Flēru par vieglprātīgu radījumu, kas nespēj atbildēt par savu rīcību. Nekas! Gan viņa tam parādīs! Bet Frenša māsa, kas apprecējusi Džonu? Aizsūtīt viņai telegrammu? Taču kopēja bija sacījusi, ka drīz jābūt krīzei, un turklāt ierasties laikā no Amerikas nav iespējams! Flēra atgriezās pie kamīna. Kāda tipa sieviete ir Džona sieva? Arī no jaunmodīgajām, kā Nora Kerfjū, vai vienkārša amerikāniete, kura cenšas iegūt dzīvē labāko? Taču jaunajai modei Amerikā jābūt — arī tad, ja tā nenāk tieši no Parīzes. Anna Forsaita! Liesmojošā kamīna priekšā Flēra viegli notrīsēja kā aiz saltuma.

Viņa uzgāja savā istabā, noņēma cepuri un papētīja savu attēlu spogulī. Seja apaļīga un sārta, acis dzidras, piere gluda, mati mazliet saspiesti. Viņa uzbužināja tos un iegāja otrpus gaiteņa bērnu istabā.

Vienpadsmitais baronets miegā dzīvoja savu personisko dzīvi; viņa seja bija ļoti enerģiska; gultas kājgalī gulēja Dendijs, piespiedis degunu pie grīdas; aukle šuva pie galda. Turpat atradās ilustrēts avīzes numurs; zem viena uzņēmuma bija paraksts: «Misis Monta ar dēlu Kitu un suni Dendiju».

— Kā jums patīk, aukle?

— Taisni briesmīgi, mem, — Kitu iztaisījuši tādu, it kā viņš nekā nesaprastu: skatās, acis izbolījis.

Flēra paņēma avīzi: viņas ašais skatiens bija pamanījis, ka zem tās atrodas otra. Tanī bija viņas pašas uzņēmums: «Misis Monta, Londonas salona skaistā saimniece, kurai, pēc baumām, drīz būšot jāstājas tiesas priekšā kādā labāko aprindu prāvā». Augstāk atradās otrs uzņēmums ar parakstu: «Mis Mārdžorija Ferāra, marķīza Šropšira izcilā mazmeita, nesen saderinājusies ar seru Aleksandru Makgaunu, parlamenta locekli».

Flēra nolika avīzes atpakaļ vienu uz otras.

XI ĒNAS…

Uz pusdienām, kuras tik negaidīti atcerējās Mārdžorija Ferāra, viņu bija ielūdzis Makgauns, un, kad viņa ieradās norunātajā restorānā, viņš jau gaidīja vestibilā.

— Kur tad pārējie, Alek?

— Pārējo nebūs, — Makgauns atteica. Mārdžorija Ferāra soli atkāpās.

— Es nevaru pusdienot ar jums vienu šādā vietā!

— Es biju uzaicinājis Ppinrrinus, bet viņi nevar ierasties.

— Tad es iešu uz savu klubu.

— Dieva dēļ, palieciet, Mārdžorij! Mēs iesim atsevišķā kabinetā. Pagaidiet mani viesistabā, kamēr es visu nokārtošu!

Paraustījusi plecus, viņa iegāja viesistabā. Kāda jauna sieviete, kuras seja likās Mārdžorijai pazīstama, ienāca iekšā, paskatījās uz viņu un izslāja ārā. Apzeltītais bronzas pulkstenis tikšķēja, gaišpelēki svītrotās sienas truli blenza spožajā, apgaismojumā, un Mārdžorija Ferāra truli vērās tanīs; viņai joprojām acu priekšā bija Frenša Vilmota ekstāzes pilnā seja.

— Kārtībā! — Makgauns paziņoja. — Vienu stāvu augstāk, trešās durvis pa labi. Es tūliņ nākšu.

Viņa bija tēlojusi lugā, aizvadījusi satraukuma pilnu stundu un juta izsalkumu. Vismaz jāpaēd pirms neizbēgamās izskaidrošanās. Un, kamēr viņa dzēra vislabāko šampanieti, kādu Makgauns bija varējis dabūt, viņa tērzēja un lūkojās sava pielūdzēja degošajās acīs. Šī brūni sarkanā seja, stūrainā galva ar cietajiem matiem, raženais augums — kāds pretstats Frenša bālajai, smalkajai sejai un slaidajam stāvam! Šis te bija īsts vīrietis un varēja būt patīkams, kad gribēja. Viņš bija spējīgs dot visu, izņemot to, ko varēja saņemt no Frenša. Un jāizvēlas bija viens vai otrs — abus paturēt, kā cerēts, nebija iespējams. Kādreiz viņa bija gājusi pa Helvelina smailo kori — bezdibenis pa labi, bezdibenis pa kreisi — un domājusi, kurā pusē kritīs. Viņa nebija iekritusi bezdibenī un droši vien neiekritīs arī tagad! Nedrīkst tikai zaudēt galvu!

Ienesa kafiju. Viņa sēdēja uz dīvāna un smēķēja. Atsevišķo kabinetu pazīšana lika viņai saprast, ka nu viņa ir pilnīgā vienatnē ar savu saderināto. Kā viņš uzvedīsies?

Makgauns aizmeta cigāru un atsēdās viņai blakus. Nu bija īstais brīdis piecelties un paziņot, ka viņi vairs neskaitās saderināti. Makgauna roka apskāva viņas vidukli, viņa lūpas meklēja Mārdžorijas seju.

— Esiet uzmanīgāks! Tas ir mans vienīgais pieklājīgais tērps!

Un pēkšņi tikai tāpēc, ka viņa nebija aizrāvusies kā Makgauns, viņa pamanīja kādu stāvu klusi atdarītajās durvīs. Sievietes balss ierunājās:

— O! Lūdzu piedošanu … es domāju . . . Sieviete nozuda.

Mārdžorija Ferāra sarāvās.

—     Vai jūs redzējāt to jauno sievieti?

—     Jā. Velns viņu būtu parāvis!

—     Viņa izseko mani.

Kā?

— Es viņu nepazīstu, bet seju esmu ievērojusi. Viņa vērīgi aplūkoja mani, kad es gaidīju lejā!

Makgauns metās pie durvīm un atgrūda tās vaļā. Neviena cilvēka! Viņš aizvēra durvis un nāca atpakaļ.

— Sasodīts! Tādus cilvēkus es .. . Nu ir jādara gals! Mārdžorij, rīt pat es iesūtu avīzēm ziņojumu par mūsu saderināšanos!

Mārdžorija Ferāra, atspiedusi elkoņus uz kamīna dzegas, raudzījās savā attēlā spogulī. «Viņai nav nekādas jausmas par morāli!» Ko nu? Ja vien varētu apņemties apprecēt Frensi un aizlaisties projām no visiem — no parādiem, advokātiem, Aleka! Bet tad viņas asinīs uzvirda dusmas un spīts. Kāda nekaunība! Izsekot viņu! Nē! Viņa neļaus triumfēt mis Flērai, šai mazajai iznirelei, un vecim ar masīvo zodu.

Makgauns pielika viņas roku pie lūpām, un nezin kāpēc šis glāsts Mārdžoriju aizkustināja.

—    Labi, — viņa noteica. — Manuprāt, jums taisnība.

—    Paldies dievam!

— Vai jums patiešām šķiet vērts pateikties, ka dabūjat mani par sievu?

— Es esmu gatavs iet ellei cauri, lai tikai dabūtu jūs.

— Un kā būs pēc tam? Nu, ja mūsu saderināšanās kļūs publiska, tad iesim lejā un padejosim.

Viņi dejoja kādu stundu. Mārdžorija neļāva, ka Makgauns pavada viņu uz mājām; iesēdusies taksometrā, viņa raudāja. Pārbraukusi mājās, viņa tūliņ uzrakstīja vēstuli Frensim un izgāja uz ielas, lai iemestu to pastkastītē. Cik saltas zvaigznes, cik salts vējš, cik salta nakts! Kad vēstule čabot ieslīdēja pastkastītē, viņa iesmējās. Bērnu rotaļa! Pārāk smieklīgi! Tagad tam visam gals! «Turpināsim deju!»

Pārsteidzoši, kādu iespaidu rada pāris rindiņu avīzēs! Kredīts kā nule atklāts naftas fontāns uzšāvās vai līdz debesīm. Tagad pasts nepienesa rēķinus, bet piedāvājumus pirkt produktus, mākslīgas cirtas, kažokādas, puķes, spalvas, izšuvumus, aicinājumus fotografēties. Londona bija gatava mesties viņai pie kājām. Lai izbēgtu no šiem ciniskajiem piedāvājumiem, Mārdžorija aizņēmās simt mārciņu un aizbēga uz Parīzi. Tur viņa katru vakaru apmeklēja teātri. Viņa lika ieveidot jaunu matu sasuku, pasūtīja tērpus, ēda restorānos, ko tikai retais bija apmeklējis, centās attaisnot Maikla doto palamu; viņas sirds bija smaga.

Pēc nedēļas viņa atgriezās un sadedzināja visu, kas pienācis pa pastu. Par laimi, visas apsveikuma vēstules saturēja vārdus: «Protams, jūs nedomāsiet par atbildi.» Viņa neatbildēja nevienam. Laiks bija rāms, viņa izjāja Haidparkā, dzīrās doties uz medībām. Pirms aizbraukšanas viņai pasniedza anonīmu zīmīti:

Frensis Vilmots smagi saslimis ar plaušu karsoni un atrodas viesnīcā «Cosmopolis». Uz izveseļošanos maz cerību.

Sirds viņai gandrīz vai pamira, kājas sāka ļimt, roka ar zīmīti drebēja, vienīgi galva vēl klausīja. Viņa pazina «iznireles» rokrakstu. Vai Frensis ierosinājis šo vēstulīti? Vai tas ir viņa aicinājums? Nabaga zēns! Un vai viņai jāapmeklē Frensis, ja viņš ir nāves priekšvakarā? Viņa tā necieš nāvi. Varbūt viņu aicina tāpēc, ka tikai viņa vienīgā var Frensi glābt? Ko tas viss nozīmē? Taču svārstīšanās nebija Mārdžorijas dabā. Pēc desmit minūtēm viņa jau sēdēja taksometrā, pēc divdesmit minūtēm iegāja viesnīcā. Pasniegusi savu vizītkarti, viņa sacīja:

— Pie jums apmeties misters Vilmots, mans radinieks. Nupat kā uzzināju, ka viņš nopietni slims. Vai varu parunāt ar kopēju?

Pārzinis ieskatījās vizītkartē, pārbaudot ielūkojās viņai sejā, piezvanīja un atteica:

— Protams, mem. Paklau, ievediet šo lēdiju209. istabā.

Pavadīta līdz liftam no «zvaniņpuikas», kā Frensis to mēdza saukt, viņa, galvu noliekusi, sekoja zēna spožajām pogām pa gaiteņa gaišpelēkā paklāja upi, garām gaišpelēkām sienām, krēma krāsā krāsotām durvīm spožā elektrības gaismā.

«Zvaniņpuika» nesaudzīgi piedauzīja pie durvīm.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa stāvēja Flēra . . .

XII ... SABIEZĒ

Lai gan, pēc Soumsa domām, Frensis Vilmots maz atgādināja amerikāni, šobrīd viņš, kā īsts amerikānis, centās ietaupīt laiku.

Otrajā dienā pēc Flēras apmeklējuma viņa slimībā iestājās krīze, pēc kuras viņš tiecās kā līgavainis pēc līgavas. Taču cilvēka griba bezspēcīga dzīvības instinkta priekšā un viņam neizdevās nomirt. Flēra, kurai bija piezvanīts, todien devās mājup, iepriecināta no doktora vārdiem: «Nu viņš tiks uz kājām, ja mums izdosies kaut drusciņ pavairot viņa spēkus.» Nelaime bija tikai tā, ka spēki nepieauga. Trīs pēcpusdienas no vietas Flēra vēroja, kā pieaug viņa apātija. Ceturtajā dienā viņa bija jau nosēdējusi vairāk par stundu, kad viņš atvēra acis.

—    Nu, Frensi?

—    Galu galā es tomēr nomiršu.

— Nerunājiet tā, tas nav amerikāniski. Zināms, ka jūs nenomirsiet.

Viņš pasmaidīja un aizvēra acis. Tad viņa pieņēma lēmumu.

Nākamajā dienā viņš bija tāds pats, vairāk miris nekā dzīvs. Taču Flēra bija mierīga: viņas sūtnis bija atnesis ziņu, ka mis Ferāra ieradīšoties ap četriem. Tātad Mārdžorija zīmīti saņēmusi, bet vai viņa patiešām atnāks? Cik slikti mēs pazīstam citus cilvēkus, pat savus ienaidniekus!

Frensis snauda, bāls un bezspēcīgs, kad Flēra izdzirdēja «zvaniņpuiku» pieklauvējam. Izsteigusies viesistabā, viņa klusu pievēra durvis un paskatījās gaitenī. Tomēr atnākusi!

Ja arī šī divu atzītu ienaidnieču sastapšanās bija dramatiska, tad neviena no abām to gan nemanīja. Satikšanās abām bija tikai nepatīkama, ne vairāk. Mirkli viņas lūkojās viena otrai garām, tad Flēra sacīja:

— Viņš ir ārkārtīgi vājš. Lūdzu, apsēdieties, es pateikšu viņam, ka esat atnākusi.

Noskatījusies, kā Mardžorija Ferāra apsēžas tur, kur Frensis parasti mēdza nolikt drēbes, lai sulainis izgludina, kad tās bija saburzītas, Flēra iegāja atpakaļ guļamistabā un atkal aizvēra durvis. — Frensi, — viņa teica, — pie jums ieradies viesis.

Frensis Vilmots nepakustējās, tikai plaši atdarīja acis. Flērai šķita, ka tikai nule tās ir pazīstamās acis, kas visas šīs dienas bijušas «izdzisušas»; tagad likās, kāds tās iededzinājis no jauna.

— Vai jūs zināt, kas ir atnācis?

— Jā, — balss skanēja klusi, bet skaidri. — Ja es nebiju pietiekami labs viņai pirms saslimšanas, tad tagad jau vēl mazāk. Sakiet viņai, ka ar to muļķīgo gadījumu esmu ticis galā. — Flērai asaras aizžņaudza kaklu. — Pateicieties viņai par to, ka atnākusi, — Frensis Vilmots piebilda un aizvēra acis.

Flēra izgāja viesistabā. Mārdžorija Ferāra stāvēja, atspiedusies pie sienas, un turēja lūpās neaizdedzinātu cigareti.

— Viņš pateicas par apciemojumu, bet nevēlas redzēt jūs. Piedodiet, ka jūs atsaucu.

Mārdžorija Ferāra izņēma cigareti no mutes: Flēra pamanīja, ka viņai dreb pirksti.

— Vai viņš izveseļosies?

— Nezinu. Tagad varbūt jā. Viņš teica, ka esot ticis galā «ar to muļķīgo gadījumu».

Mārdžorija Ferāra saknieba lūpas. Viņa jau atvēra ārdurvis, bet tad pēkšņi atskatījās un iejautājās:

— Vai negribat izbeigt to visu? — Nē, — Flēra atbildēja.

Uz mirkli bija pilnīgs klusums, tad Mārdžorija Ferāra iesmējās un aizgāja.

Flēra atgriezās pie Frenša Vilmota. Viņš bija iemidzis. Otrā dienā viņš jau jutās labāk. Pēc trim dienām Flēra pārtrauca savus apciemojumus. Viņš jau sāka izveseļoties. Turklāt Flēra atklāja, ka viņai neatlaidīgi seko kāda ēna, kā pazīstamajā bērnu dziesmiņā jērs Mērijai. Viņu izseko! Cik amizanti! Cik nepatīkami, ka nevar par to pastāstīt Maiklam, jo viņa vēl nebija atsākusi stāstīt viņam visu.

Todien, kad viņa pēdējo reizi bija apmeklējusi Frensi, Maikls ar žurnālu rokā ienāca istabā, kur viņa pārģērbās uz pusdienām.

— Paklausies! — viņš sacīja un nolasīja:

MĀJVIETA

Kad debess mājvietā ēzeļi sarasies —

Spānijas, Grieķijas, Turcijas lopiņi, —

Pats visuvarenais snaudienā uztrūksies,

Izjauks tam atmiedzi pelēču kopība.

Maigi kad uzņems tos dievišķie pakaiši,

Nodzītus, notriektus dzīvē šai grūtajā,

Dievam tad atmiņā atplaiksnīs nejauši:

«Mana šī radība, turklāt ne sliktākā!»

Laidaru vērs tad, lai atrod te mājvietu

Sīrijas, Korsikas, Irānas pelēcis!

Izkārtni pieliks, kas visiem lai vēstītu:

«Miera kūts tiem, ko pats dievs bija aizmirsis.»

— Kas to rakstījis? Izklausās pēc Vilfrīda.

— Tas arī ir Vilfrīda dzejolis, — Maikls atbildēja, neskatīdamies uz Flēru. — Es viņu sastapu klubā «Hotch-Potch».

—    Kāds viņš izskatās?

—    Ļoti brašs.

—    Vai tu aicināji viņu pie mums?

— Nē. Viņš brauc atpakaļ uz austrumiem. Vai Maikls domā viņu pieķert? Vai zina par viņu sastapšanos? Un Flēra sacīja:

— Es braucu pie tēva, Maikl. Viņš jau divas reizes rakstījis.

Maikls pacēla viņas roku pie lūpām. — Labi, dārgā.

Flēra pietvīka; neizsacītā atzīšanās žņaudza rīkli ciet. Otrā dienā viņa aizbrauca kopā ar Kitu un Dendiju. Neticami, ka «jērs» sekos viņai uz Meiplderhemu.

Anete ar māti bija aizbraukušas pavadīt kādu mēnesi Kannās, un Soumss bija palicis vienatnē ar Anglijas ziemu. Viņš gan šo gadalaiku nemanīja, jo tuvākās nedēļās vajadzēja sākties prāvai. Atbrīvojies no franču ietekmes, viņš atkal sliecās uz izlīgšanu. Mārdžorijas Ferāras saderināšanās ar Makgaunu radikāli pārgrozīja stāvokli. Jauna, strauja, vientuļa lēdija un lēdija, kas publiski saderināta ar bagātu un titulētu parlamenta locekli, nebūt nav viens un tas pats Anglijas zvērināto acīs. Tagad tiesai īstenībā būs darīšana ar nākamo lēdiju Makgaunu, un Soumss zināja, cik bīstams var būt cilvēks, kas dziras precēties. Apvainot viņa līgavu — tas tikpat kā tuvoties trakam sunim.

Soumss izskatījās gluži sadrūmis, kad Flēra bija pastāstījusi par «jēru». Notika tas, no kā viņš bija baidījies: viņiem atmaksāja ar to pašu. Turklāt nevarēja teikt Flērai: «Vai es tev nesacīju!» — jo viņš nekā nebija teicis. Tāpēc viņš bija uzstājies, lai meita brauc uz šejieni, tikai aiz smalkjūtības nebija atklājis īsto iemeslu. Ciktāl viņš varēja spriest, nekā aizdomīga Flēras uzvedībā nebija, kopš viņa bija aizbraukusi no Lipinghollas, izņemot viesnīcas «Cosmopolis» apmeklējumus. Taču arī ar to pietika. Kas ticēs, ka viņa apmeklē slimo jaunekli aiz tīras līdzjūtības? Tiesa ar tādiem motīviem nerēķinās. Soumss bija nepatīkami pārsteigts, kad Flēra pasacīja, ka Maikls par to neko nezinot. Kāpēc?

— Man negribējās viņam teikt.

— Negribējās? Vai tad tu nesaproti, kādā stāvoklī esi nonākusi? Vīram nezinot, tu skraidi pie jauna cilvēka!

— Jā, dārgais, bet viņš bija briesmīgi slims.

— Iespējams, — Soumss atteica. — Bet vai mazums slimu cilvēku pasaulē!

— Turklāt viņš līdz ausīm bija iemīlējiesviņā.

— Vai tu domā, ka viņš to apstiprinās, ja mēs viņu izaicināsim par liecinieku tiesā?

Flēra klusēja, atcerēdamās Frenša Vilmota seju.

—    Nezinu vis, — viņa beidzot atbildēja. — Cik tas viss pretīgi!

—    Zināms, ka pretīgi, — Soumss piekrita. — Vai tu esi sastrīdējusies ar Maiklu?

— Nē, sastrīdējušies neesam. Viņš tikai nestāsta man nekā par savām darīšanām.

— Par kādām darīšanām?

— Kā es to varu zināt, tēt? Soumss kaut ko noburkšķēja.

—    Vai viņš būtu bijis pret šiem taviem apmeklējumiem?

—    Protams, ka ne. Viņš būtu neapmierināts, ja es nebūtu gājusi. Viņam šis zēns ir simpātisks.

—    Tādā gadījumā tev vai Maiklam vai arī jums abiem būs jāmelo un jāapgalvo, ka viņš to zinājis. Es aizbraukšu uz Londonu un aprunāšos ar Maiklu. Par laimi, mēs varam pierādīt, ka jaunais cilvēks patiešām bijis slims. Un ja es noķeršu te kādu, kas tev seko…

Otras dienas pievakarē viņš aizbrauca uz Londonu. Parlamentā sēžu nebija, tāpēc viņš iegriezās klubā «Hotch-Potch». Viņam nepatika šī vieta, jo tā saistījās ar atmiņām par nelaiķi brālēnu, jauno Džolionu, un viņš tūliņ sacīja Maiklam:

—    Vai mēs nevarētu iet uz citurieni? —

—    Jā, ser. Kur jūs vēlētos?

—    Uz jūsu mājām, ja varat dot man naktsmājas. Man vajag aprunāties ar jums.

Maikls pašķielēja uz viņu.

Pēc pusdienām Soumss ierunājās:

— Kas ir ar Flēru? Viņa stāsta, ka jūs slēpjot no viņas savas darīšanas.

Maikls blenza portvīna glāzē.

— Redzat, ser, — viņš lēni iesāka, — es būtu ļoti priecīgs, ja varētu stāstīt viņai par visu, bet nedomāju, ka viņa no tiesas par to interesētos. Sabiedriskie jautājumi viņu neinteresē.

— Sabiedriskie! Es runāju par privātām darīšanām.

— Nekādu privātu darīšanu man nav. Vai, pēc jūsu domām, viņa uzskata, ka man tādas ir?

Soumss izbeidza pratināšanu.

—    Nezinu, viņa tikai sacīja «darīšanas».

—    Varat izmest tādas domas tiklab no savas, kā no viņas galvas.

—    Hm! Šā vai tā, sekas ir tādas, ka viņa, jums nezinot, apmeklējusi jauno amerikāni, kurš saslimis ar plaušu karsoni viesnīcā «Cosmopolis». Dieva laime, ka viņa pati nav saslimusi.

—    Frensi Vilmotu?

—    Jā, tagad viņš izveseļojies. Bet tas nav galvenais. Viņai sekojuši.

—    Ak, kungs! — Maikls noteica.

—    Tā ir. Redzat, kas notiek, kad nerunā ar sievu. Sievas ir dīvaini radījumi, viņām tas nepatīk.

Maikls pasmīnēja.

— Iedomājieties sevi manā vietā, ser. Mana profesija liek man interesēties par valsts stāvokli, un jūs jau zināt, kā tad notiek — cilvēks aizraujas. Bet Flērai tas viss šķiet aplamības. Es viņu pilnīgi saprotu, bet zināt, — jo vairāk es aizraujos, jo vairāk bīstos, ka viņai tas viss liksies garlaicīgi, un jo vairāk klusēju. Viņai radies kaut kas greizsirdībai līdzīgs.

Soumss paberzēja zodu. Valsts kā sāncense likās kaut kas ērmīgs. Valsts stāvoklis arī viņu savā laikā bija interesējis it bieži, bet, ja no tā iztaisa iemeslu nesaskaņām starp vīru un sievu, tad tas ir salkani. Viņš savā laikā bija zinājis daudz citādu iemeslu!

— Tam jādara gals, — viņš sacīja. — Tas ir vulgāri. Maikls piecēlās.

—    Vulgāri! Nezinu, ser, bet man šķiet — to pašu mēs novērojām kara laikā, kad vīri bija spiesti pamest sievas.

—    Toreiz sievas ar to samierinājās, jo zeme bija briesmās.

— Vai tagad nav nekādu briesmu?

Tā kā Soumsam bija iedzimta neuzticēšanās vārdu spēlei, tad viņš saklausīja šais vārdos kaut ko nepieklājīgu. Zināms, Maikls bija politisks darbinieks, bet politiķu uzdevums ir uzturēt valstī kārtību, nevis celt paniku un runāt visādas aplamības.

— Kad padzīvosiet ilgāk, tad redzēsiet, ka iemeslu uztraukumam pēc vēlēšanās vienmēr var atrast. Īstenībā viss ir labā stāvoklī: mārciņas vērtība ceļas. Turklāt nav svarīgi, ko jūs sakāt Flērai, kad tikai jūs vispār kaut ko sakāt.

— Viņa nav muļķe, ser, — Maikls attrauca. Soumss apjuka. Maikla vārdus apstrīdēt viņš nevarēja un tāpēc tikai atbildēja:

—    Nu, politika stāv tālu no dzīves; nav ticams, ka sieviete interesētos par to.

—    Ļoti daudzas sievietes interesējas.

—    «Zilzeķes».

—    Nē, ser, lielākoties viņas valkā miesaskrāsas zeķes.

—    Ak, tās! Nu, tad paaugstiniet muitu uz zeķēm, un redzēsiet, kas notiks ar viņu interesi par politiku.

Maikls pavīpsnāja.

—    Es iesniegšu šādu priekšlikumu, ser.

—    Ja jūs gaidāt, ka cilvēki — vīrieši vai sievietes — būs ar mieru aizmirst savas intereses kādas shēmas, kaut vai tā paša jūsu fogartisma dēļ, tad jūs rūgti maldāties, — Soumss turpināja.

—    To man visi saka. Un tāpēc, ka man nav vēlēšanās, lai mani arī mājās aplej ar aukstu ūdeni, es nekā nestāstu Flērai.

—    Ja gribat pieņemt manu padomu, tad nodarbojieties ar kaut ko praktiskāku — satiksmes jautājumiem, pasta darbību. Atmetiet pesimismu. Mūsu zemē cilvēki, kas runā vispārīgās frāzēs, nebauda uzticību. Katrā gadījumā jums vajadzēs sacīt, ka esat zinājis par to, ka viņa apmeklējusi Vilmotu viesnīcā.

—    Zināms, ser, sieva un vīrs ir viens un tas pats. Bet vai tad jūs gribat, lai šī lieta nonāk tiesā? Tur iztaisīs cirku.

Soumss klusēja, viņš to negribēja, bet ja nu pretinieki grib?

—    Neko teikt, — viņš beidzot sacīja. — Jā, tas tips skots. Kāpēc jūs izdauzījāt viņam degunu?

—    Viņš man pirmais iezvēla pa ausi. Zinu, ka man bija lieliska izdevība pagriezt viņam otru vaigu, taču tobrīd man tas neienāca prātā.

—    Jūs būsiet viņu kaut kā nosaucis.

— Tikai par netīru cūku. Kā jums zināms, pēc manas runas viņš pūlējās celt man neslavu.

Soumss blenza viņā. Šis jaunais cilvēks pārāk nopietni izturas pret savu personu.

—    Jūsu runa! Jums jāizmet no prāta, ka tas, ko jūs runājat vai darāt, varētu kaut ko pārgrozīt.

—    Kāds labums tad no manas atrašanās parlamentā?

—    Jūs neesat tur viens. Valsts ir kā koks; kopt to var, bet nedrīkst vilkt ārā no zemes, lai apskatītos, kādas tam saknes.

Maiklu šis teikums ietekmēja.

—    Politikā, — Soumss turpināja, — pats galvenais saglabāt skaidru galvu un nedarīt vairāk par to, kas pienākas.

—    Bet kā noteikt to, ko nepieciešams darīt?

—    To noteiks veselais saprāts. Viens nevar apdarīt visu.

Piecēlies viņš sāka aplūkot Goiju.

—    Vai domājat pirkt vēl kādu Goijas gleznu, ser?

—    Nē, ja pirkšu gleznas, tad tikai angļu skolas.

—    Patriotisms?

Soumss uzmeta viņam asu skatienu.

— Panikas celšana nav patriotisms, — viņš noteica. — Un neaizmirstiet, ka ārzemnieki priecājas, ja dzird, ka mums ir kādas neveiksmes. Pārāk skaļi runāt par mūsu iekšējām lietām neder.

Maikls devās pie miera ar visām šīm gudrībām. Viņš atcerējās, ka, pārnācis no kara, bija domājis: «Ja vēl būs kāds karš, nekas mani nepiespiedīs iet karā.» Tagad viņš apzinājās, ka ietu tomēr. Tātad vecais Forsaits uzskata, ka viņš «ceļ paniku»? Vai tā ir? Vai fogartisms ir aplamība? Vai paklausīt padomiem un sākt nodarboties ar satiksmi? Vai viss ir nereāls? Bet viņa mīla uz Flēru? Kā gribētos, lai viņa būtu šeit! Un Vilfrīds arī pārbraucis! Riskēt ar savu ģimenes laimi — kā vārdā? «Punch» šonedēļ bija izsmējis viņu, zobodamies par apkārtējo miglu. Vecā Anglija, tāpat kā vecais Forsaits, neatzīst teorijas. Lieli pasākumi — tikai reklāma. Viņš tātad reklamē? Sevi, vai? Briesmīgi nepatīkama doma. Viņš izkāpa no gultas un piegāja pie loga. Migla! Migla visu pārvērš ēnās, un viņš pats ir visnožēlojamākā ēna, nepraktisks politiķis, kam viss ķeras pie sirds. Viens! Divi! Lielais Bens sit. Cik sirdīm tas nav licis nodrebēt! Cik sapņu nav sadragājis ar saviem vienmērīgajiem sitieniem! Labāk būt paviršam, kā visi, lai valsts mierīgi sūkā savu sudraba karoti!

TREŠĀ DAĻA

I «IZRĀDES»

Agrā bērnībā Soumss ļoti mīlēja cirku. Vēlāk patika pārgāja; tagad «triki» iedvesa viņam gandrīz vai pretīgumu. Jubilejas un parādes, kas nepārtraukti atkārtojās, lordmēra diena, izstādes, Olimpija, Vemblijas stadions — tas viss viņam nepatika. Viņš nevarēja ciest ļaužu pūļus, kas brīnās vaļējām mutēm. Greznas tualetes viņš uzskatīja par plānprātības pazīmi, bet kolektīvu sajūsmu par ekstravaganci, kas aizvainoja viņa noslēgto raksturu. Nebūdams dziļš vēstures izpratējs, viņš tomēr domāja, ka tautas, kas aizraujas ar «izrādēm», sāk izvirst. Tiesa, karalienes Viktorijas bēres bija viņu ietekmējušas — todien bija tāda īpaša sajūta, bet kopš tā laika viss gājis uz slikto pusi. Tagad ļaudis gatavi it visu pārvērst par «izrādi»! Ja cilvēks izdara slepkavību, visi, kas lasa avīzes, ieskaitot viņu pašu, kāri tver visus sīkumus; un futbola sacīkstes, kavalkādes — tās traucē ielu kustību, ielaužas mierīgās sarunās; publika taisni kā jukusi pēc tām!

Zināms, «izrādēm» ir arī sava pozitīvā puse. Tās novirza ļaužu uzmanību. Piemēram, varmācība arēnā neapšaubāmi ir vērtīgs politisks paņēmiens. Grūti ieplest muti uzbudinājumā, redzot, ka asinis lejas, un tai pašā laikā liet tās. Jo biežāk ļaudis spiežas pūļos un plāta mutes, skatīdamies, kā citiem dara pāri, jo mazāk viņi spējīgi paši darīt kādam pāri un jo mierīgāk Soumss var gulēt nakti. Tomēr, pēc viņa domām, dzīšanās pēc sensācijām jau bija kļuvusi par slimību, un, cik viņš varēja spriest, neviens no tās nebija pasargāts.

Nedēļas ritēja savā gaitā, prāvas tiesā sekoja cita citai, un «izrāde», ko grasījās sarīkot ar viņa meitas piedalīšanos, šķita Soumsam aizvien drausmīgāka. Viņš instinktīvi neuzticējās skotiem — tie bija stūrgalvīgi, un viņš neatzina citos šo īpašību, kas pašam piemita tik lielā mērā. Bez tam skoti bija tik — tik nenosvērti: te pārāk drūmi, te pārāk jautri — ekstravaganti radījumi! Marta vidū, kad prāvai vajadzēja tikt izskatītai pēc nedēļas, viņš izšķīrās par riskantu soli un devās uz parlamenta apakšnamu. Par savu apņemšanos izdarīt pēdējo mēģinājumu viņš neteica nevienam ne vārda; viņam šķita, ka visi — Anete, Maikls, Flēra — darījuši visu iespējamo, lai izlīgums nevarētu notikt.

Iesūtījis savu vizītkarti, viņš ilgi gaidīja plašajos kuluāros. Viņš pazina izteicienu «nosist laiku», taču nekad nebija domājis, kāds milzums laika paiet neizmantots. Vienīgi statujas viņu mazliet izklaidēja. Sers Stefords Norskots — kārtīgs puisis; astoņdesmitajos gados veco Forsaitu pusdienās sarunas par viņu bija tikpat obligātas kā jēra cepetis. Viņš pat atzina, ka arī «šis Gledstons» ir pilnīgi ciešams, kad izveidots no ģipša vai sazin no kā. Tas var nepatikt, bet garām tam neviens nepaies, to neievērodams, — kā šiem mūsdienu tipiem. Soumss bija iegrimis transā lorda Grenvila priekšā, kad beidzot atskanēja balss:

— Sers Aleksandrs Makgauns.

Soumss ieraudzīja plecīgu vīrieti ar sarkanu seju, sarainiem, melniem matiem un apcirptām ūsām; tas nāca lejup pa kāpnēm, turēdams rokā viņa vizītkarti.

—  Misters Forsaits?

—  Jā. Vai mēs nevaram ieiet kādā nomaļākā telpā? Skots palocīja galvu un aizvadīja viņu pa gaiteni uz mazu istabu.

— Nu?

Soumss noglāstīja savu platmali.

—   Šī prāva, — viņš iesāka, — ir tikpat nepatīkama jums, kā man.

—   Tātad jūs esat tā persona, kas iedrošinājusies nosaukt par «nodevēju» lēdiju, ar kuru esmu saderinājies?

—   Tā tas ir.

— Nesaprotu, kā jums pietika nekaunības ierasties te un runāt ar mani!

Soumss iekoda lūpā.

—   Mani izprovocēja uz šo rīcību jūsu līgava, nosaukdama manu meitu par «iznireli» viņas pašas namā. Vai jūs gribat, lai šis neglītais notikums kļūst zināms plašai publikai?

—   Jūs dziļi maldāties, ja domājat, ka varat ar savu meitu nesodīti staigāt apkārt un saukāt manu nākamo sievu par «čūsku», «nodevēju» un «netikumīgu personu». Rakstiska atvainošanās, ko viņas aizstāvis var nolasīt tiesā, — tā jums ir vienīgā izeja.

—   To jūs nesaņemsiet. Abpusēja nožēlas izsacīšana — jā, tas ir kas cits. Un ja runā par kompensāciju .. .

—   Pie velna visu kompensāciju! — Makgauns nikni pārtrauca, un Soumss neviļus juta pret viņu simpātiju.

—   Tādā gadījumā man žēl ir jūsu, ir viņas.

—   Ko, pie velna, jūs ar to domājat, ser?

— To jūs uzzināsiet nākamās nedēļas beigās, ja negrozīsiet savu apņemšanos. Ja prāva nonāks tiesā, mēs gūsim virsroku.

Skots pietvīka tik tumši, ka Soumss uz mirkli izjuta bailes, vai tikai pretinieku neķers trieka.

— Apdomājiet katru vārdu, ko gribat teikt tiesā!

— Tiesā mēs neuztraucamies par draudiem. Makgauns savilka rokas dūrēs.

— Jā, — Soumss noteica, — žēl gan, ka neesmu jūsu gados. Ardievu!

Viņš pagāja Makgaunam garām un izgāja gaitenī. Viņš bija iegaumējis ceļu šai «inkubatorā» un drīz vien atkal atradās pie saltajām statujām. Nu, ko lai dara! Arī pēdējais mēģinājums palicis bez panākumiem. Atliek tikai rīkoties tā, lai šis uzpūtīgais subjekts un viņa daiļava nožēlo to dienu, kad nākuši pasaulē. Viņš iznāca ārā Vestminsteras drēgnajā miglā. Lepnums un pārsteidzība! Negribēdami atzīties par vainīgiem, cilvēki labāk ar mieru uzstāties «izrādē» un kļūt par izsmiekla un ņirgu objektu puspilsētai! Skots, aizstāvēdams savas līgavas «godu», pieļauj, ka publikas priekšā «mazgā viņas netīro veļu». Un Soumss apstājās, pārlikdams: vai patiesi vērts pārcilāt viņas pagātni? Ja viņš to nedarīs, pretiniece var uzveikt prāvā; ja viņš to darīs un tomēr pazaudēs prāvu, kompensācija drausmīgi pieaugs. Tā var sasniegt tūkstošiem mārciņu. Nepieciešams pieņemt noteiktu lēmumu. Visu laiku viņš bija mierinājis sevi ar domu, ka līdz tiesai jau nenoies. Pulkstenis četri! Varbūt vēl nav par vēlu apmeklēt seru Džeimsu Foskisonu. Tūliņ jāpiezvana «,oti jaunajam» Niklasam, lai norunā apspriedi, un, ja Maikls ir mājās, tad jāpaņem līdzi arī tas …

Maikls sēdēja kabinetā un ar drūmu patiku vērās savā karikatūrā, ko Obrijs Grīns bija uzzīmējis labāko aprindu avīzei. Uz vienas kājas, kā Gaijs — vai varbūt tas bija Slingsbijs? — Edvarda Līra «Nieku grāmatā», viņš stāvēja tuksnesī un brēca, bet apvārsnī ausa sardonisks smaids. No viņa mutes kā cigāra dūmi izvijās vārds «fogartisms». Netālu pie alas kā pērtiķis, pavērsis augšup seju, aplaudēja ar priekškājām misters Blaits. Zīmējums bija nežēlīgs — tas nedzēla, bet nogalināja. Maikla sejai bija piešķirta pašapmierināta izteiksme, kā pēc sātīgām pusdienām; likās, ka viņš tīksminās ar savu balsi. Smieklīgi! Pat draugs, pat mākslinieks nesaprot, ka tuksnesis ir ne mazāk pelnījis izzobojumu kā pelikāns! Šī karikatūra padarīja niecīgus visus viņa nodomus. Tā atsauca atmiņā Flēras vārdus: «Un, kad leiboristi aizies, tos nomainīs toriji un tev atliks laika taviem ekscentriskajiem izlēcieniem.» Īsta reāliste! Viņa jau pašā sākumā bija sapratusi, ka Maiklu gaida ekscentriska, vientuļa pozīcija un privātu bungu rībināšana! Velnišķīgi laba karikatūra! Un neviens nepratīs to tik labi novērtēt kā pats upuris. Bet kāpēc visi smejas par fogartismu? Kāpēc? Tāpēc, ka tas lēkā kā sienāzis tur, kur ļaudis parasti iet soļiem; tautai, kas pieradusi taustīties caur miglu, tas liekas kā malduguns. Jā, viņš izmuļķots — tā ir alga par viņa pūlēm! Un te nu ieradās Soumss.

—   Es nupat runāju ar to skotu, — Soumss paziņoja. — Viņš grib novest lietu līdz tiesai.

—   Vai patiešām, ser? Es vienmēr domāju, ka jūs to nepieļausiet.

— Viņš prasa rakstisku atvainošanos. Flēra nevar tam piekrist; viņa nav vainīga. Vai varat braukt man līdzi pie sera Džeimsa Foskisona?

Viņi pasauca taksometru un aizbrauca uz Templu. «Ļoti jaunā» Niklasa Forsaita pieņemamā telpa bija vienā no Templa ēkām. Ar smagu zodu, laipns, tuvu četrdesmitiem — viņš desmit minūtēs iepazīstināja viņus ar visām lietas vājajām pusēm.

—   Šķiet, viņam sagādā prieku doma, ka mēs varam ciest neveiksmi, — Maikls nočukstēja, kad Niklass veda viņus pie sera Džeimsa Foskisona.

—   Nožēlojams radījums, bet akurāts, — Soumss atbildēja. — Foskisonam pašam jāķeras pie šīs prāvas.

Pagaidījuši, kamēr «ļoti jaunais» Niklass atgādina karaliskajam advokātam lietas apstākļus, viņi tika ieaicināti pie cilvēka ar visai lielu galvu, ko rotāja neliela, sirma vaigubārda, un patiešām izcilām spējām. Kopš izraudzījies viņu, Soumss bija vērīgi sekojis visām slavenā advokāta vadītajām prāvām un ar patiku konstatējis, ka tas vienmēr paliek uzvarētājs tais prāvās, kas skar morāli. Tuvāk aplūkojot, vaigubārda piešķīra seram Džeimsam visai cienījamu izskatu. Grūti būtu iedomāties viņu pie pusdienu galda vai kāršu spēles, vai guļošu gultā. Stāstīja, ka, par spīti plašajai praksei, viņš esot godīgs. Lielāko daļu faktu viņš paspēja uzzināt pirms ierašanās tiesā, pārējos aptvēra prāvas laikā vai vismaz gudri noslēpa, ka nezina tos. «Ļoti jaunais» Niklass, kam bija zināmi visi fakti, šķitās galīgi nespējīgs ieteikt, kādā virzienā turēties. Sers Džeimss savukārt zināja tikai tik daudz, cik uzskatīja par nepieciešamu zināt. Ļaudams skatienam slīdēt no Soumsa uz Maiklu, viņš ierunājās:

— Viena no tām prāvām, kuras piemērotas izlīgumam.

— Tieši tā, — atsaucās Soumss.

Viņa balss noskaņa padarīja seru Džeimsu uzmanīgu.

—   Vai jūs esat jau mēģinājis ko darīt šai virzienā?

—   Esmu izmēģinājis visu, arī pašu pēdējo līdzekli.

Piedodiet, mister Forsait, — ko jūs uzskatāt par pēdējo līdzekli?

Pusotra tūkstoša mārciņu, un abas puses izsaka nožēlu par notikušo. Naudu viņi ar mieru pieņemt, bet prasa rakstisku atvainošanos. Slavenais advokāts atbalstīja zodu plaukstā.

—   Vai esat viņiem piedāvājis atvainošanos bez atlīdzības naudā?

—   Nē.

—   Man gribētos jums to ieteikt. Makgauns ir ļoti bagāts. Bet vārdi vēstulēs ir apvainojoši. Ko jūs sakāt, mister Mont?

— Viņa vēl apvainojošāk izteicās par manu sievu. Sers Džeimss Foskisons pameta skatienu uz «ļoti jauno» Niklasu.

— Pagaidiet, — kā tad tas bija?

— Slavenību medniece un iznirele, — Maikls strupi paskaidroja.

Sers Džeimss pasvārstīja savu galvu it kā svaru kausu.

— Netikumīga, čūska, nodevēja, bez pievilcības, — vai domājat, ka tie ir vājāki apzīmējumi?

— Tie nerada smieklus, ser. Bet sabiedrībā rēķinās tikai ar izsmieklu.

Sers Džeimss pasmaidīja.

—   Zvērinātie nav labāko aprindu salona pārstāvji, mister Mont.

—   Lai nu kā, bet mana sieva ar mieru atvainoties tikai tai gadījumā, ja arī pretējā puse izsaka nožēlu par notikušo; es atrodu, ka viņai taisnība.

Likās, ka sers Džeimss Foskisons vieglāk uzelpo.

—   Šai gadījumā jāpadomā, vai varam izlietot detektīva savākto materiālu. Ja nolemsim to izmantot, tad vajadzēs uzaicināt par lieciniekiem e . . . e . . . mistera Kerfjū kalpotājus un šveicaru.

—   Pareizi, — Soumss atbildēja, — tāpēc jau esam sanākuši kopā, lai to izlemtu. — Tas skanēja tā, it kā viņš būtu sacījis: «Pasludinu konferenci par atklātu.»

Sers Džeimss Foskisons minūtes piecas klusēdams pētīja detektīva ziņojumu.

— Ja tas apstiprinātos kaut vai daļēji, viņš sacīja, — tad mēs uzvarētu.

Maikls bija aizgājis pie loga. Kokiem dārzā jau bija saskatāmi sīki pumpuriņi; baloži zālītē kārtoja spalvas. Viņš dzirdēja Soumsa balsi:

—   Man vēl jāsaka jums, ka viņi izspiego manu meitu. Protams, nekā nosodāma viņa nav darījusi, tikai apmeklējusi hotelī kādu jaunu amerikāni, kas bija bīstami saslimis ar plaušu karsoni.

—   Ar manu ziņu un piekrišanu, — Maikls piebilda neatskatīdamies.

—   Vai viņu varēs pieaicināt tiesā?

—   Šķiet, ka viņš vēl atrodas Bērnmesā. Bet viņš bija iemīlējies mis Ferārā.

Sers Džeimss pievērsās Soumsam.

—   Ja par izlīgumu nav runas, tad jāsāk cīņa. Domāju, ka nevar ierobežoties ar jautājumiem par grāmatām, izrādēm un klubiem.

—   Vai jūs izlasījāt «Taisnprātīgajā» tumsas ainu un romānu «Spāniešu muša»? — apjautājās Soumss.

—   Tas viss ir ļoti jauki, mister Forsait, bet nevar paredzēt, vai zvērinātajiem pietiks ar šāda veida bezpersoniskiem pierādījumiem.

Maikls atkāpās no loga un apsēdās.

—   Man derdzas iejaukšanās mis Ferāras privātajā dzīvē, — viņš sacīja.

—   Protams. Bet jūs taču gribat, lai prāvu izšķir jums par labu?

—   Tikai ne tādā ceļā. Vai nevar ierasties tiesā, neko nesacīt un samaksāt piesolīto summu?

Sers Džeimss Foskisons pasmīnēja un paskatījās uz Soumsu. Viņa skatiens likās jautājam: «Kāpēc jūs vispār atvedāt pie manis šo jauno cilvēku?»

Taču Soumsu nodarbināja citas domas.

— Pārāk riskanti runāt par sastapšanos mistera Kerfjū dzīvoklī; ja mēs zaudējam, tad tas mums izmaksās ap divdesmit tūkstoši. Turklāt viņi droši vien gribēs nopratināt manu meitu. To es vēlos par katru cenu aizkavēt. Manuprāt, vajadzētu apmierināties ar uzbrukumu mūsdienu tikumiskajiem uzskatiem.

Sers Džeimss Foskisons sarosījās atzveltnī; viņa gaišzilo acu redzokļi kļuva tikko saskatāmi. Viņš gandrīz nemanāmi trīs reizes palocīja galvu, it kā nupat sazinājies ar svēto garu.

—Kad prāva nāks tiesā? — viņš jautāja «ļoti jaunajam» Niklasam.

—   Jādomā, ka nākamo ceturtdien. Tiesnesis — misters Breins.

—   Ļoti labi. Mēs sastapsimies pirmdien. Visu labu! — Viņš atlaidās atzveltnī un sastinga. Ne Soumss, ne Maikls neuzdrošinājās vairs viņu traucēt. Abi klusēdami izgāja ārā — «ļoti jaunais» Niklass palika runājot ar sera Džeimsa sekretāru.

Nonākot pie Templa stacijas, Maikls nomurmināja:

— Vai tas neizklausījās, it kā viņš sacītu: «Kaut kas traks!» Es gribu iegriezties «Priekšposteņa» redakcijā Vai jūs nepateiktu visu Flērai, ja ejat uz māju?

Soumss pamāja. Protams! Viss nepatīkamais jādara viņam.

II «viņš nedomĀ to pieļaut»

«Priekšposteņa» redakcijā misters Blaits nupat kā bija beidzis sarunu ar kādu no tiem lielā stila veikalniekiem, kas tik dziļi ietekmē visus tos, ar kuriem aprunājas zem četrām acīm. Ja sers Tomass Lokits arī neturēja savās rokās visu Anglijas rūpniecību, tad vismaz viņš piespieda citus tā domāt, jo izklāstīja savu viedokli tik nesatricināmi un bez ierunām. Viņš uzskatīja, ka Lielbritānijai atkal jāatgūst pasaules tirgū tas stāvoklis, kāds tai bijis pirms kara. Viss atkarīgs no oglēm, bet šķērslis ir septiņu stundu darba diena, un to viņi, rūpnieki, «nedomā pieļaut». Jāpazemina par šiliņu vai diviem šiliņiem ogļu pašizmaksa. Viņi «nedomā pieļaut», lai Eiropa iztiktu bez Britānijas produkcijas. Ļoti nedaudziem bija zināmi sera Tomasa Lokita uzskati, bet šie nedaudzie toties jutās ārkārtīgi pagodināti.

Taču misters Blaits kodīja nagus un spļaudījās.

—   Kas bija tas vīrs ar sirmajām ūsām? — Maikls apjautājās.

—   Lokits. Viņš «nedomā to pieļaut». — Tā? — Maikls pārsteigts novilka.

— Katram aizvien vairāk jāpārliecinās, Mont, ka bīstami nav vis politiķi, kas cenšas gūt labumu sabiedrībai, citiem vārdiem runājot, strādā klusiņām, bez steigas, bet gan šie lielie veikalnieki, kas rīkojas, pašlabuma dzīti, strauji un ātri. Viņi labi zina, ko grib, un, ja mēs ļausim viņiem vaļu, tad viņi pazudinās valsti.

— Kas viņiem pašreiz prātā? — Maikls jautāja.

—   Šobrīd vēl nekas, bet negaiss tuvojas. Pēc Lokita var spriest, cik kaitīgs ir gribasspēks. Viņš «nedomā pieļaut», lai kāds turētos viņam pretī. Viņš labprāt sadragātu strādniekus un liktu viņiem strādāt par maizes kumosu — kā nēģeriem. Taču, pirms tas piepildīsies, sāksies pilsoņu karš. Protams, daži no strādnieku pārstāvjiem ir tikpat neganti — viņi grib sadragāt visus pretiniekus. Visumā tās ir muļķības. Ja mūs atkal ieraus cīņā starp rūpniekiem un strādniekiem, kā tad mēs lai realizējam fogartismu?

—   Esmu daudz domājis par Anglijas stāvokli, — Maikls sacīja. — Vai mēs neceļam gaisa pilis, Blait? Kāda jēga iegalvot cilvēkam, kas pazaudējis vienu plaušu, ka tā viņam nepieciešama?

Misters Blaits piepūta vienu vaigu.

—   Jā, — viņš sacīja, — simt gadu valsts dzīvojusi mierīgi — no Vaterlo kaujas līdz šim karam; viņas rīcības veids tā nostiprinājies un ierašas tā iesūbējušas, ka neviens — ne redaktori, ne politiķi, ne veikalnieki — nevar domāt citādi kā vien pastiprinātas industrializācijas aspektā. Šais simt mierīgajos gados smaguma centrs valstī pārvietojies, un nepieciešami vēl piecdesmit mierīgi gadi, lai nodibinātos līdzsvars. Nelaime tikai tā, ka šos piecdesmit mierīgos gadus mums neredzēt. Vai nu viena, vai otra ķeza — karš ar Turciju vai Krieviju, nemieri Indijā, iekšējās nesaskaņas, nemaz jau nerunājot par jaunu ugunsgrēka uzliesmojumu pasaules mērogā, — tas viss var galīgi satriekt mūsu plānus. Mēs esam iekļuvuši nemierīgā vēstures periodā, mēs to labi apzināmies un tāpēc dzīvojam no rokas mutē.

—   Kā tad mums jārīkojas? — Maikls drūmi jautāja, atcerēdamies sarunu ar ministru Lipinghollā.

Misters Blaits piepūta arī otro vaigu.

— Nekādas atkāpšanās, jauno cilvēk! Fogartisms sola mums vislabāko nākotni, kāda iespējama, un mums jācenšas to realizēt, cik vien labi iespējams. No visiem vecajiem autiņiem mēs sen esam izauguši.

—   Vai esat redzējis Obrija Grīna karikatūru?

—   Esmu.

—   Labi trāpīts, vai ne? Taču īstenībā es ierados pateikt jums, ka tā nolādētā prāva par difamāciju tiks izskatīta tiesā nākama nedēļu.

Misters Blaits pakustināja ausis.

—   Ļoti bēdīgi. Vai nu jūs uzveicat, vai zaudējat, taču tāda privāta kašķēšanās kaitē politiskajai karjerai. Bet līdz tiesai taču nenoies?

—   Diemžēl mēs neko nevaram darīt. Bet mūsu aizstāvis aprobežosies ar uzbrukumu sabiedriskajai morālei.

— Nevar uzbrukt tam, kas nemaz nepastāv.

— Vai jūs gribat sacīt, ka nemanāt šādas jaunas morāles pastāvēšanu? — Maikls pasmīnēja.

— Protams. Pamēģiniet formulēt to!

—   «Neesi stulbs, neesi garlaicīgs!» Misters Blaits nokrekšķējās.

Vecā morāle skanēja: «Izturies kā džentlmenis!»

Pareizi, bet mūslaiku uzskatos tāds «zvērs» nav sastopams.

—  Šis tas vēl ir saglabājies: Neandertāles cilvēku taču rekonstruēja pēc vienas galvaskausa puses.

—  Nevar balstīties uz to, ko uzskata par smieklīgu, Blait.

—  Ek! Jūsu paaudzes galvenā kļūda, jaunais Mont, ir pārmērīga jūtelība pret smieklīgo un bailes atpalikt no sava laika. Tas ir sasodīti muļķīgi.

Maikls pasmīnēja.

— To es zinu. Aiziesim līdz apakšnamam. Apskata Parshema likumu par elektrifikāciju. Varbūt uzzināsim šo to par bezdarbu.

Atstājis Blaitu kuluāros, Maikls gaitenī ieraudzīja tēvu, kam blakus soļoja neliels, možs vecs vīrs ar glīti apcirptu, sirmu bārdiņu.

— A, Maikls! Mēs tevi meklējām. Marķīz, šis ir mans daudzsološais dēls. Marķīzs grib ieinteresēt tevi par elektrību.

Maikls noņēma platmali.

— Vai negribat ieiet lasāmistabā, milord?

Viņš zināja, kas tas ir Mārdžorijas Ferāras vectēvs un var būt noderīgs. Viņi nosēdās trīsstūrī istabas tālākajā kaktā, kas bija apgaismots tā, lai lasītāji redzētu tikai lasāmo, nevis cits citu.

—   Vai jūs kaut ko zināt par elektrību, mister Mont? — marķīzs jautāja.

—   Tikai to, ser, ka šai telpā tā būtu vēlama lielākos apmēros.

—   Elektrība vēlama visur, mister Mont. Esmu lasījis par jūsu fogartismu; ja atļauts sacīt, ļoti iespējams, ka tā ir nākotnes politika, taču nekas nav izdarāms tikmēr, kamēr visa valsts nav elektrificēta. Es ļoti vēlētos, lai jūs atbalstītu Parshema likumprojektu.

Un vecais pērs netaupīja vārdus, lai aptumšotu Maikla smadzenes.

—   Saprotu, ser, — Maikls beidzot noteica. — Bet šis likums palielinās bezdarbnieku skaitu.

—   Tikai uz laiku.

—   Man šķiet, ka esmu apkrāvies ar diezgan daudziem šādiem īslaicīgiem ļaunumiem. Esmu pārliecinājies, ka publiku pārāk grūti ieinteresēt ar nākamajiem labumiem, šķiet, tā pievērš uzmanību tikai tagadnei.

Sers Lorenss ieķiķinājās.

—   Dodiet viņam laiku pārdomām un brošūras, marķīzi Bet zini, dārgais, kamēr tavs fogartisms spiests stāvēt stallī, tev nepieciešams otrs zirgs.

—   Jā, man jau ieteica pievērsties satiksmei vai pasta darbam. Pie reizes, ser, mūsu prāva tomēr nonākusi tiesā un tiks izspriesta nākamo nedēļu.

Sera Lorensa monokļa neapgrūtinātā uzacs augsti uzrāvās.

—   O! — viņš noteica. — Atcerieties, marķīz, jūsu mazmeita un mana vedekla. Es tieši par to gribēju aprunāties ar jums.

—   Kaut kas par slavenībām? Difamācija, vai? — pūlējās atcerēties vecais pērs. — Mana krustmāte . ..

Kamēr Maikls vēl prātoja, vai tas ir izsaukšanās vārds vai kāds atmiņu sākums, viņa tēvs pārtrauca:

—   Ak, jā! Ļoti interesants gadījums! Es par to lasīju Betijas Montekūras memuāros.

—   Tolaik difamācijai nereti bija pikanta piegarša, — rezumēja marķīzs. — Apsūdzēto apvainoja par šādiem vārdiem: «Krinolīns noslēpa viņas greizos gurnus.»

—   Ja kaut ko var darīt, lai novērstu skandālu, tad tas jādara nekavējoties, — Maikls nomurmināja. — Mēs esam nonākuši strupceļā.

—   Vai jūsnevarētu iebilst kādu vārdu, ser? — jautāja sers Lorenss.

Marķīza bārdiņa notrīcēja.

—   Es uzzināju no avīzēm, ka mana mazmeita precas ar kādu Makgaunu, palātas locekli. Vai viņš pašlaik ir šeit?

—   Droši vien Maikls atbildēja. — Bet es ar viņu esmu saķildojies. Es domāju, ser, ka labāk būtu aprunāties ar jūsu mazmeitu.

Marķīzs piecēlās.

— Es uzaicināšu viņu uz brokastīm. Man nepatīk, ka šādas ķildas kļūst zināmas atklātībai. Nu, es ceru, ka jūs balsosiet par šo likumu, mister Mont, un padomāsiet par valsts elektrifikāciju. Mēs gribam ieinteresēt par šo jautājumu jaunus cilvēkus. Es iešu uz pēru galeriju. Ardievu!

Kad viņš aši aiztipināja, Maikls pievērsās tēvam:

— Ja viņš negribēja pieļaut, ka prāva nonāk tiesā tad viņam vajadzēja uzaicināt uz brokastīm arī Flēru. Šai ķildā iejauktas divas puses.

III soumss brauc uz mājam

Tikmēr Soumss sēdēja ar vienu no šim «pusēm» viņas «salonā». Viņa klausījās klusēdama, taču ar īgnu un neapmierinātu seju. Vai tēvs kaut ko zināja par to, cik viņa jutās pamesta un nožēlojama? Vai viņš zināja, ka mestais akmens bija sadragājis viņas priekšstatu pašai par sevi, ka vārdi «iznirele» un «slavenību medniece» bija ievainojuši viņu pašos sirds dziļumos? Viņš nevarēja saprast, ka šī garīgā trauma bija atņēmusi Flērai pašapziņu un cerību uz panākumiem, kura visiem tik nepieciešama? Viņas sejas izteiksmes sarūgtināts, norūpējies par gaidāmās «izrādes» detaļām, izmisīgi lauzīdams galvu, kā pasargāt meitu no nepatikšanām, Soumss bija mēms kā zivs.

— Tu sēdēsi priekšā, man blakus, — viņš beidzot ierunājās. — Es tev ieteiktu neģērbties spilgti. Vai tu gribētu, lai māte arī ir klāt?

Flēra paraustīja plecus.

— Labi, — Soumss noteica. — Bet, ja viņa vēlas, lai iet vien. Paldies dievam, Breins nemēdz dzīt jokus. Vai tu esi kādreiz bijusi tiesā?

— Nē.

— Pats galvenais ir — neuztraukties un nelikties ne par ko zinis. Visi viņi sēdēs tev aiz muguras, atskaitot zvērinātos, bet tie jau nav nekas briesmīgs. Ja tu skatīsies uz viņiem, tad nesmaidi.

— Kāpēc? Vai viņi pret to tik jūtīgi, tēt?

Soumss palaida gar ausīm tik vieglprātīgu izteicienu.

— Es ieteiktu uzlikt mazu cepurīti. Lai Maikls sēž tev pa kreisi. Vai esat jau izbeiguši šo … noklusēšanu?

— Jā.

— Es neieteiktu to atkārtot. Viņš tevi ļoti mīl. Flēra pamāja.

— Vai tev ir kaut kas sakāms man?tu zini, es — es loti raizējos par tevi.

Flēra pienāca un atsēdās uz viņa atzveltņa roku balsta; Soumsam tūliņ kļuva vieglāk ap sirdi.

— Nudien, man tagad viss vienalga. Kas darīts, tas padarīts. Es tikai ceru, ka viņailabi neklāsies.

Šie vārdi Soumsu aizskāra, kaut arī viņš loloja to pašu cerību.

Viņš drīz vien atvadījās un iesēdās mašīnā, lai pa krēslu brauktu atpakaļ uz Meiplderhemu. Pavasara vakars bija dzestrs, un viņš aizvēra logus. Viņam negribējās ne par ko domāt. Viņš bija pavadījis nogurdinošu dienu un laiski tīksminājās par stefanotisa smaržu, ar ko pēc Anetes ieteikuma iesmaržoja mašīnu. Pazīstamais ceļš nemodināja nekādas pārdomas; Soumss tikai nobrīnījās, cik daudz pasaulē ļaužu uz ielas starp sešiem un septiņiem vakarā. Viņš iesnaudās un nepamanīja, ka viņi nogriezās uz jauno šoseju. Kas te jau bija — Slaua? Te Soumss bija mācījies pirms iestāšanās Mārlborovā kopā ar jauno Niklasu un Sentdžonu Heimenu un vēlāk ar dažiem citiem jaunajiem Forsaitiem. Pagājuši jau gandrīz sešdesmit gadi! Viņš atcerējās pirmo dienu skolā — gluži jauns zēns gluži jaunā cilindrītī ar rotaļlietu kārbu, ko gādīgā māte piekravājusi ar gardumiem, svētīdama viņu ar vārdiem: «Nu, mīļo Samij, pamielo citus, un tapsi populārs!» Viņš bija cerējis paildzināt šo mielošanu uz vairākām nedēļām, bet, līdzko bija atdarījis kārbu, zēni pievāca to savā rīcībā un lika viņam saprast, ka ieteicamāk būtu notiesāt visu uzreiz. Divdesmit divās minūtēs divdesmit divi zēni bija krietni pieņēmušies svarā, bet viņš pats, dalīdams saturu, bija spiests saņemt mazāk par divdesmit trešo daļu. Viņam atstāja tikai cepumus ar ķimenēm, kas viņam nemaz negaršoja. Pēc tam trīs pārējie jaunpienācēji nosauca viņu par muļķi, jo viņš izdalījis visu citiem un nav atstājis viņiem vien, un viņš bija spiests pa kārtai izplūkties ar tiem. Viņa popularitāte bija ilgusi tikai divdesmit divas minūtes un, kā viņš labi apzinājās, nebija nekad vairs atgriezusies. Kopš tā laika viņš bija noskaņots pret komunismu.

Šad tad palēkdamies uz mīkstā sēdekļa, viņš spilgti atcerējās, kā viņa brālēns Sentdžons Heimens bija iedzinis viņu irbuleņu krūmos un noturējis tur krietnu brīdi. Cik ļauni un nekrietni var būt šādi puikas! Uz mirkli viņš jutās tīri pateicīgs Maiklam, kurš cenšas dabūt viņus projām no Anglijas. Kaut tomēr — ar zēniem saistās arī dažas patīkamas atmiņas. Reiz viņš no savas tauriņu kolekcijas bija pārdevis kādam zēnam divus sabojātus «sarkanos admirāļus» par šiliņu un trim pensiem. Kā būtu, ja viņš atkal kļūtu par zēnu? Hm! Šaut ar zirņiem garāmbraucoša vilciena logos, mājās, brīvdienās, dzert šeriju, saņemt balvu par to, ka noskatījis divsimt rindu no Voltera Skota poēmas «Ezeru lēdija» labāk par «Ķirškūku» Berouzu? Hm! Kas noticis ar Berouzu — zēnu, kam skolā allaž bija līdzi tik daudz naudas, ka viņa tēvs bankrotēja? «Ķirškūku» Berouzs…

Slaua jau rēgojās tālu aizmugurē. Nu viņi brauca caur tīrumiem, un Soumss pacēla rūti, lai ieelpotu svaigu gaisu. Koku un zāles smarža ieplūda iekšā. Aizvākt zēnus no Anglijas! Šais aizjūras plašajās zemēs viņiem dīvaina izruna. Gadās gan arī te dzirdēt kaut ko tādu. Jā, Slauā — tur izrunai pievērsa uzmanību, — ja zēns kļūdījās, viņam tūliņ iemeta pa pakausi. Viņš atcerējās, kā viņa vecāki, Džeimss ar Emīliju, bija pirmo reizi atbraukuši viņu apciemot; ļoti smalki (nu tas vārds sen izzudis no apgrozības) — vaigubārda, krinolīns; nekaunīgie puikas bija mētājušies ar dažādām aizskarošām piezīmēm. Ārā viņus no Anglijas! Taču tais laikos zēniem nebija kurp braukt. Viņš ievilka dziļi plaušās āra gaisu. Stāsta — Anglija pārvērtusies, samaitājusies, daži pat saka: «Gals klāt!» Muļķības! Tā smaržo tāpat kā senāk! Pagājušā gadsimta sākumā viņa radinieks, kāds no «Dižā Doseta» brāļiem, bija kā zēns aizceļojis uz Bermudu salām, un vai kopš tā laika kas dzirdēts par viņu? Nekas. Jaunais Džons Forsaits un viņa māte — paša Soumsa pirmā, neuzticīgā un vēl vienmēr neaizmirstamā sieva — bija aizceļojuši uz Savienotajām Valstīm. Vai par viņiem būs kas dzirdams? Viņš cerēja, ka ne. Anglija! Kādreiz, kad būs laiks un mašīna brīva, viņš apbraukās Dorsetu un Devonu, no kurienes radušies Forsaiti. Viņš zināja, ka tur nav neviena pazīstama un neviens neko neuzzinās par viņa braucienu, bet interesanti, kādā krāsā tur zeme, un tur jābūt arī kapsētai un .. . ahā! Meidenheda! Šīs neskaitāmās villas un hoteļi, un gramofoni samaitājuši upi. Dīvaini, ka Flērai nekad nav patikusi upe; laikam tā ir pārāk gausa un mitra; šais laikos viss sauss un straujš, kā Amerikā. Bet vai kaut kur citur ārpus Anglijas ir vēl tāda upe kā Temza? Nav! Nekā tāda, kas plūst dzidrs un zaļgans, ūdenszāles līgodams, — tāda, kur var sēdēt laivā un vērot govis, lielās vīksnas, papeles. Nav nekā tik rāma un klusa, kur neviens netraucē un cilvēks mierīgi var domāt par Konsteiblu, Meisonu un Voukeru.

Viegls grūdiens, un mašīna apstājās. Šis Rigzs mūžīgi uzbrauc kaut kam virsū! Soumšs palūkojās ārā. Šoferis bija izkāpis un pārbaudīja dubļu aizsargus.

—     Kas tur ir? — Soumss uzprasīja.

—     Liekas, tā bija cūka, ser.

—     Kur?

—     Vai lai braucu tālāk vai apskatos?

Soumss pameta skatienu visapkārt. Tuvumā neredzēja nevienu cilvēku mājokli.

— Labāk paskatieties!

Šoferis nozuda aiz mašīnas. Soumss palika sēžam. Viņš nekad nebija audzējis cūkas. Stāsta, ka cūka esot tīrīgs dzīvnieks. Cilvēki neprot tās pienācīgi novērtēt. Kāds klusums! Nevienas mašīnas uz ceļa; klusumā dzirdama vēja čaboņa dzīvžoga krūmājos. Soumss pamanīja vairākas zvaigznes.

—     Patiešām cūka, ser, viņa elpo.

—     O! — Soumss noteica.

Ja kaķim ir deviņas dzīvības, cik dzīvību tad ir cūkai? Viņš atcerējās vienīgo mīklu, ko mēdza uzdot tēvs Džeimss: «Ja pusotras siļķes maksā trīsarpus pensa, cik tad maksā cepamais iesms?» Jau agrā bērnībā viņš bija nopratis, ka šim jautājumam nav atbildes.

—     Kur tā cūka ir? — viņš jautāja.

—     Grāvī, ser.

Cūka bija kāda fermera privātīpašums, bet, ja tā ir grāvī, Soumss paspēs nobraukt līdz mājām, iekams to kāds atradīs.

— Brauciet! — viņš uzsauca. — Nē! Pagaidiet!

Atvēris durtiņas, viņš izkāpa ārā. Šā vai tā, bet cūka bija iekļuvusi nelaimē.

—     Parādiet! — viņš sacīja un devās turp, kur stāvēja šoferis, ko apgaismoja mašīnas pakaļējā uguns. Seklā grāvī gulēja kāda tumša masa un dobji krāca, kā cilvēks, iesnaudies klubkrēslā.

—     Cūka droši vien pieder kādam tais kotedžās, kam mēs nupat pabraucām garām, — sacīja šoferis.

Soumss paskatījās uz cūku.

—     Vai kaut kas lauzts?

—     Nē, ser. Spārns vesels. Liekas, mašīna dabūjusi pamatīgu grūdienu.

—     Es prasu par cūku.

Šoferis pieskārās cūkai ar zābaka purnu. Tā iekviecās, un Soumss nodrebēja! Kāds vēl izdzirdēs! Ir gan neapķērīgs radījums — tā pievilkt uzmanību! Bet kā lai bez pieskaršanās uzzina, vai cūka nav sabraukta? Viņš paspēra soli tuvāk un ieraudzīja cūkas acis; viņā pamodās līdzcietība. Un ja nu cūkai salauzta kāja? Šoferis atkal pieskārās tai ar zābaku. Cūka žēli iekviecās, smagi uzslējās kājās un rukšķēdama rikšoja projām. Soumss steigšus iemetās mašīnā. — Brauciet!

Cūkas! Tās ne par ko nedomā, tikai pašas par sevi, un to īpašnieki tikpat labi — pastāvīgi šķendējas par automobiļiem. Un diezin vai viņiem nav taisnība, ja jau mašīnas sabrauc pat cūkas! Soumsam likās, ka tepat viņam pie kājām spīd cūkas acis. Vai viņam arī nevajadzētu audzēt cūkas, it īpaši tagad, kad viņš nopircis pļavas otrpus upes? Ēst pašražotu bekonu, žāvēt pašaudzētas cūkas šķiņķus! Tas nemaz nebūtu slikti — tīras, labi barotas cūkas! Arī vecais Fogarts saka savā grāmatā, ka Anglijai pašai jāražo iztika un jābūt neatkarīgai no citām valstīm, ja atkal izceļas karš. Viņš ievilka nāsīs gaisu: smaržo pēc svaigi ceptas maizes. Redinga klāt! Anglijai ir vismaz pašai savi cepumi! Nav nemaz tik patīkami pārtikt no tā, ko ražo citas zemes, — it kā no to žēlastības! Anglijā ir gan gaļa, gan kvieši — un kartupeļus nekur neatradīs tik garšīgus, ne Itālijā, ne Francijā. Un tagad mūsējie grib atkal sākt tirgoties ar Krieviju? Šie boļševiki taču nīst Angliju. Lai mēs ēdam viņu maizi un olas, lietojam viņu taukus un ādas? Nekrietns izsmiekls, tā viņš to nosauktu.

Mašīna krasi sasvērās, un Soumss atkrita spilvenos. Ciema baznīca — šis Rigzs pastāvīgi triec mašīnu pagriezienos! Veca baznīciņa ar strupu tornīti, noaugusi sūnām; tāda sastopama tikai Anglijā — visapkārt kapu kopas, pusdzisuši uzraksti, īves. Tas viņam atgādināja, ka arī viņu kādreiz apbedīs. Varbūt pat šeit. Neko samākslotu! Vienkāršs akmens, uz tā viņa vārds «Soumss Forsaits» — kā uz tā kapa Haigetā, kur viņš reiz bija sēdējis. Nevajag rakstīt: «Šeit atdusas…» — skaidrs, ka viņš tur atdusēsies. Kā ar krustu? To viņi droši vien uzliks, vienalga, vai viņam tas patīk vai ne. Viņam gan gribētos gulēt kaut kur nomaļus, tālāk no cilvēkiem, un varbūt pāri kapam liektos ābele vai cits koks. Jo mazāk viņu pieminētu, jo labāk. Ja nu vienīgi Flēra . . . Taču arī viņai būs daudz kas cits, par ko domāt!

Mašīna devās lejup no pēdējā pakalna uz upi. Cauri papeļu lapotnei pavīdēja tumša straume — kā Anglijas dvēsele, kas plūst slepenībā. Mašīna iegriezās alejā un apstājās pie ieejas durvīm. Pagaidām viņš neko neteiks Anetei, ka prāva nonākusi tiesā, — viņa nesapratīs Soumsa jūtas, viņai nav nervu.

IV JAUTĀJUMI UN ATBILDES

Bija zināms, ka Mārdžorijas Ferāras kāzas notiks pirmajā Lieldienu brīvlaika dienā; medusmēnesi viņa pavadīs Lugano, pūru pasūtīs Klotildas ateljē, dzīvos Ītonskvērā, kabatasnaudu saņems divi tūkstoši mārciņu gadā; ko viņa mīl, tas nebija izdibināts. Kad viņa saņēma telefonisku ielūgumu ierasties uz brokastīm pie lorda Šropšira, viņa bija pārsteigta. Kas tam večukam ienācis prātā?

Tomēr otrā rītā piecas minūtes pēc deviņiem viņa iegāja senču mītnē, atstājusi mājās neskartu pūderi un grimu uz tualetes galda. Vai vectēvs nepiekrīt viņas laulībām? Varbūt viņš grib uzdāvināt vecmāmuļas mežģines, kas derīgas tikai muzejam?

Marķīzs lasīja avīzi elektriskā kamīna priekšā. Viņš pievērsa mazmeitai spožās, vērīgās acis.

—     Nu, Mārdžorij? Vai sēdīsimies pie galda, jeb vai tev labāk patīk brokastot stāvot? Te ir auzu pārslas, omlete, zivs — ahā, arī greipfrūti — ļoti patīkami! Ielej nu kafiju!

—     Ko jums var piedāvāt, vectēv?

—     Pateicos, es. paņemšu no visa pa drusciņai. Tātad tu precies. Vai laba partija?

—     Tā stāsta.

— Viņš esot parlamenta loceklis. Vai tu nevari viņu ieinteresēt par Parshema elektrības likumu?

— O - jā! Viņš ir pats aizrāvies ar elektrību

— Prātīgs vīrs. Liekas, viņam pieder kaut kādas fabrikas. Vai tās ir elektrificētas?

— Domāju gan.

Marķīzs atkal uzmeta viņai skatienu.

— Tev par to nav ne jausmas, — viņš sacīja. — Bet tu izskaties visai pievilcīga. Kas tā par prāvu sakarā ar difamāciju?

To jau varēja paredzēt! Vectēvs taču ir tik briesmīgi acīgs. Viņš neko nepalaidīs garām.

— Tas jūs neinteresēs, vectēv.

— Tam es nepiekrītu. Mans tēvs un vecais sers Lorenss Monts bija lieli draugi. Vai tev patīk mazgāt netīru veļu tiesā?

—     Nepatīk.

—     Bet tu taču esi sūdzētāja?

—     Jā.

—     Par ko tad tu sūdzies?

—     Viņi slikti izsacījās par mani.

—     Kas?

—     Flēra Monta un viņas tēvs.

— Ahā, tā tējas tirgotāja radinieki. Ko tad viņi sacīja?

—     Ka man nav jausmas par morāli.

—     Bet tev ir?

—     Man tāda pati morāle kā visiem citiem.

—     Kas vēl?

—     Ka es esot simtprocentīga čūska.

—     Tas man gan nepatīk. Kāpēc viņi tā sacīja?

— Viņi dzirdēja, ka es nosaucu Flēru Montu par iznireli. Tāda viņa arī patiešām ir.

Marķīzs, kas bija pabeidzis ēst greipfrūtu, uzlika kāju uz krēsla, atbalstīja elkoni uz ceļgala, bet zodu plaukstā un sacīja:

— Mūsu laikos, Mārdžorij, nekādas dievišķīgas robežas starp mūsu kārtu un pārējiem nav, tomēr mēs esam kaut kāds simbols. To nedrīkst aizmirst.

Viņa sēdēja pavisam klusu. Vectēvu visi ciena, pat viņas tēvs, ar ko vectēvs nerunā. Bet būt simbolam — tas ir pārāk garlaicīgi! Vectēvam viņa gados viegli tā runāt, jo viņu nekas nekārdina! Bet Mārdžorijas vārdam nav piekārts nekāds tituls, pateicoties cildinātajiem angļu likumiem. Pat ja viņa tā justos — kā lorda Čarlza un lēdijas Ursulas meita, — viņa necieš, ka viņu kāds komandē, viņa nekad nelielās ar savu izcelšanos, vienmēr ir vēlējusies, lai viņu uzskata kā bohēmas meitu. Galu galā viņa patiešām ir simbols — simbols visam tam, kas nav mietpilsonisks, nav garlaicīgs.

— Es mēģināju izlīgt, vectēv, bet viņa nebija ar mieru. Vai gribat kafiju?

—     Jā, ielej! Saki man, — vai tu esi laimīga? Mārdžorija Ferāra pasniedza viņam tasīti,

—     Nē. Bet kurš tad ir?

— Labs pretsitiens, — marķīzs atzina. — Dzirdēju, ka tu kļūšot ļoti bagāta. Bagātība nozīmē varu, tikai to vajag prast izlietot pareizi, Mārdžorij. Viņš ir skots, vai ne? Vai viņš tev patīk? — Un marķīzs atkal acīgi pašķielēja uz mazmeitu.

— Dažbrīd jā.

— Es saprotu. Tev ir sarkani mati, esi piesardzīga Atsevišķos gadījumos sarkani mati ir nesamaksājami. Piemēram, Ītonas un Herovas futbola sacīkstēs vai tērzēšanā pēc pusdienām, tikai uzmanies, ka neaizlaidies lapās tūliņ pēc kāzām. Kur jūs esat nodomājuši apmesties?

— Ītonskvērā. Arī Skotijā viņam ir muižas.

— Elektrificējiet savas virtuves! Es šeit jau esmu to izdarījis. Virēju tas uztur labā omā. Mani baro ļoti pieņemami. Bet parunāsim par difamāciju. Vai jūs nevarat abas izsacīt nožēlu par notikušo? Kāpēc jums jāpilda advokātu kabatas?

— Viņa negrib atvainoties pirmā, un es tāpat. Marķīzs izdzēra kafiju.

— Bet kas jums liedz izlīgt? Man nepatīk, ka tenkas kļūst publiskas. Katrs tāds labāko aprindu skandāls ir nagla mūsu zārkā.

—     Ja jūs tā vēlaties, es aprunāšos ar Aleku.

—     Aprunājies! Vai viņam arī ir sarkani mati?

—     Nē, melni.

—     Ahā! Un kādu kāzu dāvanu tu vēlies saņemt? Mežģines?

—     Ak, nē, lūdzu, vectēv! Mežģines neviens vairs nenēsā.

Piešķiebis galvu, marķīzs palūkojās mazmeitā. Viņa skatiens nepārprotami pauda: «Nekādi netieku vaļā no šīm mežģinēm.»

— Varbūt tu vēlies par dāvanu ogļraktuves? Ja tās elektrificēs, tad ar laiku dos prāvus ienākumus.

Mārdžorija Ferāra sāka smieties.

—     Es zinu, ka jums ir naudas grūtības, vectēv, bet, nudien, es nevēlos nekādas raktuves, paldies! Tās izmaksā pārāk dārgi. Dodiet man savu svētību, tas ir viss..

—     Diezin kā būtu, ja es sāktu pārdot svētību? — marķīzs prātoja. — Tavs tēvocis Dendžerfīlds aizrāvies ar lauksaimniecību; viņš mani izputinās. Jā, kad viņš audzētu kviešus ar elektrības palīdzību, tad tas varbūt atmaksātos, jo tā ir vienīgā izeja. Nu, ja tu esi pabrokastojusi, tad ardievu! Man jāķeras pie darba.

Mārdžorija Ferāra, kura nule bija sākusi brokastot, piecēlās un paspieda viņam roku. Lāga večuks, tikai pastāvīgi steidzas …

To pašu vakaru Sv. Antonija teātra ložā viņai radās izdevīgs mirklis, kad Makgauns pastāstīja par Soumsa apmeklējumu.

—     Ak, dievs! Kāpēc jūs nedarījāt tam visam galu, Alek? Viss šis notikums ir tik nepatīkams. Arī mans vectēvs man pārmet.

—     Ja viņi atvainosies, es visu nokārtošu jau rīt pat. Taču bez atvainošanās nevar iztikt.

—     Un kā ar mani? Es nemaz nevēlos būt par apšaudīšanas objektu.

—     Ir tādi gadījumi, Mārdžorij, kad nedrīkst piekāpties. Visa viņu izturēšanās ir pārāk nekrietna.

Pēkšņa impulsa pamudināta, viņa ieprasījās:

— Kā jūs domājat, Alek, kāda es īstenībā esmu? Makgauns uzlika roku uz viņas kailā elkoņa.

— Es nedomāju, es zinu.

—     Nu?

—     Jūs esat drosmīga.

Dīvains apzīmējums! Savā ziņā pat pareizs, bet.. .

— Jūs gribat sacīt, ka man patīk ķircināt cilvēkus, un tāpēc viņi uzskata mani par tādu, kāda es patiesībā neesmu. Bet pieņemsim, — Mārdžorija droši ielūkojas viņam acīs, — ka viņiem taisnība.

Makgauns cieši saspieda viņas elkoni.

—     Jūs tāda neesat, un es nepieļaušu, ka par jums tā runā.

—     Vai jūs domājat, ka šī prāva attaisnos manu . .. spīvumu?

—     Es zinu, ko nozīmē tenkas, un zinu, kādas baumas izplata par jums. Tenkotājiem jāsaņem vienreiz krietna mācība, lai viņi saprot, ko drīkst un ko nedrīkst.

Mārdžorija Ferāra pievērsa skatienu «klusajai dabai» uz nolaistā priekškara, iesmējās un sacīja: — Mīļais draugs, jūs esat drausmīgi provinciāls.

— Es vienmēr mēdzu iet taisnus ceļus.

— Jā, bet Londonā tādu nav daudz. Labāk metiet līkumu, Alek, citādi paklupsiet manis dēļ!

Makgauns atbildēja vienkārši:

— Es ticu jums vairāk, nekā jūs pati ticat sev. Viņa bija priecīga, ka tobrīd pacēlās priekškars, jo jutās samulsusi un mazliet aizkustināta.

Šī īsā saruna nepastiprināja viņas vēlēšanos izbeigt prāvu, bet modināja domu, ka prāva galīgi izšķirs jautājumu par viņas precēšanos. Pēc prāvas Aleks skaidri zinās, ko viņš prec, viņai vairs nevajadzēs neko slēpt, un tad viņš vai nu to apprecēs, vai vismaz neapprecēs aiz neīsta iegansta. Lai notiek kas notikdams! Tomēr viss šis gadījums ir ļoti nepatīkams, it sevišķi advokātu iztaujājumi, kas viņai drīz būs jānoklausās. Piemēram, jautās: kā ietekmējušas viņas draugus Flēras vēstules? Šis punkts ir pietiekami nozīmīgs, lai no tā būtu atkarīgs prāvas iznākums. Bet ko lai viņa saka? Kāda klīrīga grāfiene un kāda Kanādas miljonāre, kas bija apprecējusi izputējušu baronetu, bija atsaukušas savus ielūgumus uz vīkendu. Viņai tikai nupat ienāca prātā vest to sakarā ar šīm vēstulēm. Atskaitot šos gadījumus, viņai nekādu pierādījumu nav: cilvēki nemēdz teikt acīs, ko dzirdējuši vai ko domā cits par citu. Un advokāti visiem spēkiem mēģinās iztēlot viņu par aizskartas nevainības iemiesojumu! Lai dievs žēlīgs! Bet ja viņa pasludinātu tiesā savu īsto credo, un lai tad viņi izstrebj šo putru? Kāds ir viņas īstais credo? Neiegāzt draugus, nenodot vīriešus, nebūt gļēvai, darīt visu pretēji nekā pārējie; būt vienmēr kustībā, nebūt garlaicīgai, nebūt «mietpilsonei»! Tas viss ir viens vienīgs juceklis! Tikai paturēt skaidru galvu!

V TIESAS DIENA

Tiesas dienas rītā Soumss pamodās Grīnstrītā slimīgā nepacietībā. Kāpēc tā nebija jau nākamā diena?

Atkārtoti sastopoties ar «ļoti jauno» Niklasu un seru Džeimsu Foskisonu, bija izveidojusies doma uzbrukt mūsdienu tikumiem. Foskisons bija, acīm redzot, ieinteresēts — varbūt viņam bija savi rēķini ar mūsdienu tikumības pārstāvjiem, un, ja viņš kaut cik varētu līdzināties vecajam Bobstejam, kas tagad astoņdesmit divu gadu vecumā bija publicējis savus memuārus, tad šī rudā kaķene neizturēs un izrunāsies nevietā. Iepriekšējā dienā Soumss bija iegriezies tiesā, lai paskatītos uz tiesnesi Breinu, un viņam bija radies visai labvēlīgs iespaids: mācītais tiesnesis, kaut arī jaunāks par Soumsu — pēdējais bija kādreiz bieži instruējis viņu,— izskatījās pietiekami vecmodīgs.

Notīrījis īstos un ielicis mākslīgos zobus, sasukājis matus, Soumss iegāja blakusistabā un brīdināja Aneti, ka tā nokavēsies. Gultā Anete vienmēr izskatījās ārkārtīgi jauna un glīta, un, kaut Soumsam tas patika, piedot viņš to nekad nevarēja. Kad viņš būs jau miris — tā pēc gadiem piecpadsmit, — viņai vēl nebūs sešdesmit un viņa droši vien nodzīvos vēl gadus divdesmit.

Uzmodinājis sievu un noklausījies viņas aizrādījumā, ka viņi gan paspēšot vēl pietiekami nogarlaikoties tiesā, Soumss atgriezās savā istabā un piegāja pie loga. Gaisā bija jūtams pavasaris — taisni nepiedodami! Viņš iegāja vannā un pēc tam rūpīgi noskuvās — nevar taču ierasties tiesā ar sagraizītu zodu! — un ieskatījās Anetes istabā, lai piekodinātu viņai nevilkt mugurā neko spilgtu. Viņa sēdēja sārtā apakšveļā.

— Es tev ieteiktu uzvilkt melnu tērpu.

Anete paskatījās uz viņu pāri rokas spogulim.

— Ko tu pavēlēsi man savaldzināt, Soums?

—     Esmu pārliecināts, ka šie ļaudis ieradīsies ar saviem draugiem; ja kas dursies acīs .. .

—     Esi bez bažām, es necentīšos izskatīties jaunāka par savu meitu.

Soumss atkal izgāja ārā. Francūziete! Tomēr attiecībā uz drēbēm viņai laba gaume.

Pēc brokastīm viņš devās pie Flēras. Pie Anetes palika Vinifreda un Imodžina — tās arī posās uz tiesu, it kā tā būtu kāda izprieca!

Elegants, ar zīda cilindru galvā Soumss soļoja cauri Grīnparkam, domās atkārtodams savu liecību. Pumpuri vēl nav piebrieduši — šogad vēls pavasaris, bet karaliskā ģimene jau pametusi pilsētu! Iedams garām pilij, viņš nodomāja: «Viņi ir visai populāri!» Viņam šķita, ka valdniekiem patīk šis impērijas simbols pils priekšā — muskuļaini ķermeņi, lieli dzīvnieki. Alberta piemineklis un šis — ikvienam tie lika apstāties, bet galu galā miers un pārpilnība — nekā moderna te nebija! Iegriezies Vestminsterā, viņš lauza ceļu cauri ceptu zivju smaržai klusajos Nortstrītas ūdeņos un ilgi vēroja Rena baznīcu, kas atradās starp maziem, glītiem namiņiem. Viņš nekad nemēdza iegriezties baznīcā, izņemot Sv. Paula katedrāli, bet vienmēr guva možumu, aplūkojot to ārieni — celtnes stipras, atturīgas, tām vienalga, ko cilvēki par tām domā! Viņš jau jutās labākā omā, kad iegriezās Sautskvērā. Dendijs sagaidīja viņu hallē. Soumss nejuta sevišķas simpātijas pret suņiem, taču solīdais, apaļais Dendijs viņam patika daudz labāk par to ķīniešu izdzimteni, kas te agrāk mājoja. Šim sunim bija raksturs, viņš bija valdonīgs un neatlaidīgs; tāds vis neļautos izprovocēties, ja to izsauktu par liecinieku! Pacēlis galvu, Soumss ieraudzīja Flēru un Maiklu nākam lejā pa kāpnēm. Pārlaidis paviršu skatienu Maikla brūnajam uzvalkam un punktainajai kaklasaitei, viņš ieurbās ar acīm meitas sejā. Bāla, bet veselīga, paldies dievam, nekā moderna — ne smiņķa, ne pūdera, lūpas un uzacis nav krāsotas. Lieliski grimēta savai lomai! Zils apģērbs, arī izraudzīts ar labu gaumi. Vēlēšanās uzmundrināt meitu apklusināja Soumsa paša nemieru.

— Smaržo pēc pavasara! — viņš sacīja. — Vai dosimies ceļā?

Kamēr izsauca taksometru, viņš papūlējās izgaisināt meitas bažas.

—     Vakar biju palūkoties uz Breinu; krietni vien pārvērties kopš tā laika, kad ar viņu iepazinos. Es biju pirmais, kas sāka uzticēt viņam prāvu vešanu.

—     Tas nav labi, ser, — Maikls sacīja.

—     Kāpēc?

—     Viņš baidīsies, kaut tikai viņu neuzskata par pateicīgu.

Dzen jokus kā vienmēr!

—     Mūsu tiesneši ir krietni vīri, ņemiet kaut visus no vietas.

—     Par to es nešaubos. Kā jūs domājat, ser, — vai viņš vispār kaut ko lasa?

—     Ko jūs gribat sacīt? Ko lasa?

—     Daiļliteratūru. Mēs parlamentā to nedarām.

—     Romānus lasa tikai sievietes, — Soumss atbildēja. Viņš pataustīja Flēras drēbes. — Paņem kažokādas apmetni, audums plāns.

Kamēr Flēra aizgāja pēc apmetņa, viņš jautāja Maiklam:

—     Kā viņa gulēja?

—     Labāk par mani, ser.

—     Vismaz tas ir labi. Mašīna ir klāt. Turieties tālāk no tā skota!

—     Es taču viņu katru dienu sastopu parlamentā.

—     Ak, jā, es piemirsu, — Soumss atsaucās. — Liekas gan, ka jūs tur tāda veida gadījumiem uzmanību nepievēršat. — Un, satvēris Flēras elkoni, viņš veda meitu pie mašīnas.

—     Interesanti, vai vecais Blaits ieradīsies, — viņš dzirdēja Maiklu ierunājamies, kad viņi brauca garām «Priekšposteņa» redakcijai. Tā bija vienīgā piezīme, izteikta šai braucienā, un, tā kā atbildes nebija, tad palika arī pēdējā.

Tiesas ēkai bija parastais izskats, un melni un zili tērpušies cilvēki steidzās tanī iekšā. — Tarakāni! — Maikls nomurmināja. Soumss noraidīja šo salīdzinājumu, iebikstīdams viņam ar elkoni; viņam te viss bija tik pazīstams — dobji dunošās telpas, tumšās kāpnes, smacīgie gaiteņi, četrstūrainie, norobežotie krātiņi vienai personai.

Viņi bija ieradušies par agru un gausi kāpa augšup. Nudien, tas ir idiotisms! Te viņi ir atnākuši un viņu pretinieki tāpat, lai saņemtu — ko? Soumss brīnījās pats par sevi, kāpēc nav piedabūjis Flēru atvainoties. Kad runa bija par citiem, tad visa tiesas procedūra likās pilnīgi dabiska, bet nu, kad tas skāra viņa meitu, tad viss šķita neiedomājami muļķīgi. Viņš aši aizveda Flēru garām tiesas darbiniekiem, lieciniekiem un citiem līdz zāles durvīm. Pāris pusbalsī pateiktu vārdu šveicaram — un viņi jau iekšā un apsēdušies. «Ļoti jaunais» Niklass bija jau savā vietā, un Soumss nokārtoja visu tā, ka starp viņiem atlika vieta vienīgi seram Džeimsam, kad tas materializētos. Atskatījies, lai aprunātos, viņš uz mirkli pārdzīvoja pagātni kā vecs atvaļinājumā aizgājis kriketa spēlmanis, kas par jaunu ķeras pie partijas. Pāri «jaunajam» Niklasam viņš pārlaida skatienu publikai. Jā, tie bija visu uzoduši! Skaidrs, ka bija, jo šī kaķene taču pārāk pazīstama, — aizmugurē' vesels bars kruzuļotu dāmu, un vēl aizvien nāk klāt. Viņš īgni novērsās; patlaban nāca iekšā zvērinātie — izraudzītas personas, bet nezin kāpēc visai aprobežota izskata. Kāpēc zvērinātie vienmēr izskatās aprobežoti? Soumss nekad nebija bijis zvērinātais. Viņš uzmeta acis Flērai. Te nu Viņa sēž, bet, ko jūt, nav zināms. Maiklam ausis gan pārāk uzkrītošas. Un tad viņš pamanīja Aneti. Labāk būtu, ja viņa nenāktu šurp un apsēstos turpat; jo vairāk viņu būs priekšā, jo vairāk tas dursies acīs. Viņš papurināja galvu un norādīja uz soliem aizmugurē. Ahā, paklausīja gan! Viņa, Vinifreda un Imodžina aizņems ne mazumu platības: visas trīs krietni apaļas, taču tomēr vēl palika tukšas vietas. Tad pēkšņi viņš ieraudzīja sūdzētāju, viņas aizstāvi un Makgaunu; visi izskatījās vareni pašpārliecināti, un tā nekaunīgā kaķene vēl smaida! Cenzdamies neraudzīties tai virzienā, Soumss tomēr pamanīja, ka viņi apsēdās tepat netālu, pēdas sešas no viņiem. Ahā, advokāti arī ierodas! Foskisons un Bullfrijs nāk tik cieši blakus kā saauguši. Drīz viņi uzrunās viens otru «godātais» un būs gatavi ķerties viens otram rīklē! Viņš apsvēra, vai nebūtu bijis labāk uzaicināt par aizstāvi Bullfriju — neglīta izskata praktiķi platiem pleciem, kompetentu un sausu. Soumss, Maikls un Flēra sēdēja priekšā, aiz viņiem Foskisons ar palīgu; tālāk Setlvaits un skots ar «kaķeni» vidū, aiz viņiem Bullfrijs ar palīgu. Vēl tikai trūkst tiesneša, lai aina būtu pilnīga! Tur jau arī viņš nāk! Soumss satvēra Flēras roku un piespieda viņu piecelties. Bum! Visi atkal apsēdās. Tiesnesim Breinam viens vaigs tā kā pietūcis; vai tikai viņam nesāp zobs? Kā tas ietekmēs prāvu?

Un nu sākās parastā «klabēšana»: šodien klausīsies tādu un tādu prāvu, nākamo nedēļu tādu un tādu . . . Beidzot tas bija aiz muguras, un tiesnesis sāka grozīt galvu uz visām pusēm, it kā iepazīdamies ar kaujaslauku. Bullfrijs tūliņ piecēlās:

— Ja jūsu godība atļauj . ..

Viņš sāka ar parasto ievadu, puķotām frāzēm aprakstīdams sūdzētāju. Marķīza mazmeita, saderinājusies ar parlamenta locekli, iespējams, ar nākamo premjera! . . . Ko jūs sakāt! . . . Plaši pazīstama vislabākajās aprindās, drosmīga, varbūt mazliet pārāk drosmīga . . . Nekrietnele! . . . Tad sekoja parastais saldskābais apsūdzētās apraksts. Bagāta un godkārīga jauna precēta lēdija . . . Nekauņa tāds! . . . Zvērinātajiem jāpatur prātā, ka abos gadījumos tiem darīšana ar visai modernu aprindu pārstāvēm, taču viņiem jāpatur prātā arī tas, ka izsacītajiem vārdiem paliek to pirmatnējā nozīme pat šādā sabiedrībā. Hm! Bullfrijs īsi attēloja notikumu Flēras salonā, protams, samazinot tā nozīmi… Ahā! Nu viņš piemin Soumsu . . . Bagāts un iespaidīgs vīrs . . . Kas par godu! Nu viņš lasa vēstules … Tās radījušas efektu . . . Pārspīlējums, vairāk nekā! . . . Sūdzētāja bijusi spiesta spert soļus . . . Muļķības!

—     Es tūliņ izsaukšu liecinieci, misis Ppinrrinu.

—     Kā raksta šo uzvārdu, mister Bullfrij?

—: Divi «p», divi «i», divi «n» un divi «r», milord.

— Saprotu.

Soumss paskatījās uz šā uzvārda īpašnieci. Izskatīga sieviete no gaisīgo pasugas! Viņš uzmanīgi klausījās tās liecībā. Viņa diezgan pareizi atstāstīja incidentu Flēras salonā. Pēc divām dienām viņa saņēmusi vēstuli, kas ceļ neslavu sūdzētājai; uzskatījusi par savu drauga pienākumu informēt par to mis Ferāru. Kā sieviete, kas uzturas sabiedrībā, var apliecināt, ka šis incidents un vēstule kaitējuši mis Ferārai. Viņa runājusi par to ar daudziem paziņām. Publisks skandāls, notikums visus ļoti satraucis. Parādījusi saņemto vēstuli misis Moltīzai; izrādījies, ka tā arī saņēmusi tādu pašu. Notikums sniedzis vielu tenkām. Hm!

Bullfrijs apsēdās. Foskisons piecēlās.

Soumss saslējās. Redzēsim nu, kā viņš iztaujās, tas ir ārkārtīgi svarīgi. Nekas, nevar daudz sūdzēties. Ledainais skatiens vērsts tukšā telpā, kad viņš uzdod jautājumus, un pievēršas lieciniecei, kad viņš gaida atbildi; mute mazliet pavērta, it kā gribētu šo atbildi aprīt, šad tad pārvelk ar mēli pār apakšlūpu; brīvā roka paslēpta aiz muguras, mantija krokās.

—     Nu, misis . . . e .. . Ppinrrina. Šis incidents, kā mans draugs to nosauca, norisinājās misis Montas namā, vai ne? Un jūs tur bijāt ielūgta kā namamātes draudzene? Pilnīgi pareizi! Vai jums ir kaut kas pret misis Montu? Nav. Un jūs uzskatījāt par vajadzīgu un pieklājīgu, kundze, parādīt šo vēstuli sūdzētājai un citiem paziņām, — vārdu sakot, papūlējāties izpūst šo sīko incidentu, cik lielu vien varējāt? — Visu acis pievērstas lieciniecei!

—     Ja kāda mana draudzene saņemtu vēstuli, kas apvaino, mani, tad es nebūt nešaubos, ka viņa paziņotu man, kā rakstītājs izsakās par mani.

—     Pat arī tad, ja jūsu draudzene būtu skaidrībā, kas izprovocējis šādu vēstuli un būtu draugos arī ar tās rakstītāju?

— Jā.

— Bet, kundze, vai tikai tā nebija sensāciju kāre, kas lika izpūst šo sīko incidentu? Daudz vienkāršāk taču būtu bijis saplēst vēstuli un neteikt nevienam ne vārda. Jūs taču neapgalvosiet, ka šī vēstule lika jums domāt sliktāk par mis Ferāru, — jūs tak viņu pārāk labi pazīstat?

— Jā-a.

—     Jauki. Kā apsūdzētās un sūdzētājas draudzene jūs gan varējāt saprast, ka šādi izteicieni ir garastāvokļa sekas, un nepievērst tiem uzmanību.

—     To es vis neteiktu.

—     Kā, vai jūs uztverat tos nopietni? Vai man jāsaprot, ka tie, pēc jūsu domām, kož kaulā? Citiem vārdiem sakot, ka tajos slēpjas patiesība?

—     Zināms, ka ne.

—     Vai izteicieni varēja kaitēt mis Ferārai, ja tie bija taustāmi nepatiesi?

—     Domāju, ka varēja.

—     Jūs ietekmēt tie taču nevarēja, jūs esat viņas draudzene?

—     Mani nevarēja.

—     Viņi ietekmēja tos, kas par tiem nekā nebūtu zinājuši, ja jūs nebūtu tos pavēstījusi. Īstenībā, kundze, jums sagādāja baudu viss šis notikums.

—     Baudu? Nē.

—     Jūs taču uzskatījāt par savu pienākumu darīt zināmu vēstules saturu. Vai tad pienākuma pildīšana nesagādā baudu?

Soumss novaldīja sīko smiekliņu aiz lūpām. Foskisons apsēdās. Bullfrijs piecēlās.

—     Jūs droši vien, tāpat kā mēs daudzi, ne tik laimīgi kā mans mācītais draugs, esat pieredzējusi, ka dažkārt pildīt pienākumu ir visai smagi, misis Ppinrrina?

—     Jā.

—     Pateicos! Misis Moltīza!

Kamēr pratināja otru jauno sievieti, tumšmati un druknu, Soumss pūlējās noskaidrot, kura no abām — Flēra vai «rudā kaķene» radījušas lielāku iespaidu četros zvērinātajos, kuru skatieni likās neesam vienaldzīgi pret skaistumu. Viņš netika ne pie kāda noteikta slēdziena, kad sers Džeimss Foskisons jau piecēlās, lai izjautātu misis Moltīzu.

—     Sakiet, misis Moltīza, — kurus izteicienus vēstulēs jūs uzskatāt par visaizskarošākajiem?

—     Vārdu «nodevēja» man rakstītajā vēstulē un vārdus «simtprocentīga čūska» misis Ppinrrinai rakstītajā vēstulē.

—     Vai tie ir aizskarošāki par pārējiem?

—     Jā.

—     Te es izlūgšos jūsu palīdzību, kundze. Var būt, ka jūsu paziņu aprindas ir mazliet citādas nekā tās, kurās uzturas sūdzētāja?

— Jā varbūt.

—     Bet tās saskaras, jā?

—     Jā.

—     Tad kurās aprindās, jūsu vai sūdzētājas, izteiciens «viņai nav jausmas par morāli» tiktu uzskatīts par apvainojošāku?

—     To es nevaru pateikt.

—     Es tikai vēlējos dzirdēt jūsu domas. Vai jūs uzskatāt, ka jūsu paziņu aprindas ir tikpat modernas kā mis Ferāras paziņas?

—     Laikam gan ne.

—     Tas gan, šķiet, visur zināms, ka viņas aprindas ir brīvas no aizspriedumiem?

—     Liekas gan.

—     Taču jūsu aprindas ir pietiekami laikmetīgas — es gribu teikt, jūs neesat «mietpilsoņi».

—     Kas tas par vārdu, ser Džeims?

—     «Mietpilsoņi», milord, ļoti izplatīts apzīmējums mūsdienu sabiedrībā.

—     Ko tas nozīmē?

—     Puritāniski, vecmodīgi, milord.

—     Saprotu. Lieciniece, viņš jautā, vai jūs neesat mietpilsone?

—     Nē, milord. Ceru, ka ne.

—     Jūs cerat, ka ne. Turpiniet, ser Džeims!

—     Nebūdama mietpilsone, jūs taču neuztrauktos, ja kāds jums sacītu: «Mana mīļā, jums nav nekādas jausmas par morāli!»

—     Es neuztrauktos, ja to pateiktu tik laipnā tonī.

—     Bet, misis Moltīza, vai tad šāds izteiciens, vienalga, kādā tonī pateikts, var celt neslavu jums vai jūsu draugiem?

—     Pretējā tonī pateikts — var.

—     Vai no tā varu secināt, ka jūsu aprindu cilvēkiem ir tāds pats priekšstats par morāli kā, teiksim . . . milordam?

—     Kā lieciniece var atbildēt uz tādu jautājumu, ser Džeims?

—     Citiem vārdiem runājot, vai jūsu aprindu cilvēki jūtas aizskarti vai sašutuši, kad viņu draugi šķir laulību vai neprecēts pāris aizbrauc divatā uz Parīzi vai kur citur?

—     Sašutuši? Manuprāt, cilvēkam nav jāizjūt sašutums par tādu rīcību, kādu viņš pats nepieļauj.

—     Tātad jūs neesat sašutusi?

—     Es nezinu, kas manī varētu izraisīt sašutumu.

—     Tas būtu vecmodīgi, vai ne?

—     Laikam gan.

—     Bet tad sakiet man: ja pie tādiem uzskatiem turas jūsu aprindās — un jūs atcerēsieties savus vārdus, ka jūsu aprindas nav tik modernas kā sūdzētājas aprindas, — vai tad iespējams, ka vārdi «viņai nav nekādas jausmas par morāli» būtu nodarījuši kādu ļaunumu sūdzētājai?

—     Mūsu aprindas vēl nav visa pasaule.

—     Protams, ne. Es pieņemu, ka jūsu aprindās ietilpst pavisam maza daļa pasaules. Bet vai tad jūs vai sūdzētāja rēķināties . . .

—     Kā viņa var pateikt, ser Džeims, ar ko sūdzētāja rēķinās?

—     Vai jūs personiski rēķināties ar to, ko domā cilvēki, kas stāv ārpus jūsu aprindām?

Soumss divas reizes palocīja galvu. Jā, Foskisons prot savu darbu! Soumss pamanīja, ka Flēra lūkojas uz liecinieci ar vieglu smaidu uz lūpām.

—     Es personiski nepievēršu sevišķu uzmanību pat savu aprindu domām.

—     Vai jūs gribat sacīt, ka jums ir vēl neatkarīgāks raksturs nekā sūdzētājai?

—     Iedrošinos apgalvot, ka tikpat neatkarīgs.

—     Vai viņas neatkarīgais raksturs visiem zināms?

—     Jā.

—      Pateicos jums, misis Moltīza!

—      Foskisons apsēžas, Bullfrijs pieceļas.

—      Es izsaucu sūdzētāju, milord. Soumss sasprindzināja uzmanību.

VI LIECINIEKU SOLĀ

Mārdžorija Ferāra ienāca liecinieku nodalījumā diezgan mierīga un tikai mazliet «uzposusies». Avīzes rīt pieminēs, ka viņai bijis melns kostīms ar šinšillas apšuvēm un melna platmale. Viņa noskūpstīja gaisu bībeles tuvumā, dziļi ievilka elpu un pagriezās uz mistera Bullfrija pusi.

Pēdējās piecās dienās Mārdžorija izjuta aizvien lielāku sašutumu par prāvas ievirzi. Viņa bija to ierosinājusi, bet tagad iniciatīva bija izslīdējusi viņai no rokām. Viņa atklāja veco patiesību, ka tad, kad strīda mehānisms iedarbojies, nepietiek nospiest pogu, lai to apturētu. Tā būs laba mācība Alekam un advokātiem, ja viņi prāvu zaudēs!

Mistera Bullfrija vienmērīgā balss nomierināja Mārdžoriju. Jautājumi bija pazīstami, un ar katru atbildi viņas pašpārliecība pieauga, balss skanēja skaidri un patīkami. Mārdžorija stāvēja mierīga, cenzdamās piešķirt augumam jo vairāk zēniskuma. Viņa juta, ka viņas liecība interesē tiesnesi, zvērinātos un visus pārējos, kurus varēja neskaidri saskatīt. Ja vien šī «mazā iznirele» nebūtu sēdējusi ar sastingušu seju starp Mārdžoriju un viņas advokātu! Kad beidzot misters Bullfrijs atsēdās un sers Džeimss Foskisons piecēlās, Mārdžorija gandrīz vai pakļāvās tieksmei nopūderēt degunu. Ieķērusies margās, viņa apspieda šo vēlēšanos; kamēr Foskisons šķirstīja papīrus un kārtoja savu mantiju, viņai pirmo reizi šorīt pārskrēja saltas trīsas. Vismaz būtu skatījies uz viņu, kad jautā!

—   Vai jūs esat kādreiz saukta pie tiesas, mis Ferāra?

—   Nē.

— Vai jūs pilnīgi skaidri apzināties, ka esat devusi zvērestu?

— Pilnīgi.

— Jūs izsacījāties manam draugam — misteram Bullfrijam, ka jums nav nekāda naida pret misis Montu. Ieskatieties šai atzīmētajā paragrāfā «The Evening Sun» 3. oktobra numurā. Vai tas jūsu raksts?

Mārdžorija Ferāra pēkšņi jutās kā izskrējusi no siltumnīcas austrumu vējā. Tātad viņiem viss zināms?

—   Jā.

—   Tas nobeidzas tā: «Uzņēmīga dāmiņa izmanto gadījumu nodibināt savu «salonu», spekulējot uz ziņkāri, ko izraisa politisks avantūrisms.» Vai tas domāts par misis Montu?

—   Jā.

—   Nav gan visai glīti tā atsaukties par draugiem, vai ne?

—   Es tur nekā slikta nesaskatu.

—   Vai jums patiktu, ja kaut ko tamlīdzīgu uzrakstītu par jums?

—   Ja es būtu viņas vietā, tad nebrīnītos, ja par mani tā rakstītu.

—   Tā gan nav īsta atbilde, bet ļaujiet man izteikt jautājumu šādi: vai jūsu tēvam patiktu lasīt kaut ko tamlīdzīgu par jums?

—   Mans tēvs nekad nelasītu šo nodaļu.

—   Tātad jūs pārsteidz tas, ka misis Montas tēvs ir šo rakstu lasījis. Vai jūs bieži rakstāt šādus pačalojumus par saviem draugiem?

—   Pārāk bieži ne.

— Šad un tad, jā? Un pēc tam viņi paliek ar jums draugos?

—   Atrodoties sabiedrībā, grūti pateikt, kas ir draugs un kas ne.

—   Tur es jums pilnīgi piekrītu, mis Ferāra. Jūs esot izsacījusi pāris kritisku piezīmju — tie bija jūsu vārdi — par misis Montu viņas pašas namā. Vai jūs bieži ejat viesībās un tur nicinoši izsakāties par namamātēm?

—   Nē. Un katrā gadījumā es nedomāju, ka manī kāds noklausīsies.

—   Es saprotu: kamēr nav pieķerts, viss ir kārtībā, vai ne? Sakiet, — vai pagājušā gada oktobra pirmajā trešdienā, atrazdamās viesos pie misis Montas, sarunādamās ar džentlmeni misteru Fīlipu … e . . . Kvinsiju, jūs nosaucāt namamāti par iznireli?

—   Domāju gan, ka ne.

—   Apdomājiet labi. Jūs dzirdējāt misis Ppinrrinas un misis Moltīzas liecības. Atcerieties, misis Moltīza sacīja, ka misters Forsaits, misis Montas tēvs, uzrunājis jūs šādi: «Jūs nosaucāt manu meitu par iznireli, atrazdamās pie viņas viesos. Esiet tik laipna un ejiet projām, jūs esat nodevēja!» Vai šī versija atbilst patiesībai?

—   Apmēram.

—   Vai jūs uzskatāt, ka viņš izdomājis vārdu «iznirele»?

—   Es domāju, ka viņš kļūdījies.

—   Tas nav visai glīts vārds — iznirele. Vai varēja būt kāds cits iemesls, kāpēc viņš nosauca jūs par nodevēju?

—   Manas piezīmes nebija domātas viņa ausīm. Es skaidri neatceros, ko es sacīju.

—   Nekas, kad misters Forsaits nodos liecību, tad tas atsvaidzinās jūsu atmiņu. Bet, cik man zināms, jūs šīs īsās sarunas laikā esat lietojusi vārdu «iznirele» nevis vienu, bet divas reizes.

—   Es jau sacīju, ka neatceros. Viņam nevajadzēja noklausīties.

—   Jauki. Tātad jūs esat gluži apmierināta, ka ievietojāt avīzē šo rakstiņu un runājāt apvainojošus vārdus aiz misis Montas muguras viņas pašas viesistabā?

Mārdžorija Ferāra sažņaudza liecinieku sola margas tik cieši, ka asinis saplūda delnās. Šī balss padarīs viņu traku!

— Bet, kā redzams, mis Ferāra, jūs ņemat ļaunā, ja savukārt apvainojošus vārdus saka par jums. Kas jums ieteica griezties tiesā?

— Sākumā mans tēvs, vēlāk mans saderinātais.

—   Sers Aleksandrs Makgauns. Vai viņš uzturas jūsu aprindās?

—   Nē, viņš uzturas parlamenta aprindās.

—   Jauki. Vai viņam ir zināmas tās uzvedības normas, kādas pieņemtas jūsu aprindās?

—   Atsevišķas aprindas nebūt nav tik krasi norobežotas.

—   Pateicos par informāciju, mis Ferāra! Sakiet, — vai jūs zināt, kā sera Aleksandra parlamenta draugi raugās uz uzvedību un morāli?

—   Varu iedomāties. Šķiet, ka tur nav nekādas lielas starpības.

—   Vai jūs gribat sacīt, mis Ferāra, ka atbildīgi sabiedriski darbinieki tikpat vieglprātīgi izturas pret uzvedības normām un morāli kā jūs?

—   Kāpēc jūs domājat, ser Džeims, ka viņa izturas vieglprātīgi?

—   Kas attiecas uz uzvedību, milord, tad viņas atbildes rāda, cik ļoti vieglprātīgi viņa izturas pret saviem pienākumiem, piemēram, attieksmē pret namamāti. Es tūliņ pāriešu pie jautājuma par morāli.

—   Vispirms noskaidrojiet to un tad seciniet! Kāds sakars ar to sabiedriskiem darbiniekiem?

—   Es gribu sacīt, milord, ka šī lēdija ir ārkārtīgi sašutusi par vārdiem, par kuriem ar pilnām tiesībām varētu apvainoties sabiedrisks darbinieks vai kurš katrs pilsonis, bet ne viņa un ne tie, kas vienādos uzskatos ar viņu.

—   Tad vispirms noskaidrojiet viņas uzskatus. Turpiniet!

Mārdžorija Ferāra, uz mirkli atvilkusi elpu, atkal saspringa. Viņas uzskati!

—   Sakiet, mis Ferāra, — mēs nu visi zinām, ko nozīmē vārds «mietpilsonis», — vai sabiedriskie darbinieki ir «mietpilsoniskāki» par jums?

—   Droši vien viņi sacīs, ka ir.

—   Vai jūs domājat, ka viņi liekuļi?

—   Es vispār neko nedomāju par viņiem.

—   Kaut arī dzīrāties vienu no viņiem precēt? Jūs sūdzaties par vārdiem: «Viņai nav jausmas par morāli.» Vai jūs esat lasījusi romānu «Spāniešu muša»?

Viņš parādīja grāmatu.

—   Domāju, ka — jā.

—   Vai tad jūs to nezināt?

—   Es to pāršķirstīju.

—   Nosmēlāt krējumu, jā? Vai jūs izlasījāt pietiekami daudz, lai jums rastos zināms uzskats par šo grāmatu?

—   Jā.

—   Vai jūs piekrītat uzskatam, kas izsacīts šinī žurnālam iesūtītajā vēstulē: «Šī grāmata ielaužas kā svaiga gaisa strāva Britānijas «mietpilsoniskajā» atmosfērā, kura nosoda ikkatru brīvāku mākslas darbu, un tā turklāt ir laba grāmata.» Vai tā ir laba grāmata?

— Jā. Es neciešu svētulību.

—   «Tā ir neapšaubāmi Literatūra.» Vārds rakstīts ar lielo burtu. Vai jūs arī esat tādās domās?

—   Ka tā ir literatūra — jā. Var būt, ka tā nav pirmšķirīga.

—   Bet tā tomēr būtu izdodama?

—   Kāpēc gan ne?

—   Vai jūs zināt, ka tā izdota ārzemēs?

—   Jā.

— Bet to vajadzētu izdot Anglija?

— Protams, šī grāmata nav domāta kuram katram.

— Lūdzu neizvairīties no atbildes. Vai pēc jūsu domām šis romāns «Spāniešu muša» ir publicējams Anglijā? . . . Nesteidzieties, mis Ferāra!

Šim nelietim nekas nepaiet garām neievērots! Viņa tikai uz mirkli bija pavilcinājusies, mēģinādama izprast, kas viņam prātā.

— Jā. Es uzskatu, ka literatūrai jābūt brīvai.

— Jūs nepiekristu tam, ka šo grāmatu aizliegtu, ja tā būtu izdota?

— Nē.

— Jūs nepiekristu nevienas grāmatas aizliegšanai, ja tas notiktu aiz morāliem apsvērumiem?

— To es nevaru pateikt, ja nezinu, par kādu grāmatu runa. Neviens taču netiek spiests lasīt visas grāmatas.

— Un jūs uzskatāt, ka jūsu viedoklim pievienojas sabiedriski darbinieki un caurmēra pilsoņi?

— Nē, tā es nedomāju.

— Bet jūsu viedoklim pievienojas vairums jūsu sabiedroto?

— Ceru, ka jā.

— Pretējais viedoklis būtu «mietpilsonisks»?

— Ja jums to patīk tā nosaukt. Tas nav mans apzīmējums.

— Un kāds ir jūsu apzīmējums, mis Ferāra?

Man šķiet, es vispār sacītu, ka pretējā viedokļa pārstāvji ir «izkūkojušies».

— Zināt, es baidos, ka tiesa pieprasīs mazu papildinājumu pie šā izteiciena.

—   Es ne, ser Džeims, es gluži labi pazīstu šo vārdu; tas nozīmē «vecuma plānprātību».

—   Tiesa ir viszinoša, milord. Tātad ikviens, mis Ferāra, kas nepiekrīt jūsu un jūsu sabiedroto uzskatam par šo grāmatu, ir «izkūkojies», citiem vārdiem sakot, sasniedzis vecuma plānprātības robežu?

—   Mākslas novadā.

—   Ahā! Es jau tā domāju, ka mēs beidzot nonāksim pie šī vārda. Jūs droši vien nesaistāt mākslu ar dzīvi?

—   Nē.

—   Vai jūs nedomājat, ka māksla var ietekmēt dzīvi?

—   Mākslai tas nav jādara.

—   Ja autors sludina galēju izvirtību, ko attēlo ar visiem pienācīgajiem akcentiem, vai tāda grāmata var praktiski ietekmēt lasītājus, it īpaši jauniešus?

—   Par citiem neko nezinu sacīt, bet mani tā neietekmētu.

—   Jūs patiesi esat emancipēta!

—   Nesaprotu, ko jūs gribat sacīt.

—   Tas, ko jūs runājāt par mākslas atšķirtību no dzīves, ir tikai tukši vārdi, vai tad jūs to nezināt?

—   Patiešām nezinu.

—   Atļaujiet man to izteikt citiem vārdiem: vai cilvēkiem, kas turas pie vispārpieņemtajiem uzskatiem par morāli, iespējams pievienoties jūsu domām, ka māksla neietekmē dzīvi?

—   Pilnīgi iespējams, ja tie ir kulturāli.

—   Kulturāli! Vai jūs pati ticat vispāratzītai morālei?

—   Es nezinu, ko jūs saucat par vispāratzītu morāli.

—   Es jums to paskaidrošu, mis Ferāra. Viens no vispāratzītās morāles likumiem, piemēram, ir tas, ka sievietes nedrīkst ielaisties sakaros pirms laulībām un turēt mīļākos pēc laulībām.

—   Un vīrieši?

—   Pateicos par atgādinājumu, es tūliņ runāšu par vīriešiem; vīrieši nedrīkst turēt mīļākās vismaz pēc laulībām.

— Es gan neteiktu, ka šis likums ir vispāratzīts. Pakļāvušies tieksmei paironizēt, Mārdžorija Ferāra noprata, ka pieļāvusi kļūdu. Tiesnesis pievērsās viņai un ierunājās:

—   Vai jūsu vārdi saprotami tā, ka pēc jūsu uzskatiem sievietēm var būt sakari ir pirms, ir pēc laulībām?

—   Es domāju, milord, ka tāds ir vispāratzītais viedoklis morāles jautājumos.

—   Es nejautāju, vai tāds ir vispāratzītais viedoklis, bet jautāju, vai tas ir jūsu viedoklis morāles jautājumos.

—   Manuprāt, ļoti daudzi uzskata to par pieļaujamu, tikai nemēdz atklāti runāt par to.

Viņa manīja zvērinātos sakustamies un dzirdēja nelielu kritiena būkšķi tiesas telpā. Seram Aleksandram bija nokritusi platmale zemē. Kāds skaļi šņauca degunu. Advokāta Bullfrija seja nebija redzama. Viņa juta asinis saplūstam vaigos.

—   Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu! Vai jūs uzskatāt šādu rīcību par pieļaujamu?

—   Manuprāt, tas no daudz kā atkarīgs.

—   No kā?

—   Nu, no apstākļiem, vides, temperamenta un no daudz kā cita.

— Vai jūs to uzskatāt par pieļaujamu attiecībā uz sevi?

Mārdžorija Ferāra sastinga.

—   Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu, milord.

—   Tas ir, jūs negribat atbildēt?

—   Es nezinu, ko atbildēt.

Un, juzdamās, ka nupat atvilkusi kāju no ielūzušā ledus malas, viņa pamanīja Bullfrija seju iznirstam no kabataslakata aizsega.

—   Ļoti labi. Turpiniet, ser Džeims!

—   Tātad mums jāpieņem, mis Ferāra, ka tie no mums, kas izsakās, ka šāda rīcība nav pieļaujama, ir liekuļi pēc jūsu domām?

—   Jūs nerīkojaties godīgi!

—   Savu godīgumu es vēl paspēšu pierādīt, pirms tiksim galā, mis Ferāra.

—   Šādam uzdevumam jūs esat kā radīts, vai ne?

—   Ticiet man, kundze, ka labāk būs, ja paturēsiet savas asprātības neizsacītas. Tātad jūs uzskatāt, ka tāda grāmata kā «Spāniešu muša» nevar nodarīt nekādu ļaunumu?

—   Tai nav jānodara ļaunums.

—   Jūs domājat: tad, kad mēs visi būtu tik kulturāli mākslas jautājumos kā jūs.. . (Viņš vēl ņirgājas!) Bet vai tad mēs tādi esam?

—   Nē.

—   Tad šī grāmata tomēr var nodarīt ļaunumu. Taču jums tas ir vienalga. Es negrasos lasīt izvilkumus no šī visai nepatīkamā romāna, milord. Acīm redzot, sakarā ar tās bēdīgo slavu grāmatas cena patlaban sasniedz ap septiņas mārciņas. Iedrošinos domāt, ka šis fakts ir laba atbilde sūdzētājas apgalvojumam, ka tā saucamā māksla neietekmējot dzīvi. Nerēķinādamies ar izdevumiem, mēs esam iegādājušies vairākas grāmatas, un es palūgšu zvērinātos pusdienas pārtraukuma laikā izskatīt atzīmētās vietas.

—   Vai jums ir kāds eksemplārs arī man, ser Džeims?

—   Jā, milord.

—   Un misteram Bullfrijam arī? … Ja kāds vēl smiesies, es likšu izraidīt visus no zāles. Turpiniet!

—   Vai jūs pazīstat teātra sabiedrību «Nec plus ultra», mis Ferāra? Šķiet, tā gūst līdzekļus eksistencei, izrādot progresīvas lugas.

—   Lugas — jā, par progresīvām nezinu neko sacīt.

—   Piemēram, krievu lugas un Restaurācijas laikmeta dramaturgu lugas.

—   Jā.

—   Un jūs piedalāties izrādēs?

—   Dažreiz piedalos,

—   Vai atceraties Vičerlija lugu «Taisnprātīgais», ko izrādīja septītajā janvārī, — jūs tur tēlojāt Olivijas lomu?

—   Jā.

—   Vai glīta loma?

—   Ļoti laba loma.

—   Es teicu «glīta».

—   Man šis vārds nepatīk.

—   «Glīts» un «neglīts» jums šķiet pārāk mietpilsoniski vārdi, mis Ferāra. Vai šai lomā tēlota pieklājīga sieviete?

—   Nē.

—   Vai šī loma uz lugas beigām nav ārkārtīgi riskanta? Es domāju par ainu tumsā.

— Par «ārkārtīgumu» neko nezinu.

— Un jūs bez vilcināšanās apņēmāties tēlot šo lomu? Tādi sīkumi jau jūs nemulsina.

— Es tur nesaskatīju nekā tāda, kas varētu mulsināt, pretējā gadījumā nebūtu uzņēmusies.

—   Jūs taču nepiedalījāties izrādē naudas dēļ?

—   Nē prieka dēļ.

Tātad jūs varat atteikties no katras nepatīkamas lomas?

— Ja es tā rīkotos, tad man neviens neko nepiedāvātu.

—Neizvairieties, lūdzu! Jūs apņēmāties tēlot Oliviju prieka, nevis naudas dēļ. Un tēlošana sagādāja jums patiku?

— Diezgan lielu.

—   Diemžēl milord, man vajadzēs lūgt zvērinātos pievērst uzmanību lugā «Taisnprātīgais» šai tumsas ainai.

—   Vai jūs gribat sacīt, ser Džeims, ka sieviete, kas tēlo netikumīgu personu, pati ir netikumīga? Tā var pazudināt ne vienu vien nevainojamu reputāciju.

—   Nē, milord. Es gribu sacīt sekojošo: šī jaunā lēdija tā rūpējas par savu reputāciju, ka griežas tiesā, ja privātā vēstulē kāds par viņu izsacījies, ka viņai nav jausmas par morāli. Un tai pašā laikā viņa lasa un atzīst tādas grāmatas kā «Spāniešu muša», tēlo tādas lomas kā Olivija «Taisnprātīgajā» un, kā es atļaujos aizrādīt, uzturas tādās aprindās, kas patiešām nesaprot vārdu «morāle» un lūkojas uz morāli kā mēs uz masalām. Es gribu sacīt, milord, ka izteiciens manas klientes vēstulē: «Viņai nav jausmas par morāli,» — ir drīzāk kompliments sūdzētājai nekā apvainojums.

—   Vai pēc jūsu uzskatiem tas ir domāts kā kompliments?

— Nē, nē, milord!

—   Tātad jūs gribat, lai zvērinātie izlasa šo ainu. Jums gan neizdosies atpūsties pusdienas pārtraukumā, džentlmeņi. Turpiniet, ser Džeims!

—   Mans draugs misters Bullfrijs aizrādīja uz to faktu, ka jūs, mis Ferāra, esat saderināta ar bagātu un augsti godājamu parlamenta locekli. Vai jūs jau sen esat saderinājusies?

—   Sešus mēnešus.

—   Jums, protams, nav noslēpumu no jūsu līgavaiņa? — Kāpēc man jāatbild uz tādu jautājumu?

—   Kāpēc viņai jāatbild, ser Džeims?

— Ja viņai tas sagādā nepatiku, es labprāt jautājumu ņemu atpakaļ, milord.

Ņirdzīgais nelietis! It kā būtu kāds, kam nav noslēpumu!

— Jūsu saderināšanās tika pasludināta tikai janvāri, vai ne?

— Jā.

— Vai no šī fakta var secināt, ka līdz janvārim jūs nebijāt vēl skaidrībā par savu lēmumu?

— Kā vēlaties.

— Sakiet, mis Ferāra, — vai jūs uzsākāt šo prāvu tikai savas labās slavas dēļ? Vai par iemeslu nebija naudas grūtības?

Viņai atkal asinis saplūda vaigos.

— Nē.

— Bet jūs taču cietāt naudas trūkumu, kad iesniedzāt sūdzību?

—   Jā.

—   Lielu?

—   Ne lielāku kā parasti.

— Cik saprotu, jums bija daudz parādu un jūs ļoti steidzināja ar nomaksu.

— Apmēram.

— Priecājos, ka jūs to apstiprināt, mis Ferāra, citādi man vajadzētu minēt pierādījumus. Un jūs tomēr nesākāt šo prāvu tāpēc, lai varētu norēķināties ar dažiem kreditoriem?

— Nē.

— Vai jūs neuzzinājāt janvāra sākumā, ka jums nav izredžu saņemt bez tiesas kaut kādu kompensāciju?

—   Man paziņoja, ka priekšlikums ņemts atpakaļ.

—   Un vai jūs zināt, kāpēc?

—   Jā, tāpēc, ka misis Monta negribēja dot atvainošanos, kādu es pieprasīju.

—   Pilnīgi pareizi! Un vai to var uzskatīt par sagadīšanos, ka tūliņ pēc tam jūs nolēmāt precēt seru Aleksandru Makgaunu?

—Sagadīšanos?

— Es te domāju jūsu saderināšanās izsludināšanu. Nelietis!

—   Tam nav nekāda sakara ar prāvu.

—   Patiešām? Tātad, sākot prāvu, jūs patiesi raizējāties, kaut tikai jūs neuzskata par netikumīgu?

—   Es sāku prāvu galvenokārt tāpēc, ka mani nosauca par čūsku.

—   Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu!

—   Es nebiju tik daudz noraizējusies kā mani draugi.

—   Bet viņu uzskati par morāles jautājumiem taču neatšķiras no jūsējiem?

—   Tomēr manam līgavainim ir citādi uzskati.

—   Ahā! Jūs sacījāt, ka viņš neuzturas jūsu aprindās. Bet jūsu pārējie draugi? Jūs taču nekaunaties no savas kompromisu filozofijas?

—   Nē.

—   Tad kāpēc jūs kaunaties citu vietā?

—   Kā es varu zināt, kāda viņiem filozofija?

—   Kā viņa to var zināt, ser Džeims?

—   Kā jums patīk, milord. Nu, mis Ferāra, es ceru, ka jūs neatteiksieties no saviem uzskatiem. Ļaujiet man izsacīt jūsu pasaules uzskata kvintesenci: jūs ticat, vai ne, ka pilnīgi nepieciešams izpaust savu «es», ka jūsu pienākums, vai ne, ir salauzt visādas pieklājības normas — es neteikšu, likumus, bet pieklājības noteikumus, kas jūs saista?

—   Es nekad neesmu sacījusi, ka man ir sava filozofija.

—   Lūdzu neizvairīties no atbildes!

—   Es neesmu radusi vairīties.

—   Priecājos to dzirdēt. Jūs uzskatāt, ka tikai viena pati varat spriest par savu uzvedību?

—   Jā.

—   Un jūs neesat viena, kas turas pie šādiem uzskatiem?

—   Es tā domāju.

—   Tāds ir mūsdienu sabiedrības avangarda uzskats, vai ne, un jūs piederat pie šī avangarda un lepojaties ar to? Un jūs, šā avangarda locekļi, esat pārliecināti, ka tikmēr, kamēr formāli turaties likuma robežās, varat domāt un rīkoties, kā patīk?

—   Vienmēr cilvēki nerīkojas atbilstoši saviem principiem.

—   Pilnīgi pareizi. Bet jūsu aprindās, arī tad, ja jūs un jūsu sabiedrotie vienmēr nerīkojas atbilstoši, tomēr tas ir princips, ka tikai jūs paši varat spriest par sevi un iet savu ceļu, nerēķinoties ar citu domām un konvencijām?

— Apmēram.

— Un, uzturoties tādās aprindās, ar tādu pārliecību jūs iedrošināties apgalvot, ka vārdi «viņai nav jausmas par morāli» dod jums tiesības pieprasīt kompensāciju?

Mārdžorijas balsī ieskanējās dusmas:

— Man tomēr ir savi priekšstati par morāli. Varbūt tie nav jūsējie, taču tie var būt tikpat labi, varbūt pat labāki. Es vismaz neliekuļoju.

Atkal viņa ieraudzīja pazibam advokāta skatienu un saprata, ka no jauna pieļāvusi kļūdu.

— Manus priekšstatus par morāli neaiztiksim, mis Ferāra, labāk parunāsim mazliet vairāk par tiem, ko jūs uzskatāt par savējiem. Jūs pati sacījāt, ka morāles jēdziens atkarīgs no temperamenta, apstākļiem un vides, vai ne?

Viņa klusēdama kodīja lūpas.

—  Lūdzu atbildēt!

—  Viņa nolieca galvu.

—  Jā.

— Ļoti jauki! — Viņš apklusa, kārtodams papīrus, un viņa atkāpās solā. Viņa bija zaudējusi pašsavaldīšanos un arī advokātu izvedusi no pacietības; tagad par katru cenu jāpatur skaidra galva! Un šai mirklī, kopodama domas, viņa uztvēra visu — izteiksmes, žestus, pat atmosfēru — ērmīga sasprindzinājuma izplūsmi no simtiem un vairāk sastingušu seju; viņa pamanīja vienīgo sievieti starp zvērinātiem, redzēja, kā tiesnesis nolauza zoss spalvas galu, lūkodamies kaut kur tālu, it kā sekodams kādam, kas skrej cauri tiesas zālei. Jā, un tepat lejā mistera Setlvaita saviebtā mute, Maikla sarūgtinātā seja, Flēras Montas maska ar sarkaniem plankumiem uz vaigiem, Aleka sažņaugtās rokas, viņai pievērstās acis. Pat smieklīga šī vispārējā ausīšanās! Ja viņa varētu kļūt tik spēcīga kā Alise «Brīnumzemē», tad saņemtu visus rokās un sajauktu kā spēļu kārtis, — sēž kā sasaluši un priecājas uz viņas rēķina! Sarkastiskais nelietis bija beidzis šķirstīt papīrus, un viņa atkal pievirzījās pie margām.

— Nu, mis Ferāra, milords griezās pie jums ar jautājumu, uz kuru jūs nespējāt atbildēt. Es izsacīšu to pašu vienkāršākā veidā. Neatkarīgi no tā, vai tas tikumiski vai ne (viņa redzēja, kā Maikls paceļ roku pie lūpām) — vai jums ir bijuši faktiski sakari ar kādu vīrieti?

Un no viņa balss skaņas, no viņa skatiena Mārdžorija Ferāra skaidri saprata: viņas spīdzinātājs zina, ka ir bijuši.

Kaut viņa bija pagriezusi muguru pret sienu, viņa pat nesajuta to. Desmit, divdesmit, trīsdesmit sekundes — tiesnesis, zvērinātie, šis vecais lapsa ar mantijā noslēpto roku — un pat neskatās viņai virsū! Kāpēc viņa nevarēja izmest sašutuma pilnu «nē!», ko tik daudz reižu bija vingrinājusies izteikt? Bet ja nu advokāts pierāda? Viņš taču draudēja pierādīt, ka viņai ir parādi!

— Es jūs nesteidzinu, mis Ferāra. Jūs, protams, zināt, ko nozīmē «sakari».

Nelietis! Nepaspējusi noliegt, viņa redzēja, kā Maikls paliecās uz priekšu un dzirdēja viņa čukstu: «Izbeidziet!» Bet tad «mazā iznirele» paskatījās augšup uz Mārdžoriju pārbaudoši un izsmejoši: «Paklausīsimies, kā viņa melos!» Un Mārdžorija aši atbildēja:

— Es uzskatu šādu jautājumu par apvainojošu.

— Nu, nu, mis Ferāra! Pēc tā visa, ko jūs mums paziņojāt par saviem uzskatiem .. .

—  Nu, tad es neatbildēšu uz to. Zālē bija dzirdami čuksti un čaboņa.

—  Vai jūs negribat atbildēt?

—  Nē, negribu.

—  Pateicos jums, mis Ferāra!

Vai iespējams ielikt balsī vēl vairāk sarkasma?! Nelietis apsēdās.

Mārdžorija Ferāra stāvēja, izaicinoši saslējusies, un juta, ka zeme izzūd zem kājām. Ko nu? Viņas aizstāvis pamāja. Viņa nokāpa no paaugstinājuma un, pagājuse garām pretiniekiem, atgriezās vietā pie sava saderinātā

Cik tumši pietvīcis viņš bija, cik nekustīgs! Viņa dzirdēja tiesnesi ierunājamies: «Es pasludināšu pārtraukumu, mister Bullfrij,» — redzēja, kā viņš piecēlās un izgāja no zāles, kā slējās augšā zvērinātie. Čuksti un čaukstoņa zālē pastiprinājās līdz dūkoņai. Mārdžorija piecēlās. Misters Setlvaits runāja ar viņu.

VII LĪDZ KAKLAM

Misters Setlvaits ieveda viņu liecinieku istabā. Mārdžorija Ferāra paskatījās uz savu advokātu.

— Nu?

— Ļoti slikti, ka jūs atteicāties atbildēt, mis Ferāra, ļoti slikti. Baidos, ka tas liktenīgā kārtā ietekmēs zvērinātos. Ja patlaban varētu izlīgt, tad es ieteiktu to nekavējoties darīt.

— Man vienalga.

— Tad varat būt pārliecināta, ka es to nokārtošu. Tūliņ aprunāšos ar seru Aleksandru un misteru Bullfriju.

— Kā varu iziet no šejienes nemanīta?

— Lejup pa šīm kāpnēm. Taksometru jūs atradīsiet Linkolnsinnfīldā. Atvainojiet!

Viņš korekti palocījās un izgāja.

Mārdžorija Ferāra nebrauca ar taksometru, viņa gāja kājām. Ja arī pēdējā atbilde bija liktenīga, visumā viņa bija apmierināta. Viņa nebija samelojusies, nebija ļāvusies samulsināties no šī «sarkastiskā nezvēra», bija atcirtusi tam, cik labi pratusi. Bet Aleks! Viņš bija uzstājies, lai lietu nodod tiesā; jādomā, ka nu viņš ir apmierināts! Nopirkusi avīzi, viņa iegāja restorānā un lasīja aprakstu, ko papildināja fotogrāfija. Viņa pabrokastoja ar apetīti un tad gāja tālāk pa Pikadiliju. Iegriezusies parkā, viņa apsēdās zem plaukstoša koka un nesteigdamās ievilka cigaretes dūmus dziļi plaušās. Rouvā gandrīz neviena neredzēja. Šur tur krēslus bija aizņēmušas nepazīstamas personas. Trenere mācīja mazu zēnu jāt. Vienīgi daži zvirbuļi un balodis likās manām viņas klātbūtni. Gaiss smaržoja pēc pavasara. Viņa sēdēja kādu brīdi ar patīkamo apziņu, ka neviens visā pasaulē nezina, kur viņa atrodas. Dīvaini, kad tā padomā — miljoniem cilvēku ik dienas pamet savas mājas, kantorus, veikalus un pazūd kā ūdenī! Un ja nu viņa pazustu pavisam un atsāktu jaunu dzīvi incognito? Bertijs Kerfjū brauc atkal uz Maskavu. Vai viņš ņemtu Mārdžoriju līdzi kā sekretāri un bonne amie[72]? bertijs kerfjū — viņa taču bija tikai izlikusies, ka Bertijs tai apnicis! Šī doma pievērsa viņu nākotnei. Aleks! Izskaidrošanās! Un ne tikai izskaidrošanās vien. Alekam bija viņas parādu saraksts, viņš bija solījies nomaksāt tos kāzu dāvanas vietā. Bet ja nu kāzu nav? Paldies dievam, ka viņai ir neliela summa skaidrā naudā. Vakardien bija kā pirmais pienācis pie mērķa četrgadīgais rikšotājs, ko viņas tēvs bija rūpīgi audzējis. Viņa bija riskējusi ar divdesmit piecām mārciņām un saņēmusi glītu summiņu. Viņa piecēlās un soļoja tālāk, ar pilnu krūti ieelpodama spirgto vēju, nelikdamās zinis par to, ka viņas augums soļojot neizskatās zēnisks, — galu galā tas jau iziet no modes.

Atstājusi parku, viņa pie Sautkensingtonas stacijas nopirka otru avīzi. Te bija pilnīgs prāvas atstāstījums ar virsrakstu: «Uzbrukums mūslaiku tikumiem. Mis Mārdžorija Ferāra nodod liecību.» Likās dīvaini stāvēt un lasīt šos vārdus pūlī, kurš lasīja to pašu un nemaz nenojauta, kas viņa tāda ir, ja nu vienīgi no apģērba. Nokļuvusi Renstrītā, Mārdžorija atslēdza durvis un tūliņ ieraudzīja platmali. Aleks ir jau klāt! Viņa nesteidzās un, nopūderējusies gluži bāla, it kā daudz pārcietusi, iegāja studijā.

Makgauns sēdēja, iespiedis galvu rokās. Mārdžorijai kļuva viņa no tiesas žēl — šādai pozai viņš bija par spēcīgu, par zaļoksnēju un dzīves spara pilnu. Viņš palūkojās augšup.

—   Nu, Alek?

—   Pasakiet man patiesību, Mārdžorij! Tā ir mocība! Viņa izjuta gandrīz vai skaudību, redzot, cik dziļi

Aleks pārdzīvo notikušo, kaut arī pēc viņas brīdinājumiem tas bija aplami; viņa jautāja ironiski:

— Nu, kas mani labāk pazīst — jūs vai es? Tai pašā dobjajā balsī viņš atkārtoja:

— Patiesību, Mārdžorij, patiesību!

Kāpēc viņai vajadzīga grēksūdze? Kas Alekam par daļu gar viņas pagātni? Aleka tiesības saistās ar viņas nākotni. Vecu vecā parādība: vīrieši prasa no sievietēm vairāk nekā paši spēj tām dot. Dzimumu nevienlīdzība. Varbūt tam bija kāds attaisnojums senāk, kad sievietes dzemdēja bērnus, bet vīrieši ne, taču tagad, kad sievietes ir pilnīgā skaidrībā par dzimuma jautājumiem un dzemdē bērnus tikai tad, kad vēlas un arī tad ne vienmēr, — kāpēc vīriešiem jābauda lielāka brīvība?

Un viņa lēni izrunāja:

—   Izstāstiet man savas dēkas, tad es jums izstāstīšu savas.

—   Dieva dēļ, nezobojieties par mani! Šais pēdējās stundās es esmu izcietis elles mokas.

Viņa seja to liecināja, un Mārdžorija izjusti sacīja:

—   Es taču teicu, ka jūs paklupsiet manis dēļ, Alek. Kāpēc vispār jūs tā gribējāt, lai es griežos tiesā? Jūs panācāt, ko gribējāt, un nu jums tas vairs nepatīk.

—   Tātad tā ir patiesība?

—   Jā. Un kas tad ir?

Makgaunam izlauzās vaids; it kā baidīdamies palikt bez atbalsta, viņš kāpās atpakaļ, kamēr sasniedza sienu.

—   Kas viņš tāds bija?

—   O nē! To es jums neteikšu! Un cik jums bijis mīlas dēku?

Viņš nelikās dzirdam. Viņš negribēja dzirdēt! Viņš zināja, ka Mārdžorija viņu nemīl, bet šādi fakti ir svarīgi tikai tiem, kas mīl. Nekas! Aleka mokas būs mesli viņai!

— Ar mani jums visi rēķini noslēgti, — viņa nīgri sacīja un apsēdusies aizsmēķēja cigareti. Scēna! Cik nejauki! Un kāpēc Aleks neiet projām? Labāk būtu ārdījies un plosījies nekā stāvējis kā akls un kurlmēms.

—   Kas viņš ir? Tas amerikānis? Mārdžorija nevarēja novaldīt smieklus.

—   Ak, nē! Nabaga zēns!

—   Cik ilgi tas turpinājās?

—   Apmēram gadu.

— Ak dievs!

Makgauns metās uz durvju pusi. Būtu nu atvēris un gājis projām! Kā var tik stipri pārdzīvot? Stāv pie durvīm un izskatās pēc vājprātīga. Mietpilsoniskas kaislības!

Un tad beidzot viņš tomēr atvēra durvis un aizgāja.

Mārdžorija Ferāra atlaidās visā garumā uz dīvāna — ne aiz noguruma vai izmisuma, drīzāk aiz vienaldzības pret visu pasaulē. Cik muļķīgi un vecmodīgi! Kāpēc Aleks nevar būt brīvs, elastīgs, kā viņa, nevar uztvert dzīvi vienkārši? Kaislības, aizspriedumi, principi, līdzcietība — viss tik senlaicīgs kā tie autiņi, kuros viņu tina, kad viņa bija zīdaiņa vecumā. Vienalga! Laimīgu ceļu! Ērmīgi būtu dzīvot zem viena jumta, gulēt vienā gultā ar cilvēku, kas ir tik primitīvs, ka spējīgs viņas dēļ «skriet sienā» aiz greizsirdības! Ar cilvēku, kurš uztver dzīvi tik nopietni, ka pats nespēj pat to saskatīt! Dzīve ir kā cigarete, kas jāizsmēķē un jāaizmet, vai kā deja, kura jāizdejo, kamēr skan mūzika. Turpināsim deju! Jā, bet tagad nevar ļaut, ka Makgauns samaksā viņas parādus, kaut viņš to arī gribētu. Apprecēdamās viņa varētu par to atlīdzināt ar savu ķermeni, bet tagad — nē! Ak, būtu nu kāds nomiris un atstājis viņai mantojumu! Cik tas viss nepatīkami! Viņa gulēja nekustēdamās, ieklausīdamās pēcpusdienas skaņās klusajā ielā — taksometrs, braucot no upes puses, nogriežas gar stūri; kaimiņu suns rej uz pastnieku; vienkājis demobilizēts zaldāts, kā ikkatru pēcpusdienu, čīgā uz vijoles. Viņš gaida šiliņu — nabags! Viņai jāpieceļas un jānomet naudas gabals. Viņa piegāja pie loga ielas pusē un pēkšņi atrāvās. Frensis Vilmots stāvēja pie ieejas durvīm, uzlicis roku uz zvana. Jauna scēna! Nudien! Tas ir pāri par mēru! Zvans jau skan! Nav vairs laika pateikt, ka viņa «nav mājās»! Labi, lai viņi saskrien ap viņas pagātni kā mušas ap medus podu.

— Misters Frensis Vilmots.

Viņš jau stāvēja durvīs, garš kā pati dzīve, no kuras viņš gandrīz jau bija atteicies, — mazliet vājāks — vairāk nekā.

— Nu, Frensi, — viņa uzrunāja to, — es domāju, ka jūs esat ticis galā «ar šīm muļķībām».

Frensis Vilmots sadudzis pienāca klāt un satvēra viņas roku.

— Rīt es braucu projām.

Projām! Nu, tas nav nekas sevišķs. Patlaban viņš šķita esam tikai kalsnējs, bāls jauneklis tumšiem matiem un tumšām acīm, galīgi izvārdzis.

— Es izlasīju vakara avīzes un nodomāju, ka varbūt jūs vēlaties mani redzēt.

Vai viņš zobojas? Nē, viņš runāja bez smaida, balsī neskanēja rūgtums, un, kaut viņš cieši lūkojās Mārdžorijai sejā, viņa nevarēja pateikt, vai Frensim bija vēl kādas jūtas pret viņu,

— Vai jūs domājat, ka esmu jums ko parādā? Tiesa, es esmu pret jums izturējusies ļoti slikti.

Viņš paskatījās tā, it kā Mardžorija būtu tam iesitusi.

—   Dieva dēļ, Frensi, nesāciet stāstīt, ka esat ieradies aiz bruņnieciskiem apsvērumiem. Tas būtu pārāk smieklīgi.

—   Es jūs lāgā nesaprotu. Es domāju, varbūt jūs negribējāt atbildēt uz jautājumu par mīlas dēku . . . manis dēļ.

Mārdžorijai Ferārai izlauzās histēriski smiekli.

—   Kāds cildenums! Jūsu dēļ? Nē, nē, mans dārgais! Frensis Vilmots atkāpās un mazliet palocījās.

—   Man nevajadzēja nākt šurp, — viņš noteica. Pēkšņi viņa no jauna izjuta slieksmi pret šo slaido, neparasto parādību, pret tā maigumu, tā tumšajām acīm.

— Šā vai tā, bet esmu atkal brīvs putns, Frensi. Aizritēja bezgalīgs mirklis, un tad viņš atkal viegli palocījās. Tas bija nepārprotams noraidījums.

Tad, dieva dēļ, ejiet projām! — viņa uzsauca. — Man sen jau līdz kaklam!

Un Mārdžorija Ferāra uzgrieza viņam muguru.

Kad viņa atskatījās, Vilmota vairs nebija, un tas viņu pārsteidza. Viņš bija pavisam jauns vai arī gluži vecs kā izrakteņi! Viņš nezināja dzīves elementāros pamatus — vecmodīgs a faire rire[73]. un, atkal atlaidusies uz dīvāna, Mārdžorija iegrima domās. Nē, viņas drosme nav «izkūpējusi»! Rīt ir viesības pie Bellas Megisijas par godu kaut kādam idiotam! Visi tur būs un viņa arī!

VIII FANTOCHES [74]

Kad Maikls, paliecies uz sera Džeimsa Foskisona novērstās sejas pusi, izdzirdēja Mārdžorijas Ferāras vārdus: «To es neatbildēšu,» — viņš krasi apsviedās. Tas bija tikpat daudz, it kā viņa būtu atbildējusi: «Jā, man ir bijuši sakari.» Tiesnesis lūkojās viņā, ikviens lūkojās viņā. Vai tad Bullfrijs viņai nepalīdzēs? Nē! Bullfrijs tikai pamāja, lai viņa atstāj liecinieku solu. Maikls pa pusei piecēlās, kad viņa gāja garām. Velns parāvis! Viņam bija žēl Makgauna. Tur nu viņš sēdēja, nabaga radījums, nekustīgs un tumši pietvīcis kā tītara sekste, kamēr apkārt visi cēlās kājās.

Flēra! Maikls paskatījās uz viņas viegli piesārtušo seju, nolaistajām acīm, klēpī saliktajām, cimdotajām rokām. Vai viņa čuksts «izbeidziet!» vai viņa palocīšanās Mārdžorijai Ferārai bija Flēru aizvainojusi? Bet vai varēja nejust līdzi «hedonistu lolojumam» tādā grūtā brīdī? Flērai vajadzēja to saprast! Tiesas zāle kļuva aizvien tukšāka. Greznā publika — Flēras māte, krustmāte, māsīca un vecais Forsaits — runā ar Foskisonu. Ahā, Forsaits beidz un pagriežas pret viņiem!

— Mēs varam iet.

Viņi sekoja vecajam Forsaitam pa gaiteni, pa kāpnēm lejā svaigā gaisā.

— Mums ir laiks iekost, — Soumss sacīja. — Ieiesim tur!

Viņi iegāja daudzinātajā telpā ar parketa grīdu zem klajas debess un atsēdās kādā no atsevišķajiem nodalījumiem.

— Trīs bifštekus, aši! — Soumss izrīkoja un piemetināja, blenzdams sālnīcā: — Viņa ir ievārījusi pamatīgu putru. Tā viņiem jāizstrebj gribot negribot. Es pateicu Foskisonam, ka var runāt par izlīgumu. Katra puse samaksā savus tiesas izdevumus. Tas ir vairāk, nekā viņi pelnījuši.

—   Viņam nevajadzēja uzdot šo jautājumu, ser. Flēra pasita galvu augšup.

—   Nu, zini, Maikl! . . .

—   Bet, dārgā, mēs taču vienojāmies, ka šo punktu neaiztiks. Kāpēc Bullfrijs viņai nepalīdzēja, ser?

—   Bullfrijs bija laimīgs, ka var viņu ātrāk dabūt projām no liecinieku sola. Vēl viens mirklis, un tiesnesis būtu viņai uzdevis to pašu jautājumu. Tas ir pilnīgs fiasco, paldies dievam!

—   Tātad mēs esam uzvarējuši? — Flēra jautāja.

—   Tā, ka es šeit sēžu, — Soumss atbildēja.

—   Es neesmu tik pārliecināts, — Maikls nočukstēja.

— Es jums saku, viss beidzies; Bullfrijs vairs nevēlas turpināt.

— To es nedomāju, ser.

— Ko tad tu īsti domāji, Maikl? — Flēra dzēlīgi iejautājās.

—   Ka mums neviens nepiedos, tas ir viss.

—   Ko nepiedos?

—   Nu, varbūt es maldos. Vai vēlaties mērci, ser?

— Vusteras? Jā. Šī ir vienīgā vieta Londonā, kur var dabūt ēst miltainus kartupeļus. Viesmīl, trīs glāzītes portvīna, žigli!

Stundas ceturksni cītīgi košļājuši, viņi atgriezās tiesā.

— Pagaidiet šeit vestibilā! — Soumss sacīja. — Es uziešu augšā un uzzināšu, kas būs.

Flēra un Maikls labu brīdi stāvēja klusēdami šai milzīgajā, dobskanīgajā telpā, kur cilvēks izskatījās tik niecīgs.

—   Protams, viņa nevarēja zināt, ka ar Foskisonu norunāts, lai viņš neiet tālāk šai jautājumā, — Maikls beidzot ierunājās. — Taču šādu jautājumu varēja gaidīt. Būtu samelojusi acīs, un ar to viss izbeigtos. Es nevaru viņai nejust līdzi.

—   Tu, Maikl, esi spējīgs žēlot arī blusu, kas tev iekož. Kāpēc tu domā, ka mums nepiedos?

— Redzi, viss stāvokļa traģiskums ir viņas pusē, un ar traģiskumu sabiedrība rēķinās. Turklāt vēl šī viņas saderināšanās!

— Saderināšanās izjuks.

— Pareizi! Ja tas tā būs, sabiedrības simpātijas būs viņas pusē; ja nebūs — tad Makgauna pusē, bet mūsējā nekad ne. Turklāt, kā tu pati zini, viņa īstenībā aizstāvēja visu to, kam mēs paši ticam.

—    Nerunā daudzskaitlī.

—    Vai tad mēs neapgalvojam, ka visi cilvēki brīvi?

— Jā, bet vai tad ir kāds sakars starp to, ko mēs sakām un ko darām?

—    Nē, — Maikls atbildēja. Tobrīd atgriezās Soumss.

—    Nu, ser?

— Kā jau teicu, Bullfrijs piekritis izlīgumam. Tā ir morāla uzvara.

— Diezin vai morāla, ser.

—    Tā tomēr dārgi maksā, — Soumss turpināja, lūkodamies Flērā. — Tava māte ļoti neapmierināta — viņai trūkst mēra sajūtas. Foskisons visai izveicīgi panāca to, ka šī sieviete zaudēja savaldīšanos.

—    Viņš beidzot arī pats zaudēja savaldīšanos. Manuprāt, tas runā viņam par labu.

—    Tagad tas viss ir garām, — Soumss noteica. — Tava māte paņēma manu mašīnu. Mums jābrauc ar taksometru.

Viņi brauca uz Sautskvēru pa tām pašām ielām kā no rīta un tāpat visu ceļu klusēja.

Kad. Maikls mazliet vēlāk gāja uz palātu, viņš lasīja pamācošus uzrakstus uz izlīmētajām avīžu reklāmām.

Labāko aprindu prāva par difamāciju.

Marķīza mazmeita un advokāts.

Sensacionālas liecības.

Šolaiku morāle.

Vai patiešām viss beidzies reizē ar prāvu? Pēc Maikla domām, tas nule tikai sākās, jo bija kļuvis zināms atklātībai. Morāle! Kas tā ir, kam tā ir, un ko ar to dara? Kā viņš pats būtu atbildējis uz Foskisona jautājumiem? Kas šais laikos var uz tiem atbildēt no galvas? Ne viņš, ne Flēra! Viņi nokļuvuši inkvizīcijas pusē, un kāds nu ir viņu stāvoklis? Melīgs vai pat neglīts! Viņš iegāja palatā. Lai kā viņš pūlējās, tomēr nevarēja koncentrēt uzmanību pie jautājuma par pārtikas produktu kvalitāti un gāja atkal projām. Nezin kāpēc viņam iegribējās sastapt tēvu, un viņš steigšus devās uz Vaithollu. Iemetis skatienu klubā «Snooks» un klubā «Aeroplāns», viņš nolēma izmēģināt laimi «Parteneumā». Sers Lorenss kādā no kluba slepenajām telpām lasīja lorda Palmerstona dzīves aprakstu. Viņš pacēla acis uz dēlu.

— A, Maikls! Viņi nodara pārestību vecajam Pemam. Viņš bija vīrs bez untumiem un strādāja kā nēģeris. Te gan nav ērti sarunāties. — Viņš norādīja uz kādu kluba biedru, kurš likās esam nomodā. — Vai neiesim pastaigāties, citādi šim vecajam džentlmenim var kaut kas piesisties. Grāmatas te ir tikai izkārtne; īstenībā šeit ir guļamistaba.

Viņi soļoja uz Grīnparka pusi, un ceļā Maikls izstāstīja visus šā rīta notikumus.

—    Foskisons? — atkārtoja sers Lorenss. — Viņš bija mazs, jauks knauķis, kad es pabeidzu Vinčesteru. Ja dienesta pienākums liek būt taisnīgam — tas slikti ietekmē cilvēka raksturu: advokāti, garīdznieki, polismeni — visi cieš no tā. Tiesneši, bīskapi, policijas inspektori — tiem klājas labāk: tie jau cietuši tik ilgi, ka to vairs nemaz neapzinās.

—    Zāle bija ļaužu pilna, — Maikls nīgri sacīja, — un avīzes dara, ko var.

—    Skaidrs. — Sers Lorenss norādīja uz dekoratīvu ūdens tvertni. — Šie putni man atgādina Ķīnu. Starp citu, es vakar sastapu «Aeroplānā» tavu draugu Dezertu — viņš tagad kļuvis daudz interesantāks, kopš pārmainījis poēziju pret austrumiem. Visiem vajadzētu mainīt profesijas. Tagad jau esmu par vecu, bet, ja es īstā laikā būtu atsacījies no baroneta stāvokļa, tad no manis būtu iznācis tīri labs akrobāts.

—    Un ko tad jūs ieteiktu mums, parlamenta locekļiem? — Maikls pasmīnēja.

—    Pastnieka profesiju, dārgais, — tas nemaz nebūtu slikti. Noteikts stāvoklis sabiedrībā, lielas somas, suņi, kas aprej, nekādas iniciatīvas un izrunāšanās pie katrām durvīm. Jā, vai tu ar Dezertu satiecies?

Vienreiz tikāmies.

Sers Lorenss piemiedza acis.

— Liktenīgais nemēdz atkārtoties, — viņš noteica. Maikls pietvīka; viņš nebija domājis, ka tēvs ir tik acīgs novērotājs. Sers Lorenss pavicināja niedrīti.

— Tavs Bodiks piedabūjis vistas pie dēšanas; viņš apgādā mūs ar teicamām olām.

Maikls apbrīnoja tēva taktu. Taču šis negaidītais, paviršais norādījums uz kādreizējo ģimenes krīzi pamodināja bažas, kas sen jau mita viņā kā ziemas miegā saritinājusies čūska, — bažas, ka briest jauna krīze un drīz būs klāt.

—    Vai nenāksiet iedzert tēju, ser? Kitam šorīt sāpēja vēderiņš. Kā publika pērk jūsu jaunāko grāmatu? Vai vecais Denbijs pienācīgi reklamē to?

—    Nē, — sers Lorenss atteica, — nē. Viņš savus uzskatus nemaina; grāmata jau tikpat kā pagalam.

—    Esmu priecīgs, ka atstāju izdevniecību, — Maikls uzsvērti noteica. — Vai jūs nedotu mums padomu, ser, kā izturēties pēc prāvas?

Sers Lorenss blenza uz putnu ar garu, sarkanu knābi.

—    Uzvarētājam jābūt piesardzīgam, — viņš beidzot sacīja. — Morālās uzvaras nereti nāk par ļaunu tiem, kas tās guvuši.

—    Es arī tā jūtu, ser. Varat ticēt, ka es nebūt nevēlējos tādas gūt. Mans sievastēvs apgalvo, ka lieta nonākusi tiesā galvenokārt tāpēc, ka es iebelzu Makgaunam pa degunu.

Sers Lorenss ieķiķinājās.

— Muita par ekstravaganci. No tās neviens nevar izbēgt. Nē, pie jums es neiešu, Maikl, — droši vien tur sēž vecais Forsaits. Tavai mātei ir lieliskas zāles pret bērnu vēdergraizēm, kādreiz tu no šīm zālēm vien pārtiki. Es piezvanīšu no Mauntstrītas. Ardievu!

Maikls noskatījās, kā tēva šmaugais un naskais augums nozuda ziemeļu virzienā. Vai viņam bija arī pašam savas rūpes? Ja bija, tad viņš apbrīnojami prata tās noslēpt. Labais vecais Barts! Un Maikls pagriezās uz Sautskvēra pusi.

Soumss nupat dzīrās iet projām.

— Flēra ir uzbudināta, — viņš paziņoja Maiklam. — Tā ir reakcija. Iedodiet viņai vakarā Zeidlica pulveri. Un esiet uzmanīgs — es jūsu vieta nerunātu par politiku.

Maikls iegāja iekšā. Flēra stāvēja viesistabā pie vaļēja loga.

— A, tu arī mājas! — viņa noteica. —Kitsir atkal vesels. Aizved mani šovakar uz «CafйRoyal»,Maikl, un, ja kaut kur ir kāda komēdija, tad, dieva dēļ, iesim paskatīties. Man pagalam apnicis būt nopietnai. O! Jā, un Frensis Vilmots pienāks šodien atvadīties. Viņš atsūtījis zīmīti — raksta, ka esot pavisam vesels.

Maikls nostājās viņai blakus pie loga un nezin kāpēc sajuta zāles smaržu. Vējš pūta no dienvidaustrumiem, un saules stars, slīpi krizdams pār māju jumtiem, apzeltīja zemi, pumpurus un zarus. Strazds vīteroja; aiz stūra leijerkaste spēlēja «Rigoleto». Flēras plecs bija tik mīksts pie viņējā, viņas vaigs pie Maikla lūpām tik silts un maigs …

Kad Frensis Vilmots tovakar atvadījās no viņiem pēc pusdienām «CafйRoyal»,Flēra sacīja Maiklam:

— Nabaga Frensis! Vai tu esi kādreiz redzējis, ka cilvēks tā pārvēršas? Viņam var dot trīsdesmit gadu. Priecājos, ka viņš beidzot brauc uz mājām pie savas upes un saviem melnādainajiem. Kas tie par mūžam zaļajiem ozoliem? Nu, vai mēs iesim kaut kur?

Maikls aplika kažokādu viņai ap pleciem.

— Paskatīsimies «Trako kašķi» — tur publika taisni rēcot.

Pēc visiem rēcieniem viņi iznāca ārā nakts siltumā. Augsti gaisā slīdēja reklāmu sarkanās un zaļās ugunis: «Tombera riepas — ātrums un drošība», «Pienols — jaunu māšu prieks». Viņi izgāja cauri Trafalgarskvēram uz Vaithollu, kas šķita sastāvam no mēnesnīcas un cementa.

— Šī nakts ir nereāla, — Flēra sacīja. — Marionetes! Maikls apskāva viņas vidukli.

— Rimsties! Ieraudzīs vēl tevi kāds parlamenta loceklis!

—   Viņš mani tikai apskaudīs. Cik tu esi jauka un īsta!

—   Nē. Marionetes nav reālas.

—   Es apmierināšos arī ar ēnu.

Reālo tu atradīsi Betnelgrīnā.

Maikla roka noslīdēja lejup.

—    Tā ir aplama doma.

—    Man ir intuīcija, Maikl.

— Vai tad es nevaru apbrīnot labu sievieti un mīlēt tevi?

—    Es nekad nebūšu «laba»; tas nav manā raksturā.

—    Lai tu esi kāda būdama, man ar to pietiek.

— Labi sacīts. Skvērs šonakt izskatās skaists. Nu, atver leļļu namiņa durvis!

Hallē bija tumšs, tikai pa kāpņu logu ielija blāva vizma. Maikls noņēma viņas kažokādas apmetni un nometās ceļos. Flēras pirksti aizskāra viņa matus, reāli pirksti; un reāls bija viss, ko viņš turēja savās rokās, vienīgi Flēras dvēsele nebija notverama. Dvēsele?

— Marionetes! — glāstoši un ķircinoši noskanēja viņas balss. — Ejam gulēt!

IX RAUTS PIE MISIS MEGISIJAS

Rauti mēdz būt sabiedriski, politiski, labdarīgi un tādi, kādus rīkoja misis Megisija. Pa pusei angliete, pa pusei amerikāniete, pasakaini bagāta, nevainojami atraitnīga, katoliski noskaņota, viņa personificēja namamātes ideālu. Cilvēki varēja nesodīti mirt, precēties un dzimt, ja vien viņa agri vai vēlu varēja savest tos kopā savā namā, kas bija viens no lielākajiem Meifērā. Ja viņa ielūdza kādu ārstu, tas tad notika tāpēc, lai savestu viņu kopā ar kādu citu ārstu; ja viņa apmeklēja baznīcu, tad lai sastaptu kanoniķi Forantu un savestu to pie brokastīm kopā ar diakonu Kimblu. Uz viņas ielūgumu kartēm bija iespiests «lai sastaptos» un nekad tam netika pievienots vārdiņš «ar mani». Viņa nepazina egoismu, šad un tad viņa sarīkoja īstu rautu, jo šad un tad viņai pagadījās tāda persona, ar ko vērts savest kopā visus — no dzejniekiem līdz prelātiem. Viņa bija no sirds pārliecināta, ka ikvienam ir patīkami sastapties ar kādu plaši pazīstamu un ievērojamu personu, un šī nelokāmā pārliecība nodrošināja viņai panākumus. Abi viņas vīri bija miruši, paspēdami sastapties savās mājās ar milzu daudzumu cilvēku. Abi bija ievērojamas personas un pirmo reizi sastapušies viņas mājā; trešo viru iegādāties viņa negrasījās, jo bija pārāk nodarbināta un labākās aprindas kļuvušas tukšākas. Pieminot Bellu Megisiju, daudzi smaidīja, un tomēr — kā varētu iztikt bez cilvēka, kas izpilda cementa funkciju? Ja nebūtu viņas, kur bīskapi varētu nodibināt intīmu draudzību ar balerīnām vai ministri smelties dzīves sparu no dramaturgiem? Vienīgi viņas salonā tie, kas atraka seno Beludžistānas civilizāciju, varēja sastapties ar tiem, kas centās nolīdzināt ar zemi jauno Londonas civilizāciju. Tikai šeit galma spīdekļi varēja sastapties ar estrādes zvaigznēm — m-me Nemeziju un Topnobiju. Nekur citur krievu balerīna nevarēja sēdēt pie vakariņām blakus seram Volteram Pedlam, medicīnas doktoram, apbalvotam ar visu pasaules universitātu zinātniskajiem grādiem, kuriem Maikls labprāt būtu piemetinājis «R.I.P .» [75] . Pat pirmklasīgs kriketa spēlētājs varēja lolot cerību paspiest roku pasaulslavenajam Indijas ekonomistam seram Banerdžijam Basam Baboram. Īsi sakot, misis Megisijas nams bija tāds, kur centās nokļūt visi, un viņas garenā seja pastāvīgajā galveno principu sardzē bija galīgi sažuvusi, kalpojot dižai lietai. «Savest kopā vai nesavest» — šis jautājums viņai bija atrisināts uz visiem laikiem.

«Sastopamā persona» viņas pirmajā rautā 1925. gadā bija slavenais itāliešu vijolnieks Luidži Sporca, kas nupat kā bija pabeidzis savu ievērojamo vispasaules turneju, kurā viņš bija izlietojis laiku divkārt mazāk nekā citi mūziķi un sniedzis divkārt vairāk koncertu. Šo pārsteidzošo izturību atzīmēja avīzes visā pasaulē — kā viņš bija piecas vijoles sabeidzis, kā viņam piedāvājuši kļūt par vienu no Dienvidamerikas valstu prezidentiem, kā viņš noīrējis speciālu tvaikoni, lai paspētu laikā uz koncertu Ziemeļamerikā, kā viņš paģībis Maskavā, spēlēdams Bēthovena un Brāmsa koncertus, Baha «Čakonnu» un septiņpadsmit piedevas. Pēc šādos raženos darbos pavadīta gada viņš bija kļuvis par slavenību. Kā mākslinieku viņu bija pazinuši nedaudzi, kā atlētu tagad pazina visi.

Maikls un Flēra, ejot augšup pa galvenajām kāpnēm, ieraudzīja vīru («Kā bullis zaļās ganībās,» Maikls nomurmināja), kura roku viesi pa kārtai spieda un tad atkāpās, viebdamies aiz sāpēm.

— Vienīgi Itālija spējīga ražot tādus cilvēkus, — Maikls iečukstēja Flērai ausī. — Papūlies pašmaukt garām! Viņš tev salauzīs roku.

Taču Flēra drosmīgi devās uz priekšu.

— Viņa taisīta no izturīga materiāla, — Maikls nomurmināja. Nebija viņa mīļotās dabā palaist garām izdevību paspiest slavenībai roku, kaut arī tulznainu. Ne vaibstiņš viņas pievilcīgajā sejā nenodrebēja, kad atlēta roka sažņaudza viņas pirkstus un atlēta acis — noguruša minotaura acis — ar interesi pārslīdēja pār viņas šmaugo augumu.

«Tūļīgais lācis,» Maikls nodomāja, atbrīvojis savu roku un sekodams Flērai pa spožo parketu. Pēc smagajiem vakardienas pārdzīvojumiem un uzdzīves vakarā viņš centās paturēt bažas savā ziņā; viņš pat nezināja, vai Flēra ieradusies šai rautā ar nolūku pārbaudīt, kādas ir tagad viņu pozīcijas, vai pakļaudamās savai tieksmei pastāvīgi atrasties ļaužu straumē. Un kas tā par straumi! Šķita, ka šai milzīgajā, ar pīlāriem rotātajā salonā sapulcējušies visi, ko Maikls pazina un ko nepazina — parlamenta locekļi, dzejnieki, mūziķi, kuri ar savu dzestro smaidu likās sakām: «Es gan to būtu izdarījis labāk!» vai «Kā nu var celt ko tādu priekšā!» — pēri, ārsti, balerīnas, gleznotāji, leiboristu līderi, kriketa spēlētāji, advokāti, kritiķi, labāko aprindu dāmas un sabiedriskas darbinieces. Viņš vēroja, kā ieurbjas šai pūlī Flēras acis, naskas kā bites zem baltajiem plakstiem, kurus viņš bija skūpstījis pagājušo nakti. Viņš apskauda šo Flēras interesi par sabiedrību: dzīvot Londonā un neinteresēties par cilvēkiem būtu tas pats kā dzīvot pie jūras un neiet peldēties. Viņš zināja, ka Flēra patlaban klusībā izlemj, ar kādu no pazīstamajiem aprunāties un kādu no nepazīstamajiem ierosināt uzrunāt sevi. «Cerēsim uz visu labu, ka neviens neiedrošināsies izturēties pret viņu noraidoši,» Maikls nodomāja, un, līdzko Flēra uzsāka sarunu, viņš atkāpās pie kolonas. Aiz viņa muguras atskanēja paklusa balss:

— Nu, jaunais Mont!

Misters Blaits, izskatīdamies kā Duvras klints virs Kjū tilta, bija piekļāvies pie tā paša pīlāra; viņa acis bikli blenza no kuplās bārdas apaugušās sejas.

— Turēsimies kopā, — viņš sacīja. — Te ir sasodīti

biezs.

—    Vai jūs vakar bijāt tiesā? — Maikls jautāja.

—    Nē, es izlasīju par to visu. Jums laimējās.

—    Mazāk nekā viņai.

—    Hm! — Blaits novilka. — Starp citu, «The Evening Sun» šodien atkal brūk mums virsū. Mūs salīdzina ar kaķēniem, kuri rotaļājas ar savu asti. Laiks jums izlaist otro šāviņu, Mont.

—    Domāju runāt par lauksaimniecības jautājumu.

—    Labi! Valdība uzpērk kviešus un kontrolē cenas. Zemkopības mehanizācija. Ne vairāk ierēdņu, cik tas absolūti nepieciešams.

—    Blait, — Maikls pēkšņi ievaicājās, — kur jūs esat dzimis?

— Linkolnširā.

— Tātad jūs esat anglis?

— Tīrs anglis, — misters Blaits atbildēja.

—    Es tāpat, un arī vecais Fogarts — es izpētīju viņa ciltskoku. Tā ir laime, jo mūs droši vien apvainos patriotisma trūkumā.

—    Jau apvaino, — misters Blaits attrauca. — «Cilvēki, kuri nesaskata nekā laba paši savā zemē … Putni, kas piegāna paši savu ligzdu . . . Ātrāk nemetīs mieru, kamēr nomelnos Angliju visas pasaules acīs . . . Panikas cēlāji. Pesimisti. . .» Ceru, ka jūs nepievēršat uzmanību šādām pļāpām?

—    Diemžēl pievēršu gan, — Maikls atbildēja. — Mani tas aizvaino. Tā ir brēcoša netaisnība. Mani moka doma, ka Anglija var iekļūt postā.

Misters Blaits izbolīja acis.

—    Tā noturēsies sasodīti labi, ja mēs tai palīdzēsim.

—    Būtu jel es pārliecināts par sevi, — Maikls murmināja, — bet man vienmēr gribas sarauties čokurā un paslēpties pašam savā dzeroklī.

— Uzlieciet tam kronīti! Jums trūkst bezkaunības, Mont. Un, ja runājam par bezkaunību, tad redziet, kur nāk jūsu vakarējā pretiniece! Jums vajag pamācīties no viņas!

Maikls ieraudzīja tuvojamies Mārdžoriju Ferāru, kura nupat kā bija apmainījusies rokas spiedieniem ar milzīgo itālieti. Viņai bija jūras zaļš tērps, cik nu vispār no tērpa bija mugurā, un viņa augsti turēja savu sarkanzeltaino galvu. Viņa apstājās dažu soļu atstatumā no Flēras un apskatījās visapkārt. Bija skaidri redzams, ka viņa ieņem šo pozīciju tīšām, it kā mezdama izaicinājumu.

—    Man jāiet pie Flēras.

—    Es iešu jums līdzi, — sacīja Blaits, un Maikls uzmeta viņam pateicīgu skatienu.

Un nu pienāca interesants brīdis ikvienam, kas nebija tik ieinteresēts kā Maikls. Sabiedrības garais, okšķerīgais deguns manāmi noraustījās, ievilka gaisu nāsīs un, kā mežonīga ziloņa snuķis cilvēka tuvumā, sāka locīties uz visām pusēm, kāri tverot sensācijas vēsmu. Lūpas plati smaidīja, acis skraidīja no vienas sievietes uz otru, pieres saspringti raucās, it kā smadzenes zem apcirptajiem un sasmaržotajiem skalpiem būtu nesapratnē par izvēli. Mārdžorija Ferāra stāvēja mierīga un smaidīga, Flēra sarunājās un grozīja ziedu pirkstos, un abas pūlējās izskatīties, cik vien labi var. Tā sākās kauja bez kara pieteikšanas, kaut gan ienaidnieces likās pat neredzam viena otru. Tiesa, starp abām stāvēja misters Blaits. Plecīgs un garš būdams, viņš noderēja par labu aizsegu. Taču Maikls otrā pusē Flērai redzēja visu un gaidīja uz sekām, zobus sakodis. Deguns nesteigdamies pētīja aromātu, smadzenes izraudzījās. Viļņi bija sastinguši — ne paisuma, ne bēguma. Un tad ar bēguma gauso neizbēgamību viļņi pamazām atplūda no Flēras un sāka skaloties ap viņas pretinieci. Maikls tērzēja, misters Blaits bolīja acis, Flēra smaidīja, runāja, virpināja ziedu pirkstos. Bet netālu, stāvēja Mārdžorija Ferāra — kā karaliene galminieku vidū. Vai tie viņu apbrīnoja, juta līdzi, atzina vai simpatizēja viņai? Jeb vai izsacīja nosodījumu Maiklam un Flērai? Jeb varbūt «hedonistu lolojums» vienmēr bija izskatījusies efektīgāka? Maikls redzēja, ka Flēra nobāl, cik nervozs kļūst viņas smaids, cik krampjaini viņa žņauga ziedu. Un viņš nedrīkstēja vest Flēru projām, jo viņa uztvertu to kā publisku sakāves atzīšanu. Taču viņiem pievērstās sejas runāja skaidrāk par vārdiem. Sers Džeimss Foskisons bija pārcenties; ar savu paštaisnību viņš meta ēnu pats uz saviem klientiem. Labāk atklāta grēciniece nekā tie, kas rauj viņu pie tiesas! «Pareizi vien ir!» domāja Maikls. «Kāpēc tas subjekts neklausīja manu padomu: būtu samaksājis viņiem, un mums būtu miers!»

Un tad viņš pamanīja, ka aiz slavenā itālieša stāv jauns, slaids vīrietis ar atpakaļ atsukātiem matiem, pētīdams savus pirkstus. Velns ar ārā! Bertijs Kerfjū! Un aiz viņa, gaidīdams savu kārtu, lai «sastaptos», stāv pats Makgauns! Nudien, dievi dzen nelabus jokus! Augsti izslējis galvu, berzēdams saspiestos pirkstus, Bertijs, Kerfjū pagāja viņiem garām un iejaucās pūlī, kas grupējās ap viņa bijušo simpātiju. Viņa apsveicinājās ar Bertiju tīšuprāt nevērīgi. Tikmēr izmanīgais deguns saspringa — šurp nāca Makgauns! Kā viņš bija pārvērties — sadrūmis, pelēks, nikns! Makgauns nu gan varēja sacensties ar slaveno itālieti. Arī viņš iejaucās; galminieku pūlī.

Spraigo klusumu pārtrauca pēkšņas čalas. Galminieki atkāpās pa diviem, pa trim, un Makgauns palika divatā ar savu saderināto. Maikls pievērsās Flērai.

— Brauksim uz mājām.

Braukdami taksometrā, abi klusēja. «Kaujaslaukā» Maikls bija izrunājies līdz nesamaņai, un nu viņam vajadzēja svaigu papildinājumu pašaizsardzībai. Viņš sataustīja Flēras roku, bet tā neatbildēja uz viņa spiedienu. Trumpis, ko viņš mēdza izspēlēt grūtos brīžos — vienpadsmitais baronets, — pēdējo trīs mēnešu laikā bija zaudējis savu spēku. Flērai, acīm redzot, nepatika šis līdzeklis. Sarūgtināts un neizpratnē viņš sekoja Flērai ēdamistabā. Viņa nekad vēl nebija izskatījusies tik skaista kā šovakar savā zaļganpelēkajā, gludajā un vienkāršajā tērpā ar platu volānu, kas sniedzās līdz potītēm. Viņa atsēdās pie šaurā ēdamgalda, viņš atsēdās iepretim un mokoši meklēja vārdus, kas skanētu pārliecinoši. Viņš pats par šādu «dūrienu» neceltu ne ausi, bet Flēra . . .

Pēkšņi viņa ierunājās:

—    Un tev tas vienalga?

—    Man personiski — pilnīgi.

— Nu jā, tev jau paliek tavs fogartisms un tava Betnelgrīna.

—    Ja tev sāp, Flēra, tad man nebūt tas nav vienalga!

—  Ja man sāp!

—    Ļoti?

— Labāk nerunāsim, citādi tu galīgi pārliecināsies, ka esmu iznirele.

—    Es nekad neesmu kaut ko tādu domājis.

—    Maikl!

—    Ko tu īstenībā saproti ar šo vārdu?

—    Tu to zini ļoti labi.

— Es zinu, ka tev patīk atrasties ļaudīs, patīk, kad tie labi domā par tevi. Tas nenozīmē būt iznirelei.

—    Jā, tu esi ļoti labs, bet par to tu nejūsmo.

—    Es jūsmoju par tevi.

—    Nē, tu alksti pēc manis, bet jūsmo par Noru Kerfjū.

—    Nora Kerfjū! Manis pēc lai viņas rīt nav vairs zemes virsū! Flēras seja pauda, ka viņa tic šiem vārdiem.

—    Ja tu nejūsmo par viņu, tad par viņas ideāliem — par to, kas man galīgi svešs.

—    Es jūsmoju par tevi, — Maikls dedzīgi attrauca, — par tavu prātu, tavu uztveri, jūsmoju par tavu izturēšanos pret Kitu un tavu tēvu, par tavu drosmi, par tavu iecietību pret mani.

—    Nē, es apbrīnoju tevi vairāk, nekā tu apbrīno mani. Tikai redzi, es neesmu spējīga sevi ziedot.

— Bet Kits?

— Es esmu egoiste, tas ir viss.

Viņš pasniedzās pāri galdam un satvēra Flēras roku.

— Slimīga iedoma, dārgā.

— Tur nav nekā slimīga. Es redzu visu pārāk skaidri. Flēra atmeta galvu — viņas mirdzoši baltais, apaļais kakls, kas vizēja spuldzes gaismā, drudžaini trīcēja.

— Maikl, brauksim apceļot pasauli.

—    Un pametīsim Kitu?

—    Viņš vēl pārāk mazs, lai justu mūsu trūkumu. Turklāt mana māte varēs viņu pieskatīt.

Ja viņa tā runā, tad ir visu apdomājusi!

—    Bet tavs tēvs?

—    Viņš nebūt vēl nav tik vecs, un viņam jau paliek Kits.

—    Varbūt augustā, kad parlamentam būs brīvdienas.

—    Nē, tūliņ.

—    Pacieties tikai piecus mēnešus. Atvaļinājuma laikā mēs vēl pagūsim izceļoties.

Flēra ieskatījās viņam tieši acīs.

—    Es jau zinu, ka fogartisms tev dārgāks par mani.

—    Esi taču prātīga, Flēra!

—    Piecus mēnešus ciest to, kas mani grauž? — viņa piespieda roku pie krūtīm. — Es jau ciešu sešus mēnešus. Tu laikam nesaproti, ka man nav vairs spēka?

—    Bet, Flēra, tas viss ir . . .

—    Jā, tas, protams, ir sīkums — ciest pilnīgu sakāvi, vai ne?

—    Mīļais bērns . . .

—    O, ja tu nesaproti.. .

—    Es saprotu — šovakar es biju vai traks aiz dusmām. Bet pats prātīgākais, ko tu vari darīt, ir nelikties ne par ko zinis, un viņi atkal saskries ap tevi kā mušas. Nevajag domāt par bēgšanu, Flēra.

—    Nē, tu nesaproti! — Flēra dzestri atteica. — Es negribu otrreiz censties pēc tās pašas atmaksas. Labi, es palikšu, un lai tad par mani smejas.

Maikls piecēlās.

—    Es zinu, ka tu uzskati manu darbu par galīgi nenozīmīgu, bet tas nav tiesa, un turklāt es esmu jau iesācis ko darīt. O, neskaties tā uz mani! Tā nevajag! Tas ir briesmīgi!

—    Es jau varu braukt arī viena pati, tas būs pat interesantāk.

—    Aplamības! Skaidrs, ka viena pati tu nevari braukt. Šovakar tev viss rādās pārāk tumšās krāsās. Rīt tu jutīsies citādi.

—    Rīt un rīt! Nē, Maikl, atmiršanas process jau sācies, manas bēres var būt kuru katru dienu.

Maikls noplātīja rokas. Tie vairs nebija tukši vārdi! Lai to saprastu, vajadzēja tikai atcerēties, kādu lielu nozīmi viņa piešķīra savai namamātes lomai, kā centās papildināt savu kolekciju un spīdēt tās vidū! Kāršu namiņš bija sabrucis. Nežēlīgi! Bet vai pasaules apceļojums viņai palīdzēs? Jā! Instinkts viņu nekrāpa. Maikls pats bija apceļojis pasauli un zināja, ka nekas cits tā neveicina vērtību pārvērtēšanu, nekas cits tā neliek aizmirsties un aizmirst sevi. Lipingholla, tēva mājas, kāds piejūras kūrorts uz pieciem mēnešiem, kamēr pienāk Maikla brīvdienas, — tas neder. Viņai vajag kaut ko tādu, kas atdod ticību saviem spēkiem. Bet vai viņš var braukt projām pirms sesijas beigām? Fogartismam — šim vārgajam, vientuļajam stādam, neapkoptam, pazaudējušam savu vienīgo dārznieku, neaplietam, nokaltīs saknes, ja tam vispār saknes ir. Taisni patlaban sabiedrībā radās zināma interese — te viens, te otrs parlamenta loceklis aptaujājās par to. Radās arī privāta iniciatīva. Bet laiks iet uz priekšu — Lielais Bens steidzina: bezdarbs pieaug, tirdzniecība sašaurinās, rūpniecības strādniekos briest protests, dažam labam zūd jau pacietība. Un ko teiks vecais Blaits, ja viņš dezertēs?

— Pagaidi vienu nedēļu, — viņš nomurmināja. — Jautājums nav tik vienkāršs. Man jāpadomā.

X JAUNA LAPPUSE

Kad Makgauns tuvojās, Mārdžorijai Ferārai ienāca prātā: «Vai viņš ko zina par Bertiju?» Spārnota no savas uzvaras pār «mazo iznireli», saviļņota no sastapšanās ar pagātni Bertija personā un atrazdamās aci pret aci ar savu tagadni, viņa nejutās pilnīgi līdzsvarota. Kad viņi iegāja blakustelpā, kur neviena nebija, viņa ieskatījās Makgaunam sejā.

— Nu, Alek, nekas nav mainījies. Mana pagātne tikpat tumša, kā bijusi. Man ārkārtīgi žēl, ka slēpu to no jums. īstenībā gan es vairākas reizes par to runāju, bet jūs negribējāt nekā saprast.

— Negribēju tāpēc, ka tas bija pāri maniem spēkiem. Izstāstiet man visu, Mārdžorij!

— Vai gribat tīksmināties par to?

— Izstāstiet man visu, un es jūs precēšu. Viņa papurināja galvu.

— Precēsiet? O nē! Es vairs negribu palikt sev neuzticīga. Tā bija aplama rīcība. Es nekad neesmu jūs mīlējusi, Alek.

—    Tātad jūs mīlējāt to — jūs vēl vienmēr. ..

—    Dārgais Alek, pietiek!

Viņš saķēra galvu un sagrīļojās. Mārdžorija juta no sirds viņam līdzi.

— Man ļoti žēl, nudien. Jums vajag mani aizmirst, tas ir viss.

Viņa pagriezās, lai ietu projām, bet Makgauna cietēja izskats apturēja viņu. Mārdžorijai tikai tagad kļuva skaidrs, cik viņš satriekts. Galīgi satriekts! Un viņa aši izrunāja:

— Precēt jūs es negribu, bet es labprāt atmaksātu jums, ja varētu …

Makgauns paskatījās uz viņu. Mārdžorij ai pārskrēja tirpas no šī skatiena. Paraustījusi plecus, viņa izgāja ārā. Pagājušā gadsimta cilvēki! Viņas pašas vaina — nevajadzēja spert soli ārpus apburtā loka, kurā neko neuztver nopietni. Viņa soļoja pa mirdzošo parketu, un daudzas acis sekoja viņai. Tad viņa paslīdēja garām namamātei un drīz vien jau atradās taksometrā.

Viņa ilgi nevarēja aizmigt. Ja arī avīzes nekā nepaziņotu par saderināšanās atsaukšanu, taču dāvanu aizsūtīšana atpakaļ sacels visu Londonu kājās, un pār viņu atkal novelsies rēķinu lavīna. Pieci tūkstoši mārciņu! Viņa piecēlās un pārlūkoja parādu sarakstu. Dublikāts atradās pie Aleka. Varbūt viņš arī tagad būtu ar mieru tos nomaksāt? Patiesībā viņš ir tas, kas visu sabojāja, uzspiezdamies, lai prāvu nodod tiesā! Bet tad viņa atcerējās Makgauna skatienu. Nav ko domāt! Un notrīsēdama viņa atgriezās gultā. Varbūt rīt viņai radīsies kāda laba ideja. Taču visas labās idejas radās nakti un neļāva viņai iemigt. Maskava ar Bertiju Kerfjū? Skatuve? Amerika un kino? Visi trīs? Beidzot viņa iemigaun pamodās nogurusi un bāla. Kopā ar citām vēstulēm viņa saņēma vienu no Šropšira.

Mīļā Mārdžorij!

Ja Tev nav nekā cita ko darīt, pienāc pie manis šorīt.

Ar cieņu Šropširs.

Ko tas nozīmē? Viņa ieskatījās spogulī un nolēma, ka nepieciešams kaut mazliet uzkrāsoties. Pulksten vienpadsmitos viņa jau bija Šropširā. Marķīzs bija augšstāvā, savā darbistabā, apkrāvies ar visādiem krāmiem, bez svārkiem. Viņš lūkojās ar lupu stiklā uz kaut ko nesaredzamu.

— Apsēdies, Mārdžorij, — viņš uzaicināja, — es tūliņ būšu galā.

Izņemot grīdu, te nebija kur apsēsties, tāpēc viņa palika stāvam.

— Es jau tā domāju, — marķīzs noteica. — Itālieši kļūdījušies.

Viņš nolika lupu, izbužināja sudrabotos matus un noglaudīja izspūrušo bārdiņu. Tad, satvēris starp īkšķi un rādītāja pirkstu uzaci, sagrieza to uz augšu un pēc tam pakasīja aiz auss.

— Viņi ir kļūdījušies, nav itin nekādas reakcijas. Pagriezies pret mazmeitu, viņš samiedza acis, kamēr tās izskatījās kā spožas kniepadatu galviņas.

— Tu nekad neesi šeit bijusi. Apsēdies uz palodzes! Viņa apsēdās ar muguru pret gaismu uz platas palodzes, zem kuras slēpās elektriskā baterija.

—    Tātad tu iesūdzēji viņu tiesā, Mārdžorij?

—    Man tas bija jādara.

—    Bet kāpēc?

Viņš stāvēja, piešķiebis galvu; viņa vaigi bija koši sārti, acis caururbjošas. Un Mārdžorija nodomāja: «Galu galā es esmu viņa mazmeita. Riskēšu.»

— Parastais godīgums, ja gribat zināt.

Marķīzs izstiepa lūpas, it kā mēģinādams izprast viņas vārdus.

— Ja tu ar to domā savu liecību, tad to es lasīju, — viņš sacīja.

—    Nē. Es gribēju noskaidrot savu stāvokli.

—    Un noskaidroji arī?

—    Jā, lielā mērā.

—    Vai tu vēl vienmēr domā precēties? Nudien, gudrs vecis!

—    Nē.

—    Kas atteica? Tu vai viņš?

— Viņš joprojām solās precēt mani, ja es viņam visu izstāstu. Bet es labāk nestāstīšu.

Marķīzs paspēra pāris soļu, uzlika kāju uz kastes un nostājās savā iemīļotajā pozā. Torīt viņam bija sarkana zīda kaklasaite, kas plīvoja, nesasprausta ar adatu; tvīda bikses zilganzaļas, krekls zaļganzils. Visai spilgta figūra!

—    Un vai daudz ko stāstīt?

—    Krietni daudz.

—    Nu, Mārdžorij, tu atceries, ko es tev teicu.

—    Jā, vectēv, bet es pilnīgi nevaru tam piekrist. Es nemaz negribu būt simbols;

—    Nu, tad tu esi izņēmums mūsu šķirā — par laimi! Tikai diemžēl no izņēmumiem ceļas viss ļaunums.

—    Jā, kad ļaudis uzskata, ka par viņiem ir vēl kaut kas labāks. Taču mūsu laikos tā nav.

—    Tas nav gluži pareizi, — marķīzs pārtrauca. — Bet kā tu pati jūties?

Viņa pasmaidīja.

— Apsvērt savus grēkus nav par ļaunu, vectēv.

— Jauns izklaidēšanās veids, ko? Tātad tavas kāzas izputējušas?

—    Domāju gan.

—    Vai tev ir parādi?

—    Jā.

—    Cik tu esi parādā?

Mārdžorija Ferāra vilcinājās. Pamazināt summu vai teikt visu klaji?

—    Bez slapstīšanās, Mārdžorij!

—    Nu, tā ap pieci tūkstoši mārciņu.

Vecais pērs savilka lūpas, un no tām izlauzās grūtsirdīgs svilpiens.

— Krietna daļa, protams, saistīta ar manu saderināšanos.

— Es dzirdēju, ka tavs tēvs nesen laimējis zirgu sacīkstēs.

Zina gan viņš visu!

—    Jā, bet es domāju, ka tā nauda jau vējā.

—    Tas ir iespējams, — marķīzs piekrita. — Ko tu domā tagad darīt?

Mārdžorijai ļoti gribējās apjautāties, ko vectēvs darītu viņas vietā, bet viņa savaldījās un sacīja:

—    Esmu nodomājusi pievērsties skatuvei.

—    Hm, tas varbūt nemaz nebūtu peļami. Vai tev ir talants?

—    Duze es neesmu.

—    Duze? — marķīzs pagrozīja galvu. — Ristori — tā bija patiešām ģeniāla aktrise! Duze! Zināms, viņai bija liels talants, bet viņa vienmēr bija viena un tā pati. Tātad tu esi nolēmusi neprecēties? — viņš cieši paskatījās mazmeitā. — Manuprāt, tas ir pareizi darīts. Vai tavs parādu saraksts tev līdzi?

Mārdžorija Ferāra sāka rakņāties pa somiņu.

— Te tas ir.

Viņa pamanīja, ka marķīzs sarauca degunu, bet, kas viņam nepatika — papīra smarža vai summas lielums, to viņa nezināja.

—    Tava vecmāmuļa izdeva par drēbēm vienu piekto daļu no tā, ko tu izdod, — viņš noteica. — Jūs šais laikos staigājat puskailas, bet maksājat par to milzu summas.

—    Jo mazāk auduma, vectēv, jo labākam jābūt piegriezumam.

—    Vai tu esi aizsūtījusi atpakaļ viņa dāvanas?

—    Esmu likusi tās iesaiņot.

—    Sūti atpakaļ visu! — marķīzs piekodināja. — Nepaturi nekā, ko viņš vai kāds cits tev dāvinājis!

—    Protams, ne.

—    Lai tevi izpestītu, man vajadzēs pārdot Geinsboro, — viņš pēkšņi sacīja.

—    O nē!

Geinsboro brīnišķīgā glezna — marķīza paša vecmāmuļas portrets, kad tā bijusi bērns! Mārdžorija pastiepa roku pēc saraksta. Marķīzs, joprojām turēdams to rokā nocēla kāju no kastes un blenza mazmeitā ar spožajām, caururbjošajām vecajām acīm.

— Es gribētu zināt, Mārdžorij, vai iespējams slēgt ar tevi līgumu. Vai tu proti turēt vārdu?

Viņa juta asinis saskrienam vaigos.

—    Domāju gan. Tas atkarīgs no solījuma. Bet, vectēv, es negribu, ka jūs pārdodat Geinsboro.

—    Par nelaimi, man vairāk nekā nav, jo tavs tēvocis Dendžerfīlds mani nekaunīgi piekrāpis, — marķīzs sacīja. — Varbūt es pats esmu vainīgs, ka mani bērni tik dārgi man izmaksā. Citiem šī liksta šķiet gājusi secen.

Mārdžorija apvaldīja smaidu.

— Laiki ir grūti, — marķīzs turpināja. — Zeme maksā naudu, raktuves maksā naudu, šis nams maksā naudu, bet kur to naudu ņemt? Man ir kāds izgudrojums, kas varētu atnest veselu bagātību, bet neviens neinteresējas par to!

Nabaga vectēvs — viņa gados! Mārdžorija nopūzdamās teica:

— Es patiešām negribēju apgrūtināt jūs ar saviem parādiem, vectēv. Gan es kaut kā pati tikšu galā.

Vecais pērs pārsoļoja pāris reižu pār istabu. Mārdžorija pamanīja, ka viņa sarkanās rīta kurpes ir bez papēžiem. Viņš izskatījās kā apbrīnojami košs plankums starp saviem krāmiem.

—    Atgriezīsimies pie tā, par ko runājām, Mārdžorij. Ja tu raugies uz dzīvi kā uz jautru izklaidēšanos, kā tu vari kaut ko apsolīt?

—    Kas man jāapsola, vectēv?

Viņš pienāca klāt un nostājās mazmeitai priekšā — neliels un mazliet salīcis.

—    Tu izskaties tā ar saviem sarkanajiem matiem, ka no tevis varētu iznākt lietas koks. Vai tu esi pārliecināta, ka pratīsi nopelnīt sev iztiku?

—    Esmu pārliecināta, ka varēšu; man ir plaši sakari.

—    Ja es samaksāšu tavus parādus, vai tu vari man apsolīt, ka turpmāk vienmēr maksāsi skaidrā naudā? Tikai nesaki «jā», lai tūliņ skrietu sapirkties veselu kaudzi lupatu. Dod man lēdijas goda vārdu, ja tu saproti, ko tas nozīmē.

Viņa piecēlās.

—   Jums, zināms, ir pilnīgas tiesības tā runāt. Bet es negribu, lai jūs maksājat manus parādus, pārdodot Geinsboro.

—   Tā būs mana darīšana. Var būt, ka es kaut kā citādi sagrabināšu šo summu. Bet kā ir ar solījumu?

—   Jā, es apsolu to.

—   Un tu turēsi vārdu?

—   Turēšu.

— Nu, tas jau ir kaut kas. — Vai vēl kas, vectēv?

— Es gribēju vēl lūgt tevi necelt neslavu mūsu vārdam, bet tas laikam nozīmētu atvilkt pulksteni atpakaļ. Laika gars ir pret mani.

Novērsusi seju, viņa raudzījās ārā pa logu. Laika gars! Tas viss ir ļoti labi, bet viņš taču nesaprot, ko runā. Celt neslavu? Gluži otrādi, viņa ir padarījusi slavenu dzimtas vārdu, izvilkusi to ārā no pieputējušas lādes un pārvērtusi par ejošu naudu. Ļaudis iepleš acis, kad lasa par viņu. Bet vai viņi iepleš acis, kad lasa par vectēvu? Nu, to viņš nekad nesapratīs! Un viņa nomurmināja:

— Labi, dārgais, es uzmanīšos. Domāju, ka braukšu uz Ameriku.

Viņa acis iedzirkstījās.

— Un ieviesīsi jaunu modi — ņemt par vīru amerikāni? Cik zināms, līdz šim tas nav darīts. Izraugies tādu, kas interesējas par elektrību, un atved viņu uz šejieni.. Amerikāņiem te būtu plašs darbalauks. Nu, šo sarakstu es paturēšu un kaut kā nokārtošu. Vēl vienu vārdu, Mārdžorij: man ir jau astoņdesmit gadu, bet cik tev? Divdesmit pieci? Neskrien tādā tempā cauri dzīvei — piecdesmit gadu vecumā tev viss būs šausmīgi apnicis, un nav nekā apnicīgāka par cilvēku, kas visa atēdies. Ardievu!

Viņš pastiepa roku atvadām. Viņa dziļi ievilka elpu. Brīva!

Un, satvērusi vectēva roku, viņa piespieda to pie lūpām. O! Viņš skatās uz savu roku. Ai! Vai viņa to notriepusi ar lūpu krāsu? Un viņa izsteidzās pa durvīm. Ak, šis vecais! Cik jauki no viņa puses, ka viņš paturēja sarakstu! Jauna lappuse! Viņa tūliņ ies pie Bertija Kerfjū, un abi kopā sāks jaunu lappusi savā dzīvē! Kā Bērtijs uzlūkoja viņu vakarnakt!

XI PĀR BORTU

Šai svārstību periodā Maikls nepūlējās ne pārliecināt, ne runāt: jautājums bija pārāk nopietns. Varbūt domas par Kitu mainīs Flēras uzskatus vai viņu atturēs kādi citi šķēršļi, kaut vai doma par tēvu. Pilnīgā atteikšanās no jebkuriem sabiedriskās dzīves uzliktiem pienākumiem — šai briesmīgajā nedēļā nepieņēma nevienu apmeklētāju, nekur negāja, pat nerunāja ne par ko, — tas viss rādīja, cik dziļi viņa ievainota. Viņa nebija īgna, bet mēma un nedzirdīga un vienmēr ar skumju seju un šad tad sirdīgu skatienu vēroja Maiklu, it kā jau iepriekš zinādama, ka viņš atteiksies braukt. Arī viņam nebija ar ko apspriesties, jo ikvienam, kas nebija pārdzīvojis šo laika sprīdi kopā ar Flēru, viņas izturēšanās liktos nesaprotama, pat smieklīga. Viņš nevarēja Flēru nodot, nevarēja pat aiziet pie vecā Blaita, kamēr nebija skaidrībā, ko darīt. Viņa garīgo konfliktu vēl vairāk sarežģīja pastāvīgās šaubas, vai viņš patiešām ir tik vajadzīgs fogartismam. Būtu jel viņš iedzīvojies uzpūtībā! Viņš pat nevarēja rast mierinājumu domā, ka Flēru ietekmēs kategoriska atteikšanās; viņa uzskatīja, ka vīra darbam tik vien nozīmes kā kļūt pazīstamam sabiedrībā un valstij tas galīgi nenozīmīgs. Politikas jautājumos viņa bija ciniska, kā jebkura sīkpilsone; viņu skāra tikai tas, kas apdraudēja viņas īpašumu vai Kitu. Maikls apzinājās šīs dilemmas komismu: Anglijas nākotne vai jaunas sievietes tagadne, kurai sabiedrība iemetusi knipi pa degunu! Taču galu galā tikai sers Džeimss Fogarts un vecais Blaits visā nopietnībā saista Anglijas nākotni ar fogartismu, un, ja viņš dosies apceļot pasauli, arī šie abi pazaudēs savu ticību.

Kādu priekšpusdienu tās pašas nedēļas beigās Maikls, joprojām šaubu mocīts, slāja pāri Vestminsteras tiltam un iedziļinājās Sarejas ielu mudžeklī. Šejiene bija sveša, te bija interesanti klejot. Viņš atcerējās, ka te bija dzīvojuši Biketi — Biketi, kuriem nelaimējās šeit un droši vien nelaimējas arī Austrālijā. Viena neglītāka iela par otru! Īsts Biketu perēklis! Dabūt viņus rokā lielākā skaitā, dabūt rokā agrāk, iekams vēl viņi nav kļuvuši Biketi un nepiemēroti zemes darbam, dot viņiem iespēju pelnīt, dot viņiem gaisu un sauli — dot izdevību parādīt, ko var veikt šī viskārtīgākā tauta pasaulē! Nejaukas mājas, nejauki veikali, nejauki traktieri! Nē, tas neder! Skaistumu te nedrīkst jaukt iekšā, palātā uz skaistumu nereaģē, uz jūtām nereaģē, vienīgi uz vispār saprotamām emocijām — «angļu-sakšu rase», «patriotisms», «karaliste», «morālā izturība». Muskuļi un produktīvs spēks — lai dzīvo šablons! Viņš pakavējās skolas priekšā, ieklausīdamies mācību vienmuļajā dūkoņā. Angļus ar viņu vīrišķību, humora izjūtu un pacietību iedzīt šinīs riebīgajās ielās!

Pēkšņi viņš izjuta ilgas pēc laukiem. Motocikls! Kļuvis parlamenta loceklis, viņš ne reizi nebija lietojis šo satiksmes līdzekli, kas draudēja izkliedēt visu viņa cieņu. Bet nu viņš nolēma izvilkt to dienas gaismā un izvizināties — varbūt kratīšanās palīdzēs nākt pie lēmuma!

Flēra nebija mājās, par brokastīm nekas nebija norunāts. Viņš ieēda šķiņķi un pulksten divos devās ceļā.

Motocikls spurkšķēdams un sprauslādams aizdrāzās garām Čizvikai, Slauai, Meidenhedai, pāršāvās pāri upei un sāka pukšķināt uz Redingas pusi. Pie Keveršemas viņš atkal šķērsoja upi un traucās tālāk uz Pengbornu. Uz piekrastes takas viņš atslēja mašīnu pret krūmiem un atsēdās uzsmēķēt. Ne mazākā vējiņa! Upes līmenis vizēja pelēks un rāms starp papeļu stumbriem; vītolos jau bija redzami pūpoli. Viņš nolauza zariņu un izbakstīja pīpi, iekams piebāza to ar tabaku. Kratīšanās bija nākusi par labu, smadzenes sāka darboties. Karš! Toreiz viņš nepazina nekādu vilcināšanos, bet toreiz viņš nepazina arī Flēru, un, starp citu, toreiz gala rezultāts bija skaidrs un vienkāršs. Toties tagad, izlemjot jautājumu «palikt mājās vai nepalikt», Maikls šķitās redzam visu savu nākamo ģimenes dzīvi. Viņa pieņemtais lēmums var ietekmēt turpmākos piecdesmit gadus kopdzīves. Pielikt roku pie arkla un pēc pirmā pieprasījuma atraut to! Var art krēslā, dzīt līku vagu, taču labāk vāja gaisma nekā pilnīga tumsa; labāk līka vaga nekā nekāda. Fogartisms ir labākā izeja, ko viņš saredz, un viņam jāturas pie tās! Anglijas nākotne! Kaut kur netālu ieirgojās strazds. Jā, taisni tā! Bet, kā saka Blaits, pie izsmiekla jāpierod. O! Droši vien Flēra galu galā sapratīs, ka viņš nespēj rīkoties nekonsekventi; sapratīs, ka tad, ja viņa vēlas, lai vīrs paliek parlamentā (un to viņa patiešām vēlas), — tad viņam stingri jāturas pie izraudzītās programas, lai kā par to smejas strazdi. Viņa negribēs, lai Maikls kļūst par bezpersonisku vēja rādītāju. Jo galu galā viņa ir Maikla sieva, un ar Maikla reputāciju saistīta arī viņas reputācija.

Viņš vēroja pīpes dūmus, zemos, pelēkos mākoņus, baltgalves Herefordas govis, kās ganījās viņpus upes, makšķernieku, kurš lika tārpu uz āķa. Viņš pacēla zariņu un grozīja to pirkstos, tīksminādamies par briestošo pūpolu dzeltenpelēko samtu. Beidzot viņš jutās nomierinājies, tikai ļoti skumīgs. Kā lai nokārto visu ar Flēru? Uz šīs upes tepat pāris jūdžu atstatu viņš ir ap Flēru lakstojies — dīvains vārds! — ja ne ieguvis viņu. Un nu viņi uzskrējuši šādā sēklī. Jā, tagad tikai no Flēras atkarīgs, vai viņi savā laivā piedzīvos nelaimi. Un pēkšņi viņam ienāca prātā, ka vajadzētu aprunāties ar veco Forsaitu . . .

Kad Maikla motocikls sāka sparkšķēt lejā, Soumss patlaban dzīrās pakārt pie sienas Fredu Voukeru, ko bija nopircis veikalā netālu no firmas «Setlvaits & Stārks» kantora, tā atzīmēdams ar prāvu saistīto raižu izbeigšanos un apmierinādams savu dziņu pēc angļu skolas pārstāvjiem. Freds Voukers! Šis gleznotājs tika uzskatīts par vecmodīgu; desmitiem jaunu virzienu bija radušies pēc viņa un Meisona. Taču viņi, kā vecas vijoles, saglabāja savu patīkamo tembru; viņi skaitās pie retumiem un tāpēc allaž būs cenā.

Noņēmis no sienas agrīno un vēl nenobriedušo Kurbē, Soumss stāvēja, izmeties kreklā, turēdams rokā stiepļu kamolu, kad Maikls ienāca.

— No kurienes jūs esat nokritis? — Soumss pārsteigts jautāja.

— Man gadījās braukt garām, ser, ar manu veco motociklu. Redzu, ka jūs esat turējis vārdu attiecība uz angļu skolu.

Soumss piestiprināja stiepli.

— Es ātrāk nerimšos, kamēr nedabūšu veco Kromu, labāko angļu ainavistu.

—    Vecais Kroms laikam reti atrodams?

—    Taisni tāpēc es gribu viņu dabūt.

Soumss, savīdams stieples galu, neredzēja Maikla smaidu, kas likās sakām: «Taisni tāpēc jūs uzskatāt viņu par labāko.»

— Es sen neesmu aplūkojis jūsu gleznas, ser. Vai varu paskatīties?

Šad tad pašķielēdams uz viņu, Soumss atcerējās, kā Maikls te bija parādījies pirmo reizi kādā vasaras svētdienā pēc tam, kad bija ieraudzījis Flēru Korkstrītas gleznu galerijā. Tikai četri gadi pagājuši? Jaunais cilvēks bija izrādījies labāks, nekā varēja gaidīt, izskatījās krietni vīrišķīgāks, ne tik vējīgs; patīkams jauneklis, ja ņem vērā viņa audzināšanu un to karu! Un pēkšņi viņš pamanīja, ka arī Maikls vēro viņu. Droši vien kāda vajadzība — par velti jau znots nebrauktu šurp. Soumss mēģināja atcerēties gadījumu, kad viņu būtu kāds apmeklējis bez vajadzības, bet nevarēja. Ko nu, tas jau dabiski!

— Vai jūs skatāties pēc kādas gleznas, ko likt blakus jūsu Fragonāram? Tur stūrī ir Šardēns.

— Nē, nē, ser, jūs jau tā esat bijis pārāk devīgs! Devīgs? Kā var būt pārāk devīgs pret savu vienīgo meitu?

— Kā Flēra jūtas?

— Es gribēju aprunāties par viņu ar jums. Viņa nezina, kur dēties.

Soumss paskatījās ārā pa logu. Pavasaris nāk ar nokavēšanos!

— Viņai vajadzēja labi justies, jo prāvu viņa ir laimējusi.

— Tā jau ir tā nelaime, ser.

Soumss ieurbās skatieniem jaunā cilvēka sejā.

— Es jūs labi nesaprotu.

—    No mums izvairās.

—    Kā? Jūs taču uzveicāt?

—    Jā, bet redzat, ļaudis nepiedod morālu pārākumu.

—    Ko tas nozīmē? Kas nepiedod?

Morāls pārākums — viņš pats to nevarēja ciest!

—    Foskisons vainīgs, viņš arī mūs padarījis par staigājošu tikumību. Es jau sacīju jums, ka man no tā bail. Flēra sāpīgi reaģē uz izsmieklu.

—    Izsmiekls? Kam ir tik liela nekaunība …

—    Uzbrukt mūsdienu tikumībai ir labi tiesā, zvērināto priekšā, tur, kur tas izklausās profesionāli efektīgi, bet sabiedrībā, kur ikviens lepojas ar to, ka viņam nav aizspriedumu, tas padara cilvēku smieklīgu.

—    Sabiedrībā!

—    Jā, ser, bet mēs taču dzīvojam sabiedrībā. Es neliekos zinis, esmu pieradis pie izsmiekla, kopš sāku nodarboties ar fogartismu, bet Flēra ir bēdīgā stāvoklī. Tas nav brīnums, jo būt sabiedrības dāmai ir viņas mīļākā rotaļa.

—    Flērai vajadzēja gan būt stiprākai, — Soumss noteica, taču jutās uztraucies ne pa jokam. Sākumā meitu nosauca par «iznireli», un nu atkal jauna ķibele!

—    Vispirms šis vācu aktieris pakārās Lipinghollā, — Maikls turpināja, — tad mans fogartisms un šī sadursme ar Ferāru — tas viss mums stipri iegrieza. Visa šī nedēļa pēc prāvas bija ļoti nejauka. Flēra ir tā izsista no sliedēm, ka grib, lai braucu viņai līdzi apceļot pasauli.

Ja šobrīd aiz loga būtu sprāgusi bumba virs baložu būdas, Soumss nebūtu juties tik pārsteigts. Apceļot pasauli! Viņš dzirdēja Maiklu pusbalsī turpinām:

— Un viņai taisnība. Tā patiešām viņai būtu vislabākā izeja, bet es nekādi nevaru pamest darbu pirms rudens brīvdienām. Es esmu to iesācis, un nu man jasež parlamentā līdz sesijas beigām.

Jāsēž! It kā viņi būtu vistas, kas tup uz savām dārgajām olām! Apceļot pasauli! Hm! Bet Maikls turpināja:

— Es tikai šodien nācu pie galīga lēmuma. Es justos ka dezertieris, un galu gala tas nevienam no mums nenāktu par labu. Taču Flēra vēl to nezina.

Baložu būda atkal atgriezās vecajā vietā — Soumss noprata, ka Maikls nedomā aizvest Flēru uz sazin cik ilgu laiku!

—    Apceļot pasauli! — viņš noteica. — Kāpēc nevar aizbraukt uz Pontrezīnu?

—    Es domāju, — Maikls turpināja gausi — kā ārsts, kas uzstāda diagnozi, — ka viņai nepieciešams kaut kas sensacionāls. Apceļot pasauli divdesmit trīs gadu vecumā! Citādi viņa jūtas kā izstumta no savas kastas.

— Kā viņa var pamest mazo?

— Tas pierāda, cik viņa traģiskā stāvoklī. Būtu es varējis braukt!

Soumss blenza Maiklā. Vai šis jaunais cilvēks gaida no viņa kādu palīdzību? Apceļot pasauli! Traka iedoma!

— Man jāsatiek Flēra, — viņš sacīja. — Atstājiet savu motociklu garāžā, brauksim ar mašīnu. Es būšu gatavs pēc divdesmit minūtēm. Lejā jūs dabūsiet tēju.

Palicis divatā ar Fredu Voukeru, ko vēl nebija paspējis piekārt, Soumss pārlaida skatienu pār gleznām. Viņš lūkojās tanīs ar pastiprinātu asredzību, ar iedziļinošos skatienu, ar gandrīz vai smelgstošu sirdi, it kā . .. Nekas! Gleznas bija laba manta, labāka, nekā viņš bija cerējis! Flēra bija sadomājusi kolekcionēt cilvēkus — un nu viņa pazaudējusi savu kolekciju. Nabaga bērns! Protams, tā bija aplamība, — vai tad cilvēki var sniegt apmierinājumu? Ja nu viņš aizvestu Flērai Šardēnu? Tas ir labs Šardēns. Dumetriuss uzcirtis tam cenu, taču ne pārāk augstu. Šardēnam ir gaidāms ilgs mūžs — Soumss vēl ar to iegriezīs Dumetriusam! Bet ja Flērai tas sagādā prieku? Viņš noņēma gleznu no sienas un, pasitis padusē, gāja lejup.

Braukdami viņi runāja maz un to pašu par vienpadsmitā baroneta raksturu un par policijas nožēlojamo tieksmi neatļaut ātri braukt pa jauno ceļu, kas speciāli ierīkots satiksmes paātrināšanai. Sautskvēru viņi sasniedza pulksten sešos. Flēra bija izgājusi pēc brokastīm un vēl nebija pārnākusi. Abi apsēdās un bažīgi gaidīja. Dendijs nonāca lejā pārbaudīt, vai te nav svešu kāju, bet neatradis tūliņ devās atpakaļ. Namā valdīja klusums. Maikls nepārtraukti lūkojās pulkstenī.

—    Kā jūs domājat, kur viņa varētu būt aizgājusi? — Soumss jautāja.

—    Nav ne mazākās jausmas, ser! Londona tai ziņā drausmīga, cilvēki tanī pazūd kā ūdenī.

Viņš sāka staigāt pa istabu; Soumss, kurš arī vēlējās staigāt, gribēja jau uzsaukt: «Rimstieties!» — kad Maikls, paskatījies pa logu, iesaucās: — Viņa nāk! — un izmetās pa durvīm.

Soumss palika sēžam, atslējis Šardēnu pret krēslu.

Cik ilgi gan viņi runā! Minūtes ritēja cita pēc citas, bet viņi nenāca iekšā. Beidzot Maikls parādījās. Viņš izskatījās ārkārtīgi nopietns.

— Viņa ir savā mazajā istabiņā augšstāvā, ser. Liekas, tas viņu ārkārtīgi satrieca. Varbūt jūs ieietu pie viņas?

Soumss paņēma Šardēnu.

— Kur jāiet? Laikam pirmās durvis pa kreisi, jā? Viņš gausi kāpa augšup bez kādām domām un, negaidījis atbildi uz kluso pieklauvējienu, atvēra durvis.

Flēra sēdēja pie zīdkoka rakstāmgalda, iespiedusi seju rokās. Viņas mati, atkal atauguši parastajā «zēngalviņā», laistījās spuldzes gaismā. Likās, viņa nemanīja tēvu ienākam. Šāda ieskatīšanās privātajā dzīvē pārsteidza Soumsu, jo viņš nebija paradis ne redzēt citus, ne rādīt sevi intīmos mirkļos, tāpēc neapņēmīgi palika stāvam. Vai viņam ir tiesības pārsteigt meitu, kad tās jūtas satrauktas un tās ausis neko nedzird? Labāk iziet ārā un nākt vēlreiz, taču viņš bija pārāk nobažījies. Un, pienācis tuvāk, viņš pieskārās ar pirkstu Flēras plecam un vaicāja:

— Vai esi nogurusi, bērniņ?

Viņa atskatījās — seja bija dīvaina, svešāda, un Soumss izrunāja vārdus, kurus viņa tik bieži bija dzirdējusi bērnībā:

— Skaties, ko es tev atnesu!

Viņš pacēla Šardēnu Uz augšu. Viņa uzmeta gleznai paviršu skatienu, un tas sasāpināja Soumsu. Šardēns taču maksā vairākus simtus mārciņu! Viņa bija sakrustojusi rokas uz krūtīm, it kā aizsargādamās, un izskatījās ļoti bāla. Simptoms bija viņam pazīstams! Garīga krīze! Visu savu mūžu Soumss bija raudzījies uz tādiem gadījumiem kā uz kaut ko ekstravagantu, kā uz aklās zarnas lēkmi nelaikā.

— Maikls sacīja, ka tu gribot apceļot pasauli kopā ar viņu.

— Jā, bet Maikls nevar, tātad tur nav ko runāt.

Ja Flēra būtu atbildējusi: «Jā, un kāpēc viņš negrib?» — Soumss automātiski būtu nostājies Maikla pusē, bet Flēras vārdi pamodināja viņā pretrunas garu. Te viņa sēž, un te ir viņas sirds vēlēšanās — un viņa nevar to piepildīt! Viņš nolika Šardēnu uz grīdas un sāka soļot pa mīksto paklāju.

— Saki man, — kur tu to jūti? — viņš jautāja apstādamies.

Flēra iesmējās.

— Galvā, acīs, ausīs, sirdī.

—    Kā viņi iedrošinās lūkoties uz tevi no augšas! — viņš nomurmināja un atsāka soļošanu. Viņam šķita, ka visi šie mūslaiku nekauņas, kurus viņš šad tad bija sastapis Flēras namā, sastājušies apkārt un ķiķina, acis izbolījuši kā rēgi. Visvairāk viņam būtu gribējies norādīt tiem viņu īsto vietu — nožēlojamajiem knišļiem!

—    Es — es gan nezinu, vai varēšu tevi pavadīt, — viņš izrunāja un aprāvās. Ko viņš bija teicis? Kas viņu bija lūdzis braukt Flērai līdzi? Flēras plati ieplestās acis neatlaidās no viņa sejas.

— Nu, protams, ne, tēt!

Protams, ne! To viņš dzird pirmo reizi!

— Ar laiku es pieradīšu pie izsmiekla.

— Kāpēc tev jāpierod? — Soumss noburkšķēja. — Cik es zinu, daudzi apceļo pasauli.

Flēra priekā piesārta.

— Jā, bet tev tas par grūtu, dārgais, tu nogarlaikosies līdz nāvei. Ļoti mīļi no tevis, ka tu iedomājies par to, bet es, zināms, nevaru to pieņemt — tavā vecumā!

— Manā vecuma? — Soumss atkārtoja. — Es nemaz neesmu tik ļoti vecs.

— Nē, nē, tēt, es nesīšu savu likteni pacietīgi. Soumss atkal atsāka soļošanu pa mīksto paklāju. Nesīs savu likteni, kā tad!

— To es nepieļaušu! — viņš izsaucās. — Ja cilvēki neprot izturēties pret tevi, kā pienākas, es — es viņiem paradīšu!

Viņa bija piecēlusies un stāvēja pusviru lūpām, dziļi elpodama, tumši pietvīkusi. Tāda viņa bija ieradusies pie tēva parādīt savu tērpu, braukdama uz savām pirmajām viesībām.

— Mēs brauksim, — viņš strupi noteica. — Nestrīdies! Tas ir izlemts.

Flēras rokas apvijās ap viņa kaklu; kaut kas slapjš piespiedās pie viņa deguna. Kāda aplamība! . ..

Tovakar, atpogādams bikšturus, Soumss jutās gluži savādā omā. Vai patiešām viņš dosies apceļot pasauli? Absurds! Maikls bija galīgi apstulbis — viņš pievienosies tiem augustā, viss viens, kur viņi tolaik atradīsies! Ak, dievs! Varbūt pat Ķīnā! Fantastisks notikums! Un Flēra glaužas klāt kā kaķēns. Viņam ausīs skanēja kāda jocīga dziesmiņa, ko viņš bērnībā bija dzirdējis no kāda garīdznieka:

Es redzu Jeruzalemi un Madagaskaru,

Un Amērikas ziemeļus un dienvidus . . .

Jā! Tā tas ir! Par laimi, visas darīšanas viņam pilnīgā kārtībā. Timotija un Vinifredas kapitāli, vienīgie, kas atradās viņa pārziņā, ir nodrošināti, bet kā te bez viņa varēs iztikt, to viņš gan nespēja iedomāties. Anete jau negarlaikosies, tā viņš domāja. Un citus pamest viņam nenāksies grūti, ja nu mazliet Vinifredu. Drīzāk viņu mulsināja ilgā šķiršanās no pierastajām Anglijas ainavām. Taču jādomā, ka Duvras klintis paliks savā vietā un upe joprojām plūdīs gar viņa pļavām, kad viņš atgriezīsies — ja viņš vispār atgriezīsies! Ceļā daudz kas var gadīties — mikrobi, insekti, čūskas, — nekad nevar zināt, kas cilvēku piemeklē! Būs ko noņemties, lai pasargātu Flēru no tā! Un kas viss viņam būs jāredz! Jo tas ir skaidrs, ka Flēra nelaidīs garām neko. Blandīties apkārt tūristu kompānijā un izbrīnā plātīt muti — to viņš neizturēs, taču jāiztur vien būs! Hm! Vienīgais atvieglinājums, ka augustā viņiem piebiedrosies Maikls. Bet jauki būs ceļot ar Flēru divatā; sen viņš nav pavadījis laiku tikai kopā ar meitu. Taču viņa gribēs iepazīties ar visiem, protams. Viņam nāksies izrādīt laipnību kuram katram, kas pagadīsies ceļā. Uzmest skatienu Ēģiptei, tad Indijai, pa jūru uz Ķīnu un Japānu un mājup caur plašo, izpletušos Ameriku — paša dieva tā kunga zemi, kā to amerikāņi dēvē. Viņa to visu jau izplānojusi.

Viņš atvēra logu un izliecās ārā rāmajā gaisā, ietinies siltā halātā, kas te glabājās visādiem nejaušiem gadījumiem. Likās, viņš neredz Vestminsterskvēru, bet savu māju, upi un papeles, ko apspīd spožā lieciniece — pilnā mēnesnīca, — to kluso daili, ko viņš neprata nekad ietērpt vārdos, zaļo mieru, kuru bija baudījis jau trīsdesmit gadus un nekad nelaidis dziļāk pāri zemapziņas slieksnim. Viņam trūks visa tā — smaržu, upes nopūtu vējā, ūdens skalošanās pie aizsprosta, zvaigžņu. Zināms, arī tur būs zvaigznes, bet tās nebūs Anglijas zvaigznes. Un zāle — tais lielajos klajos droši vien nav zāles! Pavasaris arī vēls — augļu koki nepagūs uzplaukt pirms viņu aizbraukšanas. Bet ko nu žēlot izlietu ūdeni. Un tad viņam ienāca prātā, ka slaucējam fermā govis noteikti nedos pienu — viņš ir «antiņš», šis puisis! Vajadzēs brīdināt Aneti. Sievietes nekad nevar saprast, ka govs nedos mūžīgi pienu, ja par to nerūpēsies. Būtu viņam uz laukiem tāds cilvēks, uz kuru var paļauties, kā vecais Gredmens pilsētā! Hm! Vecais Gredmens acis vien nobolīs, kad dabūs dzirdēt jaunās ziņas. Jā! Gredmens ir daļa no vecās Anglijas, tikai diezin vai tai būs ilgs mūžs. Būs dīvaini, ja Soumss pārbrauks un vecā Gredmena vairs nebūs starp dzīvajiem. Viens, divi, trīs — vienpadsmit! Ak, šis pulkstenis! Cik reizes tas nav ļāvis viņam iemigt, taču vispār tas ir jauks vecs pulkstenis. Tas jaunais cilvēks tur piedalīsies sēdēs zem šī pulksteņa. Un vai ir kāda jēga visās šais sēdēs vai tikai viena vienīga izrunāšanās? Šā vai tā, Maiklam taisnība — nedrīkst pamest iesāktu darbu. Taču šķirties uz pieciem mēnešiem no jaunas sievas — tas ir liels risks! «Jaunība ir gaisīga,» — vecais Šekspīrs labi pazina pasauli. Nekas, risks vai ne, bet jautājums ir izlemts. Galu galā Flēra ir prātīga, un jaunajam Maiklam ir laba sirds. Arī Flērai ir laba sirds — lai kāds iedrošinās teikt, ka nav! Viņai būs grūti šķirties no mazā, kad pienāks īstais brīdis. Pagaidām viņa to neapzinās. Un Soumss juta, ka viņā mostas dīvaina pretruna: cerība, ka varbūt Flēra atteiksies no savas iedomas, un bažas, kaut viņa neatteiktos. Dīvaini! Viņa ierašas, viņa komforts, viņa kolekcija — visu viņš met pār bortu! Absurds! Un tomēr . . .

XII ENVOI[76]

Piecus mēnešus neredzēt Flēru!

Soumsa pārsteidzošais priekšlikums patiešām bija apstulbinājis Maiklu. Taču galu galā viņi abi ar Flēru pārdzīvoja visai nopietnu krīzi, jo nopietnāku tāpēc, ka to bija radījusi ikdienas dzīve. Varbūt ceļojuma laikā Flēras redzes aploks paplašināsies, varbūt viņa sapratīs, ka pasaule nav tikai tie pieci tūkstoši cilvēku ar izsmalcinātu gaumi, no kuriem viņa pazīst labi ja pieci simti. Viņa pati bija uzstājusies, lai Maikls ieiet parlamentā, un, kamēr viņš nav no turienes izsviests kā neveiksminieks, viņi abi soļos pa kori, no kuras paveras plašs skats. Divas nedēļas pirms Flēras aizbraukšanas viņš cieta un smaidīja, un bija ļoti pateicīgs, ka viņa «glaudijās kā kaķēns», pēc viņas tēva vārdiem. Šī sasodītā prāva kopš paša rudens bija bojājusi viņai nervus, tāpēc šāda reakcija likās gluži dabiska. Vismaz viņa izšķērdīgi apbalvoja Maiklu ar skūpstiem — tas bija liels mierinājums, kamēr skūpstīšanās turpinājās. Pāris reižu viņš bija pamanījis Flēru ar valgām acīm noliecamies pār vienpadsmito baronetu; kādu rītu pamodies ieraudzīja viņu noraudājušos. Šādas pazīmes bija drošs pierādījums, ka Flēra domā atgriezties. Taču bija arī tādi mirkļi, kad ļauna paredzēšana māca Maiklu kā lietuvēns. Absurds! Viņa taču brauca kopā ar tēvu, saprāta un gādības iemiesojumu! Kas gan būtu varējis domāt, ka vecais Forsaits spējīgs izkustēties no vietas! Viņš arī šķīrās no sievas, bet nekādi neizrādīja to. Vispār gan par vecā Forsaita jūtām neviens nekā nezināja teikt, vienīgi tik daudz, ka visa viņa uzmanība šobrīd piederēja meitai, un viņš runāja galvenokārt par biļetēm un kukaiņiem. Viņš bija nopircis sev un Flērai pa korķa vestei. Maiklam iznāca ar viņu tikai viena nopietna saruna.

— Es jūs lūgšu pieskatīt manu sievu, — Soumss sacīja, — lai viņa neievāra kādu putru ar govīm. Pie viņas gan atbrauks māte, taču sievietes jau ir tik ērmīgas. Ar bērnu viņa tiks galā ļoti labi. Kā jums ir ar naudu?

—    Viss pilnīgā kārtībā, ser.

—    Nu, ja jums rodas kāda nopietna vajadzība, iegriezieties Sitijā pie vecā Gredmena; domāju, ka jūs viņu atceraties.

—    Jā, un es baidos, ka viņš atceras arī mani.

—    Nekas, viņš ir uzticams radījums. — Un Maikls izdzirdēja nopūtu. — Un man būtu prieks, ja jūs šad tad apmeklētu Grīnstrītu. Mana māsa droši vien mazliet jutīs, ka manis nav. Laiku pa laikam es jums sūtīšu ziņas par Flēru — tagad viņi izgudrojuši to bezdrāts telegrāfu, — un viņa gribēs zināt, kā klājas mazajam. Es paņēmu līdzi krietni daudz hinīna. Un Flēra apgalvo, ka nekad neciešot no jūras slimības. Stāsta, ka pret to vislabākais līdzeklis esot šampanietis. Starp citu, jūs, protams, zināt labāk, bet es jūsu vietā pārāk necenstos reklamēt fogartismu — šķiet, viņiem nepatīk, kad uzmācas. Mēs sastapsimies Vankuverā augusta beigās. Tad jau viņai būs apnicis braukāt. Patlaban viņa sapņo par Ēģipti un Japānu, bet es gan nezinu, ko darīt. Šķiet, ka visu laiku pavadīsim ceļā.

—    Vai jums ir pietiekami daudz audekla uzvalku, ser? Tie jums noderēs šai gadalaikā Sarkanajā jūrā, un es būtu paņēmis arī ķiveri.

— Es nopirku vienu, — Soumss atteica, — tās ir smagas un lielas. — Un, pēkšņi paskatījies uz Maiklu, viņš piebilda: — Flēru es uzmanīšu un ceru, ka jūs uzmanīsieties pats.

Maikls saprata viņu.

— Jā, ser. Un pateicos jums no sirds! Domāju, ka jums šāds ceļojums ir varoņdarbs.

— Jācer, ka viņai tas nāks par labu un ka mazulis negarlaikosies bez viņas.

— Parūpēšos, cik varēšu, lai viņš negarlaikojas. Soumss, kas sēdēja, lūkodamies «Baltajā pērtiķī», šķita iegrimis transā. Beidzot viņš sagrozījās sēdeklī un sacīja:

— Karš izjaucis jebkuru līdzsvaru. Jādomā, ka cilvēki mūsdienās kaut kam vēl tic, bet es gan nezinu, kam.

Maikls izjuta dedzīgu ziņkāri.

— Bet vai var jautāt, ser, kam jūs pats ticat?

— Es ticu tam, kam ticēja mūsu tēvi. Tagad cilvēki gaida no dzīves pārāk daudz; viņiem nav interesanti dzīvot tāpat vien.

«Nav interesanti dzīvot tāpat vien!» Šie vārdi Maiklam likās nozīmīgi. Vai tie nesniedza atbildi uz visām mūslaiku šaubām?

Pienāca pēdējā nakts, pēdējais skūpsts un mokošs brauciens Soumsa mašīnā uz ostu. Maikls viens pavadīja viņus. Drūmā osta, pelēkā upe, noņemšanās ar bagāžu, drūzma uz kutera. Nomācoša procedūra! Nomācoša pat Flērai, vismaz Maiklam tā likās. Un tad pēdējie bezgalīgie mirkļi uz kuģa; Soumss pētī ierobežoto mirdzošo, dīvaini smaržojošo apkārtni. Stulbais smaids, ko cilvēki tur uz lūpām, seklie joki. Un tad beidzamais mirklis, kad Flēra piekļaujas viņam pie krūtīm un cieši noskūpsta viņu.

— Ardievu, Maikl, tas jau nebūs ilgi!

— Ardievu, dārgā! Esi piesardzīga. Es tev ziņošu par visu, visu, un neraizējies par Kitu.

Viņš sakodis zobus, Flēras acis — viņš to redz — ir valgas. Un vēlreiz:

— Ardievu!

— Ardievu!

Atkal uz kutera, pelēkā ūdens svītra starp to un kuģi kļūst aizvien plašāka, augsti virs margām blāvo sejas — Flēras seja zem mazas, gaišbrūnas platmalītes, viņas roka māj. Un pa kreisi ar acs kaktiņu manāms vecais Forsaits viens pats — atkāpies, lai netraucētu viņiem atvadīties, — garu seju, smagnēju zodu, pelēkām ūsām, nekustīgs, sevī nogrimis un vientuļš kā tālu ceļu gāju putns, kas ieradies svešā krastā un ar smeldzi lūkojas atpakaļ uz pamesto dzimteni. Sejas kļuva aizvien mazākas, izplūda, izgaisa.

Visu ceļu uz Vestminsteru Maikls smēķēja vienu cigareti pēc otras un lasīja vienu un to pašu teikumu avīzē: «Aplaupīšanas gadījums Haigetā; laupītājam izdevies aizbēgt.»

Viņš devās tiešā ceļā uz apakšnamu. Visu pēcpusdienu viņš sēdēja, klausīdamies debatēs par izglītības jautājumu, un šad tad uztvēra dažus vārdus. Kādas viņam galu galā izredzes celt gaisa pilis šai vietā, kur ļaudis mierīgi runā un nosvērti strīdas tā, it kā Anglija nebūtu nemaz pārmainījusies kopš 1906. gada, un kur par Maiklu jau nodibinājies uzskats: «Simpātisks jauns cilvēks, bet galīgs nelga!» Nacionālā vienotība, nacionālā kustība! Tukši vārdi! Nevienam tas nav vajadzīgs! Velta laušanās durvīs, kuras atveramas, pēc visu domām, bet pa kurām neviens netiek iekšā. Un plaša josla pelēka ūdens izplešas aizvien jo vairāk starp viņu un runātājiem, seja zem gaišbrūnas platmalītes saplūst kopā ar Vošbezonas deputāta seju, starp diviem leiboristiem pēkšņi parādās vecā Forsaita seja virs margām, un visas sejas saplūst kopā vienā miglā virs pelēkās upes, kur šaudās kaijas.

Viņš nolēma iegriezties mājās, lai redzētu, kā klājas Kitam, un nosūtīt Flērai radiogramu. Ceļā viņš redzēja muzikantus sirdīgi spēlējam dažādus instrumentus. Tie bija spēcīgi puiši noskrandušās drēbēs. «Velns ar ārā!» Maikls nodomāja. «Tā puiša seja man liekas pazīstama — droši vien viņš bija kopā ar mani Francijā!» Viņš pagaidīja, kamēr tam atslāba piepūstie vaigi. Kā tad! Un krietns puisis turklāt. Kaut gan visi viņi bija krietni zēni. Dieva vārds, viņi tur strādāja brīnumus: Un te nu viņi ir! Un viņš gandrīz jau bija gribējis tos noliegt! Katram ir sava tēvreize; kura palīdz labāk, nav zināms, taču katram jāturas pie ceļa, ko izvēlējies. Un, ja arī nākotne ir tumša un liktenis ņirdz zobus, — lai ņirdz vien!

Cik tukša bija māja! Rīt Kits ar suni brauks uz laukiem, tad nams kļūs vēl tukšāks. Viņš klaiņoja no vienas istabas otrā, cenzdamies uztvert kaut ko no Flēras. Pārāk sāpīgi! Viņa paša istaba un kabinets likās vispieņemamākie — viņš nolēma apmesties tur.

Maikls devās uz bērnu istabu un klusiņām pavēra durvis. Spodrs, balts muslīns; suns atlaidies uz taukā, zīžamā sāna, elektriskais kamīns kvēlo, pie baltajām sienām rūpīgi izvēlētas gravīras tam mirklim, kad vienpadsmitais baronets sāks pievērst tām uzmanību, — mazliet ar komisku pieskaņu, bez pamācībām; augstas un spožas margas kamīna priekšā, kas liecina, ka elektriskais kamīns netiek ņemts pārāk nopietni; gaisma plūst iekšā caur jautri puķotiem katūna aizkariem. Jauka istaba! Aukle zilā tērpā stāvēja ar muguru pret durvīm un neredzēja Maiklu. Vienpadsmitais baronets sēdēja pie galda pats savā augstajā atzveltnes krēslā; viņa piere zem tumšajām, kastaņbrūnājām cirtām bija savilkta grumbās; rociņā viņš turēja sudraba karoti un vicināja to pār tasīti.

Maikls dzirdēja aukli sakām:

— Tagad, kad māte aizbraukusi, tev jāuzvedas kā mazam vīrietim, Kit, un jāmācās rīkoties ar karoti.

Maikls noskatījās, kā viņa atvase sparīgi ielaida karoti krūzītē un izlaistīja pienu.

— Tā nu nepavisam nevajag darīt!

Vienpadsmitais baronets atkārtoja šo priekšnesumu un, jautri smaidīdams, gaidīja atzinību.

Nerātnis!

—    Ā-ā! — iesaucās vienpadsmitais baronets, pilnā sparā sizdams ar karoti tasē, tā, ka piens šķīda uz visām pusēm.

—  Ak, tu palaidnis!

««Anglija, mana Anglija!» kā teica dzejnieks,» nodomāja Maikls.

INTERLŪDIJA NEJAUŠA SASTAPŠANĀS

..

I

Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, spīdēja rudens saule, un Rokkrīkas kapsētā viss dzirkstīja, izņemot mūžam zaļos kokus un akmeņus. Soumss Forsaits, palicis apakšā mēteli, sēdēja pie Sentgodensa statujas, atbalstījies pret sola marmora atzveltni, baudīja vientulību un tīksminājās par saules stariem, kas lauzās cauri cipresēm.

Vakar pēc pusdienas viņi bija te ieradušies kopā ar meitu un znotu, un šī vieta viņam bija iepatikusies. Nemaz nerunājot par kapsētas pievilcību vispār, statuja modināja viņā mākslas pazinēja jūtas. Tā gan nepiederēja pie iegūstamām lietām, taču neapšaubāmi bija mākslas darbs un radīja visai dziļu iespaidu. Viņš neatcerējās redzējis nevienu statuju, kas būtu likusi viņam tik pilnīgi justies kā mājās. Zaļganās bronzas figūra, kas attēloja sēdošu sievieti smagi krokotā, platā tērpā, likās ievedam viņu pašu dvēseles dziļumos. Vakar Flēras, Maikla un citu klātbūtnē, kuri blenza uz statuju reizē ar viņu, viņš bija vairāk vērības veltījis tās tehniskajai pilnībai nekā tās radītajam noskaņojumam, bet nu vientulībā varēja atļauties sev prieku nodoties personiskām izjūtām. Daži sauca šo statuju par «Nirvānu», daži par «Adamsa pieminekli». Kā tas īsti saucās, viņš nezināja, taču skaidrs, ka šī statuja bija vislabākais, kas redzēts Amerikā, lai cik daudz ūdens bija skatīts Niagarā un cik daudz debesskrāpju Ņujorkā. Trīs reizes viņš mainīja stāvokli uz ieapaļā marmora sola, un katrreiz izjūta mainījās. No pašreizējās vietas skatoties, likās, ka sieviete jau pāri ciešanu robežai. Viņa sēdēja sastingušā pazemībā, kas dziļāka par pašu nāvi. Taisni apbrīnojami! Nāvē tomēr kaut kas ir! Viņš atcerējās pats savu tēvu — Džeimsu, kurš ceturtdaļstundu pēc nāves bija izskatījies tā, it kā … it kā viņam beidzot būtu kas pateikts!

Kļavas sarkanā lapa uzkrita viņam uz piedurknes, otra uz ceļgala; Soumss neaiztika tās. Cik viegli sēdēt šīs statujas priekšā! Vajadzētu piespiest Ameriku pasēdēt te reizi nedēļā!

Viņš piecēlās, piegāja pie statujas un vieglītiņām pieskārās zaļās bronzas krokai, it kā šaubīdamies par mūžīgās nebūtības iespējamību.

— Man ir māsa Dallasā — apprecēja dzelzceļnieku vēl gluži jauniņa. Nē, Teksasa ir lielisks štats. Māsa tikai smejas, kad citi stāsta, ka tur neesot lāga klimats.

Soumss atrāva roku no bronzas un atgriezās pie sola. Šai svētnīcā ienāca divi vīri pusmūža gados, slaidi un kalsnēji. Viņi panācās līdz laukuma vidum un apstājās. Tad viens noteica «jā» un abi virzījās uz otru izeju. Viegla vēsma sakustināja statujas pakājē nobirušās lapas. Soumss atvirzījās uz sola viņējo galu. No šejienes statuja atkal izskatījās kā sieviete — ļoti cildeni! Un viņš sēdēja nekustēdamies, domātāja pozā, aizsedzis zodu ar roku.

Krietni iededzis un izskatā neapstrīdami veselīgs viņš bija pieradis lūkoties uz sevi kā uz radījumu, ko gluži novārdzinājis garais ceļojums, kas pēc apmestā loka ap zemeslodi rīt vai parīt noslēgsies, uzkāpjot uz «Adelfika» klāja. Šīs trīs dienas Vašingtonā bija pēdējais piliens, un Soumss panesa tās gluži labi. Pilsēta bija patīkama; te bija vairākas skaistas celtnes un liels daudzums rudenīgi spilgtu koku, te netraucēja Ņujorkas drūzma un daudzos namos cilvēki varēja tīri labi dzīvot, tā Soumsam šķita. Protams, visur ņudzēja vien no amerikāņiem, bet tas jau bija neizbēgams ļaunums. Soumss bija laimīgs Flēras dēļ; viņa likās pavisam aizmirsusi nepatīkamo gadījumu ar Ferāru, šķita lieliskās attieksmēs ar Maiklu, ar prieku gaidīja atgriešanos mājās un sastapšanos ar Kitu. Soumss netraucēti baudīja augstākā gandarījuma un miera sajūtu, viņu priecināja doma, ka tikums ir alga pats par sevi, ka drīz viņš jutīs Anglijas zāles smaržu un atkal redzēs upi, kas plūst garām viņa govīm. Jādomā, ka arī Anete priecāsies, viņu ieraugot, — viņš tai bija nopircis Ņujorkā patiešām skaistu rokassprādzi ar smaragdiem. Un šai vispārējai gandarījuma sajūtai pielika punktu statuja «Nirvāna».

— Nu mēs esam klāt, Anna.

Angļa balss, divi jaunieši tālīnajā telpas galā — sāks vēl te tērzēt! Soumss jau dzīrās piecelties, kad izdzirdēja ierunājamies meiteni — amerikānietes balss, bet maiga un pārsteidzoši intīma:

— Džon, tas ir kas dižens. Man pamirst šeit, — un rokas kustība rādīja, ka viņai pamirst tieši turpat, kur Soumsam.

— Mūžīgais klusums. Tas uzdveš sēras, Džon.

Kad jaunais cilvēks paņēma meiteni zem rokas, atklājās viņa seja. Zibens ātrumā Soumss paslēpa savu seju aiz plaukstas. Džons? Skaidrs, tas bija jaunais Džons Forsaits! Un šī meitene — viņa sieva, tā jaunā amerikāņa Frenša Vilmota māsa, kā tika stāstīts! Kāda nelaime! Soumss tagad ļoti labi atcerējās zēna seju, kaut tikai reizi bija viņu redzējis Korkstrītas galerijā un tad konditorejā un vēlreiz tai nelaimīgajā pēcpusdienā, kad bija braucis uz Robinhilu lūgt pats savu šķirto sievu, lai tā ļauj precēt savam dēlam viņa meitu. Nekad viņš nebija tā priecājies par noraidījumu! Nekad nebija tik pārliecināts, ka viss labi nokārtojies, kaut sāpes, ko viņš izjuta, paziņojot Flērai par noraidījumu, palika viņa atmiņā kā kvēlojošas ogles, sarkanas un degošas zem pelniem. Uzvilcis platmali uz acīm un slēpdamies aiz plaukstas, Soumss vēroja ienācējus.

Jauneklis stāvēja kailu galvu, it kā zemodamies statujas priekšā. Viņā bija manāms Forsaits, par spīti pārmērīgi kuplajiem matiem. Dzejnieks, tā tika stāstīts! Seja diezgan glīta, tanī bija tas, ko sauc par pievilcību; acis dziļi dobumos, kā vectēvam — vecajam Džolionam, un tai pašā krāsā — tumšpelēkas; matu tonis gaišāks, acīm redzot, no mātes, bet zods kā visiem Forsaitiem. Soumss aplūkoja meiteni. Vidēja auguma, melnīgsnēji bāla, brūni mati, tumšas acis; galvu tur paceltu, laba stāja turklāt; ļoti stalta, pievilcīga parādība! Bet kā šis jauneklis varēja aizrauties ar viņu pēc Flēras? Tiesa, kā amerikāniete viņa izskatās ļoti nemākslota; mazliet atgādina nāru, viņā ir kaut kas visai mājīgs.

Nekas Amerikā Soumsu tā nepārsteidza kā mājīguma trūkums. Ja gribēja justies netraucēts, tad vajadzēja izslēgt telefonu un iesēsties vannā, citādi katrā ziņā kāds piezvanīs un aptaujāsies, vai te nav misters un misis Ņūbergi. Mājas nav atdalītas cita no citas un pat no ceļa ne. Viesnīcās visas istabas savienotas, vestibilos neizbēgamais baņķieru bars. Tāpat pusdienas — nekā tāda, ko pasniedz mājās, pat viesībās viens un tas pats: omāri, maija zivis, tītara cepetis, sparģeļi, salāti, saldējums — labi ēdieni, nav vārdam vietas, cilvēks pat svarā pieņemas, bet nav tā kā mājās.

Abi jaunieši sarunājās; Soumss pazina jaunā Forsaita balsi.

—      Tas ir lieliskākais cilvēka roku darbs Amerikā, Anna. Anglijā mums nekā tamlīdzīga nav. Šādas statujas modina alkas pēc Ēģiptes.

—      Tava māte ļoti priecātos par tādu ceļojumu, Džon, un es tāpat.

— Iesim paskatīsimies vēl no otras puses.

Soumss steigšus piecēlās un pameta nišu. Viņš bija uztraucies, lai arī viņu nebija pazinuši. Nejēdzīga, pat bīstama sastapšanās! Sešus mēnešus viņš bija nobraukājis kopā ar Flēru, lai palīdzētu atgūt viņai līdzsvaru, un nu, kad viņa nomierinājusies, viņš neparko pasaulē nepieļaus, lai meitu atkal satrauktu sastapšanās ar savu pirmo mīlestību. Soumss atcerējās pārāk labi, kā viņu pašu bija mulsinājis Irēnas tuvums. Jā, iespējams taču, ka arī Irēna ir šeit! Nu, Vašingtona ir plaša pilsēta. Briesmas nav tik lielas! Pēc pusdienas viņi visi brauks uz Mauntvernonu un rīt agri dosies projām. Pie kapsētas vārtiem viņu gaidīja taksometrs. Droši vien kāda no te novietotajām mašīnām pieder abiem jauniešiem; viņš uzmeta tām skatienu. Vai Soumsam neradās bailes vai cerība ieraudzīt kādā mašīnā viņu, kuru kādreiz, citā dzīvē, bija skatījis diendienā, nakti pēc nakts, viņu, kura, likās, mūžam gaidīja no Soumsa kaut ko tādu, ko viņš nespēja dot. Nē, tikai šoferi sarunājās, dzirdams tikai «jē» un «jo». Liekas, amerikāņi nekad nesaka «jā». Un, sēzdamies taksometrā, viņš sacīja:

—      Uz viesnīcu «Pтtomac».

—      Uz viesnīcu «Potуmac»?

—      Ja jums tā labāk patīk.

Šoferis pasmīnēja un aizcirta durtiņas aiz Soumsa. Karavīru nams! Stāsta gan, ka veterāni gandrīz visi jau miruši. Nu, bet no pēdējā kara arī atgriezās ne mazums ievainoto. Bet kas ir Amerikai telpa un nauda? Šo vērtību tai tik daudz, ka tā lāgā nezina, ko ar tām iesākt. Nu, viņam tagad vienalga, jo viņš brauc projām. Viņam tagad viss vienalga. Viņš pat bija uzaicinājis veselu baru amerikāņu ierasties apskatīt viņa gleznu kolekciju, ja gadās būt Anglijā. Tie visi bija ļoti laipni, ļoti viesmīlīgi. Viņš bija dabūjis redzēt ļoti daudz lielisku gleznu, pat dažas ķīniešu gleznas, daudz ļoti augstu celtņu, un gaiss te visai atspirdzinošs. Dzīvot viņš te vis negribētu, bet uz īsu laiku — kāpēc ne! Visur tāda rosība — tas ir labs tonizējošs līdzeklis!

«Nevaru gan iedomāties, kā viņa varētu te dzīvot!» viņam pēkšņi ienāca prātā. «Nekad neesmu redzējis cilvēku, kas vēl tā tiecas pēc mājīguma.» Mašīnas slīdēja garām vai virknēm sarindojās stāvvietās. Amerika — tās ir mašīnas un avīzes! Un pēkšņa doma satrauca Soumsu. Te taču parasts visu ko rakstīt avīzēs; ja nu arī viņa vārds minēts starp iebraucējiem?

Atgriezies viesnīcā, viņš tūliņ devās uz kiosku, kur varēja dabūt pirkt avīzes, zobu pastu, lipīgus «īrisus», kas vilktin izvelk zobus, — nebūtu brīnums, ja kioskā būtu arī pārdošanā liekie zobi! Atbraucēju saraksts? Te jau tas bija — viesnīca «Potomac»: «Misters Sairess K. Mak Gannzs ar dzīvesbiedri; divas mis Errikas, misters H. Jelams Rūts; misters Semzs Forsits; misters un misis Munti.» Skaidrs, ka pierakstīti, bet, par laimi, ne uz to pusi. «Forsits! Munts!» Nekad nemāk uzrakstīt pareizi. «Semzs!» Jācer, ka neviens nekā nesapratīs. Piegājis pie biroja lodziņa, viņš pavilka sarakstu uz savu pusi. Nu, protams, viņš bija uzrakstījis visu pilnīgi salasāmi. Paldies dievam, citādi viņi kļūdīdamies būtu vēl uzrakstījuši pareizi. Pašķīris lapu, viņš izlasīja: «Misters Džolions Forsaits ar dzīvesbiedri.» Tepat! Abi divi šai viesnīcā! Dienu pirms viņiem ieradušies, jā, un lapai pašā augšā, dažas dienas agrāk: «Misis Irēna Forsaita.»

Viņa domas joņoja zibenīgā ātrumā. Viņam viss tūliņ jānokārto. Kur ir Flēra un Maikls? Friera galeriju viņi bija apskatījuši kopā vakar — tā bija skaista galerija, neko jaukāku Soumss nebija redzējis, — un Linkolna pieminekli, un to lielo torni, kurā viņš bija atteicies kāpt augšā. Šorīt viņi bija nolēmuši iet uz Korkorāna galeriju, kur bija jubilejas izstāde. Viņš labi zināja, ko tas nozīmē. Tādas jubilejas izstādes viņš bija savā laikā Anglijā diezgan atskatījies. Visu laikmetu izcilie gleznotāji kopā — un rezultātā posts un bēdas. Un viņš jautāja biroja ierēdnim:

— Kur te ir kāds restorāns, kur var dabūt labas brokastis?

— Pie Fillera, tur labi gatavo.

— Labi! Kad pārnāk mana meita un znots, esiet tik laipns un pasakiet viņiem, ka es tos gaidu pie. Fillera pulksten vienos.

Un, piegājis atkal pie kioska, viņš nopirka biļetes uz opera, lai viņi nebūtu šovakar viesnīcā, un pēc desmit minūtēm jau soļoja uz Korkorāna galeriju. No Fillera viņi brauks taisnā ceļā uz Mauntvernonu, paēdīs pusdienas pirms došanās uz operu kādā citā viesnīcā un rīta agrumā sēdīsies vilcienā — viņš negribēja riskēt. Ja tikai notvertu viņus vēl tepat galerijā!

Ieradies viņš automātiski nopirka katalogu un kāpa augšup. Visas telpas izgāja uz gaiteni, un viņš sāka ar pēdējo. Ahā, tepat jau viņi stāv pie gleznas, kur attēlota rietoša saule. Drošs par viņiem, bet nebūdams drošs par sevi — Flēra ir tik acīga, — Soumss piestājās aplūkot gleznas. Modernā tematika, atdarina tās franču ekstravagances, ko Dumetriuss pirms pusgada bija rādījis viņam Londonā. Kā jau viņš bija domājis, viss viens un tas pats: pilnīgi pieņemams par viena mākslinieka darbu. Viņš redzēja Flēru pieskaramies pie Maikla rokas un iesmejamies. Cik viņa jauka! Būtu pārāk žēl, ja viņas plāni atkal sabruktu! Viņš pienāca abiem klāt. Ko? Tā nebija rietoša saule, bet vīrieša seja! Jā, mūsu laikos neko nevar uzminēt.

Un viņš sacīja:

— Es nolēmu atnākt jums pakaļ. Mēs brokastojam pie Fillera; stāsta, tur esot labāk nekā mūsu viesnīcā, un no turienes varam braukt taisnā ceļā uz Mauntvernonu. Un vakaram es paņēmu biļetes uz operu.

Juzdams Flēras pētošo skatienu, Soumss blenza gleznā. Viņš nejutās diezin cik omulīgi.

—      Vai veco mākslinieku gleznas nav labākas? — viņš jautāja.

—      Zināt, ser, Flēra nupat sacīja: kā var mūsu laikos nodarboties ar gleznošanu?

— Kā tad tā?

—      Ja izstaigāsiet visu izstādi, jūs teiksiet to pašu. Te taču savāktas gleznas par pēdējiem simt gadiem.

—      Labākās gleznas nekad neiekļūst šinīs izstādēs, — Soumss aizrādīja, — ņem, kas gadās pie rokas. Raiders, Inness, Vistlers, Sādžents — amerikāņiem ir bijuši vairāki izcili gleznotāji.

—      Protams, — Flēra piekrita. — Bet vai tu patiešām gribi apskatīt visu, tēt? Es esmu ārkārtīgi izsalkusi.

—      Nē, pēc Sentgodensa statujas man nav nekādas patikas to darīt, — Soumss atbildēja. — Iesim brokastot!

II

Mauntvernona! Atrašanās vieta bija teicama. Koki visā rudens krāsu košumā, zāļainā krauja un lejā platā, zilā Potomaka, kā Soumss atzinās, daudz iespaidīgāka par Temzu. Un augšā zems, balts nams, cienīgs un noslēgts no pasaules, ja neskaita ekskursantus, gandrīz vai anglisks, tā, ka Soumsam radās jūtas, ko viņš nebija izbaudījis, kopš atstājis Angliju. Viņš varēja iedomāties, ka šis Džordžs Vašingtons patiešām bijis pieķēries šai vietai. Soumss pats varētu tādai vietai pieķerties. Tas mazliet atgādināja lorda Džona Rasela veco māju Ričmondas pakalnā, ja vien nebūtu šis upes plašums un tā sajūta, kas viņam vienmēr bija vismaz Amerikā un Kanādā — it kā te cenšas piepildīt zemi un nevar, — tāds milzu plašums un, acīm redzot, tāds laika trūkums. Flēra bija sajūsmināta, un jaunais Maikls piezīmēja, ka tas esot «absolūti pirmšķirīgi». Saule sildīja Soumsam vaigu, kad viņš pēdējo reizi atskatījās no platā lieveņa, pirms iegāja namā. To viņš atcerēsies — ne jau visa Amerika tika radīta vienā dienā! Viņš iegāja namā un sāka gausi virzīties pa apakšstāva istabām. Iekārtots, nudien, bija ārkārtīgi labi. Neviena atdarinājuma, tikai īsti pusotra gadsimta veci priekšmeti, kas Soumsam atsauca atmiņā brīžus, kas pavadīti Tontonā un Tenbridžvelsā antikvāru veikaliņos. Protams, pārāk daudz «Džordža Vašingtona»: krūze, no kuras viņš dzēris, vanna, kurā viņš mazgājis kājas, viņa vēstule tam un tam, viņa apkakles mežģines, viņa zobens, viņa karabīne un viss, kas viņam piederējis! Bet tas jau ir neizbēgami. Nošķīries no pūļa, nošķīries pat no savas meitas, Soumss kustējās, noslēpies kā apmetnī savā kolekcionāra parašā klusējot novērtēt; viņš necieta, ka viņa spriedumi jaucas kopā ar neprašu aplamībām. Viņš jau bija nokļuvis līdz augšstāva guļamistabai, kur Džordžs Vašingtons bija miris, un blenza caur margām, kad pēkšņi kādas skaņas lika sastingt asinīm viņa dzīslās: tās pašas balsis, ko šorīt dzirdēja pie Sentgodensa statujas, un nu tām cauri skan Maikla balss! Vai Flēra arī ir tur? Skatiens pār plecu nomierināja viņu. Nē! Tikai šie trīs stāvēja galveno kāpņu augšgalā, apmainoties piezīmēm, kādas parastas svešiniekiem, kas interesējas par vienu un to pašu. Viņš dzirdēja Maiklu sakām: — Varen laba gaume bijusi tais laikos. — Un Džons Forsaits atbildēja: — Turklāt viss darināts ar rokām.

Soumss metās uz sētas kāpņu pusi, pagrūda kādu resnu lēdiju, atlēca atpakaļ, paklupa un drāzās lejā. Ja Flēra nav pie Maikla, tad viņa būs dabūjusi savā varā muzeja pārzini. Jādabū viņa projām, kamēr tie trīs sarunājas uz kāpnēm! Tā bija vienīgā doma, kas bija viņam prātā. Divi jauni angļi diezin vai jutīs vēlēšanos iepazīties, un, ja arī tā būtu, tad Maikls jāatsauc, cik drīz vien iespējams. Bet kā lai dabū Flēru projām? Jā, tur nu viņa stāv, runādama ar pārzini pie Džordža Vašingtona fleites, kas nolikta uz Džordža Vašingtona klavihorda mūzikas istabā! Soumss jutās nelāgi. Pretīgi ir slimot, vēl pretīgāk izlikties slimam! Bet ko citu lai dara? Nevar taču pieiet pie viņas un sacīt: «Man pietiek, brauksim projām.» Ar pūlēm rīdams siekalas, viņš piespieda roku pie pieres un tuvojās klavihordam.

— Flēra, — viņš iesaka un tūliņ turpināja, lai neļautu izjaukt iecerēto, — es nejutos vesels. Vajadzēs iet pasēdēt mašīnā.

Šie vārdi neapšaubāmi bija pārsteidzoši tik apvaldīta cilvēka lūpās.

— Tēt! Kas tev noticis?

— Pats nezinu, — Soumss atbildēja, — galva reibst. Dod man roku!

Tas tiešām ir drausmīgi — viss šis notikums! Ejot uz mašīnu, kas bija atstāta pie ieejas, Flēras gādība tā mulsināja Soumsu, ka viņš jau tūlīt pat dzīrās mest visas blēdības pie malas. Taču viņam izdevās nomurmināt:

— Laikam būšu par daudz sastaigājies vai ēdiens vainīgs. Es mierīgi pasēdēšu mašīnā.

Viņam par lielu prieku, Flēra atsēdās blakus, izvilka flakonu ar ožamo sāli un aizsūtīja šoferi pēc Maikla. Soumss bija aizkustināts, lai gan viņam ļoti nepatika ostīt sāli, kas oda visai sīvi.

— Liela brēka, maza vilna, — viņš nočukstēja.

— Labāk brauksim uz mājām, dārgais, un tu atgulsies. Pēc dažiem mirkļiem atskrēja Maikls. Viņš arī, kā Soumsam likās, izpauda neliekuļotas bažas, un visi brauca projām. Soumss atlaidās sēdeklī, Flēra turēja viņa roku savējā, viņš bija sakniebis lūpas un cieši aizvēris acis un jutās labāk nekā jebkad. Iekams viņi sasniedza Vašingtonas priekšpilsētu Aleksandriju, viņš pavēra lūpas, lai pateiktu, ka sabojājis viņiem visu ekskursiju; viņiem jābrauc cauri Arlingtonai un jāapskatās muzejs, kamēr viņš pasēdēs mašīnā. Flēra sākumā pretojas, taču viņš neatkāpās no sava priekšlikuma. Toties, kad viņi apstājās pie šīs otrās baltās mājas, kas atkal tik glīti bija novietota upes kraujā, viņam gandrīz vai uznāca lēkme, viņus gaidot mašīnā. Ja nu Džonam Forsaitam ienāk prātā tā pati doma un viņš atdrāž uz šejieni? Soumss izbaudīja dziļu atvieglojuma sajūtu, kad tie abi atgriezās, izteikdamies, ka esot jau ļoti jauki, taču nevarot nemaz salīdzināt ar Mauntvernonu: pie ieejas kolonas esot pārāk masīvas. Kad mašīna atkal traucās cauri rudenīgi sarkanajam mežam, Soumss pilnīgi atvēra acis.

— Nu ir viss kārtībā. Laikam aknas bija saniķojušās.

—     Tev vajadzētu iedzert mazliet brendija, tēt. Ja ārsts izraksta, var dabūt.

—     Ārsts? Blēņas. Mēs paēdīsim pusdienas numurā, un es dabūšu no viesmīļa.

Pusdienas numurā! Tā bija lieliska doma!

Numurā viņš atgulās uz sofas, aizkustināts un pateicīgs, jo Flēra sakārtoja viņam spilvenus, aizsedza gaismu, lai nespīd acīs, un šad tad palūkojās pāri grāmatai, kā viņš jūtas. Viņš neatcerējās, kad būtu jutis tik noteikti, ka meita viņu mīl. Mājās, līdzko viņš pasūdzējās, ka nejūtas labi, Anete aizvien gaudās, ka jūtas vēl sliktāk.

Gluži tuvu mazajā salonā otrpus kāpņu laukuma kāds klusu spēlēja klavieres.

— Vai mūzika tevi netraucē, tēt?

Soumsam pazibēja prātā doma: «Irēna?» Ja tā ir un ja Flēra ies lūgt, lai nespēlē, tad nu gan ievārīsies putra!

— Nē, gluži otrādi, tīri patīkami, — viņš pasteidzās apgalvot.

— Ļoti labs piesitiens.

Irēnas piesitiens! Viņš atcerējās, kā Džūna kādreiz bija jūsmojusi par Irēnas piesitienu, atcerējās, kā bija pārsteidzis mazajā viesistabā Monpeljē skvērā šo Boziniju klausāmies spēlē un pastāvīgo ietramdīto izteiksmi viņa sejā; atcerējās, ka Irēna vienmēr bija pārtraukusi spēli, Soumsam ienākot, — aiz bailēm traucēt vai juzdama, ka viņam spēle nekā nesniedz. Viņš to nekad nebija dabūjis zināt. Viņš nekad nekā nebija zinājis! Nu jā, cita pasaule! Viņš aizvēra acis un tūliņ ieraudzīja Irēnu smaragdzaļajā vakara tērpā stāvam Pārkleinas vestibilā un gaidām, lai apliek tai mēteli — pirmajās viesībās pēc viņu kāzu ceļojuma. Kāpēc rodas šādas ainas, līdzko aizver acis, — ainas bez jebkādas jēgas un iemesla? Irēna sukā matus — nu droši vien sirmus! Viņam ir septiņdesmit, tad viņai būs sešdesmit divi. Kā laiks skrien! Viņas mati feuille morte krāsā — vecā krustmāte Džūlija tā dēvēja tos ar zināmu lepnumu, ka atradusi pareizo apzīmējumu, — un tumšās, samtainās acis! Ak, bet vai tad āriene ir galvenais? Tomēr — kas zina! Varbūt, ja viņš būtu pratis izteikt savas jūtas. Ja būtu izpratis mūziku! Ja Irēna nebūtu tā uzbudinājusi viņa jutekļus! Ja … velns lai parauj visus «ja»! Nav ko galvu lauzīt! Un vēl šeit. Sarežģīts stāvoklis. Vai patiešām nav iespējams to visu aizmirst?

Flēra iegāja sakravāties un pārģērbties. Pusdienas tika uznestas. Maikls ierunājās, ka redzējis Mauntvernonā pievilcīgu jaunu pāri:

— Vīrs anglis — viņš izteicās, ka Mauntvernona modinot viņā neizturamas ilgas pēc dzimtenes.

—    Kā viņu sauca, Maikl?

—    Kā sauca? Es nepajautāju. Kāpēc?

— O, tāpat vien. Es tikai domāju, ka tu būtu apjautājies.

Soumsam it kā akmens novēlās no sirds. Viņš jau redzēja, ka Flēra sāk ausīties. Lai tikai rodas izdevība, un viņas jūtas pret šo Irēnas dēlu uzliesmos atkal no jauna. Tas viņai asinīs!

—    Braits Mārklends melš par Amerikas nākotni, — Maikls runāja, — viņš ļoti sajūsmināts par to, ka te tik daudz fermeru un cilvēku, kas strādā uz laukiem. Bet tāpat viņš melš arī par Anglijas nākotni un ļoti sajūsmināts, kaut gan pie mums gandrīz neviens vairs nenodarbojas ar zemkopību.

—    Kas ir šis Braits Mārklends? — Soumss noburkšķēja.

—    Mūsu «Pētnieka» izdevējs, ser. Nepārspējams optimists un pratējs izgrozīties pa vējam.

—    Biju cerējis, — Soumss laiski noteica, — ka, redzējuši tik daudzas jaunas zemes, jūs jutīsiet, ka arī vecā vēl kaut kam der.

Maikls sāka smieties.

— Mani par to nav ko pārliecināt, ser. Bet redzat, es piederu pie tā saucamās privileģētās šķiras, un, cik man zināms, jūs tāpat.

Soumss pacēla acis uz augšu. Šis jaunais cilvēks sāk ironizēt!

— Es gan būšu priecīgs, kad atgriezīšos mājās, — viņš noteica. — Vai jūs esat sakravājušies?

Viņi bija sakravājušies, un Soumss tūliņ izsauca taksometru, lai aizvestu jaunos uz operu. Lai viņi neaizkavētos vestibilā, viņš pats nogāja lejā iesēdināt viņus mašīnā. Viss noritēja gludi. Ar dziļu atvieglojuma nopūtu viņš iekāpa liftā un tika atgādāts atpakaļ uz savu istabu.

III

Viņš stāvēja pie loga, nolūkodamies augstajos namos, ugunīs, mašīnās, kas šaudījās lejā, un tīrajās, zvaigžņotajās debesīs. Viņš jutās noguris, patiešām; vēl viena diena, un viņam vairs nevajadzēs simulēt neveselību. Nudien, viss bija karājies kā matiņā, turklāt neskaitāmas reizes! Viņš ilgojās pēc mājām un miera. Atrasties zem viena jumta ar šo sievieti — cik ārkārtīgi dīvaini! Viņš nebija pavadījis nakti zem viena jumta ar Irēnu kopš tās drausmīgās dienas astoņdesmit septītā gada novembrī, kad bija klaiņojis bez gala tādās nāves mokās pa Monpeljē skvēru un atgriezies pie savām durvīm, lai tur sastaptos ar jauno Džolionu. Viens mīļākais pagalam, un otrs jau stāv uz sliekšņa! To nakti viņa bija aizbēgusi no Soumsa nama, un nekad kopš tā laika viens jumts nebija viņus sedzis. Atkal šī mūzika — klusa un ķircinoša! Vai tiešām viņatur spēlē? lai nebūtu jāklausās, Soumss iegāja guļamistabā un sakravāja savas mantas. Tas neprasīja daudz laika, jo viņam bija tikai viena soma. Vai jāiet gulēt? Gulēt un neiemigt? Viņš jutās izsists no sliedēm. Ja nu tā ir viņa,kas sēž pie klavierēm tepat netālu, — kāda viņatagad izskatās? Septiņas reizes, nē, astoņas reizes viņš bija sastapies ar Irēnu kopš tās sen pagājušās novembra dienas. Divas reizes viņas dzīvoklī Celsijā; pie strūklakas Buloņas mežā; Robinhilā, kad viņš ieradās ar ultimātu viņai un jaunajam Džolionam; karalienes Viktorijas bērēs; stadionā; atkal Robinhilā, kad bija ieradies lūgt par Flēru, un Gaupenora galerijā īsi pirms viņas atbraukšanas uz šejieni. Katru sastapšanos viņš varēja atcerēties līdz pēdējam sīkumam, pat viņas cimdotās rokas atvadu kustību, pat tikko manāmo smaidu lūpās.

Soumss notrīsēja. Pārāk karsti šais amerikāņu viesnīcās! Viņš atkal iegāja viesistabā; galds bija novākts, atnestas vakara avīzes — kāda vajadzība pēc tām! Šejienes avīzes viņu nepavisam neinteresēja. Tādā atstatumā no pagātnes, tik tālas un tik senas, — ko viņš tagad sajuta pret Irēnu? Naidu? Pārāk stipri sacīts. Tos nenīst, kas atrodas tik tālu. Turklāt viņš nekad nav Irēnu nīdis! Pat tad ne, kad pirmo reizi uzzināja par viņas neuzticību. Nicināšanu? Nē, Irēna bija likusi viņam pārāk daudz ciest, lai varētu rasties nicināšana. Viņš pats nezināja, ko juta. Viņš sāka soļot pa istabu, pāris reižu apstājās pie durvīm un klausījās — kā cietumnieks savā kamerā. Necienīga rīcība! Piegājis pie dīvāna, viņš atlaidās uz tā Labāk jāpadomā par ceļojumu. Vai viņš apmierināts ar to? Nebeidzams dažādu priekšmetu virpulis un — ūdens. Taču viss noritēja saskaņā ar programmu, izņemot Ķīnu, kur viņi nemaz nebija iegriezušies, sakarā ar turienes stāvokli. Sfinkss un Tadžmahala, Vankuveras osta un Klinšu kalni — tie šķita spēlējam slēpšanos viņa atmiņā, un tagad šīs skaņas: vai patiešām viņa?dīvaini! acīm redzot, cilvēkam lemts tikai reizi mūžā pārdzīvot īstu, svelmīgu vasaru. Viss, kas seko vēlāk, tikko spēj sasildīt, un labi arī tā, citādi katls varētu eksplodēt. Soumsa jūtas tais gados, kad iepazinās ar viņu,— vai viņš gribētu tās pārdzīvot no jauna? Ne par kādu naudu pasaulē! Un tomēr! Soumss piecēlās. Spēle joprojām turpinājās, bet, kad tā beigsies, spēlētāju, vienalga, vai tā ir viņavai nav, vairs nedabūs redzēt. vai tad nevar paiet garām mazajam salonam — tikai paiet garām — un pamest skatienu? Ja tā ir viņa,tad droši vien viņasizskats būs mainījies — zudis skaistums, kas bija viņam nodarījis tik daudz ļauna. Soumss bija ievērojis, kur stāvēja klavieres, — jā, spēlētāja profilu viņš varēs saskatīt. Viņš atvēra durvis; mūzika pieņēmās spēkā, un viņš zagās uz priekšu.

Tikai Flēras istabas platums šķīra viņu no mazā vaļējā salona otrpus kāpnēm. Gaitenī nebija neviena, pat izsūtāmo zēnu ne. Galu galā tā droši vien būs kāda amerikāniete, varbūt tā meitene — Džona sieva! Bet nē — tur bija kaut kas tāds . .. kaut kas pašā skaņā! Un, turēdams avīzi sejai priekšā, viņš virzījās tālāk. No gaiteņa salonu atdalīja trīs kolonas, aizstādamas to, kā Soumsam Amerikā visvairāk trūka, — ceturto sienu. Viņš apstājās pie pirmās kolonas. Stāvlampa zem sārtdzeltena abažūra bija pie klavierēm, gaisma krita uz taustiņiem, uz notīm, uz spēlētājas matiem un vaigu. Viņa!kaut gan viņš bija paredzējis, ka Irēna nosirmojusi, taču viņu savādi aizkustināja šie mati, kuros vairs nebija ne pavediena no kādreizējā zelta. Viļņaini, mīksti, spoži — tie sedza viņas galvu kā sudraba cepure. Viņa bija vakara tērpā, un Soumss redzēja, ka viņas rokas, pleci un kakls joprojām ir apaļīgi un skaisti. Viss viņas augums viegli šūpojās mūzikas ritmā. Tērps bija zaļganpelēks. Soumss stingi lūkojās viņā, stāvēdams aiz kolonas un turēdams roku sejai priekšā, ja Irēna gadījumā atskatītos. Viņš pat neko nejuta — atmiņu filma tinās vaļā pārāk strauji. No pirmās sastapšanās Bornmūtas viesistabā līdz pēdējai Gaupenora galerijā — viss garais laika sprīdis ar savu svelmi un saltumu, un rūgtumu: ilgā jūtu cīņa, ilgā zemošanās, ilgā, smeldzīgā kaisle un ilgās pūles notrulināties un tapt vienaldzīgam. Vismazāk viņam tagad gribējās runāt ar Irēnu, bet acu novērst viņš nevarēja. Pēkšņi viņa pārtrauca spēli; paliekusies uz priekšu, viņa aiztaisīja klavieres un pasniedzās nodzēst spuldzi. Viņas seja iekļuva gaismas lokā, un Soumss atkāpies ieraudzīja to — tikpat skaistu, varbūt vēl skaistāku, mazliet vājāku, tā, ka acis izskatījās pat vēl tumšākas, lielākas un maigākas zem vēl vienmēr tumšajām uzacīm. Pēkšņi viņš juta: «Tur sēž sieviete, ko es nekad neesmu pazinis.» Ērmīga īgnuma pārņemts, viņš atliecās atpakaļ, lai neko vairs neredzētu. Jā, viņai bija daudz trūkumu, bet vislielākais trūkums bija un ir viņas nolādētā noslēpumainība. Un, piesardzīgi sperdams soļus — kā kaķis, viņš atgriezās savā istabā.

Nu viņš jutās noguris līdz nāvei un, iegājis guļamistabā, steigšus izģērbās un likās gulēt. Viņš ilgojās no visas sirds atrasties uz kuģa zem Anglijas karoga. «Es esmu vecs,» viņš piepeši nodomāja, «vecs.» Šī Amerika bija viņam par jaunu, tā enerģijas pārpilna traucas uz viņam nezināmiem mērķiem. Austrumu zemes — tas ir kas cits. Bet galu galā viņam tikai ap septiņdesmit gadiem. Viņa tēvs bija nodzīvojis deviņdesmit gadu, vecais Džolions astoņdesmit piecus, Timotijs simt gadu, un tā visi vecie Forsaiti. Un septiņdesmit gadu vecumā viņi vis nespēlēja golfu, un taču viņi bija jaunāki, jaunāki, nekā viņš jutās šonakt. Šīs sievietes izskats bija … bija … Vecs!

«Es taču nebraucu atpakaļ novecot,» viņš domāja. «Ja es jutīšos vēl tā kā patlaban, parunāšu ar kādu ārstu.» Tagad viņi mēdz iešļircināt kaut ko «mērkaķīgu». Viņš gan to nemēģinās. Mērkaķi, ko nedomā! Kāpēc tad ne cūkas vai tīģeri? Vēl kaut kā jānoturas desmit vai piecpadsmit gadu. Tikmēr jau noskaidrosies, kas notiks ar Angliju. Daudzinātā ienākumu nodokļu sistēma būs sabrukusi. Viņš tad zinās, cik varēs atstāt Flērai; redzēs viņas mazuli pieaugam un iestājamies skolā, — tikai kādā? Ītonā? Nē, tur mācījās jaunais Džolions. Vinčesterā, Montu skolā? Ja vien viņu uzklausīs, tad tur arī ne. Var Herovā vai viņa paša vecajā skolā — Mārlborovā. Varbūt viņš vēl dabūs redzēt, ka Kits spēlē sacīkstēs kriketu. Pēc piecpadsmit gadiem Kits var spēlēt kriketu. Tātad ir kaut kas, ko gaidīt, kā dēļ turēties. Ja nekā tāda nav, tad cilvēks jūtas vecs, un, ja viņš tā jūtas, tad vecums ir klāt un beigas. Cik labi saglabājusies šī sieviete! Viņa! … Ir taču vēl gleznas, jāķeras klāt pie tām nopietnāk. Ak, šī Frīera galerija! Atstāt gleznas valstij un tā iemūžināt savu vārdu — varens mierinājums! Viņa! Viņanemirs nekad!

Pie pašām durvīm uz sienas parādās šaura gaismas svītriņa.

— Vai tu guli, tēt?

Tātad Flēra nav aizmirsusi ienākt aplūkot viņu!

— Kā tu jūties, dārgais?

— Nekas, tikai noguris. Kāda bija opera?

— Tā pa vidam.

— Es pieteicu, lai mūs pamodina septiņos. Brokastis ēdīsim vilcienā.

Flēras lūpas pieskārās pie viņa pieres. Ja . . . ja tā sieviete … bet nekad … nevienu reizi… nekad aiz brīvas gribas …

— Ar labu nakti! — viņš sacīja. — Dusi saldi! Gaismas svītra uz sienas kļuva šaurāka un izzuda. Nu gan viņš jutās miegains. Bet šinī namā — sejas, sejas! Pagātne — tagadne — pie klavierēm — pie viņa gultas — paiet garām, garām — un aiz visiem milzu sieviete bronzas tērpā, cieši aizdarītām acīm, dziļi iegrimusi mūžīgā, bezdibenīgā bez… Un no Soumsa gultas atskanēja viegla krākšana.

TREŠĀ DAĻA

GULBJA DZIESMA

No tādas pašas vielas

Kā sapņi izveidoti ari mēs,

Un mūsu mazo dzīvi ietērpj sapņi.

Šekspīrs («Vētra»)

PIRMĀ DAĻA

,,

I ēdnīcas rašanās

Mūsdienu sabiedrība, kur personas un sensācijas zibenīgi nomaina cita citu, nevar lepoties ar labu atmiņu, tāpēc 1926. gada pavasarī Flēras Montas un Mārdžorijas Ferāras sadursme bija tikpat kā aizmirsta. Arī Flēra necentās aktivizēt sabiedrības atceres spējas un pēc sava pasaules apceļojuma sāka interesēties par karalisti — tas bija kaut kas tik senlaicīgs, ka tam piemita jaunas parādības aromāts un aizrautība, turklāt tas zināmā mērā garantēja pret aizdomām par personisku ieinteresētību.

«Bimetāliskajā salonā» tagad pulcējās koloniju pārstāvji — amerikāņi, Indijas studenti — ļaudis, kurus neviens neturētu par «slavenībām» un kuri Flērai šķita «ļoti interesanti», it īpaši indiešu studenti, tik elastīgi un mīklaini, ka viņa nekādi nevarēja tikt skaidrībā, vai viņa «izmanto» šos indiešus jeb vai tie «izmanto» viņu.

Noprazdama, ka fogartismam paredzams visai ērkšķains ceļš, Flēra jau sen bija sākusi lūkoties pēc jaunas vielas Maikla darbībai parlamentā un tagad, būdama pārliecināta, ka sešās Indijā pavadītajās nedēļās labi iepazinusies ar šo zemi, ieteica Maiklam cīnīties par indiešu brīvu ieceļošanu Kenijā. Sarunas ar indiešu studentiem bija viņu mācījušas saprast, ka nav iespējams iet kādā virzienā, ja nav zināms, kurp nokļūs. Tiesa, šie jaunie ļaudis bija neizprotami un nepraktiski, noslēgušies sevī un nodevušies vērošanai, taču likās esam pārliecināti, ka atsevišķas organisma molekulas ir mazāk svarīgas nekā pats organisms, tātad viņi mazāk vērti nekā Indija. Šķita, ka Flēra sastapusies ar īstu ticību, — viņai tas bija jauns un «intriģējošs» piedzīvojums. Viņa pastāstīja par to Maiklam.

—     Tas viss ir ļoti jauki, — Maikls atbildēja, — tikai mūsu Indijas draugi savas ticības vārdā nav pavadījuši četrus gadus ierakumos vai bailēs, kad tikai tur nenokļūst, citādi viņiem nebūtu šīs sajūtas, ka tas viss ir tik pārmērīgi svarīgs. Varbūt viņi pat gribētu ko tādu izjust, bet nervi būtu notrulinājušies. To visu karš izdarījis ar mums, eiropiešiem, kas bijuši frontē.

—     Ticību tas nepadara neinteresantāku, — Flēra dzestri piezīmēja.

—     Redzi, mana dārgā, sludinātāji mēdz uzbrukt mums par to, ka mums trūkstot ticības, bet kā var saglabāt ticību kādam augstākam spēkam, kas ir tik sasodīti stulbs, ka dzen miljoniem cilvēku nāvē? Tici man, Viktorijas laikmets bija apgādājis milzu daudzumu ļaužu ar visai lētu un vienkāršu ticību, un šādā stāvoklī patlaban atrodas mūsu Indijas draugi — viņu Indija nav spērusi soli uz priekšu kopš Sacelšanās, un arī toreiz sašutums bija tikai virspusējs. Tāpēc tev nebūt nav jāraugās uz to visu tik nopietni.

— Es to arī nedaru. Bet man patīk viņu pārliecība, ka viņi kalpo Indijai.

Maikla smaids lika Flērai saraukt pieri: Maikls, acīm redzot, domā, ka viņa grib tikai papildināt savu kolekciju.

Fleras vīratēvs, kas kādu laiku bija pievērsies austrumu pētīšanai, izbrīnā uzrāva uzaci, izdzirdējis par vedeklas jaunajiem paziņām.

—     Viens no maniem senākajiem draugiem ir tiesnesis Indijā, — sers Lorenss sacīja Flērai pirmajā maijā. — Viņš tur jau nodzīvojis četrdesmit gadus. Kad viņš tur bija pavadījis divus gadus, tad rakstīja man, ka sākot šo to saprast par indiešu raksturu. Pēc desmit gadiem viņš bija pārliecināts, ka izpratis visu pilnīgi. Vakar saņēmu no viņa vēstuli, kurā viņš raksta, ka pēc četrdesmit gadiem it nekā nezinot par indiešiem. Viņi savukārt tikpat maz zina par mums. Austrumiem un rietumiem ir dažāda asinsriņķošana.

—     Un vai četrdesmit gadu laikā jūsu drauga asinsriņķošana nav mainījusies?

—     Pilnīgi izslēgts, — sers Lorenss atbildēja, — tur vajadzīgas četrdesmit paaudzes. Ielejiet man vēl vienu tasīti jūsu jaukās turku kafijas, mana dārgā! Ko saka Maikls par vispārējo streiku?

—     Ka valdība nekustinās ne pirksta, iekams tredjūniju padome neņems atpakaļ savas prasības.

—     Redzat nu! Ja mums nebūtu angliskās asinsriņķošanas, tad ievārītos kārtīga putra, kā mēdz sacīt vecais Forsaits.

—     Maikla simpātijas ir ogļraču pusē.

—     Tāpat kā manas, manu jauno lēdij. Ogļrači ir lieliski ļaudis, taču diemžēl viņu barveži ir īsts lāsts. Tas pats sakāms par ogļraktuvju īpašniekiem. Tādi sasodīti barveži spējīgi apgriezt pasauli otrādi, iekams viņus pašus nogāž. Nejauks produkts šīs ogles: i notraipās ar tām, i līdz ugunsgrēkam nav tālu. Jā, laba maz! Noskūpstiet Kitu un piekodiniet Maiklam, lai nezaudē galvu!

Tieši to Maikls centās darīt. Kad uzliesmoja «Lielais karš», viņš gan bija pietiekami vecs armijai, taču pārāk jauns, lai novērtētu to fatālismu, kāds pārņem cilvēkus, tuvojoties kritiskam momentam. Tagad, tuvojoties «Lielajam streikam», viņš to labi apzinājās, tāpat arī to sevišķo nozīmi, ko cilvēki piešķir savas labās slavas saglabāšanai. Viņš ievēroja, ka abas puses izpauž nodomu izrādīt vislielāko pretimnākšanu, protams, bez jebkādas piekāpšanās; ka lozungi — «Garāku darba dienu, mazāku atalgojumu» un «Ne par minūti garāku, ne par peniju mazāku» laipni klanās viens pret otru un, jo tuvāk nāk, jo aizvien vairāk attālinās. Un nu, tikko spēdams noslēpt savam diezgan nerimstošajam raksturam piemītošo nepacietību, Maikls vēroja, cik piesardzīgi meklē tuvināšanās iespējas tipiskie aukstasinīgie briti, kuri vienīgie spēja novērst draudošo konfliktu. Kad tai neaizmirstamajā pirmdienā pēkšņi noskaidrojās, ka ne vien džentlmeņi ar lozungiem spiesti glābt savu labo slavu, bet tas jādara arī pašiem tipiskajiem britiem, viņš saprata, ka viss pagalam, un, pusnaktī pārnācis no apakšnama, pameta skatienu uz guļošo sievu. Vai pamodināt Flēru un pateikt tai, ka briesmas durvju priekšā? Bet kāpēc traucēt viņas maigo miegu? Tik un tā viņa drīz uzzinās visu. Turklāt viņa neuztvers to nopietni. Maikls iegāja savā tualetes istabā un pastāvēja brīdi pie loga, vērdamies lejup uz tumšo skvēru. Ģenerālstreiks kā no debesīm! Nav slikts pārbaudījums britu raksturam! Britu raksturs? Maiklam jau sen bija radušās aizdomas, ka šā rakstura ārējās izpausmes ir visai mainīgas, ka parlamenta locekļi, teātru publika, šaudīgas dāmiņas, kuru šaudīgie augumiņi iekļauti cieši apspīlētos tērpos, triekas apdraudēti ģenerāļi atzveltnes krēslos, izlutināti, untumaini dzejnieki, mācītāji kancelēs, plakāti uz ielām un galvenokārt prese nebūt nav īstie nācijas noskaņojuma paudēji. Ja avīzes vairs neiznāktu, tad varbūt rastos iespēja izjust un saskatīt britu raksturu; paļaujoties uz avīzēm, neviens visā kara laikā nebija jutis un saskatījis šo raksturu, vismaz Anglijā ne. Ierakumos, protams, bija citādi — tur sentimentalitāte un naids, reklāmas un mēnesnīca bija «tabu», tur brits, neizpušķots un iespaidīgs, «turēja cauri» ar drūmu humoru, dubļos un asinīs, smirdoņā un dārdos, un bezjēdzīgās apkaušanās nebeidzamajos murgos. Tagad, tā šķita Maiklam, brita izaicinošais humors, kas aizvien pieņēmās spēkā, jo sliktāki kļuva apkārtējie apstākļi, atkal atradīs labu izdevību izpausties. Un, novērsies no loga, viņš izģērbās un devās atpakaļ uz guļamistabu. Flēra bija nomodā.

—     Kas ir, Maikl?

—     Streiks izsludināts.

—     Cik nepatīkami!

—     Jā, mums vajadzēs krietni pastrādāt.

— Kāpēc tad vajadzēja iecelt komisiju un maksāt tādas subsīdijas, ja no tā nebija iespējams izvairīties?

—     Skaidrs, ka nebija vērts to darīt, manu dārgumiņ.

—     Kāpēc viņi nevar vienoties?

— Tāpēc, ka viņiem jāglābj labā slava. Tā ir visstiprākā dziņa pasaulē.

— Kā tad tā?

— Nu, kā ne — tādēļ sākās karš, un tādēļ tagad sākas streiks. Ja nebūtu šās dziņas, tad droši vien dzīve zemes virsū izbeigtos.

— Nerunā aplamības! Maikls noskūpstīja viņu.

—     Tev vajadzēs meklēt jaunu nodarbošanos, — viņa miegaini noteica. — Apakšnamā nebūs par ko runāt, kamēr streiks neizbeigsies.

—     Jā, mēs tur sēdēsim, skatīsimies cits citā un laiku pa laikam izrunāsim vārdu «formula».

— Cik labi, ja mums būtu Musolini!

—     Nē, nē. Par tādiem nākas ilgi un dārgi maksāt. Atceries Diasu un Meksiku, Ļeņinu un Krieviju, Napoleonu un Franciju vai pat Kromvelu un Angliju.

—     Bet Kārlis Otrais bija tīri jauks, — Flēra nomurmināja spilvenā.

Maikls, ko bija satraucis skūpsts, nespēja tik drīz iemigt — mirkli iesnaudās un pamodās atkal. Glābt labo slavu! Bez tā neviens nespers ne soli. Viņš gandrīz stundu lauzīja galvu, kā atrast vispārēju glābiņu, tad beidzot iemiga. Viņš pamodās septiņos ar tādu sajūtu, it kā būtu zaudējis milzumu laika. Cik daudz personisku jūtu, motīvu un aizspriedumu slēpjas aiz maskas «rūpes par dzimteni» un skaļas «formulu» meklēšanas. Tāpat kā pirms kara, valdīja dziļas alkas pazemot un apkaunot pretinieku; katrs gribēja paglābt savu labo slavu uz cita rēķina!

Tūliņ pēc brokastīm viņš izgāja no mājas.

Pa Vestminsteras tiltu virzījās mašīnu un gājēju straume, nebija ne autobusu, ne tramvaju, toties smagās mašīnas dārdināja gan ar kravu, gan bez tās. Bija izlaistas speciālas avīzes, un mēreni vīri pārdeva par mērenu cenu iespiedumu, kas saucās «The British Gazette». Visur valdīja izaicinoša jautrība. Maikls devās uz Haidparka pusi. Vienā naktī bija paspējis rasties šis pārsteidzoši kārtīgais smago mašīnu, piena kannu un telšu milzums. Kāds spilgts administratīvās enerģijas izpaudums pilnīgajā prāta un iztēles letarģijā, kas radījusi šo nacionālo krīzi! «Stāsta, ka mēs neprotot organizēt,» Maikls domāja. «Kas par niekiem! Mēs labi protam — tikai pēc iekulšanās ķezā, nevis pirms!»

Viņš iegriezās lielā dzelzceļu stacijā. Laukumā bija nostādīti piketi, taču vilcieni gāja, tos vadīja brīvprātīgie. Maikls pagrozījās pūlī, aprunājās ar vienu otru brīvprātīgo. «Velns ar ārā, viņus taču vajadzēs ēdināt!» viņam ienāca prātā. «Varbūt noorganizēt ēdnīcu?» Un viņš rikšiem laida atpakaļ uz māju.

Flēra vēl nebija nekur izgājusi.

— Vai gribi man palīdzēt noorganizēt dzelzceļnieku ēdnīcu brīvprātīgajiem?

Izlasījis Flēras sejā jautājumu: «Vai tas ir vērtīgs pasākums?» — viņš steigšus turpināja:

— Strādāt vajadzēs ārkārtīgi daudz un sadabūt palīgā, ko vien var. Sākumā domāju piesaistīt Noru Kerfjū ar visu Betnelgrīnas bandu. Taču galvenais ir tava attapība un prasme apieties ar vīriešiem.

Flēra pasmaidīja.

— Labi, — viņa noteica.

Viņi iesēdās mašīnā, ko bija iedāvinājis Soumss pēc atgriešanās no ceļojuma, un devās izbraucienā, šur tur uzņemdami cilvēkus un šur tur atkal izlaizdama tos. Viņi samobilizēja Noru Kerfjū un viņas «bandu», un, kad Flēra pirmo reizi sastapās ar to, ko bija jau sākusi uzskatīt par sāncensi, tad, cik Maikls noprata, Flēra jau pēc piecām minūtēm nāca pie slēdziena, ka Nora Kerfjū ir pārāk «laba», lai varētu kļūt bīstama. Viņš atstāja abas Sautskvērā apspriežot visādus kulinārus jautājumus un pats devās nomākt birokrātisko ierēdņu neizbēgamo pretestību. Tas bija tikpat kā pārgriezt dzeloņstiepļu aizsprostus nakti pirms «operācijas». Maikls pārgrieza tos ne mazumu un tad brauca uz apakšnamu. Tas dūca vien nenoformulētās «formulās» un bija visbēdīgākā vieta, ko viņš todien bija apmeklējis. Visi runāja par to, ka «konstitūcija briesmās». Valdības garais ģīmis bija pastiepies vēl garāks, un visi apgalvoja, ka neko nevar darīt, iekams valdības labā slava būs glābta. Izteicieni «preses brīvība» un «revolvera stobra priekšā» tika atkārtoti bez sava gala — līdz nejēdzībai. Kuluāros viņš saskrējās ar misteru Blaitu, iegrimušu drūmās pārdomās sakarā ar viņa mīļotā nedēļas laikraksta pagaidu slēgšanu, un aizvilka viņu sev līdzi «iekost». Flēra bija pārnākusi mājās tai pašā nolūkā. Pēc mistera Blaita domām, izeja bija rodama, nodibinot grupu pareizi domājošu cilvēku.

— Pilnīgi piekrītu, Blait, bet kas tad domā pareizi šai «tekošajā momentā»?

— Visi ceļi ved uz fogartismu, — misters Blaits atteica. — Ak, — Flēra iesaucās, — kad jūs reiz metīsiet to

pie malas! Nevienu tas vairs neinteresē. Tikpat labi jūs varētu uzaicināt mūslaiku cilvēku dzīvot pēc svētā Asizes Franciska parauga.

—     Dārgā jaunā lēdij, ja Asizes Francisks būtu tik vienaldzīgi izturējies pret savu mācību, tad mēs šodien nekā par viņu nezinātu.

—     Bet kādus reālus panākumus viņš ir guvis? Viņam ir tikai muzeja eksponāta vērtība. Un tādi ir visi lielie gara dzīves izkopšanas sludinātāji. Kaut vai tas pats Tolstojs vai Kristus.

—     Šķiet, Flērai taisnība, Blait.

—     Dieva zaimošana! — misters Blaits noteica.

—     Nezinu vis, Blait. Pēdējā laikā esmu daudz domājis par mūsu bruģiem un nācis pie slēdziena, ka tieši tie ir šķērslis fogartismam. Novērojiet bērnus uz ielas, un jūs sapratīsiet bruģa pievilcību. Kamēr bērnam ir bruģis, viņš no tā nešķirsies. Un nepiemirstiet, ka bruģim ir liela kulturāla ietekme. Mums vairāk bruģu nekā jebkurā citā valstī un vairāk bērnu, kas aug uz bruģa, un mēs esam viskulturālākā nācija pasaulē. Streiks to lieku reizi pierādīs. Būs tik maz asinsizliešanas un tik daudz labsirdīga humora kā nekur citur pasaulē, un viss, pateicoties bruģiem.

— Renegāts! — misters Blaits atsaucās.

—     Zināt, — Maikls sacīja, — fogartisms, kā visas reliģijas, ir rūgta patiesība, izsacīta ar iespējamo precizitāti. Mēs esam bijuši pārāk taisnprātīgi, Blait. Cik mēs esam pievērsuši savai ticībai?

—     Nevienu, — Blaits atbildēja. — Bet, ja mēs nevaram aizvākt bērnus no bruģiem, tad fogartismam beigas.

Maikls saviebās, un Flēra pasteidzās iejaukties:

— Kam nav sākuma, tam nevar būt beigu. Maikl, brauc man līdzi apskatīt virtuvi, tā ir drausmīgā stāvoklī. Ko var darīt ar tarakāniem, ja to ir milzums?

— Jāatsauc tarakānu mērdētājs — viņš pūš stabulīti, un tarakāni beidzas nost.

Nākamās ēdnīcas telpās viņi sastapa Rutu Lafontēnu no Noras Kerfjū «bandas» un kopīgi nokāpa tumšajā un smirdīgajā virtuvē. Maikls uzvilka sērkociņu un sameklēja ieslēdzēju. Velns ar ārā! Spožās gaismas pārsteigts, melnbrūnais, virmojošais spiets pārklāja grīdu, galdus un sienas. Valdīdams sevi, Maikls tomēr paspēja ievērot triju pārējo sejas — Flēras šķebīgo grimasi, mistera Blaita pavērto muti, melnīgsnējās, glītās Rutas Lafontēnas nervozo smaidiņu. Flēra ieķērās viņam piedurknē.

— Cik riebīgi!

Satrauktie tarakāni saspruka alās vai aprimās; tikai šur un tur kāds liels kukainis, vienatā palicis, likās vērojam viņus.

—     Iedomājies vien! — Flēra izsaucās. — Visus šos gadus te gatavojuši ēdienu! Brr!

—     Galu galā viņi tomēr nav tik pretīgi kā blaktis, — Ruta Lafontēna ieteicās, nervozi ķiķinādama.

Misters Blaits cītīgi pakšināja cigāru. Flēra murmināja:

— Ko lai dara, Maikl?

Viņas seja bija bāla, viņa elpoja ātri un satraukti, un Maikls domāja: «Tas ir pārāk nejēdzīgi, man jādabū viņa prom no šejienes,» — bet Flēra pēkšņi paķēra slotu un metās pie sienas, kur rēgojās liels tarakāns. Un vēl pēc mirkļa visi strādāja, cik jaudas, — mēza un slaucīja, rāva vaļā durvis un logus.

II pie telefona

Vinifreda Dārtija šorīt nebija saņēmusi «Morning Post» numuru. Savā sešdesmit astotajā mūža gadā viņa nebija diezin cik uzmanīgi sekojusi, kā attīstās notikumi, kuri noveda pie ģenerālstreika, — avīzēs tik daudz raksta, ka nekad nevar zināt, kam ticēt; un nu vēl šie tredjūniju darbinieki jaucas visur iekšā, tā, ka patiešām var zaudēt pacietību. Turklāt valdība galu galā vienmēr kaut ko dara. Tomēr, paklausīdama brāļa Soumsa padomam, viņa bija piepildījusi pagrabus ar oglēm un pieliekamo ar produktiem un streika otrā dienā pulksten desmitos no rīta omulīgi sēdēja pie telefona.

—     Vai tu tā esi, Imodžin? Vai jūs ar Džeku atbrauksiet šovakar man pakaļ.

—     Nē, māt. Džeks taču ir pierakstījies brīvprātīgajos. Piecos viņam jādežurē. Turklāt stāsta, ka teātri būšot slēgti. Iesim kādu citu reizi. Tāda luga kā «Šitik jauks skuķis» vēl ilgi ies.

— Labi, dārgā. Kņada gan sacelta liela! Ko dara zēni?

—     Varen braši. Abi grib būt par polismeniem. Es viņiem piediedzu uzšuves. Kā tu domā — vai Heridža bērnu nodaļā ir rotaļu rundziņas?

—     Ja tā turpināsies, tad noteikti būs. Es šodien tur iegriezīšos un ieteikšu tās viņiem. Vai zēni neizskatīsies jauki, ko? Vai ar oglēm esi apgādājusies?

—     O jā! Džeks gan domā, ka krājumi neesot vajadzīgi. Viņš ir briesmīgi patriotiski noskaņots.

—     Nu, tad paliec sveika, dārgā! Noskūpsti no manis zēnus!

Viņa sāka jau gudrot, kam vēl varētu piezvanīt, kad atskanēja telefona zvans.

— Jā?

— Vai te dzīvo misters Vals Dārtijs? — Nē, kas runā?

— Mani sauc — Steinfords. Esmu viņam vecs skolas biedrs. Vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu viņa adresi?

Steinfords? Pavisam nedzirdēts.

Es esmu viņa māte. Mans dēls nav pilsētā, bet es ceru, ka viņš drīz atgriezīsies. Ko lai viņam pasaku?

—   Neko, pateicos! Man viņš jāsatiek. Es piezvanīšu vēlreiz vai iegriezīšos. Pateicos!

Vinifreda nolika klausuli.

Steinfords? Balss bija aristokrātiska. Jācer, ka zvanīšanai nav nekāda sakara ar naudu. Dīvaini, ka aristokrātisms tik bieži saistīts ar naudu! Vai, pareizāk sakot, ar tās trūkumu. Senajos laikos, kad viņa vēl dzīvoja Pārkleinā, viņa bija pazinusi daudz labāko aprindu jaunekļu, kuri vai nu bankrotēja, vai šķīrās. Emīlija, viņas māte, nekad nebija spējīga turēties pretī aristokrātismam. Tā bija ienācis viņu ģimenē Montijs — viņam allaž bija tik lieliskas vestes un gardēnijas pogcaurumā, viņš zināja visas jaunākās sensācijas, — kā varēja pretoties viņa pievilcībai! Labi vien ir! Nu vairs nav ko nožēlot. Bez Montija nebūtu ne Vala, ne abu Imodžinas zēnu, ne Benedikta (teju pat pulkvedis!), kaut viņa tagad sen nav dēlu redzējusi, kopš viņš apmeties Gernsijā, lai audzētu gurķus iespējami tālāk no ienākumu nodokļa. Lai runā, ko grib, bet tas nav pareizi, ka mūsu laiks progresīvāks par deviņdesmitajiem gadiem un gadsimta sākumu, kad ienākumu nodoklis nepārsniedza šiliņu un ir tad jau skaitījās augsts! Cilvēki tikai paraduši skraidīt apkārt un runāt bez gala, cenzdamies noslēpt to faktu, ka viņi nav vis tik «šiki» un progresīvi, kādiem vajadzētu būt.

Telefons atkal zvanīja.

—   Tālsaruna no Vonsdonas!

—   Hallo! Vai tu, māt?

—   Ak, Vals, cik jauki! Vai šis streiks nav nejēdzīgs?

—   Ēzeļi, vairāk nekas! Zini, mēs braucam uz Londonu.

—   Patiešām, dārgais? Bet kāpēc? Uz laukiem jums taču būtu daudz ērtāk.

—   Holija domā, ka vajadzētu kaut ko darīt. Vai zini, kas ieradās vakarnakt? Viņas brālis — jaunais Džons Forsaits. Atstājis sievu un māti Parīzē; karu esot palaidis garām, bet streiku gan negribot palaist. Ceļojis visu ziemu — Ēģipte, Itālija un tā tālāk — šķiet, Amerikai svītra pāri. Vēloties strādāt kādu netīru darbu, būšot kurinātājs uz lokomotīves. Šo pēcpusdienu ieradīsimies «Bristolē».

O, dārgais, kāpēc tad pie manis ne, man ir tik daudz visa kā?

—   Jā, bet Džons — es domāju . ..

—   Bet viņš taču ir jauks zēns, vai ne?

—   Vai tēvocis Soumss nav pie tevis?

—   Nē, dārgais. Viņš ir Meiplderhemā. Jā, starp citu, Vai, tev zvanīja kāds misters Steinfords.

—   Steinfords? Ko? Obrijs Steinfords! Neesmu viņu saticis kopš Oksfordas laikiem.

—   Viņš sacīja, ka vēl piezvanīšot vai pamēģināšot tevi sastapt.

—   O, es ar prieku sastaptos ar veco draugu Steinfordu. Nu, māt, ja nu tu vari uzņemt mūs . . . Bet tad jau Džonu arī — zini, viņš ir lielos draugos ar Holiju pēc sešiem šķiršanās gadiem. Domāju, ka viņš gandrīz nekad nebūs mājās.

—   Viss būs kārtībā, dārgais. Kā jūtas Holija?

—   Lieliski.

—   Un kā ar zirgiem?

—   Labi. Man ir teicams divgadnieks, tikai par maz iebraukts. Ātrāk nelaidīšu kā Gudvudas sacīkstēs, bet tad viņam jābūt pirmajam.

—   Tas būs jauki. Labi, dārgo zēn, es tevi gaidu. Tu taču nedomā riskēt ar savu kāju?

—   Nē, varbūt uzņemšos vadīt autobusu. Tas jau ilgi nevilksies. Valdībai visi trumpji rokā. Stāvoklis, protams, visai nopietns, taču šoreiz viņi būs uzrāvušies.

—   Man liels prieks to dzirdēt. Labi, kad tas viss būs aiz muguras; tas sabojā visu sezonu. Tavs tēvocis ļoti sašutis.

Kāda neskaidra skaņa, tad atkal Vala balss:

— Holija arī grib kaut ko darīt — varbūt tu apvaicātos jaunajam Montam. Viņam pastāvīgi darīšanas ar cilvēkiem. Nu, tad uz drīzu redzēšanos!

Vinifreda vēl nebija paspējusi ne lāgā nolikt klausuli un piecelties no sarkankoka krēsla, kad atkal atskanēja zvans.

— Misis Dārtija? . . . Vai tu tā esi, Vinifred? Soumss runā. Nu, ko es tev sacīju?!

Jā, ļoti nepatīkami, dārgais. Taču Vals apgalvo, ka tas drīz beigšoties.

—   Kā tad viņš to zina?

—   Viņš ir ļoti redzīgs.

—   Redzīgs? Hm! Es braucu pie Flēras.

—   Bet kāpēc, Soums? Es domāju . . .

—   Man jābūt uz vietas, ja kaut kas atgadās. Turklāt arī mašīnai nav ko stāvēt bez darba — lai vismaz ir kāds labums no tās. Tāpat Rigzam nekaitētu pastrādāt par brīvprātīgo. Vēl nav zināms, kā viss beigsies.

—   O! Vai tad tu domā . . .

—   Domāju? Tie nav nekādi joki. Tā iet, kad svaidās ar subsīdijām.

—   Bet tu man sacīji pagājušo vasaru . . .

—   Viņi neprot neko paredzēt. Tikpat daudz prāta, cik vistas kājā gaļas! Anete grib braukt pie mātes uz Franciju. Es nedomāju viņu atrunāt. Te viņai nav ko darīt tādā laikā. Šodien aizvedīšu viņu uz Duvru un rīt būšu pilsētā.

—   Vai vērts kaut ko pārdot, Soums?

—   Nekādā gadījumā.

—   Visi tagad ārkārtīgi aizņemti. Vals grib iet vadīt autobusu. Ak, jā, Soums, jaunais Džons Forsaits atbraucis. Māti un sievu atstājis Parīzē un te strādāšot par kurinātāju.

Dobja murdoņa un pēc tam:

—   Kam viņam tas vajadzīgs? Labāk būtu turējies tālāk no Anglijas.

—   Jā-a. Es domāju, Flēra . . .

—   Nestāsti tikai neko viņai!

—   Protams, ka ne, Soums. Tātad tu drīz ieradīsies? Uz redzi!

Mīļais Soumss vienmēr tik noraizējies par Flēru! Jaunais Džons Forsaits un viņa . . . protams, bet kad tas notika? Knauķu mīlestība! Un Vinifreda smaidīja, nekustīgi sēdēdama atzveltnī. Šis streiks galu galā ir tīri interesants, protams, ja vien nesāks dauzīt logus. Ar piena pievedumu viss būs kārtībā, valdība par to vienmēr gādā, nu, un avīzes — bet tā taču ir lieka greznība! Ļoti labi, ka Vals un Holija atbrauks. Šis streiks patiešām ir vērts, ka par to runā; nekā tik aizraujoša kopš kara vēl nav bijis. Un, pakļaudamās neapzinātai tieksmei arī kaut ko darīt, Vinifreda atkal nocēla klausuli.

— Dodiet man Vestminsteru 0000 . . . Vai tur misis Monta? Flēra? Te runā krustmāte Vinifreda. Kā tev klājas, dārgā?

Balss, kas atbildēja, izrunāja vārdus ļoti strauji un skaidri, kas uzjautrināja Vinifredu, kura savā jaunībā bija devusi priekšroku vārdu stiepšanai, kas lieliski palīdzēja tikt galā tiklab ar dzīves paātrinošos tempu, kā arī ar jūtām. Visas jaunās labāko aprindu sievietes tagad runā kā Flēra, it kā vecā angļu valoda būtu pārāk apnicīga un gausa un viņas censtos to atdzīvināt, šad tad «iekniebjot» tai.

—   Ļoti pateicos, labi! Vai varu jums kaut ko palīdzēt, krustmāmiņ?

—   Jā, mana dārgā, — tavs brālēns Vals ar Holiju šodien atbrauks pie manis. Un Holija — es gan domāju, ka tas ir gluži nevajadzīgi, bet viņa grib kaut ko darīt.viņa domā, ka varbūt Maikls varētu kaut ko . . .

—   O, protams, darba ir ļoti daudz. Mēs gribam atvērt ēdnīcu dzelzceļa darbiniekiem; varbūt viņa var tur palīdzēt.

—   Tas būs ārkārtīgi jauki, mana dārgā.

—   Nu nē, krustmāt Vinifreda, darbs ir ļoti grūts.

—   Tas jau nav uz ilgu laiku, dārgā. Parlaments katrā ziņā spers kādus soļus. Tev gan ērti — visas jaunās ziņas tu saņem no pirmavotiem. Tātad es varu sūtīt Holiju pie tevis?

—   Nu, zināms. Viņa mums ļoti noderēs. Viņas vecumā, man šķiet, patīkamāk iet iepirkties nekā apkalpot pie galda. Mēs abas lieliski sastrādāsim. Ir ļoti svarīgi savākt tādus cilvēkus, ar kuriem var sastrādāt un kuri neceļ traci. Vai par tēvu esat ko dzirdējusi?

—   Jā, viņš rīt būs pie tevis.

—   O! Bet kāpēc?

—   Viņš saka, viņam vajagot būt uz vietas, ja gadījumā . . .

—   Cik muļķīgi! Nu, ko lai dara. Man būs divas mašīnas.

—   Holijai būs trešā. Vals domā vadīt autobusu, tā viņš sacīja, un jaunais … jā, dārgā, tas arī ir viss! Noskūpsti Kitu! Parkā esot milzīgi daudz piena kannu, tā Smizere stāsta. Viņa šorīt bija aizgājusi līdz Pārkleinai paskatīties, kas tur notiek. Tas ir ļoti aizraujoši, vai ne?

— Parlamentā runā, ka ienākumu nodokli pacelšot vēl par vienu šiliņu.

— Ko tu saki!

Tobrīd kāda balss jautāja: — Vai jums atbildēja? — un Vinifreda nolika klausuli un atkal palika nekustīgi sēžam. Pārkleina! Tur no vecā nama — viņas jaunības nama logiem pavērās brīnišķīgs skats uz visām pusēm — īsta galvenā mītne! Bet kā tas apbēdinātu mīļo veco tēti! Džeimss! Viņa šķita to atkal redzam ar pledu uz pleciem, piespiedušos ar degunu pie rūts — cerībā, ka viņa vecās, pelēkās acis palīdzēs viņam cīņā ar tuvinieku nelāgo paradumu neko nestāstīt. Vinifredai vēl šobrīd glabājās tēva vīns. Vormsonam, viņa vecam namzinim, vēl tagad piederēja Maulsbridžā pie Temzas viesnīca «Guznainais balodis». Uz Ziemsvētkiem viņš tai allaž atsūta Stiltonas sieru ar atgādinājumu, cik liels daudzums vecā Pārkleinas portvīna tanī ielejams. Viņa pēdējā vēstule beidzās šādi:

… Es bieži atminos saimnieku un to, kā viņam patika pašam iet pagrabā. Kas attiecas uz vīniem, kundze, tad liekas, ka nav vairs tie laiki. Mani pazemīgie sveicieni misteram Soumsam un visiem! Ak, dievs, cik tālu tas laiks, kad iestājos darbā Pārkleinā!

Jūsu padevīgais kalps Džordžs Vormsons.

P. S.es laimēju dažas mārciņas uz to kumeļu, ko misters Vals izaudzējis. Lūdzu, pasakiet viņam to — tās man lieti noderēja.

Ak, šie seno laiku kalpotāji! Un nu viņa no Timotija mantojusi Smizeri. Virēja nomira tik mīklaini, bet Smizere to izskaidro tā: «No grūtsirdības, mem, kā tad citādi, kad mēs tik ļoti skumām pēc mistera Timotija.» Smizere kā balasts — tā laikam to apzīmē uz tvaikoņiem. Tiesa, viņa vēl ļoti kustīga, ja patur prātā viņas sešdesmit gadus, un korsete viņai čīkst taisni neizturami. Galu galā tas nabaga vecītei ir liels prieks — atkal dzīvot ģimenē, tā domāja Vinifreda, kura gan bija par astoņiem gadiem vecāka, bet, kā īsta Forsaitu pārstāve, nolūkojās uz citiem no mūžīgas jaunības pjedestāla. Un patīkami arī, ka mājās ir cilvēks, kas atceras Montiju viņa ziedu laikā — Montegjū Dārtiju, kurš jau tik sen miris, ka viņam jau tagad mirdzums ap galvu — dzeltens, kā viņa seja pēc biežajām bezmiega naktīm. Nabaga mīļais Montijs! Vai patiesi jau četrdesmit septiņi gadi pagājuši, kopš viņa precējusies un pārcēlusies uz dzīvi Grīnstrītā? Cik labi saglabājušies šie sarkankoka krēsli ar zaļo, puķoto pārvilkumu — mēbeles no tiem laikiem, kad vēl nebija ne septiņu stundu darba dienas, ne visa pārējā! Tad cilvēki domāja par darbu, nevis par kino! Un Vinifreda, kurai nekad nav bijis darba, par ko domāt, nopūtās. Viss ir ļoti labi, un, ja vien drīzāk tiks galā ar to jezgu, tad nākamā sezona var būt tīri interesanta. Viņai jau ir biļetes gandrīz uz visām izrādēm. Viņas roka noslīdēja uz krēsla sēdekļa. Jā, četrdesmit septiņu gadu laikā Grīnstrītā šie krēsli pārvilkti tikai divas reizes, un arī tagad tiem vēl gluži pieklājīgs izskats. Tiesa, uz tiem tagad neviens nesēžas, jo tiem ir taisnas atzveltnes un nav roku balstu, bet mūsu dienās ļaudis sēž atgāzušies un ir tik nemierīgi, ka neviens krēsls to neizturēs. Viņa piecēlās, lai pārliecinātos, cik pieklājīgi izskatās tas, uz kā viņa sēž, un pagāza krēslu uz priekšu. Pēdējo reizi tos laboja, kad Montijs mira — 1913. gadā, tieši pirms kara. Nudien, šis pelēkzaļais zīds izrādījies brīnišķīgi izturīgs.

III atgriešanās mājās

Džons Forsaits jutās pavisam dīvaini, kad pēc sešarpus gadu prombūtnes ar pēdējo tvaikoni ieradās Ņūhevenā. Visu ceļu līdz Vonsdonai pa Saseksas pakalniem viņš nobrauca automobilī kā jūsmīgā sapnī. Anglija! Kādi brīnišķīgi krīta pakalni, kāds brīnišķīgs zaļums! Tā vien likās, ka viņš no šejienes nekad nav šķīries. Ciemati ceļa negaidītajos līkumos, veci tilti, aitas, skābaržu birztalas! Un dzeguze — veselus sešus gadus nav dzirdēta! Jauneklī pamodās dzejnieks, kurš pēdējos gadus bija pavadījis pusmiegā. Jaukā vecā dzimtene! Anna noteikti iemīlēsies šai ainavās — viss tik skaisti noapaļots. Kad ģenerālstreiks būs izbeidzies, viņa varēs braukt šurp, un viņš tai visu parādīs. Pagaidām viņa var padzīvot Parīzē kopā ar māti, un viņš tikmēr var ķerties pie jebkura darba, kas pagadīsies pa rokai. Šo vietu viņš atceras un Čenktonberiringu augšā, un savu gājienu kājām no Vorsingas. Ļoti labi atceras. Flēra! Viņa sievasbrālis Frensis Vilmots, atgriezies no Anglijas, daudz tika stāstījis par Flēru; viņa kļuvusi ļoti moderna un pievilcīga, un viņai ir zēns. Cik dziļi cilvēks var mīlēt — un cik pilnīgi visu aizmirst! Atceroties visu šeit pārdzīvoto, bija dīvaini, kaut arī patīkami, ka tagad viņš ilgojas tikai pēc Holijas un «vecā Vala».

Viņš bija ziņojis par savu ierašanos tikai ar telegrammu no Djepas, taču viņiem noteikti jābūt šeit kaut vai zirgu dēļ. Viņš ar prieku apskatīs Vala zirgu fermu un varbūt dabūs izjāties pa pakalniem, iekams ķersies pie darba. Būtu Anna bijusi līdzi, tad viņi abi varētu jāt ar zirgiem. Un viņš atcerējās pirmo izjājienu ar Annu Dienvidkarolīnas mežos, kurš nevienam no viņiem nebija palicis bez sekām. Nu viņš ir klāt! Mīļā vecā māja! Un Holija pati uz sliekšņa! Un, ieraudzījis pusmāsu — slaidu, tumšmatainu, mēļā tērpā, — Džonam it kā kas iedūrās sirdī, atceroties tēvu, kas miris gulēja tai drausmīgajā pēcpusdienā vecā atzveltnes krēslā Robinhilā. Tēvu — tik mīļu un tik labu pret viņu!

— Džon! Kāds prieks tevi redzēt!

Viņas skūpsts arī agrāk bija tēmēts uz Džona uzaci; Holija nemaz nebija pārvērtusies. Pusmāsa tomēr ir labāka nekā īsta māsa. Ar īstām māsām vienmēr iznāk sadursmes.

— Cik žēl, ka tu nevarēji atvest līdzi Annu un māti! Bet varbūt tā ir pat labāk, kamēr viss pāries. Tu izskaties joprojām kā anglis, Džon, tava mute tikpat jauka un liela kā vienmēr. Kāpēc amerikāņiem un jūrniekiem ir tik mazas mutes?

—   Droši vien aiz pienākuma apziņas. Kā klājas Valam?

—   O, Vals jūtas lieliski. Arī smaids tev nav mainījies. Vai atceries savu kādreizējo istabu?

—   Un kā vēl! Bet kā tevklājas, holij?

—   Nekas. Esmu kļuvusi rakstniece, Džon.

—   Vareni!

—   Nebūt ne. Grūts darbs un nekāda gandarījuma.

—   Nu!

— Pirmā grāmata vispār bija dzimusi nedzīva. Apmēram kā «Āfrikas ferma», ja tu vēl atceries, — tikai bez psiholoģiskiem izpušķojumiem.

— Atceros gan. Es šos izpušķojumus nekad nelasīju.

—   Jā, Džon, šī netīksme pret izpušķojumiem mums ir no tēva. Viņš kādreiz man sacīja: «Mēs drīz sāksim saukt katru matēriju par garu vai garu par matēriju — viens no diviem.»

—   Tā laikam nebūs vis, — Džons iebilda, — cilvēkiem ir tieksme sadalīt visu kategorijās. Ai, kā es atceros ikvienu sīkumu šai istabā! Kā ar zirgiem? Vai varu tos apskatīt un rītdien izjāt?

—   Piecelsimies rīt agrāk, tad redzēsim, kā tos iejāda. Mums patlaban tikai trīs divgadīgie, bet uz vienu mēs liekam lielas cerības,

—   Jauki! Un pēc tam es braukšu uz pilsētu un papūlēšos dabūt kādu pamatīgu, netīru darbu. Es labprāt gribētu būt kurinātājs uz lokomotīves. Esmu vienmēr interesējies, kā kurinātāji īsti jūtas.

—   Brauksim visi. Mēs apmetīsimies pie Vala mātes. Cik jauki gan, ka atkal redzu tevi, Džon. Pusdienas būs pēc pusstundas.

Minūtes piecas Džons nostāvēja pie loga. Ziedu pilnais augļu dārzs — gan ne tik matemātiski izplānots kā viņa nesen pārdotie persiki Ziemeļkarolīnā — bija tikpat skaists kā tai sen pagājušajā vakarā, kad viņš bija joņojis pa to, tvarstīdams Flēru. Tieši tas ir pats skaistākais Anglijā, ka te viss ir tik dabisks. Kā viņš bija ilgojies pēc dzimtenes un viņa māte tāpat! Viņš nekad vairs nebrauks projām! Cik burvīga šī ābeļziedu jūra! Atkal dzeguze! . . . Jau tādēļ vien bija vērts atgriezties mājās. Viņš uzmeklēs kādu vietu un audzinās augļus — rietumos, kaut kur Vusterširā vai Somersetā, vai tepat tuvumā, — cik viņš atcerējās, arī Vorsingā auga daudz olīvu un vēl daudz kā cita. Viņš attaisīja ceļasomu un sāka ģērbties. Šeit, kur viņš tagad sēdēja, vilkdams kājās amerikāņu zeķes, viņš bija sēdējis tovakar, kad Flēra rādīja viņam savu pēc Goijas gleznas darināto tērpu. Kas to būtu ticējis toreiz, pirms sešiem gadiem, ka viņam blakus šai gultā būs vajadzīga nevis Flēra, bet Anna! Gongs! Pieglaudis gaišos, nepaklausīgos matus un sakārtojis kaklasaiti, viņš noskrēja lejā.

Vala uzskati par streiku, Vala uzskati par visu pasaulē — skeptiski un šauri kā viņa zirgkopja seja! Nu šie leiboristu dīkdieņi dabūšot trūkties; vajadzēšot laisties lapās, kamēr nav par vēlu. Kā Džonam patikuši jenkiji? Vai viņš noskatījies «Bruņukuģi»? Nē? Lai dievs žēlīgs! Pati vērtīgākā izrāde Amerikā! Vai tiesa, ka Kentuki štatā zāle zila? Tā izskatās iztālēm? A! Ko amerikāņi vēl grasoties atcelt? Vai tiesa, ka dienvidu štatos esot pilsēta, kur miesīgi sakari atļauti tikai pilsētas sardzes acu priekšā? Anglijā parlaments gribot uzlikt nodokli par derībām sacīkstēs; kāpēc neieviest totalizatoru, un tad jautājums būtu atrisināts. Personiski viņš neesot ieinteresēts, viņš vairs nepiedaloties derībās. Un viņš pameta skatienu uz Holiju. Arī Džons uzmeta acis viņas saceltajām uzacīm un pavērtajām lūpām — pievilcīga seja, ironiska un iecietīga. Viņa tur Valu zīda grožos!

Vals nemitējās: labi, ka Džons esot uzgriezis muguru Amerikai; ja viņš gribot kļūt par fermeri, kāpēc gan nebraukt uz Dienvidāfriku, zem nabaga vecā Anglijas karoga, kaut gan ar holandiešiem vēl neesot galā! Spītīga tauta! Zināms, viņi jau tur apmetušies tik sen, ka kļuvuši par īstiem kolonistiem — ne jau kaut kādi avantūristi, nelaimes putni, subsidēti emigranti. Viņš šos neliešus gan neciešot, taču neesot vārdam vietas, ļaudis braši. Palikšot Anglijā? Vēl labāk! Varbūt viņi varētu abi kopā nodarboties ar sacīkšu zirgu audzēšanu?

Pēc maza, neveikla klusuma brīža Holija šķelmīgi ierunājās:

— Džonam liekas, ka tā nav vīrietim piemērota nodarbošanās.

—   Kāpēc?

—   Greznības priekšmets.

—   Tīrasiņu zirgi? Kas tad vispār notiks ar sugas uzlabošanu?

—   Tas viss ļoti kārdinoši, — Džons sacīja, — un es ar prieku piedalītos, bet man galvenokārt gribas nodarboties ar dārzkopību.

—   Labi, mans dēls, — tu audzēsi ābolus, un mēs tos ēdīsim pa svētdienām.

—   Redzi, Džon, — Holija paskaidroja, — Anglijā neviens netic lauksaimniecībai. Mēs aizvien vairāk runājam par to un aizvien mazāk darām. Vai Džons ir pārvērties, Val?

Brālēni palūkojās viens otrā.

—   Mazliet vīrišķīgāks, bet tomēr nekā amerikāniska.

—   Kāpēc amerikāni vienmēr var pazīt? — Holija domīgi nomurmināja.

—   Bet kāpēc angli vienmēr var pazīt? — Džons atjautāja.

—   Viņā jaušama zināma piesardzība, dārgais. Noteikt nacionālo tipu ir visgrūtākais darbs pasaulē, taču amerikāni nekad nevar sajaukt ar kādu citu.

—   Annu gan tu nenoturētu par amerikānieti.

—   Pastāsti, kāda viņa izskatās, Džon!

—   Nē. Pagaidi, gan redzēsi pati.

Kad Vals pēc pusdienām devās pēdējo reizi apstaigāt zirgu staļļus, Džons jautāja:

—   Vai ar Flēru arī satiecies, Holij?

—   Šķiet, apmēram pusotra gada neesmu viņu redzējusi. Man patīk viņas vīrs: ļoti krietns cilvēks. Tu laimīgi tiki vaļā, Džon, — viņa tev neder, kaut arī ir apburoša, — vienmēr grib būt uzmanības centrā. Tu droši vien to jau zināji.

Džons uzmeta viņai skatienu un neatbildēja.

— Jā, kad iemīlējies, tad gan neko daudz nezina, — Holija klusu piemetināja.

Vakarā, sēžot savā istabā, viņam likās, ka pa māju klejo rēgi. Tur šķita sapulcējušās visas atmiņas par Flēru, par Robihhilu — vecie bērnu dienu koki, tēva cigāri, mātes puķes un mūzika, bērnistaba ar rotaļlietām, kur pirms viņa bija dzīvojusi Holija, logs uz zirgu staļļiem un tornītis ar pulksteni; istaba, kur viņš vēlāk bija mocījies ar atskaņu meklēšanu. Pa vaļējo logu plūda iekšā saldas smaržas — tik tuvas — no mēnesnīcā mirgojošo pakalnu rindām. Pirmā nakts dzimtenē pēc vairāk nekā divtūkstoš naktīm! Pēc Robinhilas pārdošanas viņam vairs nebija citas mājvietas Anglijā, izņemot šo namu. Bet viņi nodibinās sev jaunu mājvietu — viņš un Anna. Dzimtene! Uz angļu tvaikoņa viņš bija gatavs apskaut visus stjuartus un stjuartes, jo tie runāja ar angļu akcentu. Viņa ausīs tas skanēja kā mūzika. Annai tagad būs vieglāk apgūt šo akcentu, viņa ir ļoti vērīga. Pats viņš bija iemīlējis amerikāņus, taču priecājās, ka Vals nebija saskatījis viņā nekā amerikāniska. Iebrēcās pūce. Kāda ēna krīt no šķūņa, cik pazīstamas un maigas tās aprises! Viņš devās pie miera. Vajadzēja iet gulēt, ja gribēja no rīta noskatīties zirgu apmācīšanā. Kādreiz viņš bija šeit uzcēlies agri — kaut arī pavisam citā nolūkā! Drīz vien viņš iemiga un kāds tēls — ne īsti Flēra, ne īsti Anna — klejoja pa viņa sapņu gaiteņiem.

IV soumss brauc uz londonu

Trešdien, aizvedis sievu uz tvaikoni Duvrā, Soumss Forsaits brauca automobilī uz Londonu. Ceļā viņš nolēma apmest līkumu un iebraukt Londonā pa Hemmersmitas tiltu, kas atradās vistālāk rietumos no visiem viņam noderīgākajiem. Pēc viņa domām, strādnieku nemieru laikā bija noteikta sakarība starp nepatikšanām un Īstendu. Un, apzinādamies, ka, sastopoties ar draudošu proletāriešu pūli, viņš katrā ziņā gribēs izlauzties tam cauri, Soumss rīkojās saskaņā ar Forsaitu rakstura otro pusi un nolēma izvairīties no sadursmēm. Tāpēc atgadījās, ka viņa automobilis iestrēga pie Hemmersmitas stacijas pārbrauktuves — vienīgajā vietā, kur todien notika vienīgā nopietnā sadursme. Ļaužu bars bija apturējis satiksmi, kurai viņi, acīm redzot, nebija labvēlīgi noskaņoti. Soumss paliecās uz priekšu, lai pateiktu šoferim: «Labāk apbraukt, Rigz,» — tad atlaidās sēdeklī un sāka gaidīt. Diena bija jauka, un, tā kā viņš brauca vaļējā mašīnā, pārāk skaidri bija redzams, ka «apbraukt» ir pilnīgi neiespējami. Vienmēr šis Rigzs kaut kur iestrēgst! Simtiem mašīnu, pieblīvētu ar cilvēkiem, centās tikt ārā no pilsētas, bet dažas, gandrīz tukšas, līdzīgas viņējai, gribēja tikt pilsētā iekšā; uz ceļa šķērsām bija kāds autobuss, ne gluži apgāzts, bet ar pilnīgi izdauzītiem logiem, un bars ļaužu ar neizteiksmīgām sejām šaudījās šurp turp saujiņas polismenu priekšā. Tādas bija šīs parādības, ar kurām, pēc Soumsa domām, varas orgāniem vajadzēja gan prast labāk tikt galā!

Soumsa dzirdi sasniedza vārdi: «Skat, kur nolādēts buržujs!» — un, atskatīdamies, lai ieraudzītu pieminēto buržuju, viņš pārliecinājās, ka domāts viņš pats. Netaisns apzīmējums! Viņam mugurā bija neuzkrītošs, brūns mētelis, galvā mīksta filca platmale; Rigzam āriene gluži proletāriska, mašīna parastā zilā krāsā. Tiesa, Soumss sēdēja tanī viens pats, kamēr pārējās bija pieblīvētas ar braucējiem, bet kā lai izbēg no šāda stāvokļa? Varbūt jāved uz Londonu cilvēki, kas vēlas doties pretējā virzienā? Uzcelt automobiļa jumtu katrā ziņā izskatītos pārāk demonstratīvi, tā, ka cits nekas neatlika kā sēdēt mierīgi un nogaidīt. Šādai nodarbībai neviens nebija labāk piemērots par Soumsu, kurš jau kopš dzimšanas bija pieradis noraudzīties uz pasauli ar mazliet nievīgu sejas izteiksmi. Viņš sēdēja, lūkodamies uz savu degungalu, saule apspīdēja viņa pakausi, bet pūlis viļņojās ap polismeņiem. Tieksme uz varas darbiem, kuru sekas bija izdauzītie autobusa logi, bija jau izgaisusi, un cilvēki izturējās pavisam mierīgi, it kā būtu iznākuši pamest acis uz Velsas princi. Soumss vēroja pūli, visiem spēkiem cenzdamies nesakaitināt to ar pārāk ciešu uzmanību. Viņš nāca pie slēdziena, ka ļaudis izskatās vienaldzīgi: ne acīs, ne kustībās nemanīja to sasprindzināto tieksmi darboties, kura vienīgā piešķir revolucionāriem pasākumiem draudošu raksturu. Gandrīz visi bija jaunieši ar papirosiem mutes kaktiņos — tā parasti nāk lūkoties uz nobeigušos zirgu.

Šais laikos cilvēki jau no dzimšanas ir dīkdieņi. Jāsaka, tas nemaz nav slikti! Kino, lēti papirosi un futbola sacīkstes, — kamēr tas viss pieejams, īstas revolūcijas nebūs, turklāt šo labumu ar katru gadu nāk aizvien vairāk klāt. Soumss jau nosprieda, ka nākotne nav nemaz tik tumša, kad pēkšņi kāda jauna sieviete pārliecās pār viņa mašīnas logu.

— Vai jūs nevarētu aizvest mani uz pilsētu? Soumss mehāniski ieskatījās pulkstenī. Rādītāji, kas

apliecināja, ka pulkstenis jau septiņi, viņam gan maz palīdzēja. Diezgan grezni ģērbusies sieviete ar vieglu priekšpilsētas izrunu un pūderētu degunu. Vai šis Rigzs vēl ilgi rādīs zobus? Soumss gan bija lasījis «The British Gazette», ka tagad visi tā darot. Viņš diezgan strupi atbildēja:

—   Varu. Kurp jums jātiek?

—   O, man vajadzētu tikt līdz Lesterskvēram! Tā tik vēl trūka!

Jaunā sieviete likās nojaušam viņa bažas.

— Redzat, — viņa sacīja, — man vēl jāpaēd pirms izrādes.

Un viņa jau kāpj iekšā mašīnā! Soumss tik tikko neizspruka ārā. Savaldījies viņš pašķielēja uz sievietes pusi: laikam kāda aktrise, jauna, seja apaļa, protams, izkrāsota; pastrups deguns, pelēkas, mazliet izvalbītas acis; mute . . . hm, glīta mute, mazliet vulgāra. Zināms, mati apcirpti.

—   Tas ir briesmīgi laipni no jums!

—   Nieki, — Soumss atteica, un mašīna sāka kustēties.

— Vai domājat, ka tas uz ilgu laiku — tas streiks? Soumss paliecās uz priekšu.

—   Brauciet, Rigz, — viņš sacīja, — un aizvediet šo jauno lēdiju līdz . . . Koventristrītai.

—   Tas viss ir briesmīgi nepatīkami, — jaunā lēdija turpināja. — Es nekad nebūtu tikusi laikā darbā. Vai esat redzējis mūsu izrādi «Šitik jauks skuķis»?

—   Nē.

—   Tā ir tīri laba.

—   Ahā!

—   Bet, ja tā turpināsies, mums būs jāslēdz teātris.

—   Ahā!

Jaunā sieviete apklusa, nopratusi, ka viņas ceļabiedrs nav no runātājiem.

Soumss pārmainīja pozu. Viņš tik sen nebija sarunājies ar svešām jaunām sievietēm, ka gandrīz bija aizmirsis, kā to dara. Uzturēt sarunu viņam nebija patikas, taču viņš apzinājās, ka sieviete sēž viņamašīnā.

—   Vai jums ērti? — viņš negaidot apvaicājās, Viņa pasmaidīja.

—   Kā nu ne! Tik jauka mašīna.

—   Man tā nepatīk.

Viņai izbrīnā pavērās mute.

— Kāpēc?

Soumss paraustīja plecus; viņš bija runājis tikai tāpēc, lai kaut ko sacītu.

— Manuprāt, tas ir tīri interesanti, vai ne? — viņa ieteicās. — Tā turēties, kā mēs visi turamies šai laikā.

Mašīna traucās pilnā sparā, un Soumss sāka rēķināt, pēc cik minūtēm tiks vaļā no šādiem salīdzinājumiem.

Ahā, jau Alberta piemineklis! Soumss sajuta pret to kaut ko līdzīgu maigumam — būt tādā neziņā par visu, kas notiek!

— Katrā ziņā atnāciet apskatīties mūsu izrādi! — jaunā lēdija piekodināja.

Soumss saņēma drosmi un ieskatījās viņai sejā. .

—   Ko jūs tur darāt? — viņš jautāja.

—   Dziedu un dejoju.

—   Ak, tā.

—   Man ir jauka aina trešajā cēlienā, kur mēs visas esam naktskreklos.

Soumss tikko manāmi pasmīnēja.

—   Tādas nekur vairs nevar redzēt kā Keita Vogena, — viņš sacīja.

—   Keita Vogena? Kas viņa tāda bija?

—   Kas bija Keita Vogena? — Soumss atkārtoja. — Pati lieliskākā vieglā žanra dejotāja. Tolaik dejās bija grācija; tagad jūs cita nekā nezināt kā tirināt kājas. Jo ašāk jūs kustināt kājas, jo jums šķiet, ka labāk dejojat. — Un viņš novērsa acis, pats uztraucies par savu izlēcienu, kam neizbēgami vajadzēja novest pie kādām sekām.

—   Vai jums nepatīk džezs? — jaunā lēdija tincināja.

—   Nepatīk.

— Zināt, man arī ne; turklāt tas nav vairs moderns. Jau ieeja Haidparkā! Un ātrums ap divdesmit jūdžu!

— Pasaulīt! Paskatieties uz smagajām mašīnām; apbrīnojami, vai ne?

Soumss kaut ko piekrītoši noburkšķēja. Sieviete bez jebkādas kautrēšanās sāka pūderēt degunu un krāsot lūpas. «Ja nu mani kāds ierauga?» Soumss nodomāja. Un to viņš nekad neuzzinās, vai kāds viņu ir redzējis vai nav. Sacēlis mēteļa augsto apkakli, viņš ierunājās:

—   Caurvēju var saķert šais automobiļos! Vai lai pievedu jūs pie Skota restorāna?

—   Ai, nē, lūdzu, pie Laijonsa; es tikko vēl paspēšu iekost; astoņos man jābūt uz skatuves. Tas bija briesmīgi laipni no jums. Gadījies vēl kāds, kas aizvestu mani uz mājām! — Viņa pēkšņi izbolīja acis un piemetināja: — Nepārprotiet mani!

—   O nē, — Soumss diezgan šķelmīgi atbildēja. — Nu mēs esam klāt. Pieturiet, Rigz!

Automobilis apstājās, un jaunā sieviete pasniedza Soumsam roku.

—   Ardievu, un liels paldies!

—   Ardievu! — Soumss atbildēja.

Mādama ar galvu un smaidīdama, viņa izkāpa uz ietves.

— Brauciet, Rigz, un labi ātri! Sautskvērs.

Mašīna brauca tālāk. Soumss neatskatījās: viņa apziņā kā burbulis virs ūdens līmeņa uzpeldēja doma: «Agrāk ikviena sieviete, kas tā runā un uzvedas kā šī, būtu atstājusi man savu adresi.» Bet šī neatstāja! Viņš netika skaidrībā, vai tas ir progress vai ne.

Tā kā ne Maikla, ne Flēras nebija mājās, tad viņš nepārģērbās pusdienām, bet iegāja bērnistabā. Viņa mazdēls, nu jau gandrīz trīs gadus vecs, vēl bija nomodā un sacīja:

— Hallo!

— Hallo! — Soumss atbildēja un izvilka no kabatas grabulīti. Tad sekoja piecas minūtes sasprindzinātas un jūsmīgas klusēšanas, ko šad tad pārtrauca grabulīša dobjais burkšķis. Tad mazdēls nogulās ērtāk, pievērsa Soumsam zilās acis un sacīja:

—   Hallo

—   Hallo! — Soumss atbildēja.

—   Cučū! — noteica mazdēls.

— Čučū! — atkārtoja Soumss, kāpdamies uz durvju pusi un gandrīz pakrizdams pār sudraba sunīti. Ar to saruna beidzās, un Soumss devās lejup. Flēra bija brīdinājusi pa tālruni, lai viņus pusdienās negaida.

Viņš atsēdās Goijas gleznas priekšā. Nebūtu pareizi apgalvot, ka viņš atcerētos čartistu nemierus 1848. gadā, jo bija dzimis 1855. gadā, bet viņš zināja, ka tolaik tēvocis Svizins bija sastāvējis brīvprātīgajos polismenos. Kopš tiem laikiem nav bijis tik nopietna notikuma kā šis ģenerālstreiks, un, sēdēdams pie šķīvja viras, Soumss aizvien jo dziļāk apsvēra tā iespējamās sekas. Boļševisms uz sliekšņa — tā ir tā nelaime! Un turklāt vēl elastības trūkums angļu domāšanā. Ja ogles kādreiz bijis ienesīgs tirdzniecības avots, tad angļi domā, ka tām jābūt ienesīgām uz mūžīgiem laikiem. Politiskie līderi, tredjūniju vadība, žurnālisti — neviens neredz tālāk par savu degungalu! Viņiem jau augustā vajadzēja kaut ko darīt, bet ko viņi darīja? Sastādīja ziņojumu, kuram neviens pat virsū neskatās.

—   Balto vīnu, ser, vai sarkano?

—   Vienalga, to, kas ir iesākts.

Viņa tēvs būtu dabūjis trieku, ja astoņdesmitajos vai deviņdesmitajos gados kāds būtu tā pateicis. Dzert vīnu no iesāktas pudeles viņa acīs bija dieva zaimošana. Kārtējais signāls, ka ideāli izvirst.

— Ko jūsdomājat par šo streiku, kouker? plikpauris sulainis pielieca soterna pudeli un ielēja.

—   Ja jūs man jautājat, ser, tad — tur nav nekā iekšā!

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Ja tas būtu kas nopietns, ser, tad Haidparks būtu publikai slēgts.

Soumsa dakšiņa ar butes kumosu palika pusceļā.

—   Ļoti iespējams, ka jums taisnība, — viņš piekrītoši sacīja.

—   Troksni jau viņi taisa lielu, bet tas viss par tukšu. Pabalsti — jā, tas ir gudri izdomāts, ser. Maizi un cirku, kā saka misters Monts.

—   Hā! Vai esat redzējis ēdnīcu, ko viņi ierīkojuši?

Nē, ser. Laikam šovakar turp ies tarakānu mērdētājs. Stāsta — tarakānu tur esot no vienas vietas.

Brr!

Jā, ser, nejauki kukaiņi.

Paēdis pusdienas, Soumss izsmēķēja otro no abiem cigāriem, kas sastādīja viņa dienas devu, un uzlika austiņas, lai paklausītos radio. Viņš gan bija turējies ilgi pretī šim jaunievedumam, bet tādā laikā kā šis! «Runā Londona!» Jā, un klausās visa Lielbritānija. Nemieri Glazgovā? Skaidrs — tur taču tik daudz īru! Vajadzīgi vēl brīvprātīgie kārtībnieki? Nu, drīz vien to būs papilnam. Jāsaka šim Rigzam, lai pieteicas. Tāpat arī šeit var iztikt bez namziņa. Vilcieni! Liekas, ka vilcienu ir jau pietiekami daudz apgrozībā. Diezgan uzmanīgi noklausījies iekšlietu ministra runu, Soumss noņēma austiņas un paņēma «The British Gazette». Pirmo reizi savā mūžā viņš kādu laika sprīdi veltīja uzmanību šai neapskaužamajai avīželei un cerēja, ka tā būs pēdējā reize. Tiklab papīrs, kā druka nejēdzīga. Tomēr sasniegums arī tas, ka vispār izdevies to izlaist. Sāk jau apdraudēt preses brīvību! Tas viss nebūs tik viegli, kā šie ļautiņi domā. Viņi pamēģināja un rezultātā saņēma presi, kas izsakās daudz kategoriskāk pret viņiem nekā tās avīzes, kurām viņi neļāva iznākt. Te viņi apdedzinājās! Un bez kādas vajadzības, jo preses ietekme ir novecojies jēdziens. Karš šo ietekmi nonāvējis. Bez uzticēšanās nav nekādas ietekmes. Vienalga, politiskie līderi vai prese, — ja tiem netic, tad ar tiem nav ko rēķināties! Varbūt šo patiesību kādreiz atklās no jauna. Pagaidām avīzes noder tikai par ēstgribas un nervu uzbudinātājām. Kā gribas gulēt! Jācer, ka Flēra nepārnāks pārāk vēlu. Neprātīga iedoma šis streiks, tā dēļ visi ķeras pie galīgi nepierastiem darbiem un vēl tādā momentā, kad rūpniecība tik tikko sāk vai vismaz izliekas, ka sāk atdzīvoties. Bet ko lai dara! Mūsu laikos ar katru gadu kļūst grūtāk palikt pie tā, kas reiz teikts. Vienmēr kaut kas atgadās, kas apgriež visu otrādi. Šķiet, pasaule dzīvo no rokas mutē, turklāt tādā tempā! Soumss atlaidās pret spāniešu krēsla atzveltni, aizsedza acis pret gaismu, un miegs kā vilnis ieplūda viņa apziņā. Lai streiks kur streiks, bet maigi, neatvairāmi viļņi skalojās viņam pāri. Kaut kas iekutējās, un šalles bārkstis sašūpojās virs viņa kalsnās, brūnās rokas. Kas ir? Ar pūlēm viņš izlauzās no miega biezokņiem. Blakus stāvēja Flēra. Skaista, spilgta, acis mirdz, runā ātri, it kā uzbudināta.

—   Tātad atbrauci gan, tēt! — Viņas lūpas karsti un maigi pieskārās pie Soumsa pieres, un viņas acis . . . Kas viņai noticis? Viņa izskatās tik jauna, tik. . . kā to lai pasaka?

—   Tu pārnāci? — viņš ieteicās. — Kits kļūst runīgs. Vai tev bija kas, ko ieēst?

— Milzums!

—   Tā ēdnīca . . . Flēra nometa šalli.

—   Man tur ārkārtīgi patīk.

Soumss pārsteigts lūkojās, kā cilājas viņas krūtis, it kā viņa nupat būtu skrējusi. Arī vaigi viņai bija ļoti sārti.

— Ceru, ka tev nebūs tur kaut kas pielipis?

Flēra iesmējās. Burvīga skaņa, bet galīgi bez iemesla.

— Cik tu jocīgs, tēt! Kaut nu šis streiks ilgi vilktos!

—   Nerunā aplamības! — Soumss attrauca. — Kur Maikls?

—   Uzgāja augšā. Viņš atbrauca man pakaļ no palātas. Tur nekas neesot iznācis, tā viņš saka.

— Cik pulkstenis?

— Pāri divpadsmitiem, mīļais. Tu droši vien labi izgulējies.

— Tikai snaudu.

— Mēs redzējām tanku krastmalā — devās uz austrumiem. Ārkārtīgi ērmīgi izskatās. Vai tu neko nedzirdēji?

— Nē.

—   Nu, tad neuztraucies, ja dzirdēsi rīboņu. Maikls teica, ka tos novirzot uz ostu.

—   Prieks dzirdēt — acīm redzot, valdība būs nopietni ķērusies pie darba. Bet tev laiks iet gulēt. Tu esi pārpūlējusies.

Flēra domīgi lūkojās viņā, uzmetusi uz rokas spāniešu šalli un kaut ko svilpodama.

— Ar labu nakti! — viņš sacīja. — Es arī drīz iešu gulēt.

Viņa pameta gaisa skūpstu, apgriezās un nozuda.

— Man tas nepatīk, — Soumss murmināja. — Pats nezinu, kāpēc, bet nepatīk. Viņa izskatījās pārāk jauna. Vai streiks viņai tā sakāpis galvā? Soumss piecēlās, lai ielietu glāzē sodas ūdeni — snauda bija atstājusi mutē nepatīkamu garšu.

Um-dum-bom-um-dum-bom-um-dom-bom! Kāda grandoņa! Vēl viens tanks! Viņam gribējās paskatīties uz šo milzeni. Iedomādamies, ka tanki dodas uz ostu, viņš gandrīz vai iegavilējās. Ja tanki ir šeit, tad nekādas briesmas nedraud. Viņš uzvilka ceļa mēteli, uzlika platmali, izgāja no mājas un apstājās uz ielas, no kuras bija redzama krastmala. Rau, kur tas nāk! Tas kauc un rēc kā milzīgs pirmsplūdu laika briesmonis lukturu apspīdētajā tumsā, fantastiski liels bruņurupucis, neatvairāma spēka iemiesojums. «Tas liks trūkties viņu vājajiem nerviem!» Soumss nodomāja, kad tanks šņirkstēdams aizrāpās garām un nozuda tumsā. Viņš jau dzirdēja, ka tuvojas nākamais, bet, pēkšņi nolēmis, ka laba daudz nevajag, pagriezās uz māju pusi. Varbūt viss gluži lieks, ja atceras šā rīta vienaldzīgo pūli ap viņa mašīnu — ne ieroču, ne revolucionāra spožuma acīs!

«Tur nav nekā iekšā!» Bet šie rāpulīgie briesmoņi! Varbūt valdībai gribas parādīt, ka ir gan? Varas demonstrācija! Kaut kas Soumsa sirdī it kā sadumpojās, Pie velna! Tā taču ir Anglija, nevis Krievija vai Itālija! Var jau būt, ka viņiem taisnība, bet viņam gan tas nav pa prātam. Pārāk — pārāk militāri! Viņš atslēdza ārdurvis. Um-dum-bom-um-dum-bom! Nu, retais gan tos redzēs tik vēlā stundā. Tie laikam atvesti kaut kur no laukiem — nebūtu vis patīkami sastapt tādus kādā vecā gatvē vai klajumā. Tanku tētis, tanku mamma un mazulis tanks — kā. . . kā mastodontu ģimene! Šādos priekšmetos neizpaužas ne mazākās proporciju izjūtas. Un nekāda humora. Viņš mirkli pastāvēja klausīdamies uz kāpnēm. Jācer, ka tie neuzmodinās mazo!

V briesmas

Kad Flēra garajā ēdēju rindā pie ēdnīcas galda ieraudzīja Džonu Forsaitu, viņas sirdī kaut kas notika, it kā viņa ziemu būtu uzgājusi ziedošu sausserža krūmu. Atžilbusi no vieglā reiboņa, viņa atkāpās un sāka vērot Džonu, Viņš sēdēja, būdams šķietami vienaldzīgs pret ēdienu, un viņa sviedraino, ar ogļu putekļiem notriepto seju rotāja smaids, kā cilvēkam, kas sasniedzis kalna virsotni vai noskrējis lielu gabalu, — nogurusi, valdzinoša seja ar tādu izteiksmi, it kā viņš apzinātos veicis vērtīgu darbu. Viņa skropstas — garas un tumšas, kādas Flēra tās atcerējās, — slēpa acis un bija kontrastā ar gaišajiem, īsi apcirptajiem un tomēr izspūrušajiem matiem.

Joprojām dodot dažādus rīkojumus Rutai Lafontēnai, Flēra drudžaini domāja. Džons! Nokritis kā no debesīm viņas ēdnīcā — spēcīgāks, nosvērtāks, zods enerģiskāks, acis dziļāk dobumos, bet drausmīgi līdzīgs tamdžonam! ko nu tagad lai dara? ja būtu iespējams nodzēst spuldzes, piezagties klāt no mugurpuses, noliekties un noskūpstīt plankumu virs viņa kreisās acs! Nu, un tad? Muļķīgi! Ja viņš atgriežas īstenībā no sapņu tālumiem un ierauga Flēru? Visticamāk, ka viņš vairs nenāks uz šo ēdnīcu. Viņa taču atceras Džona apzinīgumu! Un Flēra aši izlēma. Šovakar ne! Holija zinās, kur Džons apmeties. Laiks un vieta pēc Flēras izvēles, ja viņai iegribēsies parotaļāties ar uguni. Un, apgādājusi Rutu Lafontēnu ar instrukciju attiecībā uz maizītēm, viņa atskatījās pār plecu uz Džona izklaidīgi smaidošo seju un iegāja savā mazajā kantorītī.

Nu sākās prātīgi apsvērumi. Maikls, Kits, tēvs; sliedēs iegājusi tikumīga un pārticīga dzīve; dvēseles līdzsvars, kas panākts pēdējā laikā! Viss apdraudēts viena smaida, sausseržu smaržas dēļ! Nē! Šis rēķins ir slēgts. To atvērt par jaunu nozīmētu izaicināt likteni. Un, ja izaicināt likteni ir pilnīgi laikmetīga nodarbošanās, tad varbūt viņa nav laikmetīga sieviete. Turklāt — vai vispār viņas spēkos atvērt šo rēķinu par jaunu? Un viņu pārņēma ziņkāre redzēt Džona sievu, šo savu aizvietotāju. Vai viņa Anglijā? Vai tumšmate, kā viņas brālis Frensis? Flēra paņēma rītdienai paredzēto iepirkumu sarakstu. Cik daudz ko darīt! Idiotiski domāt par kaut ko tamlīdzīgu! Telefons! Tas zvanīja augu dienu; no deviņiem rītā viņa lēkāja pēc tā stabules.

— Jā? . . . Runā misis Monta. Ko? Bet es taču pasūtīju. O! Bet man tak jādod viņiem brokastīs šķiņķis ar olām! Viņi nevar iet darbā, iedzēruši tikai kakao . . . Ko? Akciju sabiedrībai nav līdzekļu? . . . Klausieties, — vai jūs gribat, lai satiksme būtu kārtībā vai ne? . . . Ieiet parunāties? Nudien, man nav laika . .. Jā, jā . . . izdariet man šo pakalpojumu, pasakiet direktoram, ka viņus nepieciešams kārtīgi ēdināt. Viņi izskatās tik noguruši. Viņš sapratīs … Jā . .. Ļoti pateicos! — Viņa nolika klausuli. — Sasodīts! Kāds iesmējās.

—      A, tā esat jūs, Holij! Sīkumaina taupība un birokrātiskas padarīšanas! Šodien jau ceturto reizi. Bet es neliekos zinot un rīkojos tāpat vien tālāk. Paskatieties — tas viss rīt jāiepērk pie Heridža. Šausmīgs saraksts, bet neko nevar darīt. Pērciet visu, es uzņemos risku, kaut man vajadzētu raudāt pie viņa kājām. — Un aiz līdzjūtīgās ironijas Holijas sejā viņai jautās Džona smaids. Viņš ir labi jāēdina — visi ir labi jāēdina! Un, neskatīdamās uz māsīcu, viņa sacīja:

—      Es redzēju ēdnīcā Džonu. No kurienes viņš te gadījies?

— No Parīzes. Pagaidām dzīvo pie mums Grīnstrītā. Flēra izslēja zodu un iesmējās.

—      Jocīgi gan ieraudzīt viņu un tik nosmulējušos! Vai viņa sieva arī atbraukusi?

—      Vēl ne, — Holija atbildēja, — viņa palikusi Parīzē kopā ar Džona māti.

— O! Būtu gan interesanti ar viņu satikties!

—      Viņš strādā par kurinātāju uz piepilsētas vilciena — iet projām sešos un nāk mājā pēc pusnakts.

—      Protams! Es arī domāju — vēlāk, ja streiks vispār kādreiz beigsies.

Holija palocīja galvu.

— Viņa sieva grib braukt šurp palīdzēt. Kā jums liekas — vai nevaram pieņemt viņu ēdnīcā?

—      Ja viņa būs piemērota.

—      Džons apgalvo, ka ļoti.

— Nezinu, kāpēc amerikāņiem vajadzētu pūlēties mūsu labā. Vai viņi grib pavisam apmesties Anglijā?

—      Jā.

—      O! Nekas, masalas mēs abi esam izslimojuši.

— Ja saslimst otrreiz, pieauguši, Flēra, tad masalas ir bīstamas. Flēra iesmējās.

—       Nav ko bīties! — Un viņas brūnās, dzidrās, mirdzošās acis sastapās ar māsīcas dziļajām, nopietnajām, pelēkajām acīm.

—       Maikls gaida jūs mašīnā, — Holija sacīja.

—       Labi! Vai varat pagaidīt, kamēr viņi būs paēduši? Rīt no pieciem dežurē Nora Kerfjū. Es būšu te deviņos, pirms jūs brauksiet pie Heridža. Ja ienāk vēl kas prātā, pierakstiet klāt, gan jau es piespiedīšu viņus piemest kādu summu. Ar labu nakti, Holij!

—       Ar labu nakti, dārgā!

Vai tas nebija žēlums, kas pazibēja šais pelēkajās acīs? Žēlums — tā tikai vēl trūka!

— Pasveiciniet Džonu! Interesanti, kā viņam patīk būt par kurinātāju. Jādabū vēl mazgājamie trauki.

Sēdēdama blakus Maiklam, kas vadīja mašīnu, viņa atkal vējsarga stiklā jauta Džona smaidu, un tumsā viņas lūpas savilkās, it kā gribētu aizsniegt to. Masalas — tās rada izsitumus un temperatūru. . . Cik tukšas ielas, taksometru šoferi taču arī streiko. Maikls paskatījās uz viņu.

—       Nu, kā jums klājas?

—       Kāds šausmīgs radījums šis tarakānu nīdētājs, Maikl! Viņam smaila, bakurētaina seja, kupli, melni mati, acis kā grēkos kritušam eņģelim, bet savu darbu viņš veic labi.

—       Paskat, kur tanks; man jau stāstīja par tiem. Tie dodas uz ostu. Kaut kas līdzīgs provokācijai. Labi vēl, ka avīzes neiznāk, nekur par tiem neraksta.

Flēra iesmējās.

—       Tēvs droši vien jau atbraucis. Viņš ieradies mani aizsargāt. Ja patiesi sāktos apšaudīšanās, interesanti, ko viņš darītu — vicinātu savu lietussargu?

—       Instinkts. Tāpat kā tev attieksmē uz Kitu.

Flēra neatbildēja. Vēlāk, sasveicinājusies ar tēvu, viņa uzkāpa augšā un apstājās pie bērnistabas durvīm. Melodija, kas bija pārsteigusi Soumsu, vieglprātīgi skanēja tukšajā gaitenī.« L'amour est enfant de Bohкme, il n'a jamais, jamais connu de loi: si tu ne m'aimes pas, je t'aime, et si je t'aime, prends garde а toi!» [78] Spānija un viņas kāzu ceļojuma smeldze!

«Naktī saucošā balss!» Aizdarīt aizvirtņus, aizspiest ausis, nelaist to iekšā. Viņa iegāja guļamistabā un iededzināja visas spuldzes. Nekad vēl šī istaba nebija izskatījusies tik skaista — daudz spoguļu, zaļi un mēļi toņi, vizošs sudrabs. Viņa stāvēja, noskatīdamās savā sejā, kur uz abiem vaigiem kaisa sarkani plankumi. Kāpēc viņa nav Nora Kerfjū, pienākuma apziņas pilna, vienkārša, pašaizliedzīga, kura rīt pussešos mielos Džonu ar ceptām olām un šķiņķi, Džonu ar nomazgātu seju! Viņa aši izģērbās. Vai Džona sieva izģērbusies varētu sacensties ar Flēru? Ja viņas ar Annu stāvētu šeit līdzās, kam Džons piespriestu zelta ābolu? Un sarkanie plankumi uz viņas vaigiem iekvēlojās, vēl spilgtāk. Pārpūlēšanās — šī izjūta nebija viņai sveša. Viņa nevarēs iemigt! Bet palagi bija vēsi. Jā, agrākais gludais īru audekls daudz patīkamāks par šo jauno — raupjo, balināto franču audumu. Ahā, tur jau nāk Maikls un tuvojas viņai! Nekas! Nevajag būt nelaipnai pret viņu — nabaga vecais Maikls! Un, viņa skāvienos gulēdama, Flēra redzēja — Džona smaidu.

Pirmā diena darbā uz lokomotīves izraisītu katram smaidu. Mašīnists, gandrīz tikpat jauns, taču privātajā dzīvē mašīnbūvniecības rūpnīcas līdzīpašnieks, apgaismoja Džona prātu sarežģītajā jautājumā, kā panākt vienmērīgu karstumu. «Āķīgs darbs un ļoti nogurdinošs!» Pasažieri uzvedās pieklājīgi. Kāds pat pienāca pateikties viņiem. Mašīnists, pameta Džonam ar acīm. Gadījās arī daži saspīlēti mirkļi. Ēzdams vakariņās zirņu viru, Džons atcerējās tos ar patiku. Tā bija varena izvingrināšanās, tikai pleci un rokas bija kā izmežģīti. Mašīnists pamācīja, lai vakarā ieziežot sāpošās vietas.

Kāda jauna sieviete piedāvāja viņam kartupeļus ar visu «mundierīti». Viņai bija neparasti dzidras, tumšbrūnas acis, mazliet līdzīgas Annas acīm, tikai Annas acis atgādina nāru. Viņš paņēma kartupeli, pateicās un atkal iegrima savos kurinātāja sapņos. Apbrīnojami patīkami uzveikt grūtības, būt atkal Anglijā, kaut ko darīt Anglijas labā! Lai to saprastu, jāpadzīvo kāds laiks ārpus Anglijas. Anna telegrafēja, ka gribot braukt šurp un būt kopā ar viņu. Ja atbildēs «nē», viņa tik un tā atbrauks. Pēc gandrīz diviem kopdzīves gadiem viņš to jau ļoti labi zināja. Nekas, viņa ieraudzīs Angliju pašā labākajā gaismā. Amerikā neviens īsti nezina, kas ir Anglija. Viņas brālis redzējis tikai Londonu; viņa stāstos bija jaušams rūgtums — droši vien tam par iemeslu bija sieviete, lai gan ne vārds netika minēts par to. Tas, ko Frensis Vilmots savā Anglijas vēstures izklāstījumā izlaida, izskaidroja visu pārējo. Bet visi uzbrūk Anglijai, jo tā neizrāda savas jūtas un netaurē par sevi visos krustceļos.

—      Sviestu?

—      Liels, liels paldies! Apbrīnojami garšīgi kartupeļi.

—      Tik patīkami dzirdēt.

—      Kas ierīkojis šo ēdnīcu?

— Galvenokārt misters un misis Monti; viņš ir parlamenta loceklis.

Džonam izkrita kartupelis no rokām,

— Misis Monta? Nevar būt! Viņa ir mana māsīca. Vai viņa ir te?

— Bija. Nupat kā aizgāja.

Džona tālredzīgās acis apskrēja visu prāvo un patumšo telpu. Flēra! Neticami!

—      Pudiņu ar sīrupu?

—      Nē, pateicos! Esmu paēdis.

— Rīt piecos četrdesmit piecās te būs kafija, tēja un kakao, kā arī ceptas olas ar šķiņķi.

—      Lieliski! Manuprāt, tas ir brīnišķīgi.

—      Jā, sevišķi šādā laikā.

—      Liels paldies! Uz redzēšanos!

Džons uzmeklēja savu mēteli. Automobilī viņu gaidīja Holija un Vals.

—      Hallo, jaunekli! Ir gan tev izskats!

—      Kādu darbu jūs dabūjāt, Val?

—      Uz kravas mašīnas — rītdien sāku.

—      Jauki!

—       Sacīkstes uz kādu laiku apturēs.

—       Bet ne Angliju.

—       Angliju? Kas tev prātā! Nekad ne!

—       Tā runā ārzemēs.

—       Ārzemēs! — Vals noburkšķēja. — To viņi prot! Iestājās klusums pie trīsdesmit jūdžu ātruma. Apstājies pie savas istabas durvīm, Džons sacīja māsai:

—      Stāsta, ka ēdnīcu ierīkojusi Flēra. Vai viņa jau tik veca?

—      Flērai ļoti gudra galva, mans dārgais. Viņa tevi redzēja. Pielūko, ka nesaslimsti otrreiz ar masalām, Džon!

Džons iesmējās.

—      Krustmāte Vinifreda lika tev pateikt, ka piektdien gaidot Annu ierodamies, — Holija turpināja.

—      Lieliski! Ļoti jauki no krustmātes Vinifredas puses.

—      Nu, ar labu nakti, atpūties! Vannas istabā ir karsts ūdens.

Džons ar baudu izstiepās vannā. Pavadījis sešdesmit stundas šķirti no jaunās sievas, viņš ar nepacietību gaidīja Annu ierodamies. Tātad ēdnīcu ierīkojusi Flēra! Jauna labāko aprindu sieviete ar prātīgu un droši vien apcirptu galviņu — būs interesanti satikties ar viņu, bet vairāk nekas. Masalas otrreiz? Nu, nu! Pārāk daudz viņš izcietis pirmo reizi. Turklāt viņš jutās pārāk laimīgs par atgriešanos — tās bija sekas no ilgām — pa pusei neapzinīgām ilgām pēc dzimtenes. Viņa māte ilgojās pēc Eiropas, bet viņš nejutās atvieglots ne Francijā, ne Itālijā. Viņam bija nepieciešama Anglija — kaut kas tās cilvēku gaitā un runā, visas apkārtnes smaržā un izskatā; kaut kas labsirdīgs, gauss, ironijas piesātināts pašā gaisā pēc Amerikas spraiguma, Itālijas brēcošā spilgtuma, Parīzes dzidruma. Pirmo reizi pēdējo piecu gadu laikā viņš vairs nejutās slimīgi nervozs. Pat tās parādības viņa dzimtajā zemē, kas aizskāra viņa estētisko izjūtu, iedarbojās nomierinoši. Londonas priekšpilsētas, neskaitāmie drausmīgie nameļi — ķieģeļu un šifera kopojums, — kuru celšanā, pēc tēva nostāstiem, piedalījies viņa paša vecvectēvs «Dižais Dosets» Forsaits; simtiem jaunu namiņu, tiesa, labāku par vecajiem, tomēr visai tālu no pilnības; absolūti nekādas simetrijas un plāna, neglītās staciju ēkas; vulgārās balsis; bezkrāsainie, bezgaumīgie un neizskatīgie apģērbi — viss šķita nomierinoši, viss liecināja, ka Anglija vienmēr paliks Anglija.

Tātad šo ēdnīcu ierīkojusi Flēra! Viņš sastaps Flēru! Tā gribas viņu sastapt! O jā!

VI TABAKAS DOZE

Blakusistabā Vals stāstīja Holijai:

—      Pie manis iegriezās kāds puisis, es viņu pazinu koledžā. Lūdza aizdot naudu. Kādreiz es to darīju, kad pats biju stipri patukšs, un tā arī nedabūju atpakaļ. Viņš man toreiz ārkārtīgi imponēja — tāds izskatīgs, izsmalcināts tips. Es viņu uzskatīju par aristokrātisma kalngalu. Būtu tu viņu tagad redzējusi!

—      Es viņu sastapu. Nācu iekšā, kad viņš gāja projām. Es vēl nodomāju, kas tas varētu būt. Nekad nebiju redzējusi tik rūgtuma pilnu un nicinošu sejas izteiksmi. Vai tu viņam aizdevi naudu?

—      Tikai piecas mārciņas.

—      Vairāk gan nedod.

— Nedošu arī. Vai zini, ko viņš izdarījis? Paķēris mātes Luija XV laika tabakas dozi, un tā ir vismaz divsimt mārciņu vērta. Neviena tobrīd nav bijis istabā.

—      Žēlīgais dievs!

—      Jā, drosmīgs solis. Koledžā viņu uzskatīja par visizlaidīgāko, viņš turējās kopā ar kāršu spēlmaņiem. Nebiju par viņu neko dzirdējis kopš būru kara.

—      Vai tava māte nav stipri nobēdājusies, Val?

—      Viņa grib iesūdzēt tiesā — tabakas doze piederējusi viņas tēvam. Bet kā nu tā var — koledžas biedrs! Turklāt tik un tā atpakaļ mēs to nedabūsim.

Holija pārtrauca matu sukāšanu.

— Zini, tas mani nomierina, — viņa sacīja.

—      Kas tad?

—      Nu, kā ne, visi runā, ka jaunās paaudzes godīguma līmenis slīd lejup. Un tad ir patīkami atklāt, ka arī mūsu paaudzē sastopami cilvēki, kam šā godīguma vēl mazāk.

—      Bēdīgs mierinājums!

—      Cilvēku daba nemainās, Val. Es ticu jaunajai paaudzei. Mēs viņus nesaprotam — mēs esam uzauguši pārāk mierīgos laikos.

—      Iespējams. Mans tētis jau nu gan nebija pārāk izvēlīgs. Bet ko lai es tagad daru?

—      Vai tu zini viņa adresi?

—      Viņš sacīja, ka viņu varot sastapt «Brimmelklubā» — ne visai cienījama vieta, cik atceros. Nonākt līdz zādzībai! Tas mani nejauki uztrauc.

Viņš gulēja gultā uz muguras. Holija nolūkojās viņā. Uztvēris viņas skatienu, Vals noteica:

—      Nebijis tevis, vecenīt, tad ar mani arī varētu noiet greizi.

—      O nē, Val! Tu daudz kusties svaigā gaisā. Slikti beidz tie, kas pastāvīgi sēž slēgtās telpās.

Vals pavīpsnāja.

— Nav slikti sacīts. Ja kādreiz esmu redzējis šo cilvēku kustībā, tad tikai pie kāršu galda. Viņš lika gan naudu uz zirgiem sacīkstēs, bet pats nevarēja atšķirt zirgus no eža. Mātei vajadzēs samierināties ar zudumu, es te neko nevaru līdzēt.

Holija piegāja pie viņa gultas.

— Pagriezies, es tevi apsegšu.

Apgulusies viņa nevarēja aizmigt, bet domāja par cilvēku, kas nogājis no ceļa, atcerējās viņa nicīgo, izģindušo, tumšo seju ar pareiziem sejas pantiem; priekšlaicīgi nosirmojušos matus, priekšlaicīgi apdzisušās acis; nonēsāto, it kā par brīnumu vēl saglabājušos apģērbu, rūpīgi sasieto kaklasaites tauriņu. Viņa juta, ka izprot šo cilvēku. Nekādu tikumisku principu un dziļi iesakņojusies nicināšana pret tiem, kam tādi ir. Nabaga Vals!Viņamgan nav tik daudz morālu principu, ka viņu par to vajadzētu nicināt! Bet tomēr! Ar visiem saviem bīstamajiem vīrieša instinktiem Vals ir bijis uzticams biedrs visus šos gadus. Ja arī viņam trūkst filozofiskas uztveres un estētiskas gaumes, ja par zirgiem viņam vairāk sajēgas nekā par dzeju, vai tāpēc viņš sliktāks? Dažreiz Holijai pat licies, ka labāks. Zirgs nemaina savu izskatu un krāsu katrus piecus gadus un neceļ neslavu saviem senčiem. Zirgs ir noteikts lielums, viņš neļauj cilvēkam joņot pārāk ātri, viņam patīk, kad tam glāsta purnu, — vai to pašu var sacīt par kādu dzejnieku? Vienīgais, kas abiem kopīgs — viņiem garšo cukurs. Kopš Holija bija publicējusi savu romānu, viņa bija kļuvusi par biedru «1930. gada klubā». Flēra bija viņu tur ievedusi, un, līdzko Holija ieradās Londonā, viņa pētīja savā klubā laikmetību. Laikmetība ir steiga, ātrums! Cilvēki, kas to nosoda, tikpat labi varētu nosodīt telefonu, radio, lidmašīnas un bufetes uz katra stūra. Zem šīs ārējās ātruma čaulas laikmetība ir veca. Sievietes valkāja vēl mazāk drēbju jau tolaik, kad Džeina Ostina sāka rakstīt savus romānus. Apakšbikses, kā vēsturnieki apgalvo, izgudrotas tikai deviņpadsmitajā gadsimtā. Un laikmetīgais runāšanas paņēmiens! Pēc dzīves Dienvidāfrikā taisni elpu rauj ciet, cik tas ir straujš, bet domas apmēram tās pašas, kādas bija viņai meitenes gados, tikai saraustītas, iejaucoties automobiļiem un telefona šķindām. Ņemsim laikmetīgās izpriecas! Tās noved turpat, kur noveda Džordža II laikā, paiet tikai ilgāks laiks, kamēr tiek galā, par spīti motociklam un brokastīm, ko ietur, stāvot kājās. Ņemsim laikmetīgo filozofiju! Cilvēki filozofē ne mazāk par Martinu Taperu vai Aizeku Voltonu, tikai atšķirībā no šiem izdaudzinātajiem senčiem viņiem nav laika formulēt savas domas. Un, ja runā par nākotnes dzīvi, tad laikmetība pārtiek no cerībām, turklāt ne visai drošām, — tā cilvēce dzīvojusi kopš neatminamiem laikiem. Un Holija, kā tas rakstniecei piederas, pasteidzās nākt pie secinājuma. Vajadzētu tikai «paberzēt» mūsdienu jaunatnes labākos pārstāvjus, tā viņa domāja, un tūliņ atradīs Čarlzu Džeimsu Foksu un Perditu golfa svīteros! Vienmuļa skaņa atsauca viņas domas tagadnē. Vals bija iemidzis. Cik garas un tumšas joprojām bija viņa skropstas, bet viņa mute bija vaļā!

— Val, — viņa tikko dzirdami ierunājās, — Val! Nekrāc, mīļais!

Tabakas dozes vērtību nenosaka tikai emalja, laikmets, mazie briljantiņi, bet arī tas, ka tā piederējusi jūsu tēvam. Vinifredai nepiemita ne kolekcionāra instinkts, kā viņas brālim Soumsam, ne viņa priekšmetu izpratne, kuru Džordžs Forsaits pirmais bija apzīmējis par «liekulības un tikumības mistrojumu», kaut arī Vinifreda bija pietiekami izpaudusi savu privātīpašnieces dabu, tik ilgus gadus saglabādama Montegjū Dārtiju ar visām viņam piemītošajām īpašībām. Taču, jo lielāks laika sprīdis šķīra Vinifredu no tēva Džeimsa — un kopš tā nāves dienas bija pagājis jau gadsimta ceturksnis, — jo vairāk viņa godāja tēva piemiņu. Kā dažs labs sens karavadonis vai domātājs, ko laiku plūsma pasargā no līdzcensoņiem, iemanto ar katru gadu aizvien lielāku slavu, tā tas notika arī ar Džeimsu. Viņa netīksme pret pārmaiņām, viņa absolūtais ģimenīgums, viņa prasme saglabāt naudu bērniem, viņa mūžīgās bažas, ka viņam atkal kaut ko atstās nesacītu, — tas viss ieguva aizvien spožāku mirdzumu Vinifredas acīs ar katru gadu, ko tēvs pavadīja apakš zemes. Pieaugot korpulencei, Vinifredas sabiedriskā godkāre aizvien mazinājās, pagātne pieņēmās spēkā un kļuva par veselu mirdzošu atmiņu zvaigznāju. Kad pazuda tabakas doze, kas tik taustāmi atgādināja Džeimsu un Emīliju, — šis fakts satricināja viņas apskaužamo garīgo līdzsvaru daudz vairāk nekā dažs labs nopietns notikums pēdējā gadu desmitā. Doma, ka viņa apmāta no balss, kas tik aristokrātiski skanēja telefonā, lika viņai justies pavisam nelāgi. Kā viņai ar tik bagātīgu pieredzi varēja kaut kas tāds atgadīties! Tomēr viņa piederēja pie tām sievietēm, kuras, konstatējušas kādu nepatīkamu faktu, dara visu iespējamo, lai to novērstu. Neko nepanākusi no Vala, kurš tikai nosacīja: «Briesmīgi žēl, māt, bet ko lai dara — traki nejauka ķibele!» — viņa griezās pie brāļa.

Soumsu šī ziņa šausmināja. Viņš atcerējās, ka Džeimss viņa klātbūtnē bija pircis šo tabakas dozi no Džobsona labi ja par desmito daļu no tagadējās vērtības. Nekam vairs nav jēgas, ja šādā kārtā pēkšņi var pazaudēt mantu, kas lolota četrdesmit gadus un bez kādām īpašnieka pūlēm pastāvīgi pieaugusi vērtībā. Un cilvēks, kas to piesavinājies, turklāt ir no labas ģimenes, kā māsasdēls izteicās. Vai tas bija veco Forsaitu godīgums, kura atmosfērā Soumss bija uzaudzis un stājies dzīvē, vai tas bija iedzimts vai iegūts, uzņemts asinīs reizē ar mātes pienu vai ienākumiem no bankām — par to viņš galvu nelauzīja. Godīgums bija daļa no Forsaitu sistēmas, tāpat kā paruna «Godīgums ir labākā politika» ietilpa privāto baņķieru kantoru sistēmā, kurai toreiz bija ziedu laiki. Dīkas pārdomas par bankām bija pilnīgi dabiskas cilvēkam, kurš vēl atcerējās kantora «Enderstārts un Dārnets» sabrukuma atbalsis un pakāpenisku mazo, ar leģendāriem vārdiem saistīto banku izzušanu. Šīs lielās mūslaiku apvienības ir labas kredītam un sliktas romānu autoriem — tolaik nebija labākas lasāmās vielas kā saniknoto noguldītāju uzbrukums bankai! Tagadējie milzu koncerni nevar «uzsprāgt gaisā», lai ko dara to klienti, bet vai tie veicina atsevišķu personu godīgumu, to Soumss nevarēja pateikt. Lai nu kā, tabakas doze pagalam, un, ja Vinifreda neko nedarīs, tad to neatdabūs. Kas viņai īsti būtu jādara, to Soumss pašreiz nevarēja pateikt, bet viņš ieteica tūliņ nodot kādam šo lietu.

—      Bet kam, Soums?

—      Tāpēc jau pastāv Skotlendjards, — Soumss drūmi atbildēja. — Liela labuma no viņiem gan nav, izņemot kņadas sacelšanu. Vēl gan ir tas tips, ko es uzaicināju, kad tiesājāmies ar Ferāru. Viņš tikai dārgi ņem.

—      Es jau tik daudz nesūrotos, ja tā nebūtu piederējusi mīļajam tētim, — Vinifreda sacīja.

—      Tādus bandītus nedrīkst palaist uz brīvām kājām, — Soumss norūca.

—      Un iedomājies, Vals tikai tāpēc vien ieradās pie manis, lai viņu satiktu!

—      Tā? — Soumss drūmi noteica. — Un tu esi pārliecināta, ka šis subjekts noteikti paņēmis tabakas dozi?

—      Noteikti. Pirms stundas ceturkšņa es vēl to apskatīju, jo gribēju nospodrināt. Kad viņš aizgāja, es tūliņ iegāju, lai noliktu tabakas dozi atpakaļ, bet tās vairs nebija. Vals no savas istabas netika izgājis.

Soumss mirkli apsvēra, bet tad atmeta aizdomas par māsasdēlu, jo tas, lai gan bija asinsradniecībā ar savu teicamo tētiņu — Montegjū Dārtiju, turklāt sacīkšu vīrs, taču galu galā bija pa pusei Forsaits.

—      Nu, — viņš sacīja, — vai tad lai atsūtu tev šo cilvēku? Viņu sauc — Bekrofts; izskats viņam tāds, it kā viņš pārāk daudz skūtos, bet zināma porcija veselā saprāta viņam ir. Manuprāt, viņam vajadzētu uzņemt sakarus ar šā tipa klubu.

—      Bet ja nu viņš jau pārdevis tabakas dozi? — ieteicās Vinifreda.

—      Vakar pēcpusdienā? Apšaubu, taču jārīkojas nekavējoties. Es tūliņ iešu pie Bekrofta. Flēra gan pārstrādāsies ar savu ēdnīcu.

—      Stāsta, ka viņa esot to ļoti labi ierīkojusi. Nudien, visas šīs jaunās sievietes ir dūšīgas.

—      Straujas jau viņas ir, — Soumss noburkšķēja, — bet, kas lēnāk brauc, tas tālāk tiek.

Dzirdot šo teikumu — patiesību, ko vecie Forsaiti viņas jaunības dienās skandināja bez gala, Vinifreda samirkšķināja mazliet pārāk gaišās skropstas.

— Tas gan vienmēr bija diezgan garlaicīgi, tu jau zini, Soums. Un šais laikos, ja cilvēks nerīkojas pietiekami ātri, viss paslīd viņam garām.

Soumss paņēma platmali.

—      Tabakas doze jau noteikti paslīdēs garām, ja nerīkosimies aši.

—      Nu, tad paldies tev, mīļo zēn. Ceru, ka tomēr dabūsim to atpakaļ. Mīļais tētis tā lepojās ar to, un, kad viņš mira, tā nebija ne pusi tik vērta kā tagad.

—      Pat ne ceturto daļu,— Soumss atteica, un šī doma nedeva viņam miera, kad viņš izgāja uz ielas. Kāda jēga būt saprātīgam, ja kurš katrs var nākt un pievākt saprāta augļus? Šais laikos mēdz zoboties par personisko īpašumu, bet personiskais īpašums ir saprāta labākais pierādījums, un bieži tas ir arī amour propre[79].Un viņš iedomājās savu amour propre,ko viņam bija nolaupījis Bozinijs tais senajās raižu pilnajās dienās. Pat laulībā cilvēks parāda saprātu — viņš nostata sevi iepretī citiem. Cilvēks var «saost uzvarētāju», kā tolaik mēdza izteikties, bet var arī kļūdīties — Irēna nebija «uzvarētāja», ak, nē! Ai, viņš bija aizmirsis apvaicāties Vinifredai par šo jauno Džonu Forsaitu, kurš tik pēkšņi bija atkal izniris pie apvāršņa. Taču pašreiz tabakas doze svarīgāka. Soumss bija dzirdējis, ka «Brimmelklubs» esot īsts midzenis; nav brīnums, ka tur viss pilns ar kāršu spēlmaņiem un komisionāriem. Tas ir mūsdienu ļaunums — tas un vēl pabalsts bezdarbniekiem. Strādāt? Nē, to viņi vairs nevēlas. Labāk pārdot visu komisijā, piemēram, automobiļus. «Brimmelklubs»! Jā! Tā ir tā pati vieta! Te bija logs, Soumss atminējās. Nebūs nekāda nelaime, ja viņš apvaicāsies, vai šis cilvēks patiešām sastāv klubā par biedru. Un, ieiedams pa durvīm, viņš jautāja:

— Vai misters Steinfords ir šā kluba biedrs?

— Jā. Nezinu gan, vai viņš ir šeit. Bob, vai misters Steinfords ir te?

—      Nupat kā atnāca.

—      O! — Soumss izdvesa kā nobijies.

— Viņu meklē kāds džentlmenis, Bob. Soumss sajuta vieglu reiboni.

— Nāciet man līdzi, ser!

Soumss dziļi ievilka elpu, un viņa kājas sāka virzīties uz priekšu. Ne visai tīrā un pašaurā nišā pie ieejas viņš ieraudzīja vecā atzveltnes krēslā atlaidušos vīrieti, kurš smēķēja iemutī iespraustu cigareti. Vienā rokā tam bija sarkana grāmatiņa, otrā — mazs zīmulītis, un viņš turēja šos priekšmetus tik mierīgi, it kā grasītos pierakstīt savus uzskatus, kas vēl nav gluži izveidojušies. Viņš bija ģērbies tumšā, sīki svītrotā uzvalkā, kājas sakrustojis, un Soumss ievēroja, ka viena kāja brūnā, novalkātā kurpē, kura bija, par spīti laika zobam, nospodrināta līdz aizkustinošam spožumam, lēni šūpojās.

— Pie jums džentlmenis, ser.

Nu Soumss ieraudzīja sēdētāja seju. Tā uzacis bija saceltas, plaksti gandrīz pilnīgi aizsedza acis. Kopā ar augumu seja modināja taisni pārsteidzošas pārsmalcinātības iespaidu. Galīgi izģindusi, iegarena, bāla — tā likās sastāvam no vienām vienīgām ēnām un nelielām grumbiņām. Kāja sastinga, viss augums sastinga. Soumsam radās dīvaina izjūta, it kā sēdētājs grib viņu ķircināt ar savu mironību. Pat neapdomājies viņš jautāja:

Misters Steinfords, vai ne? Lūdzu, neliecieties traucēties! Mans vārds ir Forsaits. Jūs vakar pēcpusdienā apmeklējāt manu māsu Grīnstrītā.

Grumbiņas ap mazo muti viegli sakustējās, un kļuva dzirdami vārdi:

— Lūdzu apsēsties!

Nu acis pavērās — kādreiz tās bija izskatījušās skaistas. Tad tās atkal samiedzās, un Soumss nodomāja, ka to īpašnieks ir pārdzīvojis visu, izņemot pats sevi. Viņš uzveica acumirklīgās šaubas un turpināja:

— Man ir viens jautājums. Vai jūs sava apmeklējuma laikā neievērojāt uz galdiņa Luija XV laika tabakas dozi? Tā ir… pazudusi, un mēs gribētu konstatēt tās pazušanas laiku.

Cilvēks atzveltnes krēslā pasmaidīja tā, kā smaidītu rēgs; viņa acis joprojām bija aizvērtas.

— Diemžēl, neatceros.

«Tabakas doze ir pie viņa!» Soumss nodomāja un turpināja:

— Ļoti žēl, šo mantiņu augsti vērtēja kā piemiņu. Tā noteikti ir nozagta. Man gribējās noskaidrot šo jautājumu. Ja jūs būtu to ievērojis, tad mēs varētu precizēt nozagšanas laiku. Tā bija uz galdiņa, pie kura jūs sēdējāt, — zila emalja.

Kalsnie pleci viegli savilkās, it kā pretodamies mēģinājumam uzvelt tiem atbildību.

— Nožēloju, ka nevaru jums palīdzēt; es neko citu neievēroju kā tikai galdiņu ar ļoti labām inkrustācijām.

«Tādu aukstasinību neesmu vēl redzējis,» Soumss nodomāja. «Interesanti: vai tabakas doze atrodas viņam kabatā?»

— Šis priekšmets ir ūnikums, — viņš lēni sacīja. — Policijai tā atrašana neradīs nekādas grūtības. Pateicos jums un atvainojos par traucējumu. Jūs laikam mācījāties kopā ar manu māsasdēlu? Visu labu!

— Visu labu!

Pie durvīm Soumss zagšus pameta skatienu atpakaļ. Augums bija pilnīgi nekustīgs, kājas tāpat sakrustotas, bālā piere zem gludajiem, iesirmajiem matiem noliekta pār sarkano grāmatiņu. No izskata neko nevar pateikt, bet tabakas doze ir pie viņa, par to nav šaubu.

Viņš izgāja uz ielas un devās uz Grīnparka pusi. Garnadzis! Lai džentlmenis kristu tik zemu! Jau notikums ar Eldersonu nebija patīkams, taču ne tik bēdīgs kā šis. Kādreiz teicamās drānas uzvalka nodilušās vīles, grumbas šķērsām pār kādreiz lieliskajām kurpēm, izbalējusī, ideāli sasietā kaklasaite — tas viss liecināja, ka cilvēks badojas, lai uzturētu ārējo izskatu. Tas nomāca Soumsu. Cik apātiska figūra! Un ko arīvardarīt tāds cilvēks, ja viņam nav naudas un strādāt viņš neprot, lai uzturētu dzīvību? Kaunam viņš nav pieejams, tas ir skaidrs. Jāaprunājas vēlreiz ar Vinifredu. Un apsviedies Soumss devās atpakaļ uz Grīnstrītu. Iznācis no parka, viņš ieraudzīja otrpus Pikadilijas to pašu apātisko figūru. Tā arī gāja uz Grīnstrītas pusi. Ak, tā? Soumss krustoja ielu un sekoja gājējam. Dīvains izskats šim cilvēkam. Viņš kustējās tā, it kā būtu ieradies šai pasaulē no cita laikmeta — no laikmeta, kad pats galvenais bija «forma». Soumss juta, ka «šis tips» drīzāk nobeigsies nekā izrādīs par kaut ko interesi. Forma! Vai var novest nicināšanu pret emocijām līdz tādai galējībai, ka iespējams aizmirst, kas ir emocijas? Vai saceltajām uzacīm var piešķirt vairāk nozīmes nekā prāta un sirds kustībām? Tur soļo apnēsātas pāva spalvas, bet paša pāva tur nav vairs iekšā! Izrādīt savs jūtas — tas laikam būtu vienīgais, no kā šis cilvēks kaunētos. Un, mazliet pārsteigts par savām spējām uzstādīt diagnozi, Soumss sekoja Steinfordam soli pa solim, kamēr abi nonāca Grīnstrītā! Velns ar ārā! Šis tips patiešām iet pie Vinifredas! «Sagādāsim viņam labu pārsteigumu!» Soumss nodomāja. Un, strauji pielicis soli, viņš, mazliet aizelsies, uzrunāja gājēju pie paša sliekšņa:

— A, misters Steinfords! Vai nācāt atdot tabakas dozi?

Nopūzdamies un vieglītēm balstīdamies ar niedrīti uz ietves, augums pagriezās atpakaļ. Soumss pēkšņi samulsa, it kā būtu tumsā nobiedējis bērnu. Nekustīgā seja ar saceltajām uzacīm un nolaistajiem plakstiņiem bija zaļgani bāla, it kā sirdsslimniekam; uz lūpām trīsēja viegls smīns. Pagāja gandrīz vai pusminūte, iekams bālās lūpas ierunājās:

— Atkarīgi no tā, par cik.

Nu Soumsam galīgi aptrūka elpas. Tādu nekaunību! Lūpas atkal sakustējās.

— Varat to saņemt par desmit mārciņām.

— Es varu to saņemt par velti, — Soumss atbildēja, — man tikai jāpasauc polismens.

Atkal smīns.

—      To jūs nedarīsiet.

—      Kāpēc?

—      Tā nav pieņemts.

—      Nav pieņemts? — Soumss atkārtoja. — Bet kāpēc ne? Pirmo reizi mūžā redzu tādu bezkaunību.

—      Desmit mārciņas, — lūpas izrunāja. — Man tās ļoti vajadzīgas.

Soumss stāvēja un blenza viņā. Kaut kas neiedomājams: cilvēks tik aukstasinīgs, it kā lūgtu sērkociņu; ne vaibsts nenodreb sejā, kura izskatās kā pēdējā mirklī pirms nāves. Liela māksla! Soumss saprata, ka tikumiskām pamācībām šeit nav ne mazākās vietas. Varēja tikai vai nu dot desmit mārciņas, vai pasaukt polismenu. Viņš paskatījās uz vienu un otru pusi.

— Nē, neviens nav redzams. Tabakas doze pie manis. Desmit mārciņas.

Soumss mēģināja kaut ko izrunāt. Šis cilvēks bija viņu kā apmājis. Pēkšņi viss notikums sasmīdināja viņu. Tas bija kas nepārspējams!

— Labi! — viņš noteica, izvilkdams divas piecmārciņu asignācijas. — Tādu nelietību!

Tieva roka izņēma mazu sainīti, kas bija viegli izspīlējis sānu kabatu.

— Ļoti pateicos! Te ir. Ardievu!

Viņš devās prom. Un soļoja ar to pašu neatdarināmo izsmalcināto nevērību, pat neatskatījās. Soumss stāvēja ar tabakas dozi rokā un blenza viņam pakaļ.

— Jā, — viņš skaļi noteica — tagad tādas vairs neražo, — un piezvanīja pie Vinifredas durvīm.

VII MAIKLU MĀC NEMIERS

Visās astoņās ģenerālstreika dienās Maikla diezgan drudžainajā dzīvē vienīgā atpūta bija tās stundas, ko viņš pavadīja parlamentā, kas bija tik nodarbināts ar prātošanu, ko uzsākt, ka neuzsāka neko. Maiklam bija izveidojies savs uzskats, kā nokārtot konfliktu, bet, tā kā tas bija izveidojies tikai viņam vienam, tad tas palika bez jūtamām sekām. Tomēr Maikls ar dziļu gandarījumu konstatēja, ka angļu rakstura akcijas kāpj ar katru dienu augstāk tiklab uz vietas, kā ārzemēs, un ar zināmām bažām — ka angļu garīgo spēju akcijas nokritušās gandrīz līdz nullei. Mistera Blaita pastāvīgais jautājums — «Ko gan tie sasodītie stulbeņi domā?» vienmēr atrada atbalsi viņa sirdī. Patiešām: par ko viņi domāja? Ar sievastēvu Maiklam bija tikai vienu reizi saruna par šo tematu.

Soumss, ņemdams olu, ierunājās:

— Nu, valsts budžets ir izgāzts cauri. Maikls, paņemdams marmelādi, atbildēja:

—      Vai jūsu jaunībā, ser, arī notika kaut kas tamlīdzīgs?

—      Nē, — Soumss atteica, — toreiz arodnieku kustības gandrīz nemaz nebija.

—      Daudzi runā, ka nu tā izbeigšoties. Ko jūs domājat par streiku kā cīņas ieroci, ser?

—      Pašnāvībai tas ir ideāls līdzeklis. Brīnums, kā par to jau sen nebija iedomājušies.

— Es gandrīz piekrītu, bet ko tad lai viņi dara?

— Kā, viņiem taču ir balsstiesības!

— Jā, tā vienmēr mēdz sacīt. Bet parlamenta nozīme, šķiet, aizvien samazinās; valstī tagad ir kāds virzošs prāts, kas izlemj visus jautājumus, vēl iekams mēs paspējam tikt pie tiem klāt parlamentā. Piemēram, šis pats streiks: mēs tur neko nevaram darīt.

— Bez valdības nevar iztikt, — Soumss sacīja.

—      Bez pārvaldīšanas, protams, nevar. Bet parlamentā mēs neko citu nedarām kā tikai apspriežam pārvaldīšanas jautājumus bez jūtamām sekām un turklāt ar atpakaļejošu datumu. Fakts ir tas, ka mūsu dienās viss pārāk strauji kustas.

—      Nu, jums jau tas jāzina labāk, — Soumss noteica. — Parlaments vienmēr bijis tikai izrunāšanās iestāde.

Un, nebūt nezinādams, ka citē Karleilu — pārāk ekspansīvs rakstnieks, kurš viņa uztverē dīvaini asociējās ar revolūciju, — Soumss uzmeta skatienu Goijam un piebilda:

—      Man tomēr negribētos redzēt Angliju bez parlamenta. Vai esat ko dzirdējis par to sarkanmataino sievieti?

—      Par Mārdžoriju Ferāru? Cik dīvaini, vakar es tieši viņu satiku Vaithollā. Viņa sacīja man, ka vadot valdības mašīnu.

—      Viņa runāja ar jums?

—      O jā. Viņa netur ļaunu prātu.

— Hm! — Soumss norūca. — Es nesaprotu šo paaudzi. Vai viņa precējusies?

— Nē.

— Tas Makgauns lēti tika vaļā, kaut arī nebija to pelnījis. Vai Flēra negarlaikojas bez saviem pieņemšanas vakariem?

Maikls neatbildēja. Viņi ar Flēru bija patlaban tik lieliskās attieksmēs, ka maz ko zināja viens par otra domām. Juzdams, ka sievastēva pelēkās acis ieurbjas viņā, Maikls pasteidzās apgalvot:

—      Flēra turas braši, ser. Soumss palocīja galvu.

—      Neļaujiet viņai pārstrādāties šajā ēdnīcā.

—      Viņai tas ļoti patīk — tā ir izdevība parādīt savas spējas.

—      Jā, — Soumss noteica, — galva viņai prātīga, ja vien viņa nezaudē to. Viņš likās atkal konsultējamies ar Goiju un tad piebilda:

—      Starp citu, jaunais Džons Forsaits atkal ir šeit, tā man stāstīja, — apmeties Grīnstrītā un strādā par kurinātāju uz lokomotīves, vai. Bērnišķīga aizraušanās, bet es domāju, ka jums tas jāzina.

—      O, — Maikls sacīja, — pateicos! Es par to neko neesmu dzirdējis, ka viņš atgriezies.

—      Varbūt arī viņa nav to dzirdējusi, — Soumss piesardzīgi sacīja. — Es pieteicu, lai viņai neko nesaka. Vai atceraties, ka es saslimu Amerikā, Mauntvernonā?

—      Jā, ser. Ļoti labi atceros.

—      Nu, tad zināt, ka es nebiju slims. Es tikai redzēju, ka šis jaunais cilvēks un viņa sieva sarunājās ar jums uz kāpnēm. Domāju — labāk būs, ja Flēra nesatiks viņus. Tas viss ir ļoti muļķīgi, bet nekad neko nevar zināt.

—       Pareizi, — Maikls dzestri piekrita, — nekad neko nevar zināt. Cik atceros, man šis cilvēks gluži labi patika.

—       Hm! — Soumss noburkšķēja. — Droši vien sava tēva dēls.

Pēc viņa sejas izteiksmes Maikls nosprieda, ka tā ir apšaubāma priekšrocība.

Vairāk nekas netika sacīts, jo Soumss visu mūžu turējās pie uzskatiem, ka jārunā tikai nepieciešamais, un Maiklam nebūt negribējās apspriest visā nopietnībā Flēras uzvedību pat ar viņas tēvu. Pēdējā laikā Flēra likās gluži apmierināta. Pēc sešarpus gadu kopdzīves viņš bija pārliecināts, ka patīk Flērai kā cilvēks, ka nav viņai nepatīkams kā vīrietis, un ka nav diezin cik gudri cerēt uz kaut ko vairāk. Tiesa, viņa tiepīgi atsacījās no Kita otrreizējā izdevuma, bet tikai tāpēc, ka nevēlējās vēlreiz uz vairākiem mēnešiem iziet no ierindas. Jo vairāk viņai darīšanu, jo viņa laimīgāka, — ēdnīca, piemēram, deva viņai iespēju spoži parādīt savas spējas. Ja Maikls būtu zinājis, ka Džons Forsaits mielojas šai ēdnīcā, tad būtu juties vairāk noraizējies, bet patlaban vēsts par jaunā cilvēka atgriešanos Anglijā viņu diezin kā neietekmēja. Šais spraigajās dienās Anglija piesaistīja visu vērību. Viņu ārkārtīgi iepriecināja neskaitāmie patriotisma pierādījumi — studenti ostas darbos, jaunas meitenes pie mašīnu stūrēm, pārdevēji, kas braši soļoja kājām uz darbu, lielie bari brīvprātīgo kārtībnieku, vispārējā tieksme «noturēties». Pat streikotāji bija labā omā. Maikla lolotie uzskati par Angliju ar katru dienu apstiprinājās, par spīti visiem pesimistiem. Un nekur nebija tik neangliskas vietas kā palāta, kur cilvēkiem nekā cita nebija ko darīt kā rādīt bēdīgu seju un apspriest «stāvokli».

Vēsts par ģenerālstreika sabrukumu pārsteidza viņu, braucot mājup pēc Flēras aizvešanas uz ēdnīcu. Troksnis un kņada ielās, vārdi «Streiks beidzies», kas uz ātru roku bija uzskrīpāti visos ielas stūros, parādījās ātrāk, nekā avīžu zēni sāka klaigāt: «Streiks beidzies — oficiāls ziņojums!» Maikls apturēja mašīnu pie ietves un nopirka avīzi. Tā tiešām bija! Mirkli viņš sēdēja nekustēdamies, rīkle viņam sažņaudzās — kā todien, kad uzzināja par pamieru. Nolaidies zobens, kas bija pacelts pār Anglijas galvu! Izžuvis prieka avots viņas ienaidniekiem! Cilvēki traucās viņam garām, katram bija rokās avīze, acis lūkojās neparasti. Viņi raudzījās uz šo notikumu tikpat aukstasinīgi kā bija raudzījušies uz pašu streiku. «Vecā labā Anglija! Mēs esam liela tauta, kad ir ar ko cīnīties,» viņš domāja, lēni virzīdams mašīnu uz Trafalgarskvēru. Grupa vīriešu, laikam streikotāji, stāvēja, atbalstījušies pret margām. Viņš mēģināja kaut ko izlasīt to sejās. Priecīgi, nožēlas pilni, nokaunējušies, aizvainoti, atviegloti? Sit vai nost, bet saprast nevarēja neko. Viņi likās bezbēdīgi jokojam.

«Nav brīnums, ka ārzemniekiem mēs esam mīkla,» Maikls nodomāja. «Pati neizprotamākā tauta zemes virsū!»

Turēdamies gar skvēra malu, viņš lēnām iebrauca Vaithollā. Te bija manāmas nelielas satraukuma pazīmes. Ap pieminekli Nezināmajam kareivim un pie ieejas Dauningstrītā viļņojās blīvs pūlis; šur tur dzirdēja «urā» saucienus. Kāds brīvprātīgais veda klibu vīrieti pāri ielai. Kad viņš nāca atpakaļ, Maikls ieskatījās tam sejā. Na nu, tas bija tēvocis Hilerijs! Viņa mātes jaunākais brālis — Hilerijs Cerels, sv. Augustīna draudzes vikārs no «Pļavām».

— Hallo, Maikl!

—      Jūs esat kārtībnieks, tēvoci Hilerij? Kā tas saskan ar jūsu amatu?

—      Dārgais, vai tu piederi pie tiem, kas uzskata, ka baznīcai jāatraujas no pasaulīgiem priekiem? Vai tikai tu nekļūsti konservatīvs, Maikl?

Maikls pasmīnēja. Viņa sirsnīgā pieķeršanās tēvocim Hilerijam balstījās uz jūsmošanu par šo gareno, kalsno seju, grumbainu un zobgalīgu, uz zēna atmiņām par omulīgo tēvoci, uz aizdomām, ka no Hilerija Cerela būtu iznācis kāds pola pētnieks vai cits pirmšķirīgs dēkainis.

— Ka neaizmirstas, Maikl: kad nāksi mūs apmeklēt? Man ir varens plāns, kā iztīrīt «Pļavas».

—      Ak, — Maikls attrauca, — galvenais iemesls visam, pat streikam, ir pārmērīgā apdzīvotība.

—      Pareizi, mans dēls, tāpēc apciemo mūs drīzāk. Jums, parlamenta ļaudīm, vajag uzzināt visu no pirmavotiem. Jūs tur tai palātā ciešat no pašsaindēšanās. Un nu brauciet tālāk, jaunais cilvēk, jūs aizturat satiksmi.

Maikls brauca tālāk, joprojām smīnēdams. Lāga vecais tēvocis Hilerijs! Viņš padara reliģiju cilvēcīgu un ved briesmu pilnu dzīvi — ir uzkāpis visās bīstamākajās Eiropas kalnu virsotnēs; viņam nav ne vismazākās iedomības, toties viņš apveltīts ar īstu humora izjūtu. Vai pats labākais angļa tips! Viņam bija piedāvāti augsti posteņi, taču viņš bija pratis no tiem izvairīties. Viņš bija tas, ko mēdz saukt par «dzīvsudrabu», un bieži vien parādīja visbriesmīgāko takta trūkumu, taču visi viņu mīlēja, pat viņa paša sieva. Maikls mirkli pakavējās domās pie krustmātes Mejas. Apmēram četrdesmit gadi, trīs bērni, tūkstošiem darīšanu katru dienu, apcirptiem matiem un jautra kā cīrulis gaisā. Jauka sieviete ir krustmāte Meja!

Novietojis mašīnu garāžā, Maikls atcerējās, ka nav šodien ēdis brokastis. Bija jau trīs. Viņš izdzēra glāzi šerija, piekozdams cepumus, un devās uz palātu. Tā dūca vien, gaidot oficiālo ziņojumu. Atsēdies savā vietā, izstiepis kājas, viņš nodevās smagām pārdomām. Kādi te kādreiz tika veikti lieli pasākumi! Vergu tirdzniecības un bērnu darba aizliegšana, likums par precētas sievietes īpašuma tiesībām, labības likuma atcelšana! Vai kas tāds iespējams arī šobrīd? Un, ja ne, vai tad tā ir dzīve? Kādreiz viņš bija sacījis Flērai, ka nav iespējams divas reizes mainīt savu dzīves uzdevumu un palikt starp dzīvajiem. Bet vai viņš grib palikt starp dzīvajiem? Ja fogartismam pienāks gals — un fogartismam pienāks gals ne tikai tāpēc vien, ka tam nekad nav bijis sākuma, — par ko tad lai viņš interesējas?

Mirstot atstāt pasauli labāku nekā to atradis, ienākot tanī? Sēdēdams šeit, Maikls bez pūlēm saskatīja zināmus trūkumus šai nodomā, pat ja to attiecinātu tikai uz Angliju. Tas bija palātas sapnis, bet partiju uzplūdos un atplūdos tas nelikās visai daudz progresējam. Tad jau labāk izvēlēties kādu administratīvā darba sektoru, nelaisties no tā vaļā un kaut ko paveikt. Flēra grib, lai viņš nodarbojas ar Keniju un indiešiem. Atkal kas abstrakts, kas nav tieši saistīts ar Angliju. Kāds noteikts pasākums visvairāk vajadzīgs Anglijai? Izglītība? Atkal iegāšanās! Kā var zināt, kādā gultnē vispareizāk ievadīt izglītību? Kad, piemēram, ieviesa vispārējo apmācību uz valsts rēķina, tad domāja, ka jautājums izsmelts. Tagad stāsta, ka bezmaksas skolas izposta valsti. Emigrācija? Vilinoša, bet nav nekas radošs. Lauksaimniecības atjaunošana? Taču tiklab pirmā, kā otrā savienojums ved pie fogartisma, un viņš jau bija paguvis izprast, ka tikai visrūgtākā nepieciešamība piespiedīs ļaudis apgūt šo mācību; var runāt no rīta līdz vakaram un nepārliecināt nevienu, izņemot sevi.

Ko tad?

«Man ir varens plāns, kā iztīrīt «Pļavas».» «Pļavas» bija viena no baismīgākajām Londonas draudzēm. «Iztīrīt graustus,» Maikls nodomāja, «tas vismaz ir kaut kas konkrēts.» Graustus var saost, graustus var just. No graustiem nāk smirdoņa, mežonība un korupcija. Un taču graustu iemītnieki pieķērušies tiem; vismaz atzina tos par labākiem nekā citus, vēl nezināmus graustus. Un šie graustu iemītnieki ir tik krietna publika! Ar tādiem žēl mētāties kā ar gumijas bumbu. Būs jāaprunājas ar tēvoci Hileriju. Anglijā vēl tāds milzums dzīves spara — tāds skaits sarkanmatainu knauķu! Bet šis dzīves spars pieaugot pārklājas ar sodrējiem, gluži kā dārzeņi sakņu dārzā aiz mājas. Graustu novākšana, dūmu novēršana, miers rūpniecībā, emigrācija, lauksaimniecība un drošība gaisā! «Tā ir mana ticība,» domāja Maikls, «un velns lai parauj, ja tā vēl nav pietiekami plaša programma!»

Viņš pavērsās pret ministru solu un atcerējās tēvoča vārdus par palātu. Un ja nu viņi patiešām ir pašsaindēšanās stāvoklī — nepārtraukta lēna audu saindēšanās? Visi šie radījumi visapkārt bija pārliecināti, ka veic lielu darbu. Un viņš pārlaida pār tiem skatienu. Vairumu viņš pazina, pret daudziem juta lielu cienību, taču visi kopumā — to nevarēja noliegt — izskatījās mazliet apmulsuši. Viņa kaimiņam labajā pusē priekšzobi bija atsegti slīcēja smaidā. «Nudien,» Maikls nodomāja, «tā ir īsta varonība, ka mēs te sēžam diendienā un vēl neesam aizmiguši!»

VIII NOSLĒPUMS

Būtu gluži nedabiski, ja Flēra jūsmotu par ģenerālstreika izbeigšanos. Aplūkot šādu jautājumu no nacionālā viedokļa nebija viņas raksturā. Ēdnīca bija atjaunojusi to sabiedrības uzticību viņai, ko tik nežēlīgi bija satricinājusi sadursme ar Mārdžoriju Ferāru, turklāt viņai ļoti patika būt aizņemtai praktiskā darbā līdz pēdējai iespējai. Nora Kerfjū, viņa pati, Maikls un viņa krustmāte — lēdija Elisona Cerele bija sameklējuši pirmšķirīgu palīgštatu no visiem gadugājumiem un pa lielākai daļai no labākajām aprindām. Viņi strādāja, lietojot vispārpieņemto izteicienu, kā nēģeri; pat tarakāni viņus nebiedēja. Viņi cēlās un gulās, kad bija vajadzīgs. Viņi nekad nedusmojās un bija vienmēr jautri. Vārdu sakot, visi šķita sajūsmas pārņemti. Dzelzceļa akciju sabiedrība nevarēja vien nobrīnīties, kā viņi bija pārvērtuši dzelzceļnieku ēdnīcas un virtuves izskatu. Pati Flēra vienmēr atradās uz kapteiņa tiltiņa. Viņa bija uzņēmusies neskaitāmās telefoniskās sadursmes ar birokrātismu, atklātas kaujas ar pārvaldes pārstāvjiem un pūles ieziest iestāžu riteņus. Viņa pat bija atdarījusi tēva kabatu, lai segtu dažādus iztrūkumus. Brīvprātīgie tika ēdināti bagātīgi, un, paklausot Maikla ieteiktajam priekšlikumam, viņa centās satricināt pat piketieru izturību, paklusām mielodama tos ar kafiju un rumu viņu apnicīgās un nogurdinošās sardzes stundās. Holijai uzticētais apgādes automobilis šaudījās šurp un turp cauri blokādei, it kā tam nemaz nebūtu prātā Heridžs, kur viņi ņēma visus pārtikas produktus.

— Darīsim visu, lai streikotāju uzmanību iemidzinātu, — tā mācīja Maikls.

Ēdnīca patiešām bija lielisks panākums. Flēra netika vairs redzējusi Džonu, bet viņa dzīvoja tai īpatnējā baiļu un cerību mistrojumā, kas sniedz īsto interesi dzīvot. Piektdien Holija viņai paziņoja, ka atbraukusi Džona sieva. Vai viņa varot ierasties rīt šeit?

— O jā, — Flēra atbildēja. — Kāda viņa izskatās?

— Pievilcīga — acis kā nārai, vismaz Džons tā izsakās, un, ja tas tiesa, tad viņa ir pati simpātiskākā no visām nārām.

— Hm! — Flēra novilka.

Otrā dienā viņa pārbaudīja pa telefonu kādu sarakstu, kad Holija atveda Annu. Gandrīz Flēras augumā, stalta un slaida, mati tumšāki, seja melnīgsnējāka, acis brūnākas (nu Flēra saprata, ko Holija bija domājusi, runādama par nāras acīm), deguntiņš mazliet pārdrošs, uzsvērts zods, ļoti balti zobi — tad tāda ir viņas atvietotāja. Vai viņa zina, ka Džons un Flēra …

Pasniegdama viņai brīvo roku, Flēra uzrunāja viņu:

— Manuprāt, jūs, kā amerikāniete, rīkojaties ļoti cēli. Kā klājas jūsu brālim Frensim?

Roka, kuru viņa paspieda, bija sausnēja, brūna, silta; balss, ko viņa dzirdēja, tikai mazliet amerikāniska, it kā Džons būtu to padarījis anglisku.

—   Jūs bijāt tik laba pret Frensi. Viņš pastāvīgi piemin jūs. Ja nebūtu bijis jūsu .

—   Ko niekus! Atvainojiet. . . Jā? . .. Nē! Ja princese atbrauks, lūdzu, pasakiet viņai, lai ierodas tad, kad viņi ēd pusdienas. Jā, jā, pateicos! . . . Rīt? Protams! . . . Vai labi atbraucāt?

—   Šausmīgs brauciens! Labi, ka Džona nebija. Ir tik nejauki, kad uznāk jūras slimība, vai ne?

— Man nekad neuznāk, — Flēra atbildēja.

Šai skuķei ir Džons, kas rūpējas par viņu, kad viņai uznāk jūras slimība! Glīta? Jā! Iedegusī seja ļoti moža, zināmā mērā atgādina Frensi Vilmotu, tikai vilinošās acis ir daudz izteiksmīgākas. Kas šīs acis padara tik neparastas un valdzinošas? Ahā, tās mazlietiņ šķielē! Stāja viņai arī laba, skaisti veidots kakls, glīta galva. Protams, tērpusies arī skaisti! Flēras skatiens noslīdēja lejup uz ikriem un potītēm. Kājas nav ne resnas, ne līkas! Tīrā nelaime!

— Ļoti jauki no jūsu puses, ka atļāvāt man nākt un palīdzēt.

— Ko nu! Holija apgaismos jūs.

—   Tas skan tik patīkami un mājīgi.

—   O! Mēs visi tagad lietojam amerikāniskus izteicienus. Vai jūs nepaņemsiet viņu līdzi iepirkties, Holij?

Kad meitene bija aizgājusi Holijas aizgādībā, Flēra iekoda lūpā. Džona sievas nevainīgais skatiens liecināja, ka Džons nav viņai neko stāstījis. Cik viņa jauna! Flērai pēkšņi šķita, it kā viņai pašai nekad nebūtu bijis jaunības. Ak! Ja Džons nebūtu viņai atrauts! Zobos iekostā lūpa sāka drebēt, un viņa steigšus pieliecās pie klausules.

Kad vien viņa sastapās ar Annu — reizes trīs vai četras, pirms ēdnīcu slēdza, — Flēra centās būt sirsnīga. Instinktīvi viņa juta, ka pašreiz nav laiks noslēgties. Ko viņai nozīmēja Džona atgriešanās, to viņa vēl nezināja, taču šoreiz viņa neļaus nevienam iejaukties savos nodomos. Tagad viņa pārvalda savu sejas izteiksmi un kustības nesalīdzināmi labāk nekā toreiz, kad viņi abi ar Džonu bija naivi knauķi. Viņu pārņēma ļauns prieks, dzirdot Holiju sakām: «Anna apbrīno jūs, Flēra!» Nē! Džons neko nav stāstījis sievai. Tas ir viņa dabā, jo šis noslēpums taču nepieder tikai viņam vien. Bet cik ilgi šī meitene paliks neziņā? Ēdnīcas slēgšanas dienā Flēra sacīja Holijai:

— Laikam neviens nav pastāstījis Džona sievai, ka mēs ar Džonu kādreiz bijām iemīlējušies viens otrā?

Holija papurināja galvu.

—   Labāk arī nevajag stāstīt.

—   Protams, dārgā. Pielūkošu, lai tas nenotiek. Jauks bērns, vai ne?

—   Jauks gan, — Flēra atbildēja, — bet neinteresants.

—   Nedrīkst aizmirst, ka viņa atrodas gluži svešos apstākļos. Vispār amerikāņi vienmēr kļūst interesanti, vai nu agrāk, vai vēlāk.

—   Paši savās acīs, — Flērai paspruka, un viņa ieraudzīja, ka Holija smaida. Nopratusi, ka mazliet ļāvusi ieskatīties savās jūtās, Flēra arī pasmaidīja.

—   Viss viens, lai tikai viņi labi saprotas. Šķiet, ka tā arī ir.

—   Dārgā, es gandrīz nemaz neesmu satikusi Džonu, bet liekas gan, ka viņiem ir ļoti laba saskaņa. Tagad, kad streiks beidzies, viņi dziras paviesoties pie mums Vonsdonā.

— Jauki! Nu, mūsu ēdnīcai tagad beigas. Nopūderēsim degunus un iesim ārā; tēvs gaida mani mašīnā. Varbūt varam jūs pavizināt?

— Nē, pateicos, es iešu kājām.

—   Ko? Vecie aizspriedumi? Jocīgi, cik antipātijas mēdz būt sīkstas!

—   Tā tas ir Forsaitiem, — Holija noteica. — Mēs, redzat, slēpjam savas jūtas. Jūtas iet bojā, ja tās izkliedē pa visiem vējiem.

—   A! Nu, lai dievs jūs pasargā, kā mēdz sacīt, un pasveiciniet Džonu! Es viņus ielūgtu brokastīs, bet jūs taču braucat uz Vonsdonu.

— Parīt.

Apaļajā spogulītī Flēra redzēja, ka viņas seja iegūst vēl necaurskatāmāku masku, un pagriezās uz durvju pusi.

— Iespējams, ka es iegriežos pie krustmātes Vinifredas, ja atliks kāds brītiņš brīva laika. Uz redzi!

Ejot lejup pa kāpnēm, viņa domāja: «Tātad vējš nokauj jūtas!»

Soumss, mašīnā sēdēdams, blenza Rigza mugurā. Šoferis bija tievs kā maikste.

—   Vai nu viss galā? — viņš uzprasīja meitai.

—   Jā, dārgais.

—   Labi, ka tā. Tu esi pavisam pārstrādājusies.

—   Kā? Vai esmu kļuvusi vāja, tēt?

— Nē, — Soumss atteica, — nē. Tu esi atsitusies mātē. Taču ilgi tā pūlēties nedrīkst. Vai negribi ieelpot svaigu gaisu? Uz parku, Rigz!

Un ceļā uz šo miera ostu viņš prātoja:

— Atceros, ka tava vecmāmuļa te vizinājās katru dienu, precīzi kā pulkstenis. Tolaik cilvēkiem bija ieradumi. Vai gribi apstāties un paskatīties uz to pieminekli, par ko tagad tik daudz klaigā?

— Esmu to redzējusi, tēt.

— Es arī. Lēts triks! Jā, Sentgodensa statuja Vašingtonā — tābija kaut kas! — un viņš pašķielēja uz Flēru. Paldies dievam, ka meita nezina, kā tēvs tur nosargājis viņu no jaunā Džona Forsaita! Nu viņa gan būs uzzinājusi, ka Džons atrodas Londonā un vēl apmeties pie viņas krustmātes. Bet tagad streiks ir beidzies, uz dzelzceļiem atjaunojas normāla satiksme, un Džons paliks bez darba. Varbūt viņš brauks atpakaļ uz Parīzi? Cik noprotams, viņa māte joprojām dzīvo tur. Soumss tikko novaldījās neapjautājies par to, taču viņu apturēja instinkts — visuvarens, kad vien runa gāja par Flēru. Ja viņa arī tikusies ar jauno cilvēku, tad tēvam to neteiks. Flēra izskatījās dīvaini noslēpumaina, jeb vai tas viņam tikai tā likās?

Nē! Flēras domas viņš nevar uzminēt. Varbūt tā arī ir labāk. Kas gan apņemtos atklāt savas domas citiem? Visas slēptuves, atzarojumus, pārmērības? Tikai izsijātā, izfiltrētā veidā domas var izlikt apskatei. Un Soumss atkal pašķielēja uz meitu.

Flēra patiešām bija iegrimusi tādos apsvērumos, kas Soumsu būtu ļoti uztraukuši. Kā sastapt Džonu vienatnē, pirms viņš aizbrauc uz Vonsdonu? Protams, viņa varētu rīt gluži mierīgi aiziet uz Grīnstrītu un, iespējams, nesatikt Džonu. Viņa varētu uzaicināt Džonu uz brokastīm, bet tad jau neiztiks bez Džona sievas un Flēras vīra. Nudien, tikai gadījums var palīdzēt sastapt Džonu vienu. Un Flēra sāka plānot. Kad viņa jau gandrīz skaidri izprata, ka nejaušību nav iespējams izplānot, plāns pēkšņi radās. Viņa ieradīsies Grīnstrītā pulksten deviņos no rīta, lai aprunātos ar Holiju un Annu par ēdnīcas noslēguma rēķiniem. Pēc tik nogurdinošām dienām Holija un Anna brokastos gultā. Vals ir jau aizbraucis uz Vonsdonu, krustmāte Vinifreda nekad tik agri neceļas. Iespējams, ka Džons ir viens! Un viņa pievērsās tēvam:

— Tu esi ļoti mīļš, tēt, ka izvedi mani izvēdināties. Ļoti patīkami!

— Vai neizkāpsim paskatīties pīles? Gulbjiem Meiplderhemā šogad atkal ir mazuļi.

Gulbji! Cik skaidri viņa atceras sešus mazos, pelēkos «mīnukuģus», kas peldēja pakaļ vecajiem gulbjiem pa zaļgano ūdeni, — pirms sešiem gadiem, viņas mīlas vasarā! Ejot lejup pa zāli uz Serpentainu, viņa juta sirdī saldas trīsas. Bet neviens, neviens neuzzinās, kas notiek viņas dvēselē! Lai kas notiks — un visticamākais, ka nekas nenotiks, — šoreiz viņa izglābs savu labo slavu. Tā ir visstiprākā dziņa pasaulē, kā apgalvo Maikls.

—   Tavs vectēvs mēdza vest mani uz šejieni, kad es vēl biju knauķis, — ierunājās blakus viņas tēvs. Viņš nepiemetināja: «Un es vedu uz šejieni savu pirmo sievu, kad mēs tikko bijām apprecējušies.» Irēna! Viņa mīlēja ūdeni un kokus. Viņa mīlēja visu, kas skaists. Un viņa nemīlēja Soumsu.

—   Ītonas formas svārciņi! Pagājuši jau vairāk nekā sešdesmit gadu. Kas toreiz būtu to domājis!

—   Kas būtu domājis, tēt, ka Ītonas formas svārkus vēl valkās?

—   Tas, kā viņu sauc, Tenisons, vai, saka: «Vecā kārtība mainās, jaunajai vietu dod.» Es gan nevaru iedomāties tevi ar stāvu apkaklīti un svārkiem līdz grīdai, nemaz jau nerunājot par turnīru. Sievietes toreiz bija apģērbtas no galvas līdz kājām, bet zināt mēs par viņām zinājām tikpat daudz kā tagad — un tas ir ļoti maz.

—   Vai nu tā ir? Tu domā, ka cilvēku kaislības tagad tādas pašas kā toreiz, tēt?

Soumss domīgi atbalstīja zodu plaukstā. Kāpēc viņa tā vaicāja? Kādreiz viņš bija sacījis meitai, ka patiesa kaislība ir meklējama tikai pagātnē, un viņa bija atbildējusi, ka pati tādu pārdzīvo. Un pēkšņi viņš atkal redzēja sevi pasperam ar kāju apsildīšanas cauruli Meiplderhemas siltumnīcā, valgajā tveicē, kas smaržoja pēc zemes un podiņos iestādītajām pelargonijām. Varbūt Flērai toreiz bija taisnība: cilvēks no savas dabas nekur nevar izbēgt.

— Kaislības! — viņš atkārtoja. — Jā, arī tagad vēl šad tad lasām, ka cilvēki indējas ar gāzi. Senajos laikos tie parasti slīcinājās. Iesim iedzert tēju, tur ir kāds paviljons.

Kad viņi bija apsēdušies un baloži līksmi mielojās ar viņa kūku, Soumss vērīgi aplūkoja meitu. Viņa sēdēja, sakrustojusi kājas — turklāt glītas kājas! — un augumā, virs jostasvietas un augstāk, kaut kā atšķīrās no visām citām jaunajām sievietēm, kuras viņam bija gadījies redzēt. Viņa nebija saliekusies, bet ieliekusi muguru, kas piešķīra enerģisku izskatu galvai un kaklam. Viņa bija atkal īsi apcirptiem matiem — šī mode izrādījās ilgstoša, — bet jāatzīst, ka viņas kakls bija sevišķi balts un apaļš. Seja pastrupa, ar stingru, noapaļotu zodu, ļoti maz pūdera, bez smiņķa, balti plakstiņi ar tumšām skropstām, dzidras, gaišbrūnas acis, taisns deguns un plata, zema piere; kastaņbrūnas sprogas pār ausīm, mute, kas sauc pēc skūpstiem, — nudien, ar tādu meitu viņš var lepoties!

—   Manuprāt, tu esi laimīga, ka vari vairāk laika veltīt Kitam, — Soumss ierunājās. — Viņš ir šķelmis. Ko domā, viņš vakar prasīja man āmuru!

—   Jā, viņš pastāvīgi dauza visu kopā. Es viņu pļaukāju, cik maz vien iespējams, bet dažkārt bez tā nevar iztikt, — citam nevienam nav atļauts to darīt. Māte viņu pieradinājusi pie tā, kamēr mūsu nebija mājās, tā, ka viņš tagad uzskata to par ikdienišķu parādību.

—   Bērni ir dīvaini radījumi, — Soumss noteica. — Manā bērnībā neviens ar mani tā nenoņēmās.

—   Piedod, tēt, bet man šķiet, ka taisni tu visvairāk noņemies ar viņu.

— Ko? — Soumss nobrīnījās. — Es?

—   Tu izpildi visus viņa untumus. Vai tu iedevi viņam āmuru?

—   Man taču nebija — vai tad es nēsāju āmurus apkārt?

Flēra sāka smieties.

— Nē, bet tu izturies pret viņu par daudz nopietni. Maikls izturas pret viņu ar ironiju.

— Mazajam ir humora izjūta, — Soumss sacīja.

— Par laimi. Bet vai mani tu nelutināji, tēt? Soumss pievērsa skatienu balodim.

— Grūti pateikt, — viņš atbildēja. — Vai tev šķiet, ka tu esi izlutināta?

— Ja es ko gribu, tad man tas jādabū.

Viņš to zināja, bet tas nekas, kamēr Flēra grib iespējamo!

—   Un, ja es to nevaru dabūt, tad vairs nav labi.

—   Kas to saka?

—   Neviens to nesaka, bet es to zinu.

Hm! Ko tad viņa grib tagad? Vai pajautāt? Un, izlikdamies, ka nopurina druskas no svārku atloka, viņš atkal pašķielēja slepus uz meitu. Viņas seja un acis, kuras uz mirkli palika neaizsargātas, pēkšņi satumsa, it kā tās pārklātu kāds dziļš… kā to lai izsaka? Noslēpums! Tas bija īstais vārds!

IX NEJAUŠA SATIKŠANĀS

Ar ēdnīcas rēķiniem rokā Flēra izgāja ārā pa parādes durvīm, kur mucās bija lauru koki. Lielais Bens rāda bez ceturkšņa deviņi! Lai izietu cauri Grīnparkam — minūtes divdesmit! Viņa bija padzērusi kafiju gultā, lai izvairītos no iztaujāšanas, bet tēvs, protams, jau piespiedis degunu pie ēdamistabas loga rūts! Viņa pavēcināja rēķinu žūksni, un viņš atrāvās no loga, it kā viņam būtu iesists. Tēvs ir vienmēr ļoti labs, bet veltīgi viņš vienā laidā slauka no meitas nost putekļus — viņa taču nav nekāds porcelāna nieciņš!

Viņa soļoja strauji. Nekādu ar sausseržiem saistītu atmiņu šorīt nebija, prāts strādāja noteikti un skaidri. Ja Džons atgriezies Anglijā uz visiem laikiem, tad viņš ir jāiegūst. Jo ātrāk, jo labāk — bez vilcināšanās! Bekingemas pils priekšā bija jau izliktas ārā saplaukušas, koši sarkanas ģerānijas. Flēra juta, ka viņai kļūst karsti. Jāiet lēnāk, citādi viņa ieradīsies sasvīduši! Koki jau bija salapojuši; Grīnparks rīta vēsmā un saulē smaržoja pēc zāles un lapām. Jau ilgus gadus pavasaris nebija tik jauki smaržojis. Flēru sagrāba ilgas pēc laukiem. Zāle un koki, un ūdens — to vidū aizritēja ar Džonu pavadītais laiks — viena stunda šai pašā parkā, pirms viņš aizveda Flēru uz Robinhilu! Tagad Robinhila pārdota kādam pēram, — lai viņam tur labi klājas! Flēra jau zināja, ka šim namam bija tāda pati vēsture kā nelaimes apsēstam kuģim! Šis nams bija «padarījis nelaimīgu» viņas tēvu un Džona tēvu, un laikam arī tā vectēvu, nemaz nerunājot par pašu Flēru. Otrreiz viņu tik viegli vis «nepadarīs nelaimīgu»! Un, iegriežoties Pikadilijā, Flēra pasmaidīja par savu jauno dienu naivumu. Kad viņa gāja garām klubam, ko Džordžs Forsaits bija iedēvējis par «Iseeum», logos nebija redzams neviens no viņa laikabiedriem, kuri parasti vēroja ielas mainīgo noskaņojumu, šad tad iedzerdami malciņu no glāzes vai tasītes un ietērpdami savas domas dūmu strūklās. Flēra tikko atcerējās šo savu veco radinieku — Džordžu Forsaitu, kurš allaž mēdza sēdēt šeit aiz loga izliektajām rūtīm, — korpulents un dzēlīgs, bijušais «Baltā pērtiķa» īpašnieks, — glezna tagad novietota Maikla kabinetā. Un tēvocis Montegjū Dārtijs, kuru viņa atcerējās redzējusi vienu reizi, — tas bija viņai iekniebis mīkstumos un uzprasījis: «No kā taisa mazas meitenes?» Uzzinājusi vēlāk, ka viņš lauzis sev kaklu, Flēra bija priekā sasitusi rokas; pretīgs cilvēks tuklu seju, tumšām ūsām, smaržo pēc odekolona un cigāriem. Pagriežoties gar pēdējo ielas stūri, viņa juta, ka trūkst elpas. Krustmātes namā uz palodzēm kastītēs jau ziedēja ģerānijas, fuksijas vēl nebija izplaukušas. Vai tikai viņinav apmetušies kādreizējā flēras istabā? Un, noņēmusi roku no sirds, viņa piezvanīja.

—   A, Smizere! Vai kāds jau piecēlies?

—   Pagaidām tikai misters Džons, mis Flēra.

Kāpēc sirds tik stipri dauzās? Muļķīgi — kad pats jūtas pilnīgi aukstasinīgs!

—   Šobrīd pietiks arī ar viņu, Smizer. Kur viņš ir?

—   Brokasto, mis Flēra.

— Labi, pieteiciet mani. Es arī labprāt iedzeršu otrreiz tasi kafijas.

Viņa tikko dzirdami sāka locīt «čīkstošo» uzvārdu, kas devās viņai pa priekšu uz ēdamistabu: «Smizere, Smizeres, Smizerei, ar Smizeri, Smizere …» Muļķīgi!

—   Misis Monta, mister Džon. Vai lai uzvāru jums svaigu kafiju, mis Flēra?

—   Nē, pateicos, Smizer! — Korsete nočīkstēja, durvis aizvērās. Džons piecēlās.

—   Flēra!

—   Nu, Džon?

Viņai izdevās paspiest Džonam roku un nenosarkt, toties viņavaigos, kas nu vairs nebija notriepti, ieplūda tumšs sārtums.

— Vai es tevi labi ēdināju?

— Lieliski. Kā tev klājas, Flēra? Vai neesi nogurusi pēc visa šā darba?

— It nemaz. Kā tev patika būt par kurinātāju?

—   Jauki! Mans mašīnists bija īsts meistars. Anna būs nobēdājusies; viņa vēl atpūšas gultā.

—   Viņa mums daudz palīdzēja. Gandrīz seši gadi pagājuši, Džon; tu neesi daudz pārmainījies.

— Tu tāpat.

— O, esmu gan. Līdz nepazīšanai.

— Man gan tā neliekas. Vai esi jau pabrokastojusi?

—   Jā. Sēdi vien un brokasto. Es iegriezos, lai aprunātos ar Holiju par dažiem rēķiniem. Vai viņa vēl guļ?

—   Domāju gan.

—   Tūliņ uziešu pie viņas. Kā tev patīk Anglijā, Džon?

—   Vareni. Es vairs nevaru to pamest. Annai arī nav iebildumu.

—   Kur esi nodomājis apmesties?

—   Kaut kur Vala un Holijas tuvumā, ja atradīsim piemērotu vietu dārzkopībai.

— Vai tu joprojām jūsmo par zemkopību?

—   Vairāk nekā jebkad.

—   Un kā ar dzejošanu?

— Tā kā izsīkusi. Flēra atgādināja:

Balss aizskan naktī ielejā snaudošā,

Tumstošā spāņu pilsētā senā!

Ko teic šī balss, pilna sāpēm un skumjām?

—   Ak, dievs! Tu vēl atceries to?

—   Jā.

Viņa skatiens ir tikpat neizvairīgs, skropstas tikpat tumšas kā toreiz.

—   Vai gribi iepazīties ar Maiklu, Džon, un apskatīt manu mazo dēlu?

—   Labprāt!

—   Kad jūs braucat uz Vonsdonu?

—   Rīt vai parīt.

—   Tad varbūt rīt jūs abi ierastos uz brokastīm?

—   Ar prieku.

—   Pusdivos! Holija un krustmāte Vinifreda arī. Vai tava māte vēl vienmēr dzīvo Parīzē?

—      Jā. Viņa domā tur apmesties pavisam.

—      Redzi, Džon, viss ieiet sliedēs, vai ne?

—      Tā ir.

—      Vai nevēlies, lai vēl ieleju tev kafiju? Krustmāte Vinifreda lepojas ar savu kafiju.

—      Flēra, tu izskaties lieliski.

—      Pateicos! Vai esi jau apmeklējis Robinhilu?

—      Vēl ne. Tur esot apmeties kāds augstmanis.

—      Vai tavai… vai Annai šeit patīk?

—      Ārkārtīgi — viņa saka, ka mēs esot dižciltīga nācija. Vai tev kādreiz tā licies?

—      Absolūti — nē, relatīvi — varbūt.

—      Šeit tik brīnišķīgi smaržo.

—      Dzejnieka oža. Vai atceries mūsu pastaigu Vonsdonā?

—      Es atceros visu, Flēra.

—      Tas ir godīgi. Es tāpat. Man pagāja krietns laika sprīdis, lai iegaumētu, ka esmu visu aizmirsusi. Kā tev?

—      Droši vien vēl ilgāks.

—      Nu, Maikls ir labākais vīrietis, kādu es pazīstu.

—      Anna — labākā sieviete.

—      Cik jauki, vai ne? Cik viņai gadu? — Divdesmit viens.

—      Īsti piemērota tev. Pat ja mūs nebūtu izšķīruši, es būtu tev par vecu. Ak, dievs! Vai mēs nebijām jauni nelgas?

—      Es gan tā nedomāju. Tas bija dabiski, tas bija skaisti.

—      Vai tu vēl tāds pats ideālists? Vai gribi ievārījumu? Tas ir Oksfordas.

—      Jā. Tikai Oksfordā prot gatavot ievārījumu.

—      Džon, tev mati gluži tādi paši kā agrāk. Vai tu manus ievēroji?

—      Es visu laiku lūkojos uz tiem.

—      Vai tev nepatīk?

—      Agrāk, manuprāt, bija labāk, kaut gan.. .

—      Tu gribi sacīt, ka man nepiederas atpalikt no modes. Ļoti asprātīgi! Kaviņaiir apcirpti mati, pret to tev, protams, nav iebildumu.

—      Annai piestāv apcirpti mati.

—      Vai viņas brālis tev daudz stāstīja par mani?

—   Viņš stāstīja, ka tev jauka māja un ka tu esi kopusi viņu kā eņģelis.

—   Ne kā eņģelis, bet kā jauna labāko aprindu sieviete. Tas vēl pagaidām nav viens un tas pats.

—   Anna bija ārkārtīgi pateicīga par to. Vai viņa tev to sacīja?

—   Jā. Bet, starp mums runājot, man bail, ka Frensis aizbrauca no mums kā ciniķis. Pie mums cinisms labi padodas; vai tu nenojaut to pie manis?

—   Manuprāt, tu izliecies.

—   Ak, vai! Es to atmetu, kad runāju ar tevi. Tu taču vienmēr esi bijis tik nevainīgs. Nesmaidi vis — tāds tu biji! Tāpēc tev arī izdevās tikt vaļā no manis. Jā, es gan nedomāju, ka mēs vēl kādreiz redzēsimies.

—   Es tāpat. Žēl, ka Anna vēl nav piecēlusies. — Tu taču neesi viņai stāstījis par mani.

—   Kā tu to zini?

—   No viņas izturēšanās.

—   Kāda vajadzība bija stāstīt?

— Absolūti nekādas. Lai pagātne dus … Jā, jocīgi gan bija atkal sastapt tevi, Džon. Dod roku! Es uziešu pie Holijas.

Viņu rokas sastapās virs šķīvja ar ievārījumu.

— Nu mēs vairs neesam bērni, Džon. Tātad līdz rītam! Mana māja tev patiks. A rivederci![80]

Ejot augšup pa kāpnēm, viņa stūrgalvīgi centās ne par ko nedomāt.

—   Vai varu ieiet, Holij?

—   Flēra! Dārgā!

Kalsnējo, iedzelteno seju, tik valdzinošu un gudru, ietvēra spilvens. Flēra juta, ka ne no viena cilvēka nav tik grūti noslēpt savas domas kā no Holijas.

— Te ir rēķini, — Flēra sacīja. — Pulksten desmitos man jāsatiekas ar to ēzeli ierēdni. Vai jūs pasūtījāt visus šos žāvētos šķiņķus?

Smalkā, iedzeltenā roka paņēma rēķinus, un starp lielajām, pelēkajām acīm iegulās grumbiņa.

— Deviņi? Nē . . . jā, pareizi. Vai Džonu satikāt?

— Jā, viņš ir vienīgais agrais putns. Vai nāksiet rītdien pie manis uz brokastīm?

—   Ja jūs domājat, ka tas ir prātīgi, Flēra.

—   Es domāju, ka tas būs patīkami.

Viņa izturēja pelēko acu pētošo skatienu stingri un ar slepenām dusmām. Neviens nedrīkst ieskatīties viņas domās, neviens nedrīkst iejaukties!

— Labi, tad mēs gaidām jūs rīt pusdivos. Man tagad jāskrien.

Viņa aizskrēja, bet, tā kā viņai īstenībā nebija jāsatiekas ne ar kādu «ēzeli ierēdni», tad viņa iegriezās Grīnparkā un apsēdās.

Tad tāds tagad izskatās Džons! Ārkārtīgi līdzīgs toreizējam Džonam! Acis dziļākas, zods stūrgalvīgāks — tā ir visa atšķirība. Viņam joprojām gaišs skatiens; viņš joprojām kaut kam tic. Viņš joprojām apbrīno Flēru. Jā-a! Vējiņš iečabējās lapās virs viņas galvas. Diena bija pārsteidzoši jauka — pirmā īsti jaukā diena pēc Lieldienām! Ko viņiem pasniegt brokastīs? Kā lai tiek galā ar tēti? Viņš nedrīkst te palikt! Pilnīgi pārvaldīt sevi vēl iespējams, bet pilnīgi pārvaldīt savu tēvu ir nesalīdzināmi grūtāk. Uz viņas īsajiem svārkiem atēnojās lapu raksts, saule sildīja ceļgalus; viņa sakrustoja kājas un atlaidās pret sola atzveltni. Ievas pirmais tērps — lapu rota . . . «Vai prātīgi?» Holija vaicāja. Kas to zina! Pasniegt garneles? Nē, kaut ko anglisku. Pankūkas, katrā ziņā! . . . Lai tiktu vaļā no tēva, jāpieteicas apmeklēt Meiplderhemu parīt kopā ar Kitu, tad viņš brauks projām, lai tur visu sagatavotu. Māte vēl aizvien ir Francijā. Pārējie būs aizbraukuši uz Vonsdonu. Pilsētā tagad nav ko darīt. Saule patīkami sildīja pakausi. Smaržo pēc zāles — pēc sausseržiem! Ak, dievs!

X PĒC BROKASTĪM

Ka vissvarīgākā no visām cilvēku dzīves funkcijām ir barības uzņemšana, to apstiprinās ikviens, kas piedalās šais kārtējās mocībās. Tā kā piecelties no galda pirms ēšanas beigām nav pieklājīgi, tad ēšana izvēršas par pašu briesmīgāko cilvēku rīcības veidu kulturālā sabiedrībā, kuras locekļi tik kulturāli, ka spējīgi norīt ne tikai barību, bet arī savas jūtas.

Vismaz tāds iespaids radās Flērai brokastu laikā. Viņas spāniešu stila istaba atgādināja, ka tas nebija Džons, ar kuru viņa pavadījusi savu medusmēnesi Spānijā. Pirms brokastīm atgadījās vēl kāds pārsteigums, jo Džons, ieraudzījis Maiklu, izsaucās:

— Hallo! Cik interesanti! Vai Flēra arī bija toreiz Mauntvernonā?

Ko tas nozīmē? Vai viņai kaut ko noslēpuši? Tad Maikls sacīja:

— Vai atceries, Flēra? Jaunais amerikānis, ko es sastapu Mauntvernonā.

— «Kuģi, kas satiekas naktī», — Flēra noteica. Mauntvernona! Tātad viņitur satikušies! un viņa ne!

— Mauntvernona ir jauka vieta, bet jums vajag redzēt Ričmondu, Ann. Mēs varam uz turieni aizbraukt pēc brokastīm. Jūs arī neesat bijusi Ričmondā veselu mūžību, krustmāt Vinifreda. Atceļā var iegriezties Robinhilā, Džon.

— Tava vecā māja, Džon? O, brauksim!

Tobrīd viņa ienīda Annas možo seju, kurai bija pievērsts Džona skatiens.

— Tur dzīvo tas augstmanis, — Džons ieteicās.

—   O, — Flēra ātri iesaucās, — tas ir Monte Karlo. Es vakar lasīju avīzē. Vai tuarī vari braukt, maikl?

—   Laikam nevarēšu, man komitejas sēde. Turklāt mašīnā vietas tikai pieciem.

— Ak, tas gan būtu skaisti!

O, šī amerikāņu jūsmība! Bija tik patīkami dzirdēt krustmātes Vinifredas nesatricināmo balsi, ka tas būšot gluži patīkams izbrauciens — parkā laikam jau ziedot kastaņas.

Vai Maiklam patiešām bija sēde? Flēra bieži zināja, kur Maikls iet, parasti zināja arī, par ko viņš apmēram domā, bet šoreiz viņa nebija īsti droša. Kad iepriekšējā vakarā viņa bija pateikusi par ielūgumu, tad bija parūpējusies izgaisināt iespaidu ar karstākiem apskāvieniem nekā vienmēr, — kāda vajadzība Maiklam ņemt galvā visādas muļķības par Džonu! Un arī, kad bija sacījusi tēvam: «Vai mēs ar Kitu nevarētu parīt aizbraukt pie tevis? Bet tev gan tad gribēsies dienu iepriekš tikt uz turieni, ja jau mammas nav mājās,» — cik vērīgi viņa bija ieklausījusies tēva atbildes tonī: «Hm! L-labi! Tad es rīt no rīta braukšu uz Meiplderhemu.»

Vai viņš kaut ko nojauta? Vai Maikls kaut ko nojauta? Viņa uzrunāja Džonu:

—   Nu, Džon, kā tev patīk mana māja?

—   Tā stipri līdzinās tev.

—   Vai tas ir kompliments?

—   Mājai? Protams.

—   Tātad Frensis nav pārspīlējis?

—   It nemaz.

— Tu vēl neesi redzējis Kitu. Pasauksim viņu. Kouker, palūdziet, lai aukle noved Kitu, ja viņš neguļ.. . Viņam būs trīs gadi; viņš jau dūšīgs gājējs. Jā, tik veci mēs jau esam!

Kad ieradās Kits ar savu sudrabpelēko suni, ēdamistabā atskanēja kaut kas līdzīgs dūdošanai, taču ātri apklusa, jo trīs no sievietēm bija Forsaitas — un Forsaiti nedūdo. Kits stāvēja zilā uzvalciņā, mazliet sapīcis, un, savilcis uzacis, raudzījās no gaišo matu apakšas uz viesiem.

— Panāc šurp, mans dēls! Tas ir Džons, tavs tēvocis. Kits paspēra soli uz priekšu.

— Zildziņu alī atvest?

— Zirdziņu, Kit. Nevajag. Sasveicinies!

Mazā rociņa pastiepās augšup, bet Džona roka lejup.

— Tev netīli nagi.

Flēra redzēja Džonu pietvīkstam, izdzirda Annas balsi: «Nu, vai viņš nav brīnišķīgs!» — un noteica:

—   Kit, neesi rupjš. Tev būtu tādi paši, ja tu būtu bijis uz lokomotīves par kurinātāju.

—   Jā, draugs, es tos mazgāju, mazgāju, bet nevaru dabūt tīrus.

—   Kāpēc?

—   Netīrumi ieēdušies ādā.

—   Palādi!

—   Ej sasveicinies ar krustmāti, Kit!

—   Nē.

— Mīļais zēns! — Vinifreda noteica. — Ir taču tik garlaicīgi sasveicināties, vai ne, Kit?

— Nu, tagad ej ārā; kad būsi pieklājīgs zēns, tad vari nākt iekšā.

Kad Kits nozuda aiz durvīm kopā ar sudrabaino suni, visi iesmējās. Flēra klusu noteica:

— Mazais bezkauņa — nabaga Džons! — un caur skropstām uztvēra Džona pateicīgo skatienu.

Šai siltajā dienā maija vidū no Ričmondas pakalna atklājās skats uz visu plašo zaļās lapotnes jūru, kas bija pievilkusi kopš nezināmiem laikiem, vai vismaz kopš Džordža IV laikiem tik daudz Forsaitu faetonos un lando, īrētās karietēs un automobiļos. Tālu lejā laistījās upes līkumi, apkārtējo koku lapas jau sāka mesties tumši zaļas, izņemot ozolu pavasarīgo zeltainumu; jūlijā viss būs smagnēji zilgans. Dīvaini gan, cik maz šeit ēku starp kokiem un klajumiem, cik maz cilvēka pēdu tikai divpadsmit jūdžu atstatu no Londonas! Liekas — vecās Anglijas gars dzina projām karstprātīgos būvētājus no šīs četru paaudžu jūsmīgiem izsaucieniem apsvētītās vietas.

No visiem pieciem, kas stāvēja uz terases, vislabāk šo apsargājošo garu izpauda vārdos Vinifreda, nosacīdama:

— Patiešām, tas ir ļoti jauks skats!

Skats, skats! Un tomēr ainavu tagad saprata citādi nekā toreiz, kad vecais Džolions apceļoja Alpus ar brūno, četrstūraino ādas somu, kas tagad atradās viņa mazdēla Džona rīcībā; vai kad Svizins, valdīdams pāri sirmo, svarīgi pagrieza kaklu uz blakussēdošās dāmas pusi un, norādot ar pātagu uz upi, dvesa: «Glīts skatiņš!» Vai kad Džeimss, savilcis čokurā garās kājas kādā gondolā, pētīja Venēcijā Canale Grande ar neticīgu skatienu un murmināja: «Neviens man nav teicis, ka ūdenim tāda krāsa!» Vai kad Niklass, pastaigādamies veselības labad Matlokā, bija paziņojis, ka skaistākas gravas nekur nav. Nē, ainava vairs nebija tāda kā senāk. Tagadējā uztvere sākās ar Džordžu Forsaitu un Montegjū Dārtiju, kuri, uzgriezuši muguras ainavām, jautrā ziņkārē vēroja uz pikniku atvestās jaunās koristes; tagad jaunatne iztiek pavisam bez šā vārda, tikai izsaucas: «Velns!» — vai kaut ko līdzīgu.

Taču te bija Anna, kura, kā jau amerikāniete, sasita rokas un sāka jūsmot:

— Vai tas nav skaisti, Džon! Cik romantiski!

Tad viņi nonāca parkā, kur Vinifreda kā automāts, dziedošā balsī jūsmoja par ziedošām kastaņām, kur katra taciņa un klajumiņš ar paparžu puduri vai vētras izgāztu koku modināja Džonā un Holijā atmiņas par kādu izjājienu.

— Rau, Ann, tur es, zēns būdams, novēlos no zirga, kad kāja izspruka no kāpšļa, un es noskaitos, ka mani tā svaida.

Vai:

— Skat, Džon, te mēs ar Valu pa šo stigu auļojām, kurš kuru uzveiks. O, un te vēl ir vecais stumbrs, pār kuru mēs mēdzām lēkt. Tai pašā vietā!

Un Anna no visas sirds jūsmoja līdzi par stirnām un augiem, kas tā atšķīrās no Amerikas dabas. Flērai parks nenozīmēja neko.

—   Džon, — viņa pēkšņi ieteicās, — kā tu domā iekļūt Robinhilā?

—   Pateikšu namzinim, ka gribu parādīt savai sievai vietu, kur esmu pavadījis bērnību, un iespiedīšu viņam saujā pāris taustāmu pamatojumu. Iekšieni es redzēt negribu, tur visas mēbeles ir jaunas un viss citādi.

—   Vai mēs nevaram iet pa leju, caur birztalu? — Flēra jautāja, un viņas acis piemetināja: «Kā toreiz!»

—   Var gadīties, ka mēs kādu satiekam un mūs izraida ārā.

Pāris labo pamatojumu pavēra viņiem ieeju no galvenās šosejas muižā; īpašnieki neatradās «rezidencē».

Bozinija šedevrs vizēja vissiltākajos toņos. Sauljumi bija nolaisti, jo saule apspīdēja fasādi, kur pie vecā ozola vairs nebija šūpoļu. Irēnas rožu dārzā, kas bija nomainījis vecā Džoliona papardes, veidojās pumpuri, taču uzplaukusi bija tikai viena vienīga roze.

«Roze, tu spāniete daiļā!» Flērai sažņaudzās sirds. Ko domāja Džons, ko atcerējās, savilcis pieri un izrunādams šos vārdus? Tieši te viņa bija sēdējusi starp viņa tēvu un māti, cerēdama, ka reiz viņi ar Džonu šeit dzīvos — kopīgi vēros rozes uzplaukstam, veco ozolu nometām lapas, kopīgi sacīs viesiem: «Redziet, tur ir lielais Epsomas hipodroms — rau, aiz tām papelēm!»

Un nu viņa pat nedrīkst iet blakus Džonam, kurš tēlo gidu šai skuķei, savai sievai! Flēra soļoja blakus krustmātei. Vinifreda bija ārkārtīgi ieinteresēta. Viņa nekad nebija redzējusi šo māju, ko Soumss bija cēlis ar Bozinija smadzenēm un ko Irēna bija izputinājusi ar savu «nelaimīgo dēku»; šo māju, kurā bija miruši vecais Džolions un brālēns Džolions, kur, taisni kā par apsmieklu, bija dzīvojusi Irēna un laidusi pasaulē šo jauno cilvēku — Džonu, starp citu, tīri simpātisku! Šī māja, kas bija ieņēmusi tik lielu vietu Forsaitu vēsturē, izskatījās ļoti dižciltīga un nu piederēja Anglijas pēram; ja jau tā vairs nav ģimenes īpašums, tad labi arī tā. Iežogotajā augļu dārzā viņa sacīja Flērai:

—   Tavs vectēvs reiz atbrauca paskatīties, kā veicas ar celšanu. Atceros, ka viņš sacīja: «Vajadzēs krietnu kapitālu, lai uzturētu šo māju kārtībā.» Droši vien viņam bija taisnība. Taču žēl gan, ka to vajadzēja pārdot. Irēnas vaina, vairāk nekas! Viņa nekad nerūpējās par ģimeni. Jā, kad … — viņa noturējās un nepateica: «Kad jūs ar Džonu būtu apprecējušies . . .»

—   Ko Džons darītu ar tik lielu īpašumu un tik tuvu Londonai? Viņš ir dzejnieks.

—   Jā, — noteica Vinifreda gausi, jo ātrums viņas jaunībā nebija modē. — Stikla tā kā par daudz. — Un viņas devās lejup pa pļavu.

Birztala! Klajuma viņā malā. Un Flēra pakavējās, apstājās pie izgāztā koka un pagaidīja, kamēr varēja pateikt:

— Paklausies, Džon! Dzeguze!

Dzeguzes kūkošana un zilie zvaniņi zem lapeglēm! Džons stāvēja viņai blakus kā sastindzis. Jā, arī pavasaris pēkšņi sastinga. Tikai dzeguze kūkoja — atkal un atkal!

— Tieši šeit mēs saskrējāmies ar tavu māti, Džon, un mūsu laimei bija beigas. O, Džon!

Vai tik īsa skaņa var tik daudz izsacīt, tik daudz nozīmēt, tā pārsteigt? Viņa seja! Flēra tūliņ uzlēca uz nogāztā koka.

— Iztiksim bez rēgiem, dārgais!

Un Džons nodrebēja un uzmeta viņai skatienu.

Flēra uzlika rokas uz viņa pleciem un nolēca lejā. Un viņi soļoja tālāk pa zilajiem zvaniņiem. Dzeguze kūkoja viņiem nopakaļ.

— Šis putns atkārtojas, — sacīja Flēra.

XI KLEJOJUMI

Instinkts attiecībā uz meitu, kurš jau sen bija kļuvis Soumsam par aizsargkrāsu pret likteņa untumiem, brīdināja viņu jau iepriekšējā dienā, ka Flērai kaut kas prātā, kad viņa izgāja no mājas, Soumsam dzerot kafiju. Kad viņa no āra pamāja tēvam ar papīriem, viņai bija nedabisks izskats vai vismaz tāds, it kā viņa kaut ko slēptu. Kā ne visai sirsnīga noskaņa balsī liek sunim sajust, ka nupat viņu pametīs, tā Soumss nojauta ļaunu šai pārāk ārišķīgajā papīru kustībā. Tāpēc viņš padzēra kafiju daudz ātrāk, nekā tas pieklātos cilvēkam, kurš no bērnu dienām uzticīgs ievārījumam, un devās uz Grīnstrītu. Kopš te apmeties tas jaunais cilvēks Džons, tieši šai aristokrātiskajā kvartālā jāmeklē visādi nemiera iemesli. Turklāt, ja pasaulē bija vieta, kur iespējams izkratīt sirdi, tad tā bija Soumsa māsas Vinifredas viesistaba, kur viņš pats 1879. gadā bija tik stipri iesakņojis Luija XV personību, ka, par spīti džezam un Vinifredas tieksmei sekot smagākai laikmeta modei, šā valdnieka nelabojamā vieglprātība joprojām bija jūtama.

Soumss apmeta pamatīgu līkumu, pa ceļam ieskatījās Pazinēju klubā un ieradās Grīnstrītā pēc Flēras aiziešanas. Pirmā Smizeres piezīme vēl pastiprināja nemieru, kas bija izdzinis viņu no mājas.

— Mister Soums! Cik žēl — mis Flēra nupat kā aizgāja! Un neviena nav augšā, tikai misters Džons.

— O! — Soumss noteica. — Vai viņi sastapās?

—   Jā, ser. Viņš ir ēdamistabā, ja jums labpatiktu tur ieiet.

Soumss pakratīja galvu.

— Cik ilgi viņi te paliks, Smizer?

— Es dzirdēju misis Holiju sakām, ka parīt visi braucot projām uz Vonsdonu. Mēs paliksim atkal gluži vienas, jeb vai varbūt jūs iedomātos paciemoties pie mums, mister Soums?

Soumss atkal pakratīja galvu.

— Pārāk daudz darīšanu, — viņš atteica.

— Par kādu skaistu jaunu lēdiju izaugusi mis Flēra; šorīt viņa bija tik sārta!

Soumss kaut ko norūca. Jaunā ziņa viņam nebija nemaz pa prātam, bet to viņš nevarēja izteikt skaļi, kad viņa priekšā atradās nevis cilvēks, bet vesels mājas garu iestādījums. Grūti pateikt, kas īsti bija zināms Smizerei. Kādreiz viņa bija «piečīkstējusi» klāt gandrīz pie visiem dzimtas noslēpumiem, sākot ar tiem laikiem, kad viņa paša ģimenes lietas piegādāja Timotija namam vairāk nekā pietiekamu vielu tenkām. Un vai tās atkal nav viņa ģimenes lietas, turklāt divos izdevumos, kas arī tagad piegādā izejvielu? Šobrīd likās kaut kas baigs faktā, ka viņa atvietotāja — Džoliona dēls atrodas šai namā, kas visvairāk atgādina Forsaitu agrāko ģimenes centru, Timotija namu Beisvoterroudā? Cik neiedomājami viss mainās! Un, atkal norūcis to pašu vārdos neietveramo skaņu, viņš jautāja:

—     Pie reizes — šis misters Steinfords gan laikam nav vairs te ieradies?

—     Kā ne, mister Soums, vakar viņš meklēja misteru Valu, bet misters Vals bija jau aizbraucis.

—     Ak, tā? — Soumsam papletās acis. — Ko viņš šoreiz aiznesa līdzi?

—     O, šoreiz es, zināms, biju tik gudra, ka nelaidu viņu iekšā.

—     Jūs taču nepateicāt viņam mistera Vala lauku adresi?

—     O nē, ser, viņš jau to zināja.

—     Sasodīts!

— Vai pieteikt jūs, mister Soums? Misis noteikti būs jau piecēlusies.

— Nē, netraucējiet viņu.

— Cik žēl, ser, — viņai vienmēr liels prieks par jūsu apciemojumu.

Vecā Smizere kļūst familiāra! Lāga dvēsele! Tādus kalpotājus vairs nevar atrast. Un, pieskāries pie platmales, Soumss nomurmināja:

— Nu, uz redzēšanos, Smizer, pasveiciniet viņu! — un izgāja ārā.

«Tā!» viņš nodomāja. «Flēra ir satikusies ar šo puisi!» Viss atkal sāksies no gala. Viņš jau to zināja. Un ļoti gausi, uzvilcis platmali uz acīm, viņš devās uz Haidparka stūri. Tas viņam bija visai kritisks moments: sirdij vajadzēja izšķirties par vienu no vienādi bīstamiem lēmumiem. Ar parasto tieksmi aizsteigties priekšā visiem notikumiem, kas varēja apdraudēt dzīves galvenos pamatus, — no tēva Džeimsa mantota rakstura īpašība, — viņš jau redzēja domās meitas sagrauto nākotni, ar kuru bija tik cieši saistīta viņa paša nākotne.

«Tik sārta viņa šorīt bija!» Kad viņa pavicināja papīrus, viņa bija bāla, pārmērīgi bāla! Sasodīts atgadījums! Un vēl agrā brokastu laikā! Visļaunākais laiks, pats intīmākais! Tie, kas divatā brokasto, parasti arī guļ kopā. Kas viņai ienācis prātā? Jā, un nu viņi nav vairs bērni! Protams, viss atkarīgs no viņu jūtām, ja tās viņiem vēl saglabājušās. Bet kas to zina? Dieva dēļ, kas to var zināt? Viņš mehāniski sāka staigāt apkārt artilērijas piemineklim. Šo lielo, balto monumentu viņš nekad nebija tuvāk apskatījis un arī nejuta vēlēšanos to darīt. Tagad gan tas likās visai reāls un atbilda viņa noskaņojumam — tas nekur neatkāpās no patiesības; nekā pacilājoša šai ierocī — strups, rejošs priekšmets,— ne arī šais tumšajos vīriešu stāvos, kalsnos un kareivīgos zem tērauda kaskām! Nekādu izskaistinājumu — ne spārnotu eņģeļu, ne svētā Jura ar pūķi, ne pakaļkājās saslējušos zirgu, ne krūšu bruņu, ne sultānu! Te ir kaut kas «truls», kā mēdz sacīt, — uztupies kā liels, balts krupis uz tautas dzīves. Iemiesots pērkons. Bez kādām ilūzijām. Nav slikti reiz dienā paskatīties uz kaut ko tādu, lai zinātu, no kā vajag izvairīties. «Labi būtu paberzēt gar to degunus visiem šiem kroņprinčiem un uzpūtīgiem kara kungiem,» Soumss nodomāja, «ar visiem viņu — kā viņi mēdz izteikties — lieliskajiem un jautrajiem kariem!» Un, pārgājis ielas saulainajā pusē, viņš iegriezās parkā un devās Naitsbridžas virzienā.

Bet kā ar Flēru? Vai jāķeras vērsim pie ragiem vai jāgaida un jāklusē? Viens no diviem. Tagad viņš soļoja strauji, sejā un gaitā izpaudās spraigums, it kā viņš apspriestos pats ar savām domām, lai pieņemtu galīgu lēmumu. Viņš izgāja no parka un pārlaida aklu skatienu pār dažiem veikaliem, kur savā laikā bija iepircies dažkārt izdevīgi sev, dažkārt pārdevējam, un spiedās garām Tetersolam. Tas vēl bija palicis — jādomā, ka te vēl vienmēr tirgojas ar zirgiem. Viņš nekad nebija aizrāvies ar zirgiem, bet nebija taču iespējams nodzīvot vairākus gadus Monpeljē skvērā un nepazīt no skata Tetersola pastāvīgos apmeklētājus. Drīz noārdīs arī šo celtni, kā visu, kas nav vairs laikmetīgs, un droši vien liks tās vietā garāžu vai kino!

Vai nebūtu jāaprunājas ar Maiklu? Nē! Vairāk kā nederīgi. Turklāt viņš nevar runāt par Flēru un šo zēnu ne ar vienu — tas ir pārāk garš stāsts, un šis stāsts ir par viņu pašu. Monpeljē skvērs! Viņš bija nonācis līdz tam — tīšām vai netīšām, to viņš pats nezināja. Viss bija pa vecam, tikai stipri nogludināts, kopš viņš te bijis pēdējo reizi pēc kara. Arhitekti un dekoratori te būs labi iedzīvojušies, par citiem to vis nevar sacīt. Viņš gāja pa labo pusi šaurajam skvēram, kur bija pieredzējis tik daudz traģisku uztraukumu. Tepat ir arī tas nams, mazliet vairāk nodzīvots, mazliet vairāk izrotāts. Kāpēc viņš vispār bija precējis šo sievieti? Kas bija spiedis viņu tā darīt? Nav vārdam vietas — Irēna bija darījusi visu iespējamo, lai viņu atvairītu. Bet, ak, dievs, kā viņš bija alcis pēc Irēnas! To viņš atceras vēl šodien. Un sākumā — sākumā viņš bija domājis un varbūt arī Irēna bija domājusi — kas to var pateikt? — viņš nekad ne! Un tad lēni — vai varbūt tas notika strauji? — pienāca gals; baismīgs notikums! Viņš stāvēja pie skvēra margām un blenza uz durvīm, kas kādreiz bija viņa mājas durvis, it kā to zaļā krāsa un vara plāksnīte ar numuru spētu iedvesmot viņu, kā nomākt savas meitas mīlestību pret savas sievas dēlu — jā, kā to nomākt, iekams tā pieņemsies spēkā un nožņaugs Flēru? Un, tāpat kā tais tālajās dienās un naktīs viņa pirmās kopdzīves laikā, viņš veltīgi bija meklējis iedvesmu, kā pamodināt mīlestību, tā viņš tagad veltīgi meklēja pēc iedvesmas, kas pateiktu, kā noslāpēt mīlestību. Un dusmīgi viņš pagriezās uz izeju no mazā skvēra.

Īstenībā bija smieklīgi tik daudz raizēties, jo galu galā Maikls ir krietns cilvēks un Flēras laulība, cik var spriest, nav nekādā ziņā nelaimīga. Un jādomā, ka jaunais Džons precējies aiz mīlestības; nekāda cita iemesla nevarēja būt, jo, pēc ievāktajām ziņām, šī meitene ar savu brāli ir muzeja eksponāti: divi amerikāņi gandrīz bez jebkādiem līdzekļiem. Bet tomēr — te bija neiespējamais, un viņš nevarēja aizmirst, kā Flēra vienmēr tiecās to iegūt. Alkas iegūt to, kā viņai vēl nav, ir viņas raksturīgākā iezīme. Un kā lai aizmirst to brīdi pirms sešiem gadiem, kā lai aizmirst viņas čokurā sarāvušos augumiņu, iespiedušos dīvāna stūrī tumsā tonakt, kad viņš bija pārnācis no Robinhilas un pārnesis atbildi. Domās pārlūkojot visu meitas turpmāko dzīvi, Soumss asi un smeldzīgi nojauta, ka viņa visu laiku mīņājusies uz vietas, ka visas viņas dažādās intereses, pat ieskaitot Kitu, ir bijis tikai surogāts. Tāpat kā laikmets, kam viņa piederēja, viņa cilāja gan kājas, bet netika no vietas, jo nezināja, kurp grib nokļūt. Un tomēr pēdējā laikā pēc pasaules apceļošanas Soumss šķitās novērojam viņas uzvedībā kaut ko solīdāku un nosvērtāku, it kā viņa būtu atradusi kādu izturēšanās līniju un mēģinātu nokārtot attieksmes vismaz ar savu ikdienas dzīvi. Kaut vai šī pati ēdnīca — cik labi viņa tika ar to galā! Un, pagriezies uz māju pusi, Soumss atcerējās pļaviņu netālu no Meiplderhemas, kur kāds nejēga bija sakūris sārtu un nosvilinājis irbuleņu saaudzes un kur tagad caur to pārogļotajām paliekām lauzās cauri nekautri zaļa un sulīga zāle. Ja tā padomā, tad visur tā pati aina! Karš izdedzinājis visu, bet tiklab cilvēki, kā stādi pamazām laiž jaunas atvases, it kā juzdami, ka tomēr vērts vēl dzīvot. Jā, arī viņam pašam pamodusies vecā pazinēja vēlēšanās iegādāties jaukus priekšmetus. Viss atkarīgs no tā, kas gaidāms rīt; un vai var ēst un dzert un negaidīt, ka rīt būs jāmirst? Šis Douesa plāns, Lokarno mēģinājums, ģenerālstreika izbeigšanās — varbūt atkal iestāsies garš miera periods, kā Viktorijas laikā, un radīsies dažādas iespējas. Viņam jau septiņdesmit viens gads, bet vienmēr var atsaukties uz Timotiju, kurš nodzīvoja līdz simtam — nekustīga zvaigzne mainīgajā debess velvē. Un Flēra — viņai tikai divdesmit četri — var pārdzīvot mūsu gadsimtu, ja viņa vai, pareizāk sakot, gadsimts laikā apvaldīs savas nelikumīgās kaislības, savas šaudīgās alkas, visu to aplamo, bezmērķīgo svaidīšanos. Ja viss nostiprināsies, tad šis gadsimts var vēl būt zelta vai vismaz platīna laikmets. Pat viņš var vēl nodzīvot tik ilgi, kamēr ienākuma nodoklis pazemināsies līdz puskronai. «Nē,» viņš domāja, jaukdams savu meitu ar gadsimtu, «viņa nedrīkst riskēt ar savu labo slavu. Tas nav tālredzīgi.» Un, klejojumā iesilis, viņš nolēma, ka nerunās ar meitu un nogaidīs — paļausies uz viņas veselo prātu, kura viņai ir pietiekami daudz — o jā! «Turēt acis vaļā un mēli aiz zobiem,» viņš domāja, «jo mazāk runās, jo labāk.»

Viņš atkal bija atnācis pie Artilērijas pieminekļa un vēlreiz apgāja tam apkārt. Nē! Neizdevusies grupa, tā viņam tagad likās, — pārāk naturāla un smagnēja! Vai šis baltais bluķis var veicināt akciju celšanos? Galu galā tomēr vajadzēja izveidot kaut ko tādu ar spārniem. Kaut ko tādu, kas uzmudinātu cilvēkus pirkt akcijas vai iestāties dienestā, kas palīdzētu redzēt dzīvi pieņemamākā gaismā, nevis nepārtraukti atgādinātu, ka viņi jau reiz uzsperti gaisā un tas pats var notikt vēlreiz. Viņš bija kaut kur lasījis, ka artilēristi mīlot savus lielgabalus un vēloties, lai viņiem tos vienmēr atgādinot. Bet kas bez viņiem vēl mīl lielgabalus un grib, lai par tiem allaž atgādina? Ne jau šie artilēristi diendienā lūkosies uz lielgabaliem Sentdžordža hospitāļa priekšā, bet gluži parastais Toms, Diks, Harijs, Pīters, Gledisa, Džoana un Mārdžorija. «Tā ir kļūda,» Soumss nolēma, «turklāt visai rupja. Kaut kas nomierinošs, Vulkāna statuja, karavīrs zirgā — tas ir vajadzīgs!» Un, atcerēdamies Džordžu III zirgā, viņš nīgri pasmīnēja. Neko nevar darīt, piemineklis te stāv un stāvēs! Taču pēdējais laiks tā cēlājiem padomāt par atgriešanos pie nimfām un delfīniem un citiem sliedēs ievadītas dzīves atribūtiem.

Kad brokastlaikā Flēra izsacīja domu, ka viņam vajadzēšot dienu iepriekš pavadīt Meiplderhemā, iekams viņa ar Kitu varētu tur ierasties, viņš atkal nojauta, ka aiz tā visa kaut kas slēpjas, bet, priecādamies par meitas atbraukšanu, nelikās neko zinis un nepieminēja, ka bijis Grīnstrītā.

—     Laiks tā kā būtu nostabilizējies, — viņš sacīja. — Tev nepieciešama saule pēc darba ēdnīcā. Tagad daudz runā par ultravioletajiem stariem. Agrāk visiem pietika ar to pašu sauli vien. Gan jau ārsti izgudros vēl kaut ko ekstra rozā! Būtu labāk metuši mieru!

—     Mīļais, tas viņus izklaidē.

—     Viņi atklāj to pašu, ko mūsu vecmāmuļas sen jau zināja, un nosauc jaunos vārdos! Piemēram, tagad neko vairs nevar nosaukt vienkārši par barojošu, jo izgudrots jauns vārds «vitamīns». Bet tavs vectēvs visu mūžu ēda ik dienas pa apelsīnam, jo viņa vecais ārsts tā bija noteicis pagājušā gadsimta sākumā. Vitamīni! Pielūko, lai Kits nekļūst pārāk izvēlīgs ēšanā. Vienīgais prieks, ka viņam vēl tik drīz nebūs jāiet uz skolu. Kā tur ēdina!

—     Vai tevi tur tik slikti ēdināja, tēt?

—     Ļoti slikti! Kā mēs vispār izaugām, to es vēl šodien nezinu. Galvenais ēdiena laiks mums aizņēma divdesmit minūtes, un pēc desmit minūtēm mēs jau spēlējām futbolu. Tolaik neviens gan nedomāja par gremošanas orgāniem.

—     Varbūt tieši tāpēc ir vērts padomāt par to mūsu dienās?

—     Laba gremošanas orgānu darbība ir viss dzīves noslēpums, — Soumss noteica un paskatījās uz meitu. Paldies dievam! Viņa nav vārgule. Cik zināms, gremošanas orgāni viņai darbojas priekšzīmīgi. Viņa var iedomāties, ka iemīlējusies vai nav iemīlējusies, bet, kamēr viņai nav jādomā par saviem gremošanas orgāniem, tikmēr nekādas briesmas nedraud.

—     Galvenais — vairāk staigāt kājām šai automobiļu laikmetā, — viņš piebilda.

— Jā, — Flēra atsaucās, — es šorīt labi izstaigājos. Vai tas ir izaicinājums, ko viņa met, pārliekusies pār ābolu sacepumu? Ja tā, tad viņš nepadosies.

— Es tāpat, — viņš sacīja, — kur gan es neizstaigājos! Tagad paspēlēsim golfu.

Viņa mirkli pavērās tēvā un tad izsacīja kaut ko dīvainu:

— Jā, man šķiet, ka esmu jau pietiekami veca golfa spēlei.

Nu, ko viņa gribēja ar to teikt?

XII PERSONISKĀS IZJŪTAS

Todien, kad ieradās viesi un brauca uz Robinhilu, Maiklam patiešām bija komitejas sēde, bet viņam bija arī personiskas jūtas, ar kurām bija jātiek skaidrībā. Ir cilvēki, kuri, atklājuši, ka viņu laime apdraudēta, vairs nevar bez aizspriedumiem runāt par sava miera traucētāju. Maikls nepiederēja pie tādiem. Viņš bija izjutis simpātiju pret jauno angli, ko bija saticis vecā amerikāņa Džordža Vašingtona namā, ne tikai tāpēc vien, ka tas bija anglis; un tagad, kad tas sēdēja pie galda blakus Flērai — viņas brālēns un pirmā mīlestība, — Maikls nespēja mainīt savus uzskatus. Jauneklim bija simpātiska seja, pievilcīgāka nekā Maiklam; viņam bija skaisti mati, enerģisks zods, atklāts skatiens un vienkārša izturēšanās — šos faktus nedrīkstēja aizmirst. Pieklājīgu cilvēku starpā pieņemtā brīvā rīcība mīlas jautājumos aizliedza Maiklam pat domās lietot cik necik krasākas protekcionisma normas. Par laimi, jauneklis precējies ar šo slaido un pievilcīgo meiču, kura izskatās, lietojot misis Holijas izteicienu, kā pati īstākā nāra! Tāpēc Maikla personiskās izjūtas vairāk skāra Flēru nekā šo jauno cilvēku. Taču nebija viegli izprast Flēras sejas izteiksmi, izsekot viņas līču loču domām, tikt klāt pie viņas sirds; un — vai Džons Forsaits ir tam visam par iemeslu? Maikls atcerējās, kā Korkstrītā šā paša jaunekļa vecīgā pusmāsa, mūžam kustīga, maza sieviete, Džūna Forsaita, bija izpļāpājusies, ka Flēra grasījusies precēties ar viņas jaunāko brāli, — pirmā reize, kad Maikls par to dzirdēja! Cik sāpīgi pārsteidza viņu atklājums, ka viņš spēlē tikai «otro vijoli» iemīļotās dzīvē. Tāpat viņš atcerējās dažus piesardzīgus un brīdinošus Vecā Forsaita mājienus. Šā noslēpumainības un nomāktu jūtu parauga izteikti, tie vēl ilgāk un dziļāk ietekmēja Maiklu, turklāt iespaidu vēl pastiprināja viņa paša neveiksmīgie mēģinājumi piekļūt tuvāk Flēras sirdij. Viņš devās uz komiteju, bet viņa domas tikai daļēji bija pievērstas sabiedriskiem jautājumiem. Kas bija aizlauzis pumpurā šo agrīno mīlu un pavēris Maiklam ceļu? Tas nevarēja būt pēkšņs pretīgums, slimība, naudas grūtības vai radniecība — jo misis Holija Dārtija taču bija apprecējusi savu brālēnu ar vispārēju piekrišanu. Jāatceras, ka Maikls it nekā nezināja par Soumsa ģimenes noslēpumu. Tie Forsaiti, ar kuriem viņš bija pazīstams, neizrādīja vēlēšanos runāt par ģimenes lietām un neminēja par tām ne vārda, tāpat Flēra nekad nebija runājusi par savu pirmo mīlu un tās iznākumu vēl mazāk. Jā, bet kādam iemeslam taču vajadzēja būt, un, ja to nezina, tad nav ko cerēt izprast Flēras pašreizējās jūtas.

Komitejas sēde bija sasaukta sakarā ar veselības aizsardzības ministrijas darbību dzimstības regulēšanas jautājumā; un Maiklam, klausoties argumentos, kāpēc citi nevar atļauties to, ar ko viņš pats pastāvīgi nodarbojas, pēkšņi ienāca prātā kāda doma. Kāpēc neaiziet un neapvaicāties Džūnai Forsaitai? Viņas adresi var uzmeklēt telefona abonentu sarakstā — tāds vārds reti sastopams.

— Ko jūs par to teiksiet, Mont?

—     Redzat, ser, ja nedrīkst bērnus izvest uz kolonijām vai kā citādi forsēt emigrāciju, tad atliek tikai dzimstības regulēšana. Mēs, augstāko un vidējo šķiru pārstāvji, darām to jau visu laiku, neliekoties redzam jautājuma morālo pusi, ja tāda pastāv; un es patiešām neizprotu vajadzību uzsvērt šo morālo pusi attiecībā uz tiem, kam nav pat ne ceturtās daļas no mūsu aizbildinājumiem, kāpēc mēs negribam apkrauties ar veselu baru bērnu.

—     Mans dārgais Mont, — priekšsēdētājs smīnēdams sacīja, — jūs taču satricināt visu priekšrocību pamatus.

— Ļoti iespējams, — Maikls tāpat smīnēdams atbildēja. — Protams, es domāju, ka bērnu emigrācija ir labāks līdzeklis, bet skaidrs, ka te neviens man nepievienosies.

Visi labi zināja, ka bērnu emigrācija ir Jaunā Monta jājamais zirdziņš, un bez sevišķas patikas gaidīja, kad viņš to apseglos. Un, tā kā neviens labāk par Maiklu neapzinājās, kāds savādnieks viņš ir, domādams, ka politikā var rasties stāvoklis, kad vilks paēdis un kaza dzīva, tad viņš neteica vairāk ne vārda. Un, nojauzdams, ka pārējie vēl ilgi mals vienu un to pašu un netiks ne pie kāda gala, viņš atvainojās un gāja projām.

Viņš atrada meklēto adresi — «Mis Džūna Forsaita, Papeļu nams, Čizvika» — un iesēdās Hemmersmitas autobusā.

Cik ātri viss atgriežas normālā stāvoklī! Neticami grūti izkustināt no pamatiem tik milzīgu, sarežģītu un elastīgu mehānismu kā nācijas dzīve. Autobuss šūpodamies ritēja starp citām neskaitāmām mašīnām un gājēju miriādēm, un Maiklam kļuva skaidrs, cik stipri ir šie divi mūsdienu sabiedrības balsti — vajadzība ēst, dzert un pārvietoties — un tas fakts, ka tik daudzi prot vadīt mašīnas. «Revolūcija?» viņš domāja. «Nekad tai nav bijis tik maz izredžu. Mašīnas tā nevarēs uzveikt.» Mašinērija pieder pie nostabilizētām parādībām, un katru dienu redzama tās pastiprināšanās. Neizglītotās masas un komunisma fantasti, to vadoņi, var tikai tad rast izdevību, kad mašinērija un pārvietošanās līdzekļi ir tik neattīstīti kā Krievijā. Atjautība, spējas un tehniskās iemaņas ir jau no dabas nostādītas kapitāla un privātās iniciatīvas pusē un gūst aizvien lielāku spēku.

Atrast «Papeļu namu» nebija tik viegli, taču beidzot Maikls ieraudzīja nelielu savrupmāju ar plašu ateljē ziemeļu pusē. Nams stāvēja starp divām papelēm, augsts, šaurs, balts kā rēgs. Durvis atvēra kāda ārzemniece. Jā, mis Forsaita esot studijā kopā ar misteru Bleidu! Maikls iesūtīja savu vizītkarti un palika gaidot caurvējā, ļoti nelāgā omā, jo, ieradies meklētajā vietā, sāka lauzīt galvu, kāpēc īsti ieradies. Kā uzzināt vajadzīgo, neliekot manīt, ka tieši tādēļ atnācis, — tas bija pāri par viņa saprašanu, jo tāda veida ziņas varēja iegūt tikai uz tiešiem jautājumiem.

Uzaicināts doties augšup, viņš gāja, vingrinādamies savos pirmajos melos. Iegājis ateljē, lielā istabā ar zaļu audeklu apvilktām sienām, ar pakārtiem un uz grīdas sakrautiem audekliem, ar parasto paaugstinājumu modelim, piesegtu augšējo gaismu un ar pusduci kaķu, viņš izdzirda vieglu kustību. Gaisīga, maza sieviete vaļējā, zaļā tērpā, ar īsi apcirptiem, sudrabotiem matiem piecēlās no zema soliņa un panācās pretī.

— Sveicināti! Jūs droši vien pazīstat Haroldu Bleidu?

Jaunais cilvēks, pie kura kājām viņa nupat bija sēdējusi, arī piecēlās un nostājās Maiklam priekšā — stūrains, mazliet sapīcis, melnīgsnēju seju un smagu skatienu.

—     Jūs droši vien zināt viņa skaistos rafaelītiskos darbus.

—     O jā! — Maikls atbildēja, domādams tai pašā laikā: «O nē!»

Jaunais cilvēks nīgri noteica:

—     Viņš savā mūžā nav par mani neko dzirdējis.

—     Nē, patiešām, — Maikls murmināja. — Tikai pasakiet, lūdzami, — kāpēc rafaelītiskie? Mani tas vienmēr interesējis.

—     Kāpēc? — Džūna izsaucās. — Tāpēc, ka viņš ir vienīgais cilvēks, kas atdod mums pagātnes vērtības; viņš atklāj tās no jauna.

—     Piedodiet, es esmu tāds nepraša mākslas jautājumos, — es domāju, ka tāpēc jau mums ir akadēmiķi!

—    Tie! — Džūna iesaucās tik kvēli, ka Maikls notrīcēja. — Nu, ja jūs vēl tiem ticat. . .

—     Tad nē jau, — Maikls taisnojās.

—     Harolds ir vienīgais rafaelīts; protams, viņam rodas sekotāji, bet viņš paliks arī pēdējais. Tā vienmēr notiek. Lieli mākslinieki rada skolas, bet tām pašām par sevi nav nekādas vērtības.

Maikls ar jaunu interesi pavērās «pirmajā un pēdējā rafaelītā». Seja viņam nepatika, taču tanī izpaudās kāds zināms spēks, kā epileptiķim.

—     Vai atļauts apskatīt? Interesanti: vai mans sievastēvs pazīst kādu no jūsu darbiem? Viņš ir dedzīgs kolekcionārs un pastāvīgi meklē gleznas.

—     Soumss! — Džūna noteica, un Maikls atkal nodrebēja. — Viņš sāks kolekcionēt Haroldu, kad mēs vairs nebūsim starp dzīvajiem. Paskatieties!

Maikls novērsās no rafaelīta, kurš paraustīja blīvos plecus. Tas, ko viņam rādīja, bija neapšaubāmi Džūnas portrets. Diezgan liela līdzība, ļoti gludi nostrādāts, zaļi un sudrabaini toņi, ap galvu kaut kas līdzīgs oreolam.

— Skaidras primāras līnijas un krāsas, — vai domājat, ka tādu gleznu viņi pakārtu akadēmijā?

«Manuprāt, taisni tādu viņi pakārtu gan,» Maikls nodomāja, pūlēdamies, lai šīs domas neizpaustos viņa sejā.

— Man patīk šis ierosinājums par oreolu, — viņš nomurmināja.

Rafaelīts aprauti un skarbi iesmējās.

—     Es iešu pastaigāties, — viņš sacīja. — Būšu atpakaļ uz vakariņām. Ardievu!

—     Ardievu! — Maikls atvieglots atbildēja.

—     Skaidrs, ka viņš ir vienīgais, kas varētu uzgleznot Flēras portretu, — Džūna iesāka, kad viņi palika vieni. — Viņš labi uztvertu Flēras laikmetīgo stilu. Vai viņa būtu ar mieru pozēt? Kad visi ir pret viņu, zināt, viņam ļoti grūti cīnīties.

—     Es apjautāšos Flērai. Bet kāpēc visi ir pret viņu?

—     Tāpēc, ka viņš ir atmetis visus šos tukšos novatoriskos meklējumus un atgriezies pie tīrām līnijām un krāsām. Viņu uzskata par renegātu un ironiski dēvē par akadēmiķi. Tā tas ir vienmēr, kad cilvēkam ir drosme sacelties pret modi un radīt tā, kā liek paša ģēnijs. Es jau skaidri zinu, ko viņš izveidos no Flēras. Viņam tā būtu liela veiksme, jo viņš ir lepns, bet pasūtījums taču nāktu no Soumsa. Arī viņai tā būtu lieliska izdevība. Viņai vajadzētu tvert to ciet — pēc desmit gadiem Harolds būs slavenība.

Maikls, kurš apšaubīja, vai Flēra «tvers izdevību ciet» un vai Soumss nodos pasūtījumu, piesardzīgi atbildēja:

—      Es papūlēšos noskaidrot. . . Starp citu, pie mums šodien brokastoja jūsu māsa Holija un jūsu jaunākais brālis ar sievu.

—      O, es vēl neesmu Džonu sastapusi. — Un, lūkodamās Maiklā ar godīgajām, zilajām acīm, viņa piemetināja:

—      Kāpēc jūs atnācāt pie manis?

Šo jautājošo acu priekšā izgaisa visa Maikla diplomātija.

—      Atklāti runājot, — viņš sacīja, — es gribēju uzzināt, kāpēc Flēra izšķīrās ar jūsu brāli.

—      Apsēdieties! — Džūna teica un, atbalstījusi smailo zodu rokā, palūkojās viņā ar šaudīgu kaķa skatienu.

—      Man liels prieks, ka jūs vaicājat bez aplinkiem. Neciešu cilvēkus, kas visādi izlokās. Vai jūs neko neesat dzirdējis par Džona māti? Viņa bija Soumsa pirmā sieva.

—      O! — Maikls izdvesa.

—      Irēna. — Un Maikls sajuta, ka, izrunājot šo vārdu, Džūnā saviļņojās kaut kas dziļš un pirmatnējs. — Ļoti skaista. Viņiem nebija saskaņas. Viņa pameta Soumsu un pēc ilgāka laika apprecējās ar manu tēvu un šķīrās no Soumsa. Tas ir, viņa šķīrās no Soumsa un tad apprecējās ar manu tēvu. Viņiem piedzima Džons. Un tad, kad Džons un Flēra iemīlējās viens otrā, Irēna un mans tēvs bija briesmīgi apbēdināti, un tāpat Soumss — vismaz es domāju, ka tā vajadzēja būt.

—      Un tad? — Maikls jautāja, kad viņa apklusa.

—      Bērniem visu izstāstīja, un tieši tobrīd nomira mans tēvs; Džons uzupurējās un aizveda savu māti projām, bet Flēra apprecējās ar jums.

Tad tā tas bija! Par spīti īsajam un saraustītajam stāstam, viņš juta, cik daudz te slēpjas traģisku pārdzīvojumu! Nabaga radījumi!

— Man vienmēr bija žēl, ka tā notika, — Džūna pēkšņi ierunājās. — Irēnai vajadzēja piekāpties. Tikai… tikai… — un viņa pievērsa Maiklam skatienu, — viņi nebūtu laimīgi. Flēra ir pārāk pašmīlīga. Man šķiet, Irēna saprata to.

Maikls izrādīja sašutumu.

—      Jā, — Džūna sacīja, — jūs esat labs cilvēks, es zinu — pārāk labs viņai.

—      Tāds es neesmu, — Maikls skarbi attrauca.

—      Nē, esat gan. Viņa nav slikta, tikai ļoti pašmīlīga.

—      Neaizmirstiet, lūdzu . . .

—      Sēdiet! Neapvainojieties par maniem vārdiem. Es runāju tikai patiesību. Protams, viss toreiz bija ļoti briesmīgi; Soumss un mans tēvs bija brālēni. Un bērni bija ārkārtīgi iemīlējušies.

Maikls atkal juta kaut ko dziļu un pirmatnēju izstarojam no šā sīkā auguma, un arī viņā pašā saviļņojās kaut kas dziļš un pirmatnējs.

—      Sāpīgi! — viņš noteica.

—      Nezinu, — Džūna aši turpināja, — nezinu, varbūt tomēr tā bija labāk. Jūs taču esat laimīgs, vai ne?

Juzdamies, it kā pie deniņiem būtu pielikts revolveris, viņš saspringa un atbildēja:

— Es esmu, bet viņa?

Sudraboti zaļā figūra izslējās. Viņa satvēra Maikla roku un saspieda to. Šai kustībā bija kaut kas neticami sirsnīgs, un Maikls jutās aizkustināts. Viņš taču bija ticies ar Džūnu pavisam tikai divas reizes!

—      Lai nu kā, bet Džons ir precējies. Kāda ir viņa sieva?

—      Izskatās pievilcīga, šķiet, ka jauka.

—      Amerikāniete! — Džūna dziļdomīgi noteica. — Nu, bet Flēra ir pa pusei francūziete. Man prieks, ka jums ir zēns.

Maikls nekad nebija sastapis cilvēku, kura vārdi, izsacīti bez jebkāda nodoma, pamodinātu viņā tik lielas bažas. Kāpēc viņa priecājas par to, ka viņam ir dēls? Tāpēc, ka tas nodrošina .. . pret ko?

—      Nu, — viņš izstostīja, — ļoti priecājos, ka beidzot zinu, kas īsti noticis.

—      Viņiem vajadzēja jums sen to visu izstāstīt; īstenībā jūs arī tagad neko vēl nezināt. Ģimeņu naidu un izjūtas neviens nevar saprast, ja pats nav to pārdzīvojis. Es to saprotu, kaut arī man bija dusmas šo bērnu dēļ. Redzat, kādreiz es biju pirmā, kas kūdīja Irēnu pret Soumsu. Es gribēju, lai viņa jau pašā sākumā aiziet no tā. Viņai klājās ļoti grūti — viņš bija tāds . .. tāds mīkstmiesis, kad runa bija par viņa dārgajām tiesībām, un īsta lepnuma arī viņam nebija. Kāda iedoma: uzbāzties sievietei, kura viņu negrib!

—     Jā, — atkārtoja Maikls, — tādu iedomu!

—     Astoņdesmitajos un deviņdesmitajos gados cilvēki nesaprata, cik tas ir pretīgi. Labi, ka vismaz tagad sapratuši!

—     Sapratuši? — Maikls nomurmināja. — Diezin!

— Zināms, ka sapratuši. Maikls necēla iebildumus.

— Tagad šai ziņā daudz labāk nekā tolaik — nav tās aprobežotības un mietpilsonības. Dīvaini gan, ka Flēra nav jums to visu izstāstījusi.

—     Flēra nekad nav to pieminējusi.

—     O!

Šī skaņa modināja tikpat nelāgu sajūtu kā Džūnas plašāk izsacītās piezīmes. Acīm redzot, viņa domāja to pašu, ko Maikls: proti, ka Flēra to visu pārāk dziļi pārdzīvojusi, lai spētu par to runāt. Maikls pat nebija pārliecināts, vai Flēra zina, ka viņš vispār dzirdējis par šo notikumu ar Džonu.

Un pēkšņi, nopratis, ka pietiek visādu bažu modinošu skaņu, viņš piecēlās.

— Ļoti pateicos, ka pastāstījāt man visu! Un nu man jāsteidzas.

— Es pieiešu pie Flēras aprunāties par portretu. Haralds nedrīkst palaist garām tādu izdevību. Viņam ārkārtīgi vajag pasūtījumu.

— Protams! — Maikls piekrita; viņš cerēja, ka Flēra pratīs atraidīt piedāvājumu labāk par viņu.

— Tad uz redzēšanos!

Bet, kad viņš, nogājis līdz durvīm, atskatījās un redzēja Džūnu vienu stāvam plašajā telpā, viņam sažņaudzās sirds — viņa izskatījās tik sīka, tik viegla, tik gaisīga ar saviem sudrabotajiem matiem un sasprindzināto sejiņu, kurai jūsmīgums, kaut arī ievirzīts nepareizā gultnē, joprojām piešķīra jaunavīgu izskatu. Viņš bija kaut ko ieguvis no Džūnas, bet viņai neatstājis neko; bija uzvandījis viņā kādu senu personisku pārdzīvojumu, kādas jūtas, varbūt tikpat stipras, ja ne stiprākas par viņējām.

Džūna izskatījās drausmīgi vientuļa! Maikls pamāja viņai sveicienu.

Flēra bija jau pārnākusi, kad viņš atgriezās; un Maikls pēkšņi saprata, ka apmeklējis Džūnu Forsaitu tikai Flēras un Džona dēļ!

«Būs jāaizraksta šai mazajai lēdijai un jāpalūdz, lai nevienam neko nestāsta,» viņš nodomāja. Flēra nedrīkst uzzināt, ka vīrs rakņājies pa viņas pagātni.

—     Vai labi izbraucāties? — viņš apjautājās.

—     Ļoti. Anna atgādina Frensi, tikai acis viņai citādas.

— Jā, man viņi abi iepatikās jau toreiz Mauntvernonā. Dīvaina sastapšanās, vai ne?

— Todien, kad tēvs jutās slims?

Tātad Flēra nojauš, ka satikšanos viņai noslēpuši. Ja varētu izrunāties ar viņu no sirds, ja viņa visu uzticētu! Bet Flēra tikai sacīja:

— Man ļoti garlaicīgi bez ēdnīcas, Maikl.

XIII SOUMSS GAIDA

Teikt, ka Soumsam viņa māja pie upes bija mīļāka tad, kad sievas tur nebija, nozīmētu pārāk primitīvi izteikt diezgan sarežģīto vienādojumu. Viņš bija priecīgs, ka apprecējis skaistu sievieti un ļoti labu namamāti, kura patiešām nebija vainojama par to, ka ir francūziete un divdesmit piecus gadus jaunāka par viņu pašu. Taču to nevarēja noliegt, ka viņš daudz skaidrāk saskatīja sievas labās īpašības, kad viņas nebija mājās. Viņš apzinājās, ka sieva, kaut arī joprojām ironizēja par viņu pēc savas franču parašas, tomēr bija iemācījusies zināmā mērā cienīt viņa parašas un to stāvokli, ko pati ieņēma kā Soumsa sieva. Pieķeršanās? Nē, viņš nedomāja, ka sieva būtu viņam pieķērusies, taču viņa mīlēja savu māju, savas bridža partijas, savu stāvokli apkārtējā sabiedrībā un darbus dārzā un namā. Viņa bija līdzīga kaķim. Ar naudu viņa apgājās apbrīnojami — izdeva mazāk un ieguva vairāk nekā viss lielais vairums ļaužu. Turklāt viņa pamazām kļuva vecāka, tā, ka Soumss vairs nopietni nebažījās, ka viņas draudzība ar kādu vīrieti var pārsniegt robežas un viņš par to dabūs zināt. Notikums ar Prosperu Protonu pirms sešiem gadiem, kas tikko nebeidzās ar skandālu, bija iemācījis Anetei piesardzību.

Īstenībā Soumsam nebija nekādas vajadzības braukt šurp no Londonas dienu pirms Flēras ierašanās; viņa mājturības mehānisms bija pārāk labi ieeļļots un darbojās bez avārijām. Viņam bija pienotava un govis viņpus upes, un viņš audzēja savos piecpadsmit akros visu, izņemot miltus, zivis un gaļu, ko vispār lietoja visai mēreni. Piecpadsmit akru nozīmēja ja ne gluži «nekustamu īpašumu», tad vismaz produktu pārpilnību. Viņa mazais gruntsgabals bija tipisks paraugs daudzām jo daudzām bagātnieku rezidencēm, kuru īpašnieki neskaitījās zemturi.

Soumsam bija laba gaume, Anetei varbūt vēl labāka, it īpaši attiecībā uz barību, tāpēc būtu grūti atrast māju, kur ēdiens būtu vēl garšīgāks.

Šai jaukajā laikā, kad lapas tikko sāka plaukt, kad vilkābeles stāvēja ziedos, pūpoli vēl nebija galīgi nobiruši un upe atkal mācījās smaidīt vasarīgi, ainavas skaistums nebija noliedzams. Soumss pastaigājās pa zaļo mauru un prātoja, kāpēc dārznieki pastāvīgi šķiet klaiņojam no vienas vietas uz otru. Visi angļu dārznieki, kurus vien viņš atcerējās, likās tikai grasāmies nule ķerties pie darba. Laikam tāpēc tik bieži līgst par dārzniekiem skotus. Pie viņa pienāca Flēras suns. Tas bija jau krietni vecs un augu dienu noņēmās ar iedomāto blusu ķeršanu. Attiecībā uz īstām blusām Soumss bija ļoti stingrs, un kustoni mazgāja tik bieži, ka viņa āda bija kļuvusi gluži plāna. Tas bija zeltaini brūns pointers, tik reti sastopamas krāsas, ka viņu bieži uzskatīja par jaukteni.

Pienāca vecākais dārznieks ar kapli rokā. — Labdien, ser!

—     Labdien! — Soumss atbildēja. — Tātad streiks ir beidzies!

—     Jā, ser. Būtu nu strādājuši savu darbu, tad viss būtu bijis labāk!

— Pareizi. Kā aug sparģeļi?

— Gribēju ierīkot jau trešo dobi, bet trūkst darba roku.

Soumss pavērās dārznieka šaurajā sejā, mazliet nošķiebtā uz vienu pusi aiz paraduma lūkoties uz puķēm.

—     Kā? — viņš sacīja. — Trūkst darba roku, kad mums gandrīz pusotra miljona bezdarbnieku?

—     Ar ko viņi visi nodarbojas, par to man nav jausmas, — dārznieks atteica.

— Lielākoties staigā pa ielām un spēlē.

— Pilnīgi pareizi, ser, — man māsa dzīvo Londonā, tā stāstīja. Es varētu pieņemt kādu zēnu, bet kā lai tam uztic darbu?

— Kāpēc jūs pats nevarat ķerties pie tā?

—     Tā jau laikam būs jādara, ser, tikai, zināt, man negribētos nolaist dārzu. — Un viņš mulsi pagrozīja rokās kapli.

—     Kam jums vajadzīgs šis rīks? Te taču nav nevienas nezāles.

Dārznieks pasmaidīja.

—     Tas ir kaut kas traks, kā nezāles parādās, līdzko pagriežas sānis, — viņš sacīja.

—     Rītdien ieradīsies misis Monta, — Soumss nomurmināja. — Istabās vajadzētu novietot skaistākus ziedus.

— Šai gadalaikā ziedu ļoti maz, ser.

— Nekad neesmu dzirdējis no jums, ka to kādā gadalaikā būtu daudz. Neslinkojiet, gan tad kaut ko sameklēsiet.

— Labi, ser, — dārznieks atbildēja un gāja tālāk. «Kurp viņš tagad aizgāja?» Soumss prātoja. «Savu

mūžu neesmu redzējis tādu radījumu. Bet viņi visi vienādi.» Laikam taču kādreiz viņi arī strādā, varbūt agri no rīta — jādomā, pavisam agri! Šā vai tā, bet jāmaksā viņiem ir krietna summa! Un, pamanījis, ka suns piešķiebis galvu, viņš vaicāja:

— Vai gribi pastaigāties?

Viņi abi izgāja pa vārtiem un devās projām no upes. Putni vīteroja un čivināja, dzeguzes kūkoja vienā laidā.

Viņi nogāja līdz pļaviņai, kur Lieldienās, ārkārtīgi jaukā laikā, kāds bija sakūris milzu ugunskuru. No šejienes bija redzama upe, kas meta līkumus starp papelēm un vītoliem. Šis skats atgādināja Dobiņjī ainavu ar upi, ko Soumss bija redzējis kāda amerikāņa privātajā kolekcijā, — ļoti skaista ainava, viņš neatcerējās redzējis ko skaistāku. Soumss ieraudzīja no savas virtuves skursteņa paceļamies dūmus un nopriecājās daudz vairāk nekā par dūmiem no citas virtuves skursteņa. Viņam to bija trūcis pagājušo gadu — visus šos gandrīz pastāvīgi tveicīgos mēnešus, kad viņi ar Flēru bija apceļojuši pasauli, braukādami no vienas svešas pilsētas uz otru. Maikls ir jucis ar šo savu emigrāciju! Soumss, kā karalistes piekritējs, teorijā atzina emigrācijas priekšrocības, bet praksē ikviena vieta ārpus Anglijas viņam likās vai nu pārāk ekstravaganta, vai pilnīgs pasaules aizstūris. Anglim ir tiesības uz sava paša virtuves skursteņa dūmiem. Kaut tā pati Ganga — cik nejēdzīgi plaša salīdzinājumā ar šo sudraboto, līkumoto pavedienu! Viņam diezgan labi patika gan Sv. Lorensa upe, gan Hudzona, gan Pтtomac — kā viņš to līdz šim vēl mēdza dēvēt, taču salīdzinājumā ar Temzu tie visi bija nekārtīgi izmētāti ūdens klajumi. Arī ļaudis tur tādi paši nekārtīgi. Citādi arī nav iespējams tik lielās valstīs. Soumss devās no pļavas lejup caur šauru meža strēmeli, kur skaļi ķērca krauķi. Viņš maz ko zināja par putnu parašām, jo nebija spējīgs tiktāl atraisīties no sevis, lai pētītu būtnes, kam nav ar viņu tiešu sakaru, bet viņš nosprieda, ka krauķi notur apspriedi par uztura jautājumu — vai nu krities tārpu kurss, vai vērojama inflācija, un nu krauķi šaudās kā franči ap savu nelaimīgo franku. Iznācis no meža, Soumss atradās netālu no slūžu sarga namiņa. Šeit, smaržīgam dūmu pavedienam viļoties augšup no pazema, necila skursteņa, ūdenim burbuļojot tacī, strazdiem un dzeguzēm sasaucoties, Soumsa privātīpašnieka instinkts uz brīdi apklusa. Atvēris salokāmo spieķi, viņš atsēdās un, šūpodams roku, iegrima tukšo slūžu aplūkošanā, kuru sienas klāja zaļa rāva. Lielisks rīks tādas slūžas! Kāpēc cilvēkos nav ierīkotas slūžas, lai aizturētu viņu kaislības un tad, stingri kontrolējot, laistu pa galveno dzīves gultni, neļaujot tām izplūst pa līčiem un veltīgi izšķiesties krācēs? Šīs mazliet abstraktās pārdomas pārtrauca Flēras suns, nolaizīdams viņa nokārušos roku. Dzīvnieki šais laikos kļuvuši pārāk līdzīgi cilvēkiem — vienmēr grib, lai tiem pievērš uzmanību; šo pašu pēcpusdienu Soumss bija noskatījies, kā Anetes melnais kaķis lūkojās Neapoles Psihes sejā un klusām ņaudēja — laikam vēlējās, lai paņem viņu klēpī, ko krūšutēls diemžēl nevarēja izdarīt.

Slūžu sarga meita iznāca no mājiņas un sāka ņemt nost veļas gabalus no virves. Sievietes uz laukiem laikam neko citu nedara kā tikai izkar veļu un ņem atkal nost! Soumss nolūkojās viņā — lokanas rokas, lokanas kājas, lokanais augums tērpts gaišzilā katūnā, seja kā no Botičelli gleznām — cik daudz Anglijā tādu seju! Droši vien viņai ir pielūdzējs, varbūt pat divi — viņi pastaigājas šai mežā, sēž valgajā zālē un tā tālāk, un kas zina, iedomājas, ka ir laimīgi; vai viņa uzsēžas viņam aiz muguras uz divriteņa un drāžas pa ceļiem, svārkiem uzraujoties virs ceļgaliem. Un viņu sauc — Gledisa, Dorisa vai tamlīdzīgi. Viņa pamanīja Soumsu un pasmaidīja. Viņai bija sulīgas lūpas, kas smaidot izskatījās tik skaistas. Soumss mazliet pacēla platmali.

—     Jauks vakars, — viņš sacīja.

—     Jā, ser. Ļoti godbijīga!

—     Ūdens vēl nav noskrējis.

—     Nē, ser.

Patiešām glīta meitene! Ja nu viņš būtu slūžu sargs un Flēra slūžu sarga meita, tad viņa arī kārtu veļu uz virves un runātu: «Jā, ser!» Jā, viņš gluži labi varētu būt slūžu sargs šai vienkāršajā dzīvē, vērot, kā ūdens ceļas un krīt, dzīvot šai gleznainajā namiņā un neraizēties ne par ko, izņemot — izņemot savu meitu! Un Soumss tikko novaldījās nejautājis meitenei: «Vai jūs esat laba meita?» Vai tad mūsu laikos kaut kas tāds iespējams — meita, kas vispirms domātu par tēvu un tad tikai pati par sevi?

—      Kā dzeguzes kūko! — viņš grūtsirdīgi noteica.

—      Jā, ser.

Tagad viņa ņēma nost no virves diezgan divdomīgu veļas gabalu, un Soumss nolaida acis, lai nesamulsinātu meiteni, kaut tā nemaz nelikās mulstam. Šolaiku meitenes laikam nemaz nav samulsināmas! Un piecēlies viņš salocīja spieķi.

—      Šķiet, tagad pieturēsies labs laiks. — Jā, ser.

—      Ar labvakaru!

—      Ar labvakaru, ser!

Suņa pavadībā viņš devās uz māju pusi. Kautra kā vijolīte, bet vai tā viņa izturas pret savu pielūdzēju? Pazemojoši gan būt vecam! Šādā vakarā jābūt atkal jaunam un jāklejo pa mežu ar šādu meiteni; un viss, kas Soumsā bija no fauna, uz mirkli sasmailēja ausis, aplaizījās un, paraustot plecus, mazliet apkaunoties, noslēpās dziļumos.

Soumsam, kuru daba bija visā pilnībā apveltījusi ar fauna īpašībām, bija raksturīgi, ka viņš šo faktu cītīgi slēpa. Kā visi viņa ģimenes locekļi, varbūt izņemot brālēnu Džordžu un tēvoci Svizinu, viņš bija visai noslēgts dzimuma jautājumos; neviens Forsaits nerunāja par dzimuma jautājumiem un necieta, ka citi par tiem runā; sajutuši dzimuma aicinājumu, viņi to ārēji nekādi neizrādīja. Nevis puritānisms, bet zināma izsmalcinātība liedza viņiem skart šo tematu; viņi paši nezināja, kur viņiem šāda īpašība radusies.

Pēc vientuļajām pusdienām Soumss aizsmēķēja cigāru un atkal izgāja no mājas. Tiešām silts, ja ņem vērā, ka ir tikai maijs, un pietiekami gaišs, lai saskatītu govis pļavā otrpus upes. Drīz tās sadzīs uz naktsguļu tur aiz paērkšķu žoga. Un rau, kur peld gulbji ar savu pelēko perējumu; skaisti putni, dodas pārgulēt uz salu!

Upe balsnīja, krēsla šķita aizķērusies koku zaros, nogaidot, kad varēs izplūst pa zemi un pacelties gaisos, kur nupat kā izgaisa pēdējās rieta lāses. Ļoti klusu un mazliet noslēpumaini — mijkrēšļa stunda! Tikai strazdi tarkšķ joprojām — nepatīkamie radījumi; un kādu pašcieņu var prasīt no būtnēm ar tik strupām astēm! Garām pašāvās bezdelīgas, mielodamās pirms gulēt iešanas ar knišļiem un agrīniem naktstauriņiem; papeles stāvēja tik nekustīgi, it kā uzklausītu cita citu, tā, ka Soumss pacēla roku, lai manītu, vai ir vējš. Ne mazākās vēsmiņas! Un tad uzreiz — ne lidojošo bezdelīgu, ne strazdu; bālgana dūmaka pār upi, pār debesīm! Mājās iedegās ugunis. Garām aizdūca naktsvabole. Uzkrita rasa, Soumss sajuta to — bija laiks iet iekšā. Un, līdzko viņš pagriezās uz mājas pusi, tumsa aši nogludināja kokus, debesis, upi. Un Soumss nodomāja: «Lai tikai nebūtu nekā noslēpumaina, kad viņa rīt atbrauc! Man negribas uztraukumu!» Tikai viņa un zēns; varētu būt tik jauki, ja nebijis šīs vecās mīlas, kas meta baigu ēnu, ar saknēm dziļi tverdamās pagātnē un solīdama rūgtus augļus nākotnē .. .

Nakti viņš labi gulēja un otrā rītā nezināja, ko iesākt, un kārtoja vien to pašu jau nokārtoto. Vairākas reizes viņš palika stāvam kā sasalis un klausījās, vai nedzirdēs mašīnu, un atgādināja sev, ka nevajag bažīties un neko nevajag jautāt. Viņa, protams, būs atkal vakardien satikusies ar Džonu, bet iztaujāt nedrīkst.

Viņš uzgāja gleznu galerijā un noņēma no sienas nelielu Vato glezniņu, par ko Flēra viņa klātbūtnē bija kādreiz jūsmojusi. Viņš nonesa to lejā un nostādīja uz molberta Flēras guļamistabā — jauneklis platā, mēļā vamzī ar mežģiņu rišām spēlē tamburīnu jaunai dāmai zilā tērpā ar atsegtām krūtīm; viņiem blakus jēriņš. Burvīga lietiņa! Flēra var paņemt to, ja vēlas, un pakārt savā «salonā» blakus Fragonāram un Šardēnam. Stāvēdams pie divguļu gultas, Soumss noliecās un paostīja gultas veļu. Nav tik smaržīga, kā vajadzētu. Šī sieviete — viņa saimniecības vadītāja misis Edžera ir aizmirsusi ielikt aromātiskos sāļus; viņš jau to zināja, ka kaut kas būs aizmirsts! Un, piegājis pie skapīša, viņš paņēma no plauktiņa četrus mazus sainīšus, pārsietus ar šaurām, mēļām lentītēm, un ielika tos gultā. Tad viņš iegāja vannas istabā. Diezin vai Flērai patiks šie sāļi — Anetes jaunākais atklājums; pēc viņa domām, smarža par stipru. Cits likās esam kārtībā; ziepes no firmas «Rožē un Gallē»; novadcaurules darbojas. Visi šie jaunie izgudrojumi — puse no tiem nav derīgi; kas nekaitēja vecos laikos pavilkt aiz ķēdītes! Jā, viņa mūžā notikušas lielas pārmaiņas attiecībā uz mazgāšanos. Viņš gan lāgā neatcerējās tos laikus, kad vannas nebija, toties ļoti labi atcerējās, kā tēvs pastāvīgi daudzināja: «Manā bērnībā mani nemazgāja vannā. Kad uzcēlu pats savu māju, tad ieliku pirmo vannu — cilvēki nāca to apbrīnot, tas bija 1840. gadā. Stāsta, ka tagad ārsti esot pret mazgāšanos — es gan nezinu.» Džeimss miris pirms gadsimta ceturkšņa, un šai laika sprīdī ārsti daudzkārt mainījuši savus uzskatus. Bet tas ir fakts, ka cilvēkiem vanna pa prātam, un vai tad nav vienalga, ko runā ārsti? Kitam patīk mazgāties — to nevar teikt par visiem bērniem. Soumss iznāca no vannas istabas, mirkli pakavējās pie dārznieka ienestajām puķēm, starp kurām sevišķi izcēlās trīs agrīnās rozes. Rozes bija dārznieka stiprā puse, pareizāk sakot, viņa vājība — viņš ne par ko citu nerūpējās; pats ļaunākais ar ļaudīm šais laikos: viņi specializējas tiktāl, ka zaudē katru jēgu par attieksmēm starp priekšmetiem, kaut gan, kā Soumss bija dzirdējis, tā esot pati modernākā filozofijas teorija. Viņš paņēma rozi un dziļi ieelpoja tās smaržu. Cik tagad daudz jaunu šķirņu — kas tās var saskaitīt! Viņa jaunībā katrs tās zināja — «La France», «Marйchal Niel», «Gloire de Dijon», — tas arī bija viss, bet nu tādas nemaz nav dzirdētas. Un, domājot par puķu mainīgumu un cilvēka izgudrošanas spējām, Soumss jutās pat noguris. Pārāk daudz visa kā!

Un Flēra vēl nebrauc! Šis Rigzs … — jo Soumss bija atstājis Flērai mašīnu un pats atbraucis ar vilcienu, — droši vien riepa būs pušu; Rigzam vienmēr riepas iet pušu, kad tas nav vajadzīgs. Un nākamo pusstundu Soumss vairs nezināja, kur dēties, un tā bija iegrimis aizmirstībā, nezin ko aplūkojot savā gleznu galerijā pašā augšējā stāvā, ka nemaz nedzirdēja mašīnu piebraucam. Flēras balss pamodināja Soumsu no domām par viņu.

—     Hallo! — viņš sauca, blenzdams lejup kāpņu lūkā. — Kur tu tā gadījies? Es tevi gaidu jau veselu stundu.

—     Jā, dārgais, mums vajadzēja šo to iepirkties pa ceļam. Cik jauki te izskatās! Kits palika dārzā.

— Ahā, — Soumss noteica, nākdams lejup. — Vai labi atpūties vakar … — Nokāpjot no pēdējā pakāpiena, viņam aizrāvās elpa.

Flēra pielieca seju skūpstam, bet viņas acis raudzījās tēvam garām. Soumss piespieda lūpas pie viņas vaiga. Flēras nebija šeit, viņas domas kavējās kur citur! Un, viegli pieskardamies ar lūpām pie meitas maigās ādas, Soumss noprata: «Viņa nedomā par mani — un kāpēc lai domātu? Viņa ir jauna!»

OTRĀ DAĻA

..

I DŪJAS DĒLS

Vai nu angļu rakstura pamatos ir krīts vai ne, taču nenoliedzams fakts, ka tas atrodas mūsu žokeju un treneru organismā. Viņi dzīvo lielākoties starp Dienvidanglijas krīta pakalniem, dzer daudz ūdens, saskaras ar zirgu locītavām, kaļķis kļuvis gandrīz vai par profesionālu pazīmi; bieži vien viņiem ir kaulaini deguni un zodi.

Vala Dārtija zirgu staļļa pārziņa — atvaļinātā žokeja Grīnvotera zods bija izliecies uz priekšu tā, it kā ilgajos sacīkšu gados būtu centies piedalīties savu zirgu pūlēs un piesaistīt tiesnešu uzmanību. Viņa plānais, valdonīgais deguns rotāja masku, veidotu no tumšbrūnas ādas un kauliem; šaurās, brūnās acis kvēloja, gludie, tumšie mati bija atsukāti atpakaļ; viņš bija piecas pēdas septiņas collas garš, un garajos periodos, kad baidījās ēst, askētiska izteiksme viņa sejā nomāca dabisko možumu, kādu varētu vērot, teiksim, pie cielaviņas. Viņš bija precējies, viņam bija divi bērni, un pret ģimeni izturējās ar tāda cilvēka nerunību, kurš trīsdesmit piecus gadus pavadījis tuvā saskarē ar zirgiem. Brīvajos brīžos viņš spēlēja fleiti. Uzticamāka cilvēka nebija visā Anglijā.

Vals, kura rīcībā Grīnvoters bija pārgājis ar 1921. gadu, aiziedams atvaļinājumā, uzskatīja, ka cilvēkus Grīnvoters izprot vēl labāk nekā zirgus, jo tic tikai tam, ko saredz tajos un saredz ne visai daudz. Patlaban bija radusies sevišķa nepieciešamība nevienam neuzticēties, jo zirgu stallī auga divgadīgs kumeļš — Rondavels,

Kafira un Dusošās Dūjas dēls, no kura gaidīja tik daudz, ka par to pat nemēdza runāt. Tāpēc Vals bija ļoti pārsteigts, kad pirmdien, Askotas sacīkšu nedēļā, viņa treneris ierunājās:

—      Mister Dārtij, šorīt kāds nelietis novēroja zirgus izjādē.

—      Sasodīta būšana!

—      Kāds ir izpļāpājies. Ja jau sāk novērot tik mazu stalli kā mūsējo, tad kaut kas nav kārtībā. Ja gribat pieņemt manu padomu, tad sūtiet Rondavelu uz Askotu un pieteiciet viņu uz ceturtdienu, lai izmēģina savus spēkus, — viņam nenāks par sliktu ieost hipodroma gaisu. Tad ļausim viņam atpūsties un pēc tam sagatavosim Gudvudas sacīkstēm.

Pazīdams sava trenera uzskatus, ka Anglijā tiklab sacīkšu zirgs, kā cilvēks necieš ilgu sagatavošanos, Vals atbildēja:

—      Vai baidāties viņu pārtrenēt?

—      Pašreiz viņš ļoti labā stāvoklī, nav vārdam vietas. Šorīt es liku Sinetam viņu izmēģināt, un viņš visus atstāja aiz muguras. Viņš skries, ka prieks būs redzēt; žēl, ka jūs te šorīt nebijāt.

—      Oho! — noteica Vals, atslēgdams staļļa durvis. — Nu, manu skaistuli?

Dusošās Dūjas dēls pagrieza galvu un uzmeta saimniekam spožu filozofa aci. Tumši pelēks, ar vienu baltu kāju un zvaigzni pierē viņš laistījās vien pēc rīta tualetes. Lielisks zirgs! Taisnas kājas un laba muskulatūra — iedzimta viņa tālajos senčos no Sentsaimona; platas krūtis un varen piemēroti pleci jāšanai lejup no kalna. Nav gluži tas, ko sauc par «bildi», — līnijas nav pietiekami plūdenas, bet toties spēcīgi izteikts raksturs. Gudrs kā suns un straujš kā ūdris. Vals atskatījās uz trenera nopietno seju.

—      Labi, Grīnvoter. Es pateikšu saimniecei — brauksim visi pilnā skaitā Kādu žokeju jūs sarunāsiet tik īsā laikā?

—      Jauno Lemu.

—      A, — Vals pasmīnēja, — kā redzu, jūs jau esat paspējis visu paredzēt.

Tikai ceļā uz mājām viņš beidzot noprata, pa kādu spraugu šis noslēpums varēja izlauzties . . . Trešajā dienā pēc ģenerālstreika izbeigšanās, vēl pirms Holijas un Džona atbraukšanas, viņš sēdēja pie rēķiniem, smēķēdams otro pīpi, kad istabene pieteica:

—      Kāds džentlmenis pie jums, ser.

—      Kā viņu sauc?

—      Steinfords, ser.

Tikko noturējies, lai nepateiktu: «Un jūs viņu atstājāt hallē vienu!» — Vals aizsteidzās uz turieni.

Viņa vecais skolas biedrs pētīja gravīru virs kamīna.

— Hallo!— Vals uzrunāja viņu. Nesatricināmais apmeklētājs apgriezās.

Viņa apģērbs nebija gluži tik nodilis kā toreiz Grīnstrītā, it kā būtu ieguvis jaunas iespējas dzīvot uz kredīta, taču seja tikpat grumbota, tikpat vienaldzīgi nicīga.

—      A, Dārtijs! — viņš noteica. — Džo Laitsons, bukmeikers, pastāstīja, ka tu šeit audzējot zirgus, un tāpēc es nolēmu iegriezties pa ceļam uz Braitonu. Kā klājas tavam Dusošās Dūjas kumeļam?

—      Nekas, — Vals atbildēja.

—      Kad domā laist viņu sacīkstēs? Man ienāca prātā — varbūt es varu būt tev par starpnieku. Es to izdarītu labāk par profesionāļiem.

Nudien, viņa bezkaunība ir nepārspējama!

—      Sirsnīgi pateicos, bet es gandrīz nemaz nepiedalos derībās.

—      Vai patiešām? Zini, Dārtij, es nebiju domājis tevi vēlreiz apgrūtināt, bet, ja tu varētu izlīdzēt man ar divdesmit piecām mārciņām, tad tas būtu liels pakalpojums.

—      Piedod, bet tādas summas es šeit neturu.

—      Varbūt čeku . . . Čeku — tā tik vēl trūka!

—      Nē, — Vals stingri noteica. — Vai gribi iedzert?

—      Ļoti pateicos!

Pieliedams glāzes pie ēdamistabas bufetes, Vals ar vienu aci šķielēja uz ciemiņa nekustīgo augumu un pieņēma lēmumu.

—      Paklau, Steinford, — viņš iesāka, bet tad viņa drosme pagaisa. — Kā tu te nokļuvi?

—      Ar automobili no Horšemas. Jā, nu man ienāk prātā, ka man nav ne penija, ko samaksāt šoferim.

Vals saviebās. Visā šai gadījuma bija kaut kas bezgala nožēlojams.

— Ņem, te ir piecnieks, ja ar to tev līdzēts, — viņš sacīja, — bet uz lielākām summām neceri. — Un pēkšņi viņam izlauzās: — Es vēl neesmu aizmirsis, zini, kā vienreiz Oksfordā aizdevu tev visu savu naudu, kad man pašam ūdens smēlās mutē, bet tev ne prātā nenāca atmaksāt, lai gan tai pašā trimestrī tu saņēmi glītu summiņu.

Labi veidotie pirksti sakļāvās ap piecmārciņu zīmi; plānās lūpas pavērās rūgtā smaidā.

— Oksforda! Cita pasaule. Nu, uz redzēšanos, Dārtij, laiks doties tālāk. Pateicos! Vēlu veiksmīgu sezonu!

Roku viņš nesniedza. Vals lūkojās uz viņa šauro un iznesīgo muguru, kamēr tā nozuda aiz durvīm.

Jā! To atcerēdamies, viņš visu saprata. Steinfords droši vien bija saklausījies ciematā kādas tenkas — skaidrs, ka tur neviens neliek Dusošajai Dūjai mieru! Bet tam nav lielas nozīmes — Holija tik un tā neļaus viņam likt naudu uz kādu zirgu. Taču Grīnvoteram labi jāuzmana kumeļš. Sacīkstēs piedalās daudz godīgu un krietnu cilvēku, taču tajās grozās arī daudz neliešu. Dīvaini gan, ka zirgi pievelk neliešus — zirgi, visskaistākais, ko dievs radījis! Bet ar skaistumu jau tā ir — cik neliešu lenc skaistas sievietes! Hm, būs jāpastāsta viss Holijai. Apmesties varēs, kā vienmēr, vecā Vormsona viesnīcā pie upes; no turienes līdz hipodromam tikai piecpadsmit jūdzes . . .

«Guznainais balodis» atradās mazliet atstatu no Temzas, Berkširas pusē, vecmodīgā dārzā, kurā ziedēja rozes, lefkojas, neļķes, magones, flokši un rezēdas. Siltajā jūnija dienā aromāts no dārza un no ziedošajām mežrozēm pie logiem ieplūda vecajā ķieģeļu namā, kas bija nokrāsots bāli dzeltens. Dienests Pārkleinā, Džeimsa Forsaita namā, Viktorijas valdīšanas pēdējā periodā — dienests, ko nocementēja laulības ar Emīlijas istabeni Fifinu, sniedza Vormsonam iespēju tik pamatīgi izpētīt, kas kur piederas, ka neviena cita viesnīca pie upes tā nepievilka tos, kuru gaumi nebija ietekmējusi mode. Ideāli tīra gultas veļa, divguļu gultas, kurās pat vasaru lika iekšā vara sildītājus, sidrs no pašu dārza āboliem, gatavināts ruma mucās, — viesnīca patiešām sniedza atpūtu visiem jutekļiem. Sienas rotāja gravīras — «Moderna laulība», «Vējgrābšļa karjera», «Skriešanās naktskreklos», «Lapsu medības» un lieli grupu portreti ar Viktorijas laikmeta slavenībām, kuru vārdi bija minēti paskaidrojumos. Tiklab viesnīcas sanitārais stāvoklis, kā tās portvīns bija teicams. Katrā gultā atradās sainītis ar smaržvielām; kafiju dzēra no senlaicīgiem alvas traukiem; salvetes mainīja pēc katras ēdamreizes. Un slikti te klājās ausurbjiem, zirnekļiem un nepiemērotiem viesiem. Vormsons, viens no tiem neatkarīgajiem vīriem, kuri uzplaukst, kļuvuši par viesnīcniekiem, sarkaniem vaigiem, nelielu, sirmu vaigubārdu iespiedās visās nama porās kā īsti silta saule.

Annai Forsaitai viss likās «taisni brīnišķīgi». Nekad savā īsajā mūžā, kas bija pavadīts plašā zemē, viņa nebija sastapusies ar tik pašapmierinātu mājīgumu — rāms upes klajs, putnu dziesmas, puķu smarža, idiliska lapenīte dārzā, gausi slīdoši, balti mākonīši zilajās debesīs, laipns, tauks spaniels un sajūta, ka rīt, parīt un aizparīt viss būs tāpat kā vakardien.

— Īsta poēma, Džon!

— Mazliet komiska. Ja parādībām piemīt mazliet komiskuma, tad tās negarlaiko.

—      Es te nekad negarlaikotos.

—      Traģēdijām Anglijā nav piemērota augsne, Ann,

—      Kāpēc?

— Traģēdija ir galējība, un mums galējības nav pa prātam. Traģēdija prasa sausumu, bet Anglijā ir mitrs.

Viņa stāvēja dārza lejasgalā, atspiedusies pret mūri, un atskatījās uz Džonu, pavērsusi uz viņa pusi delnā atbalstīto zodu.

— Flēras Montas tēvs dzīvo pie upes, vai ne? Vai tas tālu no šejienes?

— Meiplderhema? Šķiet, jūdzes desmit.

— Interesanti: vai mēs sastapsim viņu Askotā? Manuprāt, viņa ir burvīga.

—      Jā, — Džons piekrita.

—      Brīnos, ka tu viņā neiemīlējies, Džon.

— Mēs bijām vēl pusaudži, kad iepazināmies.

— Es gan domāju, ka viņa tevī iemīlējusies.

—      Kā tā?

—      Es to noprotu no viņas skatieniem . . . Viņa nemīl misteru Montu, viņa tikai jūt pret vīru simpātiju.

—      O! — noteica Džons.

Kopš Flēra Robinhilas birztalā bija tik dīvainā balsī sacījusi «Džon!», Džonu mocīja savādas izjūtas. Tur bija vēlēšanās satvert Flēru — tādu, kāda viņa stāvēja, šūpodamās uz nogāztā koka, uzlikusi rokas viņam uz pleciem, un taisnā ceļā atgriezties kopā ar viņu pagātnē, un reizē viņam derdzās šī vēlēšanās. Tur bija arī kaut kas tāds, kas lika atiet nomaļus un sacerēt dziesmiņu par viņiem abiem, un kaut kas tāds, kas sacīja: «Met projām, šīs muļķības un ķeries pie darba!» Džons bija patiešām samulsis. Tātad pagātne nemirst, kā viņš bija domājis, bet joprojām dzīvo blakus tagadnei un palaikam varbūt pat pārvēršas nākotnē. Vai var dzīvot kaut kam tādam, kā īstenībā nav? Viņa sirds smeldza, drudžaini caurvēji šaudījās pa to. Viss smagi nospieda viņa sirdsapziņu, jo, ja vispār Džonam kas bija, tad tā bija sirdsapziņa.

—      Kad mēs apmetīsimies te uz dzīvi, — viņš sacīja, — tad ieaudzēsim visas šīs vecmodīgās puķes. Tās ir visjaukākās!

—      Ak jā, apmetīsimies gan kaut kur, Džon! Bet vai tu skaidri zini, ka tev gribas pašam savu māju? Vai tev labāk nepatīk ceļot un rakstīt dzejoļus?

—      Tas nav nekāds darbs. Turklāt mani dzejoļi nav nekādi labie. Tur vajadzīgs tāds noskaņojums kā Haterasam Dž. Hopkinsam:

Es ļaudis nicinu, un tas mūs šķir,

Es dzīvē viens un savās dziesmās viens.

—      Neesi nu tik kautrs, Džon!

—      Tā nav kautrība, Ann, tā ir humora izjūta.

—      Vai nevaram iet izpeldēties pirms pusdienām? Tas būtu ļoti jauki.

—      Nezinu, kā te ir pieņemts.

—      Vispirms izpeldēsimies un tad apvaicāsimies.

— Labi. Ej pārģērbies! Es attaisīšu vārtiņus. Noplunkšķēja zivs; garš, balts mākonis noglauda papeļu galotnes aiz upes. Tieši tādā pašā vakarā pirms sešiem gadiem viņš bija gājis pa krastmalu kopā ar Flēru, atvadījies un pagaidījis, kamēr viņa atskatās un pamāj ar roku. Viņš arī tagad garā redzēja Flēru, viņas īpatno grāciju, kas tā iespieda atmiņā visas viņas kustības. Un tagad — te ir Anna! Bet Anna ūdenī ir kā pasaka!

Debesis tumsa virs «Guznainā baloža»; mašīnas bija aprimušas garāžās; laivas stāvēja piestātnēs, tikai ūdens plūda uz priekšu, un vējš, nākdams no upes, klusi sarunājās ar meldriem un lapām. Namā valdīja omulība. Vormsons ar savu Fifinu gulēja uz muguras, un viņu deguni sīca miega dziesmu. Pie Holijas gultas dega spuldze, un tās gaismā viņa lasīja «Vissliktāko ceļojumu pasaulē», bet Vals viņai blakus sapņoja, ka grib noglāstīt zirga purnu, taču tas zem viņa plaukstas saraujas īss kā leopardam. Anna gulēja, piekļāvusi seju pie Džona pleca, bet Džons plaši ieplestām acīm raudzījās aizvirtņos, pa kuru spraugām spiedās iekšā mēness gaisma.

Un Askotā, savā stallī, Dusošās Dūjas dēls, pirmo reizi atstājis savas mājas, prātoja par visādām pārmaiņām zirgu dzīvē, te pievērdams, te atvērdams acis, un klusu elpoja salmu smaržas pilnajā tumsā.

II SOUMSS HIPODROMĀ

Vinifredai Dārtijai šķita, ka viņas dēla staļļos uzaudzētā kumeļa debija Askotā ir pietiekams pamats savākt kopā visus tos ģimenes locekļus, kuriem iedzimtais saprāts pieļāva apmeklēt sacīkstes, bet arī viņa jutās satricināta, kad Flēra piezvanīja: — Tēvs arī brauc; viņš nekad nav bijis sacīkstēs un izturas gluži vienaldzīgs.

—       O, — Vinifreda sacīja, — tad tev vajadzēs ņemt divas no manām ieejas biļetēm. Džeks parūpēsies pats par sevi. Bet kas ar Maiklu?

—       Maikls nevar braukt — viņš aizrāvies ar pilsētas nomaļu kvartāliem. Viņam jauns lozungs: «Platākas notekas!»

—       Viņš ir tik lādzīgs, — Vinifreda sacīja. — īzbrauksim agrāk, dārgā, lai paspējam pabrokastot pirms sacīkstēm. Labāk būtu braukt ar mašīnu.

—      Tēva mašīna ir pilsētā, mēs piebrauksim pie jums.

—      Brīnišķīgi! — Vinifreda atsaucās. — Vai tēvam ir pelēks cilindrs? Nē? O, tas ir nepieciešams, šogad visi tos valkā. Nesaki viņam neko, tikai ej un nopērc. Viņa numurs ir septiņi un trīs ceturtdaļas. Un piekodini tur, dārgā, lai cilindru sasilda un saspiež no abiem sāniem, citādi tas ir pārāk apaļš viņa galvai. Un lai viņš neņem lieku naudu līdzi, jo Džeks slēgs derības par mums visiem.

Flēra apšaubīja, ka viņas tēvs vispār gribētu derēt uz kādu zirgu; viņš tikai izsacījis vēlēšanos paskatīties, kas tai hipodromā īsti notiekot.

— Smiekli nāk, klausoties, kā viņš runā par derēšanu, — Vinifreda sacīja, — gluži tāpat kā tavs vectēvs.

Džeimsam, zināms, nebūt nenāca smiekli, kad viņam bija trīs reizes jāsamaksā hipodromā ietaisītie Montegjū Dārtija parādi.

Soumss un Vinifreda ieņēma pakaļējos sēdekļus, Flēra un Imodžina priekšējos, bet Džeks Kardigans apsēdās blakus Rigzam. Viņi izvēlējās apkārtceļu caur Herovu, lai izvairītos no lielās kustības, un iebrauca pilsētā taisni tobrīd, kad ceļš bija gluži pieblīvēts. Soumss, kurš turēja pelēko cilindru uz klēpja, uzlika to galvā un noteica:

—      Tas jau Rigza dabā!

—      Ai, nē, tēvoc, — Imodžina protestēja, — tur Džeks vainīgs. Ja viņam jābrauc caur Ītonu, tad viņš katrā ziņā vispirms izbrauks caur Herovu.

—      O! A! — atsaucās Soumss. — Viņš tur savā laikā mācījies. Vajadzēs tur pierakstīt Kitu.

—      Cik jauki! — Imodžina izsaucās. — Mūsu zēni vēl būs tur, kad viņš iestāsies. Jums tik labi piestāv cilindrs, tēvoci.

Soumss atkal noņēma cilindru.

—      Baltā vārna, — viņš sacīja. — Nesaprotu, kā Flērai ienācis prātā man tādu pirkt.

—      Mans dārgais, — ieteicās Vinifreda, — tev ar to pietiks ilgiem gadiem. Džeks valkā savu kopš paša kara.

Pats galvenais ir pasargāt to no kodēm sezonu starplaikos. Kāds milzums automobiļu! Tas tomēr ir apbrīnojami, ka mūsu laikos tik daudziem ir nauda šādām vajadzībām.

Redzot šo naudu, kas plūda šurp no Londonas, Soumss būtu juties priecīgāks, ja nebūtu vajadzējis domāt, no kurienes tā galu galā rodas. Ogļu tirdzniecībā klusums, fabrikas slēdz citu pēc citas, un tad šī bagātības un modes izstāde, kaut arī iedarbojas nomierinoši, tomēr šķiet gandrīz vai nepieklājīga.

Džeks Kardigans, skatīdamies atpakaļ no savas vietas blakus šoferim, sāka skaidrot kāda izgudrojuma priekšrocības, kuru viņš dēvēja par «toto». Pēc viņa vārdiem iznāca, ka tā ir mašīna, kas cilvēka vietā slēdz derības. Jocīgs radījums šis Džeks Kardigans — padarījis sportu par savu profesiju; tāds tips varēja rasties vienīgi Anglijā! Un, paliecies uz priekšu, Soumss apvaicājās Flērai:

— Vai tev tur nevelk?

Flēra klusēja gandrīz visu ceļu, un Soumss zināja iemeslu. Desmit pret vienu, ka Džons Forsaits būs Askotā! Meiplderhemā viņš divas reizes bija pamanījis vēstules, ko Flēra adresēja misis Dārtijai Vonsdonā, Saseksā.

Pēdējās divās nedēļās viņa šķitās te pārāk rosīga, te par daudz klusa. Reiz, kad viņš bija ierunājies par Kita nākotni, viņa bija atbildējusi:

— Nav vērts gudrot, tēv, — ko mēs ieteiksim, viņš noraidīs; tagad ar vecākiem nerēķinās: paskaties kaut uz: mani!

Un viņš paskatījās un neko neiebilda.

Soumss joprojām nenolaida skatienu no meitas pakauša, kad viņi iebrauca kādā iežogotā vietā un viņam gribot negribot vajadzēja nodot savu cilindru publikas novērtējumam. Kas par pūli! Te tālīnajā hipodroma stūrī ciešās rindās stāvēja cilvēki, kuri, cik Soumss varēja noprast, vispār neko neredzēs un nīks visu pēcpusdienu. Un to sauc par izpriecu! Viņš, sekojot savējiem, devās šķērsām pāri hipodromam uz galvenās tribīnes pusi. Tad tādi ir «bukmeikeri»! Ērmīgi ļautiņi, un katram uzrakstīts skaidri viņa vārds, lai publika tos nesajauc; tas labi izdomāts, jo Soumsam visi likās vienādi — ar resniem kakliem un sarkanām sejām vai ar gariem kakliem un klienām sejām, ik firmai pa vienam no katras šķirnes — tikpat kā klaunu pāris cirkā. Šad tad, iestājoties klusuma brīdim, kāds no tiem izgrūda skaļu kaucienu un blenza tukšumā ar izsalkušu skatienu. Ērmīgi ļautiņi! Soumss nopriecājās, kad viņi nonāca karalisko ložu tuvumā, kur bukmeikerus, acīm redzot, nelaida klāt. Kas te pelēku cilindru! Šī bija tā vieta, kā viņš bija dzirdējis, kur varot redzēt skaistas sievietes. Soumss tikko sāka izlūkot tās, kad Vinifreda saspieda viņa elkoni.

— Skaties, Soums, karaļa ģimene!

Lai nebūtu jāblenž uz zirgu vilktajām karietēm, uz kurām visi blenza, Soumss novērsa skatienu un pamanīja, ka palikuši ar Vinifredu vieni paši.

—      Kur tad pārējie? — viņš jautāja.

—      Laikam aizgājuši uz zirgu aploku.

—      Kāpēc?

—      Apskatīt zirgus, dārgais!

Soumss bija jau paguvis zirgus aizmirst.

—      Kāda jēga mūsu laikos braukāt karietēs! — viņš nomurmināja.

—      Manuprāt, tas ir ļoti interesanti, — Vinifreda atbildēja. — Vai mēs arī neiesim uz aploku?

Soumss, kuram nebūt negribējās izlaist meitu no acīm, sekoja Vinifredai uz tā saucamo aploku.

Bija viena no tām dienām, kad nekādi nevar pateikt, vai būs lietus vai ne, tāpēc Soumss jutās vīlies ir sieviešu tērpos, ir izskatā. Viņš neredzēja nevienu, kas varētu līdzināties viņa meitai, un jau dzīrās izteikt kādu nicinošu piezīmi, kad aiz muguras izdzirda balsi:

— Paskat, Džon! Tur ir Flēra Monta!

Soumss uzkāpa Vinifredai uz kājas un sastinga. Tepat dažu soļu atstatumā un tāpat pelēkā cilindrā gāja garām šis jauneklis kopā ar sievu un māsu. Soumss atcerējās, kā pirms divdesmit septiņiem gadiem viņš bija dzēris tēju Robinhilā kopā ar brālēnu Džolionu, šā jaunekļa tēvu, kā bija ienākuši Holija un Vals, apsēdušies un nolūkojušies viņā kā svešādā, nezināmā putnā. Visi trīs iegāja ļaužu lokā, kuri lūkojās sazin uz ko. Un pavisam tuvu aiz viņiem nāca šurp nākamā trijotne — Džeks Kardigans, Imodžina un Flēra.

—      Mans dārgais, — Vinifreda aizrādīja, — tu stāvi man uz kājas.

—      Tas ir netīšām, — Soumss nomurmināja. — Pāriesim uz otru pusi, tur vairāk telpas.

Šķita, ka aplokā vadā zirgus, bet Soumss lūkojās pāri Vinifredas plecam tikai tāpēc, lai saskatītu savu meitu. Viņa vēl nebija pamanījusi jauno cilvēku, taču redzams, ka meklē to skatieniem — viņai acis nemaz nekavējās pie zirgiem. Tur nebija ko brīnīties — zirgi visi vienādi, spīdoši un lokani, rāmi kā jēri, katru tur pie galvas kāds zeņķis. Ā! Kā nazis iedūrās Soumsam krūtīs — Flēra pēkšņi atplauka un tikpat pēkšņi likās noslēpjam savu atgriešanos dzīvē pati no sevis. Cik rāmi viņa stāv, gluži rāmi un nenolaiž acu no jaunā cilvēka, kurš sarunājas ar savu sievu.

— Tas ir favorīts, Soums. Vismaz Džeks tā apgalvo. Kā tev šķiet?

— Neredzu nekā sevišķa — četras kājas kā visiem. Vinifreda iesmējās. Soumss ir gan jocīgs!

— Džeks iet projām; zini, dārgais, ja mēs gribam derēt uz kādu zirgu, tad labāk iesim atpakaļ. Es jau izvēlējos, uz kuru.

— Es neko neesmu izvēlējies, — Soumss atteica.

— Kā plānprātiņi, — vai viņi vispār prot atšķirt vienu zirgu no otra!

— O, tu vēl nemaz nezini, — Vinifreda attrauca,

— lai Džeks tev . . .

— Nē, pateicos!

Viņš redzēja, kā Flēra pagāja uz priekšu un pievienojās tiem trim. Uzticīgs savam lēmumam neko neizrādīt viņš drūmi devās atpakaļ uz galveno tribīni. Kādu neiedomājamu traci viņi saceļ tur pie skrejceliņa! Un cik šauri kļuvis šai milzīgajā tribīnē! Pašā augšā viņš pamanīja kādu pusduci vājprātīgo, kuri izmisīgi žestikulēja, — laikam kāda signalizācija. Pēkšņi lejā aiz iežogojuma pašāvās garām kaut kas spilgts. Zirgi — viens, divi, trīs, desmit, varbūt pat vēl vairāk; katram savs numurs, un uz kakla kā pērtiķi sēž spilgti ģērbti cilvēciņi. Aizšāvās garām un droši vien tūliņ šausies atpakaļ, un milzums naudas pāries no vienām rokām otrās. Un tad viss sāksies no gala — un nauda atgriezīsies vecajā vietā. Un kāds prieks no visa tā, ej nu sazini! Liekas, ir cilvēki, pat tūkstošiem cilvēku, kas aizvada tā visu mūžu; redzams, valstī daudz brīvas naudas un laika. Kā Timotijs mēdza teikt: «Konsoles ceļas!» Neceļas vis, bet gluži otrādi — pat kritušās par vienu punktu un kritīsies vēl, ja ogļrači nepārtrauks streiku. Pie viņa auss atskanēja Džeka Kardigana balss:

—      Uz kādu zirgu jūs liksiet, tēvoci Soums?

—      Kā es to zinu, kurš labāks?

—      Vajag likt uz kādu, citādi nav interesanti.

— Lieciet uz kādu Flēras vietā un atstājiet mani mierā. Man par vēlu sākt. — Un, atvēris salokāmo spieķi, Soumss atsēdās. — Tūliņ sāks līt, — viņš nīgri piezīmēja. Viņš bija palicis viens; Vinifreda ar Imodžinu bija aizgājušas Flērai pakaļ viņpus iežogojuma pie Holijas un viņas kompānijas — Flēra un tas jauneklis stāvēja abi blakus. Soumsam ienāca prātā, ka arī toreiz, kad Bozinijs neatkāpās ne soli no Irēnas, viņš, tāpat kā tagad, bija izlicies neko neredzam tai bezcerīgajā cerībā, ka pa ūdeņiem iespējams staigāt, ja neraugās dziļumā. Bet ūdeņi nodevīgi pašķīrās un ierija viņu; vai tagad atkal tas notiks, vai atkal? Viņa lūpas nodrebēja, viņš pastiepa roku uz priekšu. Uz tās uzkrita sīkas lietus lāses.

— Aiziet!

Paldies dievam, klaigas norimās. Dīvaina pāreja no tāda trokšņa uz klusumu. Vispār dīvaina aina — bars pieaugušu bērnu! Kāds spalgi iebrēcās pilnā balsī, kaut kur iesmējās, tad tribīnē sacēlās čala, ļaudis Soumsa tuvumā sāka staipīt kaklus. — Favorīts uzveiks! — Nekā nebūs! — Troksnis pieaug; pakavu dimdoņa, pazib spilgts plankums! Soumss nodomāja: «Beidzot gals!» Varbūt arī dzīvē viss tāpat. Klusums — klaigas — kaut kas nozib — klusums. Visa dzīve ir sacīkste, izrāde — tikai nav kas noskatās! Risks un atmaksa! Zem jaunā cilindra viņš pārvilka ar roku pār vienu iekritušo vaigu, tad pār otru. Atmaksa! Lai kas tur maksā, kad tikai ne Flēra! Bet tur jau ir tā nelaime — ir tādi parādi, kurus nevar uzdot nomaksāt citam! Par ko gan daba domājusi, kad radījusi cilvēka sirdi?!

Laiks vilkās uz priekšu, bet viņš vairs tā i neredzēja meitu. Likās — viņa uzminējusi tēva nodomu neizlaist viņu no acīm. Patlaban «labākais šā gadsimta zirgs» devās «Zelta kausa» skrējienā, un to nedrīkstēja palaist garām, tā visi sacīja. Un Soumsu atkal aizvilka uz aploku, kur vadāja apkārt zirgus.

—      Vai tas? — viņš jautāja, norādīdams uz staltu ķēvi, kuru viņš bija spējīgs atšķirt no citiem zirgiem, jo tai bija baltas potītes. Neviens neatbildēja, un viņš atklāja, ka trīs cilvēki bija iespiedušies starp viņu ar Vinifredu un Kardiganiem un diezgan ziņkāri palūkojās uz viņu.

—      Rau, kur ir! — viens no tiem sacīja. Soumss pagrieza galvu uz to pusi. Tad tāds ir gadsimta labākais zirgs? Šis bēris! Tāda pati krāsa kā tam pārim, ko jūdza karietē, kad viņi dzīvoja Pārkleinā. Viņa tēvam vienmēr bija bēri zirgi, tāpēc ka vecajam Džolionam bija brūni, Niklasam — melni, Svizinam — pelēki, bet Rodžeram . . . viņš jau bija aizmirsis, kādi bija Rodžeram — kaut kas ekscentrisks — laikam ābolaini! Dažreiz viņi runāja par zirgiem, pareizāk sakot, par to, cik samaksājuši par tiem; Svizins kādreiz esot bijis tiesnesis zirgu skriešanās sacīkstēs, vismaz viņš tā apgalvoja, bet Soumss tam neticēja — viņš vispār nekad nebija ticējis Svizinam. To gan viņš it labi atcerējās, kā Rouvā Džordžam zirgs bija sācis trakot un iesviedis viņu puķudobē, — kā tas notika, to neviens nevarēja izskaidrot. Gluži Džordža garā — viņam bija tieksme uz visādām aplamībām! Soumss pats nekad nebija interesējies par zirgiem. Irēnai — tai gan ļoti patika jāt, tas bija viņas dabā! Kad viņi apprecējās, viņai vairs neiznāca jāt. .. Kāda balss ierunājās:

— Nu, ko jūs par viņu teiksiet, tēvoci S'oums?

Vals ar savu stulbo smīnu, Džeks Kardigans un vēl kāds vājš vīrietis brūnu seju, garu zodu un degunu. Soumss piesardzīgi atbildēja:

— Zirgs tīri labs.

Lai nedomā, ka izdosies iedzīt viņu sprukās!

— Kā domā, Val, vai viņš izturēs? Ellīgi garš gabals.

Nebaidies, izturēs.

—      Nav jau ar ko sacensties, — piebilda kārnais vīrietis.

—      Francūzis, Grīnvoter.

—      Tam nav klases, kaptein Kardigan. Arī šis zirgs nav nemaz tik labs, kā domā, bet šodien tas zaudēt nevar.

—      Nu, cerēsim, ka francūzi tas uzveiks: lai taču kāds kauss paliek arī Anglijai.

Soumsa sirdī kaut kas atbalsojās. Ja tas ir pret francūzi, tad jāpalīdz, cik vien iespējams.

—      Lieciet man uz to piecas mārciņas, — viņš negaidot uzrunāja Džeku Kardiganu.

—      Tas ir ko vērts, tēvoci Soums! Izredzes abiem apmēram vienādas. Paskatieties, kāda viņam galva un visa priekšējā daļa un kā viņš stāv — kādas platas krūtis. Krusti nav gluži tik labi, taču vispār zirgs lielisks. _— Kurš ir francūzis? — Soumss jautāja. — Tas? O! A! Nē, man nepatīk. Šo skrējienu es noskatīšos.

Džeks Kardigans satvēra viņu virspus elkoņa — pirksti viņam bija kā no dzelzs.

— Nāciet man līdzi! — viņš sacīja. Soumss gāja. Viņu uzveda vēl augstāk tribīnē, iedeva Imodžinas binokli — viņa paša dāvanu — un atstāja vienu. Viņš bija pārsteigts par to, cik skaidri un tālu var saredzēt. Kāds milzums automobiļu, un kāds milzums ļaužu! «Laika pavadīšana nacionālā garā» — tā, šķiet, to dēvē. Garām iet zirgi, katru ved kāds aiz pavadas. Neko teikt, skaisti radījumi! Angļu zirgs pret franču zirgu — tur ir sava jēga. Viņš nopriecājās, ka Anete ar māti joprojām Francijā, citādi viņa būtu šeit. Nu zirgi rikšoja. Soumss no sirds pūlējās atšķirt tos, bet visi bija velnišķīgi vienādi, izņemot numurus. «Nē,» viņš nolēma, «skatīšos tikai uz tiem diviem un vēl uz to slaido,» — viņš izraudzījās to nosaukuma dēļ — Pons Asinorum. Ar lielām mokām viņš iegaumēja visu triju žokeju vamžu krāsas un tad pievērsa binokli zirgu grupai pie starta. Taču, līdzko zirgi sāka skriet, viss sajuka — viņš tikai redzēja, ka viens zirgs ir pārējiem priekšā. Vai bija vērts pūlēties un iegaumēt krāsas! Viņš skatījās, kā zirgi auļo aizvien un aizvien uz priekšu, un uztraucās, ka neko nesaprot, bet apkārtējie, redzams, ļoti labi visu izprot. Nu zirgi iznāk uz taisnā ceļa. — Favorīts vada! Skatieties uz francūzi! — Nu Soumss varēja izšķirt pazīstamās krāsas. Tie abi ir priekšgalā! Viņa roka nodrebēja, binoklis izkrita. Rau, kā tie iet — gandrīz cieši blakus! Pie velna — viņš nav pirmais — Anglija nav pirmā! Velns parāvis! Nav! Ir! Viņam, pašam neapzinoties, sirds sāpīgi sažņaudzās. «Aplami!» viņš domāja. «Francūzis! Nē, favorīts uzveic! Favorīts!» Gandrīz tieši pretī viņam zirgs izrāvās priekšā. Varens zirgs! Urā! Lai dzīvo Anglija! Soumss tikko paspēja aizlikt roku mutei priekšā, vārdi lauztin lauzās ārā. Kāds viņu uzrunāja, viņš nelikās dzirdam. Rūpīgi noglabājis futrālī Imodžinas binokli, viņš noņēma pelēko cilindru un ieskatījās tanī. Tur nebija nekā, tikai plankums no viņa sviedriem uz rudās ādas strēmeles.

III divgadnieki

Divgadniekus posa sacīkstēm tai aploka daļā, kur bija mazāk ļaužu.

— Džon, iesim paskatīties, kā seglo Rondavelu, — Flēra aicināja.

Un iesmējās, kad viņš atskatījās.

— Nē, Anna ir pie tevis dienu un nakti. Pārmaiņas dēļ vari iet kopā ar mani.

Tālīnā aploka stūrī Dusošās Dūjas dēls bija augsti izslējis dižciltīgo galvu; viņam saudzīgi lika mutē laužņus, kamēr Grīnvoters pats ar savām rokām pielāgoja seglus.

—      Nevienam pasaulē nav tik labi kā sacīkšu zirgam, — Flēra dzirdēja Džonu sakām. — Paskaties, kādas viņam acis — gudras, dzidras, možas. Darba zirgiem ir tāds vilšanās pilns cietēja skatiens, bet šiem nekad. Viņiem patīk savs darbs, tas uztur tiem labu omu.

—      Nelasi lekcijas, Džon! Vai tu zināji, ka mēs te satiksimies?

Jā.

Un tomēr atbrauci? Cik drosmīgi!

—      Kāpēc tev jārunā tādā garā?

—      Kādā tad? Ievēro, Džon, ka sacīkšu zirgi nekad nesaliec ceļus, kad stāv, — jādomā, tāpēc, ka vēl ir jauni. Bet, starp citu, ir kāds fakts, kam vajadzētu mazināt tavu jūsmošanu par tiem. Viņi nerīkojas brīvi.

—      Kurš tad to var?

Kāda viņam nelokāma, stūrgalvīga seja!

— Paskatīsimies, kā viņu vadās.

Viņi piegāja pie Vala, kurš sadrūmis jautāja:

—      Vai jūs liksiet uz viņu?

—      Kā tu domā, Džon?

—      Jā, desmitnieku.

—      Es arī tāpat. Divdesmit mārciņas par mums abiem, Val.

Vals nopūtās.

— Paskatieties vien uz viņu! Vai esat redzējuši neatkarīgāku divgadnieku? Pieminiet manus vārdus, viņš ies tālu. Un man neļauj vairāk likt par nožēlojamām divdesmit mārciņām. Sasodīts!

Viņš atstāja abus un aizgāja pie Grīnvotera.

—      Neatkarīgs, — Flēra noteica. — Tā nav laikmetīga īpašība, vai ne, Džon?

—      Nezinu, ja paskatās dziļāk . . .

—      O! Tu esi pārāk ilgi nodzīvojis nomalē. Arī Frensis bija apbrīnojami pirmatnējs; jādomā, Anna ir tāda pati. Tev vajadzēja gan iepazīties ar Ņujorku — ir vērts, spriežot pēc literatūras.

—      Es nespriežu pēc grāmatām, neticu, ka starp dzīvi un literatūru ir kaut kas kopīgs.

—      Cerēsim, ka tev taisnība. Kur mēs labāk varētu redzēt sacīkstes?

—      Nostāsimies pie iežogojuma. Mani interesē finišs. Es neredzu Annu.

Flēra saknieba lūpas, lai neizteiktu: «Pie velna ar Annu!»

— Nav ko gaidīt, — viņa sacīja, — pie iežogojuma drīz vairs nebūs vietas.

Viņi apstājās pie iežogojuma gandrīz pretī finiša stabam un stāvēja klusēdami — gandrīz kā ienaidnieki, kā likās Flērai.

— Nāk, nāk!

Divgadnieki aiztraucās garām tik cieši kopā un tik ātri, ka nemaz nevarēja tos lāgā izšķirt.

— Rondavels rikšo labi, — Džons sacīja, — un tas brūnais arī man patīk.

Flēra gurdi sekoja kumeļiem ar acīm, viņa pārāk skaudri izjuta, ka ir viena ar Džonu, pavisam viena, svešinieku paslēpta no pazīstamo skatieniem. Viņa sasprindzināja visus spēkus, lai paspētu izbaudīt šo acumirklīgo vienatnību. Viņa ieķērās Džonam elkonī un piespiedās izteikt:

— Es ļoti nervozēju, Džon. Rondavelam ir jāpienāk pirmajam.

Vai viņš saprata, ka, paceļot binokli, Flēras roka paliek karājamies gaisā?

— No šejienes neko nevar saskatīt. — Tad viņš atkal ar elkoni piespieda sev klāt Flēras roku. Vai viņš saprata? Ko viņš saprata?

— Aiziet!

Flēra piekļāvās ciešāk.

Klusums — troksnis — izsauc te vienu vārdu, te otru. Taču Flēra juta tikai to, ka viņa kļaujas klāt Džonam. Zirgi paauļoja garām, pazibēja koši krāsu plankumi, bet viņa neko neredzēja, viņas acis bija aizdarītas.

— Kad tevi divi deviņi! — viņa dzirdēja Džonu sakām. — Viņš ir pirmais.

—      O, Džon!

—      Interesanti, ko mēs saņemsim.

Flēra paskatījās uz viņu; viņas bālajos vaigos kaisa sārti plankumi, acis lūkojās ļoti dzidri.

— Saņemsim? Vai tu patiešām to gribēji sacīt, Džon? Un, kaut viņš palika aizmugurē, sekodams viņai uz

aploku, no cieši pievērstā skatiena Flēra noprata, ka viņš to nebija gribējis teikt.

Viņi atrada savējos salasījušos kopā, izņemot Soumsu. Džeks Kardigans paskaidroja, ka izmaksas bijušas ārkārtīgi zemas, jo uz Rondavelu gandrīz neviens nebija derējis; kāds laikam būs kaut ko uzzinājis; Džeks, acīm redzot, uzskatīja, ka tas ir ārkārtīgi nosodāmi.

— Ceru, ka tēvocis Soumss nebūs cirtis pār strīpu, — viņš sacīja. — Kopš «Zelta kausa» skrējiena neviens viņu nav redzējis. Tas gan būs joks, ja izrādīsies, ka viņš ņēmis un izsviedis kādu piecsimtnieku! Flēra paīgni pārtrauca viņu:

— Tēvs droši vien ir noguris un sēž jau mašīnā. Arī mums būtu laiks iet, krustmāmiņ, iekams viss pūlis nav sācis kustēties.

Viņa pagriezās uz Annas pusi.

— Kad mēs atkal redzēsimies?

Viņa redzēja meiteni paveramies Džonā; tas norūca:

— O, gan jau kādreiz!

— Jā, tad norunāsim turpmāko. Uz redzi, dārgā! Sveiks, Džon! Apsveic Valu manā vārdā. — Un, atvadoties pamājusi ar galvu, Flēra pirmā devās uz izeju. Niknums, kas kūsāja viņas sirdī, nekādi neizpaudās — nedrīkstēja likt manīt tēvam, ka ar meitu notiek kaut kas neparasts.

Soumss patiešām jau sēdēja mašīnā. Uztraukums par sacīkstēm. «Zelta kausa» dēļ, tik pretējs viņa principiem, bija piespiedis viņu apsēsties tribīnē. Tur viņš arī nosēdēja divas pārējās sacīkstes, laiski vērojot apakšā viļņojošo pūli un zirgus, kas aši pašāvās garām un vēl ašāk trauca atpakaļ. Šeit viņa sirdij tik patīkamajā vientulībā viņš varēja ja nu ne ar sajūsmu, tad vismaz ar interesi netraucēts vērot viņam tik svešo ainu. Laika pavadīšana nacionālā garā — viņš zināja, ka šais laikos katrs tīko uz kaut ko derēt. Pret vienu cilvēku, kurš kaut retumis apmeklē sacīkstes, droši vien būs divdesmit, kas tanīs ne reizi nav bijuši un tomēr iemanījušies paspēlēt naudu. Nevar nopirkt ne avīzi, ne iegriezties frizētavā, lai nedzirdētu kaut ko par sacīkstēm. Londonā un dienvidos, centrālajās grāfistēs un ziemeļos visas šķiras aizrāvušās ar to un paspēlē uz zirgiem šiliņus, dolārus un soverēnus. Viņš bija pārliecināts, ka viss lielais vairums nav savu mūžu redzējis sacīkšu zirgu, varbūt pat vispār nekādu zirgu; sacīkstes, redzams, ir zināma veida reliģija, un nu, kad tās visā drīzumā apliks ar nodokli, tā būs pat valsts reliģija. Kāds iedzimts pretrunas gars lika Soumsam viegli nodrebēt. Zināms, viņam nebija nekādu simpātiju pret šo bļaurīgo baru tur lejā ar viņu ērmīgajām platmalēm un lietussargiem, taču viņu stipri uztrauca doma, ka tagad tiem nodrošināta ja ne debess valstības, tad vismaz tās sinonīma — mūsdienu valsts sankcija. It kā Anglija būtu patiešām pavērsusies ar seju pret faktiem! Ļoti bīstams simptoms! Kas zina, likumu attiecinās arī uz prostitūciju! Aplikt ar nodokli tā saucamos netikumus nozīmē atzīt, ka tie ir cilvēka dabas sastāvdaļa. Un, kaut arī Soumss, kā īsts Forsaits, jau sen zināja, ka tā tas ir, tomēr to atklāti atzīt viņam likās par daudz franciski. Atzīt cilvēka dabas nepilnību ir kaut kas līdzīgs kapitulācijai; vajag tikai sākt iet šai virzienā, tad vairs nevar zināt, kur nonāks. Taču no visa redzams, ka nodokļi dos kārtīgus ienākumus, un ienākumi ir ļoti vajadzīgi, un tā viņš nespēja izšķirties, kā būtu pareizāk. Pats viņš tā nerīkotos, bet arī nebija noskaņots brukt virsū valdībai par to, ka viņa tā rīkojas. Bez šaubām, valdība, tāpat kā viņš, ir atzinusi, ka jebkura azarta spēle ir spēcīgākā pretinde pret revolūciju; kamēr vien cilvēks var slēgt derības, viņam ir izredzes kaut ko iegūt par velti, un šāda tieksme ir tas virzītājs spēks, kas slēpjas aiz katra mēģinājuma apgriezt pasauli otrādi. Turklāt cilvēkam jāsoļo līdzi savam laikam, vienalga, kalnup vai lejup, ko īstenībā ir arī grūti noteikt. Galvenais — neielaisties nekādās pārmērībās.

Šajās nosvērtajās pārdomās pēkšņi ielauzās pilnīgi nenosvērtas jūtas. Flēra un tas jaunais cilvēks devās abi pāri klajumam uz iežogojumu. No pelēkā cilindra apakšas Soumss ar sāpēm lūkojās abos, piespiests atzīt, ka tas ir skaistākais pāris visā hipodromā. Viņi apstājās pie iežogojuma — klusēdami, un Soumsam, kurš saviļņojuma brīžos kļuva ārkārtīgi nerunīgs, tā likās ļauna zīme. Vai patiešām ar viņiem jau tik ļauni un kaislības noslēpušās veidojas savā nekustīgajā kūniņā, lai īsajā mirklī izlidotu no tās tauriņa spārniem? Kas slēpjas viņu abu klusēšanā? Zirgi paskrēja garām; šis pelēkais, stāsta, piederot viņa māsasdēlam. Kāpēc vispār Vals audzē zirgus? Soumss jau bija nopratis, kas notiks, kad Flēra paziņoja, ka brauks uz Askotu. Nu viņš nožēloja, ka ieradies. Nē, tomēr ne! Labāk zināt visu, kas uzzināms. Blīvajā pūlī pie iežogojuma viņš neko citu nevarēja saskatīt kā jaunekļa pelēko cilindru un meitas melnbalto cepuri. Uz mirkli viņa uzmanību piesaistīja zirgi: kāpēc lai nepaskatās, kā Vala zirgu noskrien! Stāsta, viņš daudz gaidot no šā zirga — tas bija Soumsam pietiekams iemesls negaidīt no tā it neko. Zirgi auļoja atpakaļ visi vienā jūklī — sasodīti daudz, bet tam pelēcim ir izdevīga krāsa, to nevar sajaukt ar citiem. Kā, viņš taču ir priekšā! Kad tevi kociņš — pienāca pirmais!

— Hm! — Soumss skaļi noteica. — Tas ir mana māsasdēla zirgs!

Tā kā neviens neatbildēja, viņš cerēja, ka neviens nebūs dzirdējis. Atkal viņa skatiens apstājās pie iežogojuma. Tie abi klusēdami nāca šurp — Flēra mazliet pa priekšu. Varbūt. . . varbūt tomēr viņiem tik labi vairs nesaskan kā agrāk! Jācer uz to labāko. Ak, dievs, cik viņš jūtas noguris! Būs jāpagaida pārējie mašīnā.

Un tur nu viņš sēdēja puskrēslā, kamēr viņi pienāca, skaļi pļāpādami, — ne visai gudrs izskats ir cilvēkiem, kad tie laimējuši. Izrādās — viņi turklāt visi laimējuši!

— Un jūs nelikāt neko uz viņu, tēvoci Soums?

—       Es domāju par citām lietām, — Soumss atbildēja, lūkodamies meitā.

—       Mēs jau domājām, vai tikai jūs neesat vainīgs, ka tik nejēdzīgi maz saņēmām!

—       Kā? — Soumss nīgri jautāja. — Vai tad jūs domājāt, ka es derēšu pret viņu?

Džeks Kardigans atmeta galvu un sāka smieties.

— Es tur neko smieklīgu neredzu, — Soumss norūca.

— Es tāpat, Džek, — Flēra sacīja. — Kā tēvs var kaut ko zināt par sacīkstēm?

—       Piedodiet, ser, es jums tūliņ visu paskaidrošu.

—       Pasarg dievs! — Soumss noteica.

— Nē, bet tur kaut kas nav kārtībā. Vai atceraties to Steinfordu, kas mātei nočiepa tabakas dozi?

— Atceros.

— Izrādās, viņš apmeklējis Valu Vonsdonā, un, pēc Vala domām, Steinfordam ienācis prātā, ka Rondavels ir labs zirgs. Pagājušo pirmdien kāds tips tur slaistījies apkārt, kad kumeļu izmēģinājuši laist rikšos. Tāpēc viņi arī bija pieteikuši kumeļu uz šodienu, kaut gan bija nolēmuši gaidīt līdz Gudvudas sacīkstēm. Un tomēr nokavējuši; kāds mums piešuvis bārdu. Mēs saņēmām tikai četrkārt.

Soumsam tas viss bija ķīniešu ābece, viņš saprata tikai, ka šis izsmalcinātais nelietis Steinfords ir kaut kā atbildīgs, ka Flēra otrreiz sastopas ar Džonu; jo viņš zināja no Vinifredas, ka streika laikā Vals ar kompāniju speciāli apmetušies Grīnstrītā, lai sastaptos ar Steinfordu. Soumss rūgti nožēloja, ka todien nebija pasaucis polismenu un nebija licis šo tipu apcietināt.

Viņi dabūja krietni ilgi nogaidīt, kamēr tika ārā no mašīnu jūkļa — protams, «šā Rigza» nepaklausības dēļ, un Sautskvērā viņi nokļuva tikai septiņos vakarā. Viņus sagaidīja jauna ziņa, ka Kitam paaugstināta temperatūra. Pie viņa esot misters Monts. Flēra ieskrēja bērnistabā. Nomazgājis šās dienas putekļus, Soumss apsēdās viesistabā un sāka bažīgi gaidīt, ko viņi pateiks. Flērai bērnībā dažkārt bija paaugstināta temperatūra, un nereti tai bija labas sekas. Ja Kita temperatūra nebūs saistīta ar kaut ko nopietnu, tad tā nāks Flērai par labu — piesaistīs viņas domas pie mājas. Soumss atlaidās atzveltnī iepretī Fragonāra gleznai — gracioza lietiņa, bet bez kādas izjūtas, kā visi tā laikmeta darbi! Kāpēc Flēra pārmainījusi šīs istabas stilu no ķīniešu uz «Louis Quinze»? Acīm redzot, dažādības dēļ. Mūsdienu jaunatnei nav nekādas pastāvības: kaut kāds mikrobs asinīs gan «bagātajiem bezdarbniekiem», gan «nabagajiem bezdarbniekiem» un laikam it visiem pasaulē. Neviens negrib palikt uz vietas, pat kapā ne, spriežot pēc spiritiskajiem seansiem. Kaut jel cilvēki mierīgi darītu savu darāmo, ieskaitot kapā gulēšanu! Viņiem tādas alkas dzīvot, ka ne pie kādas dzīves viņi netiek. Slīpi uz sienas Soumsa priekšā parādījās saules stars, gluži dūmakains no putekļiem; skaists ir tāds saules stars, bet kāds milzums putekļu tik spodrā telpā! Un ja vēl padomā, ka no tāda nieka, sīkāka par šo puteklīti, bērnam var sacelties temperatūra! Soumss cerēja no visas sirds, ka Kitam nebūs nekas lipīgs. Un viņš domās sāka pārcilāt visas bērnu slimības — cūciņa, masalas, vēja bakas, garais klepus. Flēra bija izslimojusi ar visām, tikai no skarlatīnas izvairījusies. Un Soumss sāka bažīties. Kits gan bija pārāk mazs, lai saslimtu ar skarlatīnu. Bet aukles ir tik paviršas — ko var zināt? Un pēkšņi viņš sāka ilgoties pēc Anetes. Ko viņa dara Francijā tik ilgi? Viņa ir ļoti noderīga, ja kāds slims; viņai ir lieliskas receptes. Tas nu tomēr jāatzīst, ka franču ārsti ir gudri, ja vien grib iedziļināties slimībā. Ziede, ko viņi bija parakstījuši Soumsam Doviļā pret sēdvietas nerva iekaisumu, bija pirmā labuma. Un tas mazais dakterītis bija atvadoties sacījis: «Rīt būs klapatas,» — vismaz Soumsam tā bija licies. Vēlāk izrādījās, ka ārsts sacījis: «Rīt būs labāk.» Viņi nerunā nevienā citā valodā kā tikai savā nolāpītajā franču mēlē un tad vēl šķoba ģīmi, kad izrādās, ka slimnieks šo valodu nesaprot.

Soumss ilgi nosēdēja bez kādām ziņām, kamēr pie viņa ienāca Maikls.

—      Nu?

—      Zināt, ser, stipri vien atgādina masalas.

—      Hm! Kur viņš varējis tās saķert?

—      Aukle nekādi nevar iedomāties, bet Kits ir ārkārtīgi sabiedrisks. Līdzko ierauga kādu bērnu, tūliņ skrien tam klāt.

—      Tas ir slikti, — Soumss sacīja. — Jums tepat tuvumā ir grausti.

—      Jā, — Maikls atbildēja, — grausti pa labi, grausti pa kreisi, grausti priekšā, — kur lai iet?

Soumss pablenza znotā.

—      Labi vēl, ka nav jāreģistrē, — viņš sacīja.

—      Kas — grausti?

—      Nē. Masalas. — Ja viņš no kaut kā baidījās, tad no reģistrējamas slimības; ieradīsies varas pārstāvji, bāzīs visur savus degunus un, kas zina, liks vēl dezinficēt visu. — Kā tad puika jūtas?

—      Viņam ļoti žēl pašam sevis.

—      Manuprāt, — Soumss sacīja, — blusas ir daudz kaitīgākas, nekā mēdz domāt. Viņa suns varēja kaut kur dabūt tādu ar masalām slimu blusu. Kāpēc gan ārsti tik maz vērības veltī blusām?

—      Kāpēc ārsti tik maz vērības veltī graustiem, — Maikls atbildēja, — no tiem ceļas blusas.

Soumss atkal mirkli blenza znotā. Maikls, acīm redzot, tagad ķerts uz graustiem. Šāda viņa sabiedriskās rosības izpausme ir traucējoša. Varbūt Maikls pats bijis šais graustos un atnesis no turienes blusu vai kādu lipīgu slimību.

—      Vai pēc ārsta aizsūtījāt?

—      Jā, gaidām katru brīdi ierodamies.

—      Labs ārsts vai tāds pats šarlatāns kā visi?

—      Tas pats, kuru mēs toreiz atsaucām pie Flēras.

— O! Ā! Atceros — stipri iedomīgs, bet nav muļķis. Ak, šie dakteri!

Elegantajā telpā iestājās klusums — abi gaidīja zvanām, un Soumss ieslīga pārdomās. Vai stāstīt Maiklam, kas notika šodien? Viņš pavēra gan muti, bet vārdi nenāca ārā. Jau kuro reizi znots bija pārsteidzis viņu ar saviem uzskatiem! Un viņš tikai blenza Maiklā, kurš savukārt blenza pa logu ārā, — interesanta seja šim jaunajam cilvēkam, nav skaista, bet pievilcīga, smailas ausis, augšup skrejošas uzacis — liekas, viņš nedomā vienmēr par sevi, kā visi šie skaistie jaunekļi. Skaisti vīrieši allaž ir egoisti, laikam izlutināti. Soumsam gan tagad gribētos zināt, par ko Maikls domā!

— Viņš nāk! — Maikls izsaucās, pietrūkdamies kājās.

Soumss atkal palika viens. Cik ilgu laiku, viņš nezināja, jo bija noguris un iesnaudies, par spīti bažām. Durvju čīkstoņa viņu pamodināja, un viņš paspēja sataisīt noraizējušos seju, iekams vēl Flēra bija sākusi runāt.

—      Gandrīz pilnīgi droši, ka tās ir masalas, tēt.

—      O, — Soumss novilka. — Kā ar apkopšanu?

—      Aukle un es, protams.

—      Tātad tu nemaz netiksi no mājas ārā?

«Vai tad tu nepriecājies par to?» likās sakām viņas seja. Kā viņa prata lasīt tēva domas!

Nudien, viņam nesagādāja prieku meitas bēdas, bet tomēr …

—      Nabaga mazais! — viņš izvairīgi noteica. — Jāsūta telegramma tavai mātei. Es pacentīšos kaut ko atrast, kas varētu Kitu izklaidēt.

—      Nav vērts, tēt, viņam pārāk liels karstums, nabadziņam. Pusdienas ir galdā, es ēdīšu augšā.

Soumss piecēlās un piegāja pie viņas.

— Nebažījies, — viņš sacīja. — Visiem bērniem . ..

Flēra brīdinot pacēla roku.

— Nenāc klāt, tēt! Nē, es nebažījos.

— Noskūpsti viņu manā vietā. Tagad gan viņam vienalga.

Flēra paskatījās uz tēvu. Viņas lūpas mazliet smaidīja. Plakstiņi divas reizes noraustījās. Tad viņa apgriezās un izgāja, un Soumss nodomāja:

«Viņa — ak, mana nabadzīte! Es neko nevaru palīdzēt!»

Pie meitas, nevis pie mazdēla kavējās visas viņa domas.

IV «pļavās»

Rajonā, ko sauca par «Sv. Augustīna pļavām», droši vien kādreiz bija augušas puķes un svētdienās tur bija pastaigājušies pilsētnieki, plūkdami smaržīgus pušķus. Taču tagad, ja vēl tur varēja redzēt kādu ziedu, tad tikai reverenda Hilerija baznīcā uz altāra vai uz misis Čereles pusdienu galda. Pārējā iedzīvotāju daļa bija tikai dzirdējusi par šiem ērmīgajiem priekšmetiem vai retumis, ieraudzījusi tos grozos, izsaucās: «Vej, ku' smukas puķes!»

Askotas kausa izcīņas dienā, kad ieradās Maikls, uzticīgs savam solījumam apmeklēt tēvoci, viņu steigšus veda skatīties, kā divdesmit mazos augustīniešus sēdina vaļējā kravas mašīnā un sūta uz divām nedēļām iepazīties ar puķēm to dabiskajā stāvoklī. Viņa krustmāte Meja stāvēja bērnu pūlī. Viņa bija stalta auguma sieviete ar koši brūniem, apcirptiem matiem, kas jau sāka sirmot, un ar mazliet jūsmīgu sejas izteiksmi, ar kādu parasti klausās mūziku. Viņai bija ļoti jauks smaids, visi viņu mīlēja par šo smaidu un paradumu izbrīnā pacelt smalkās uzacis, it kā gribētu jautāt: «Un kas būs tālāk?» Meja bija cēlusies no kādas mācītāja mājas Hentingdonširā pašā gadsimta sākumā un apprecējusi Hileriju divdesmit gadu vecumā. Kopš tā laika viņa nepazina ne mirkli miera. Viņas dēli un meitas jau apmeklēja skolu, tāpēc mācību laikā viņas ģimeni sastādīja tikai daži simti mazo augustīniešu. Hilerijs mēdza sacīt:

«Nevaru vien nopriecāties par Meju. Tagad, kad viņa apcirpusi matus, viņai ir tik daudz brīva laika, ka mēs domājam sākt nodarboties ar jūras cūciņu audzēšanu. Ja vien viņa man atļautu audzēt bārdu, tad mēs patiešām paspētu kaut ko izdarīt savā mūžā.»

Viņa apsveica Maiklu, pamādama ar galvu un uzraudama uzacis.

— Londonas jaunā paaudze, mans dārgais, — viņa pusbalsī paziņoja, — ceļā uz Lederhedu. Piemīlīgi bērni, vai ne?

Maiklu patiešām pārsteidza divdesmit jauno augustīniešu veselīgais un tīrīgais izskats. Spriežot pēc ielām, no kurām viņi nāca, un mātēm, kas bija ieradušās viņus izvadīt, ģimenes, acīm redzot, bija «izspiedušas pēdējo», lai sapostu bērnus ceļam uz Lederhedu.

Viņš stāvēja un laipni smaidīja, kamēr bērnus sarindoja uz nokaitušās ietves, kur mātes un māsas nenolaida no tiem acu. Tad visus sakrāva smagajā mašīnā, kuru varēja atdarīt tikai vienā galā, un četras jaunas audzinātājas iespiedās pēc tam.

— «Divi duči strazdiņu pīrāgā iecepti,» — Maikls atcerējās pantiņu bērniem.

Krustmāte pasmējās.

—      Jā, nabaga mazulīši, karsti viņiem gan būs! Bet vai viņi nav jauki? — Viņa pazemināja balsi. — Un vai tu zini, ko viņi teiks pēc divām nedēļām pārbraukdami? «O jā, paldies, bija ļoti patīkami, tikai drusku par klusu. Uz ielas mums patīk labāk.» Katru gadu viens un tas pats.

—      Kāds labums tad sūtīt viņus uz laukiem, krustmāt Meja?

—      Viņi uzlabojas fiziski — izskatās gan dūšīgi, bet ar veselību nevar diezin kā lielīties. Un tas arī ir briesmīgi, ka viņi nedabū iepazīties ar dabu. Zināms, Maikl, mēs, kas esam uzauguši uz laukiem, nekad nesapratīsim, ko bērniem nozīmē Londonas ielas — daudz netrūkst no paradīzes, nudien.

Mašīna devās projām, pavadīta ar mutautiņu vēcieniem un spalgiem atvadu saucieniem.

—      Mātēm ļoti patīk, kad bērnus izved uz laukiem, — krustmāte sacīja, — gluži tāpat kā smalkās ģimenēs.

Nu, tas nu ir tā. Ko tagad lai tev parāda? Ielu, ko mēs nupat nopirkām un grasāmies izķidāt un tad likt jaunu pildījumu? Hilerijs jau tur atrodas kopā ar arhitektu.

— Kam piederēja iela? — Maikls prasīja.

— Īpašnieks dzīvoja Kapri salā. Šaubos, vai viņš vispār bija šo ielu redzējis. Nesen viņš nomira, un mēs to dabūjām par samērā nelielu summu, ja ņem vērā, cik tuvu tā ir centram. Gruntsgabali ir dārgi.

— Vai jūs samaksājāt par to?

— O nē! — Viņa uzrāva uzacis. — Atlīkām maksājumus līdz pastardienai.

— Dievs tēvs!

— Mums bija jādabū šī iela. Mēs iemaksājām avansu, un pārējais jānomaksā līdz septembrim.

— Un cik?

— Trīsdesmit divi tūkstoši. Maiklam mute palika vaļā.

— O! Naudu mēs sadzīsim, dārgais. Hilerijs šai ziņā dara brīnumus. Šī pati ir tā iela.

Tā bija līkumota ieliņa, un, jo tālāk Maikls gāja, jo vecāki likās nami. Apkvēpuši, atbaidoši, ar nobrukušu apmetumu, salauztām margām un izdauzītiem logiem tie likās pamesti likteņa varā kā pa pusei sadedzis kuģis — tie sāpināja skatienu un sirdi ar savu pamestību.

— Kas par cilvēkiem te dzīvo, krustmāt Meja?

— Visādi — pa trīs vai četras ģimenes katrā namā. Sīktirgotāji no Koventgārdenas, iznēsātāji, fabriku strādnieces, bezdarbnieki — daždažādi ļaudis. Visādu kukaiņu pārpilnība, Maikl. Meitenes ir aizkustinošas — viņas glabā savas drēbes papīra maisiņos. Daudzas ģērbjas tīri glīti. Citādi jau viņas atlaistu no darba, nabadzītes.

— Bet vai patiešām cilvēki vēlas šeit dzīvot? Krustmātes uzacis domīgi savilkās.

— Te nav runas par vēlēšanos, dārgais. Vienīgi ekonomiski apsvērumi. Kur citur viņi varētu dzīvot tik lēti? Un pat vēl vairāk; kur viņi ietu, ja viņus izliktu no dzīvokļa? Tepat netālu pilsēta nesen noārdīja veselu ielu un uzcēla milzīgu blokmāju ar strādnieku dzīvokļiem; taču īre bija pārāk augsta šīs ielas agrākajiem iemītniekiem, un viņi izklīda pa citām nomalēm. Turklāt viņiem nemaz nepatīk kazarmju tipa nami, un es viņus pilnīgi saprotu. Viņiem labāk patiktu mazs namiņš un, ja tāda nav, tad vesels stāvs kādā namā. Vai vismaz atsevišķa istaba. Tas ir angļu dabā, un tas tā paliks, iekams mēs neiemācīsimies labāk projektēt strādnieku dzīvokļus. Angļiem patīk dzīvot apakšējos stāvos, laikam tāpēc, ka viņi pie tā pieraduši. O! Tur ir Hilerijs!

Hilerijs Čerels tumšpelēkos Norfolkas auduma svārkos, ar atlocītu vaļēju krekla apkakli, bez cepures stāvēja kādas mājas durvīs un runāja ar kalsnu vīrieti, kura šaurā seja Maiklam ļoti iepatikās.

—    Nu, Maikl, manu zēn, ko tu teiksi par Slentstrītu? Katru no šiem nameļiem mēs izķidāsim un pataisīsim tik spožu kā nule pirktu kniepadatu.

—    Cik ilgi tie būs spoži, tēvoci Hilerij?

—    O, viss būs labi, mums jau te ir zināma pieredze, — atteica Hilerijs. — Ja vien cilvēkiem dod iespēju, viņi ar prieku uzturēs savas mājas tīras. Viņi jau arī tā dara brīnumus. Ienāc paskaties, tikai neskaries pie sienām. Tu paliec te, Meja, parunā ar Džeimsu. Te dzīvo īriete; to mums nav daudz. Vai drīkst ieiet, misis Korigena?

—    Pa ko ta ne? Prieks redzēt jūs' godību, kauc man šorīt nav neko uzkopts.

Izblīdusi sieviete ar melniem, sirmuma skartiem matiem un raženām rokām pārtrauca kādu darbu, ko bija strādājusi šai neiedomājami piekrautajā un netīrajā istabā. Platajā gultā, kā redzams, gulēja veseli trīs un viens uz lāviņas; ēdienu, likās, gatavoja uz neliela, nokvēpuša pavarda, virs kura plauktā glabājās piemiņas lietas no vērā liekamiem notikumiem visā mūža laikā. Uz auklas karājās izžauti veļas gabali. Pie apkvēpušajām un lāpītajām sienām nebija nevienas bildes.

— Mans māsasdēls — misters Maikls Monts, misis Korigena; viņš ir parlamenta loceklis.

Sieviete iesprauda rokas sānos.

— Ak ta' šitā?

Bezgalīgā iecietība, kādā šie vārdi tika izrunāti, aizkustināja Maikla sirdi.

— Un t' vai tas tiesa, ka jūs' godība i nopirc's šo ielu? Un ko t' jūs darīs a' to? Es takš tā domā, ka jūs nemetīs mūs ārā no māju.

Nekādā gadījumā, misis Korigena.

—    Nu re, vai t' es neteic! Es viņiem teic: «Jā, to iekšpusi viņš varbūtās patīrīs, bet viņš nekadais nemetīs mūs ārā.»

—    Kad pienāks kārta šim namam, misis Korigena,— un es ceru, ka nebūs ilgi jāgaida, — mēs sameklēsim jums labu istabu, kamēr varēsiet nākt te atpakaļ, kur būs jaunas sienas, grīdas un griesti, labs pavards, kārtīga mazgājamā ietaise un nebūs nevienas blakts.

—    Jā, šitādu dienu lai dies do' man piedzīvot!

—    To jūs piedzīvosiet drīz. Skaties, Maikl, — ja es te ieduršu ar pirkstu tapetēs, tad te nāks ārā zili brīnumi. Jūs nedrīkstat taisīt caurumus sienās, misis Korigena.

—    Tā i' dieva tiesa, — misis Korigena piekrita. — Ka' pagaišreiz Korigens dzina naglu iekšā, tas bi' kas briesmīgs — tur nāca ārā, ka melloja vie'!

—    Nu, misis Korigena, man bija patīkami redzēt jūs pie labas veselības. Palieciet sveika un pasakiet Korigenam, ka mūsu dārziņā vietas diezgan, ja viņa ēzelim vajag atpūtas. Vai šogad atkal brauksiet vākt apiņus?

—    Kā ta', — misis Korigena atbildēja. — Visu labu, jūs' godība; visu labu, ser!

Tukšajā, nobružātajā kāpņu laukumā Hilerijs Čerels teica:

—    Zemes sāls, Maikl. Bet padomā, ko nozīmē dzīvot tādā atmosfērā! Par laimi, viņi visi ir dikli.

—    Kādi? — Maikls pārjautāja, dziļi ieelpodams šo ne tik «smago» gaisu.

—    Tas ir vārds, kas apzīmē, ka cilvēkam trūkst ožas spējas. Ļoti vajadzīgs vārds. Ja ir akli, kurli un mēmi, kāpēc nevar būt dikli?

—    Lieliski! Cik ilgs laiks pēc jūsu aprēķiniem vajadzīgs, lai pārveidotu šo ielu, tēvoci Hilerij?

— Apmēram trīs gadi.

—    Un kā jūs domājat sadabūt vajadzīgo kapitālu?

—    Laimēšu, izdiedelēšu, nočiepšu. Te dzīvo trīs meičas no «Pettera un Poplina» fabrikas. Protams, viņas nav mājās. Tīrīgi, vai ne? Vai pievērsi uzmanību papīra drēbju maisiem?

—    Paklau, tēvoci, — vai jūs nosodītu meiteni, kura darītu visu iespējamo, lai viņai nebūtu jādzīvo šādā mājā?

—    Nē, — atbildēja vikārs Hilerijs, — es to nedarītu tik tiešām kā dievs debesīs!

—    Par to es jūs mīlu, tēvoci Hilerij. Jūs atjaunojat manu ticību baznīcai.

—    Manu mīļo zēn, — Hilerijs sacīja, — veco laiku reformācija ir nieks salīdzinājumā ar to, kas tagad notiek baznīcas lietās. Gan tu pats to pieredzēsi! Es gan turos pie tā uzskata, ka baznīcas atdalīšana no valsts nelielos apmēros mums par sliktu vis nenāktu. Iesim paēst brokastis un aprunāsimies par manu graustu pārbūvēšanas projektu. Paņemsim arī Džeimsu līdzi.

—    Redzi, — viņš turpināja, kad visi sēdēja vikāra namiņa ēdamistabā, — droši vien ir krietni daudz cilvēku, kuri būtu ar mieru ieguldīt nelielu daļu sava īpašuma uz diviem procentiem, ja viņiem būtu izredzes ar laiku saņemt četrus procentus un ja viņiem būtu pārliecība, ka viņi nodrošina graustu likvidēšanu. Mēs esam izmēģinājuši un nākuši pie slēdziena, ka varam padarīt šos graustus par apdzīvojamiem namiem, gandrīz nemaz nepaaugstinot īres maksu, un turklāt maksāt divus procentus mūsu kreditoriem. Ja mēs to varam izdarīt šeit, tad tas ir izdarāms visos graustu rajonos, kur mūsējai līdzīgas privātas sabiedrības graustu pārbūvēšanai sekotu principam, ka graustu iemītniekus nekur nevajag pārvietot. Protams, nepieciešams kapitāls — graustu pārbūves pamatfonds — divprocentīgas obligācijas ar kuponiem, dzēšamas pēc divdesmit gadiem; no šā fonda sabiedrības ņemtu vajadzīgos līdzekļus nomaļu gruntsgabalu pirkšanai un pārbūvēšanai.

—    Ar ko jūs domājat dzēst obligācijas pēc divdesmit gadiem?

—    O, tāpat kā valdība — izlaižot jaunas.

—    Bet vietējiem varas orgāniem ir taču daudz lielākas pilnvaras un lielākas izredzes savākt naudu, — iebilda Maikls.

Hilerijs papurināja galvu.

— Plašākas pilnvaras — jā, bet viņi ir gausi, Maikl, — salīdzinājumā ar viņiem pat gliemezis ir ātrskrējējs, turklāt viņi spējīgi tikai pārvietot, jo par remontētajiem namiem ņem pārāk augstu īres maksu. Tas arī neatbilst angļu raksturam, dārgais. Mums diezin kā nepatīk būt pateicību parādā varas orgāniem un uzņemties to priekšā kādu atbildību. Vietējām pašvaldībām ir pietiekami plašs darbalauks nomalēs, un tās dara daudz ko derīgu, bet ar šo ļaunumu tās bez palīdzības galā netiks. Te vajadzīga cilvēciska pieeja, vajadzīga humora izjūta un ticība, un te ir darbalauks privātai iniciatīvai ikvienā pilsētā, kur sastopami grausti.

—     Un kur jūs ņemsiet šo pamatfondu? — Maikls jautāja, vērodams krustmātes uzacis, kas sāka raustīties.

—     Redzi, — Hilerijs atbildēja, pamirkšķinādams ar acīm, — te nu mēs varētu sākt runāt par tevi. Tāpēc jau īstenībā es tevi šodien ataicināju.

—     Še tev! — Maikls izsaucās, gandrīz salēkdamies pie sava šķīvja ar īru sautējumu.

— Patiešām, — turpināja tēvocis, — vai tu nevarētu tā iekārtot, lai apvienota abu palātu komisija izlaistu uzsaukumu? Džeimss tev varēs dot precīzus skaitļus par to darbu, ko esam veikuši. Lai paši paskatās, kas te notiek. Noteikti, Maikl, mums vajag prast sameklēt desmit taisnos vīrus, kurus varētu iekustināt uz šādu darbu. ..

—     Desmit apustuļus, — Maikls vārgi iebilda.

—     Te gan nav nekādas reālas vajadzības iepīt Kristu — te nav nekā abstrakta vai sentimentāla; tu vari mēģināt paķert viņus uz jebkura āķa. Piemēram, vecais sers Timotijs Fenfīlds ar prieku pakarotu ar graustu īpašniekiem. Tālāk — mēs esam elektrificējuši visas virtuves un grasāmies turpināt tādā pašā garā — uz šo ēsmu uzķersies vecais Šropširs. Nav arī nekādas vajadzības sastādīt komisiju tikai no abu palātu locekļiem vien — tanī ar prieku piedalīsies sers Tomass Morsels vai kāds cits no pazīstamiem ārstiem; var vēl sadabūt pārīti baņķieru ar kveikeru asiņu piemaisījumu, tāpat visur var atrast pietiekami daudz atvaļinātu ģenerālgubernatoru, kas aiz garlaicības beidzas nost. Un, ja tu vēl samangotu par priekšsēdētāju kādu karaļa ģimenes locekli, tad tev būtu visi trumpji rokā!

— Nabaga Maikls! — ierunājās krustmātes Mejas laipnā balss. — Ļauj viņam apēst sautējumu, Hilerij.

Bet Maikls vairs nedomāja ķerties pie dakšiņas; viņš redzēja, ka te top cita veida sautējums.

—    Graustu pārbūves pamatfonds, — turpināja Hilerijs, — apgādā visas graustu pārbūves sabiedrības, esošas un topošas, kamēr vien tās seko principam nepārcelt uz citurieni tagadējos iemītniekus. Vai tu saproti, kā tas stiprinās mūsu autoritāti iemītnieku acīs? Mēs viņus vadīsim pa pareizu ceļu un, protams, uzmanīsim, lai viņi atkal nenolaiž savus mitekļus.

—    Vai tas jums būs pa spēkam?

—    Ak, tu arī esi saklausījies nostāstus par to, ka viņi vannās glabā ogles un dārzeņus! Tici man, Maikl, tas viss ir pārspīlēts. Šā vai tā, bet mums, privātajiem darbiniekiem, ir milzīgas priekšrocības salīdzinājumā ar pašvaldībām: tām jāvalda, bet mēs mēģinām vadīt.

—    Es uzsildīšu vēlreiz tev sautējumu, dārgais, — piedāvājās krustmāte.

Maikls atteicās. Viņš saprata, ka arī bez uzsildīšanas būs karsti. Atkal krusta kari! Tēvocis Hilerijs viņu aizvien bija valdzinājis ar savu krusta karotāja temperamentu — krusta kara laikos viņi bija saukušies Keruali, tagad uzvārds bija pārvērties par Čaruelu, ko izrunāja kā Čerelu, sekojot teicamajai angļu parašai sagādāt nepatikšanas ārzemniekiem.

—    Es negribu tevi tāpēc piedabūt, Maikl, lai tu nodibinātu ar šo pasākumu sev karjeru, jo tu galu galā esi aristokrāts.

—    Pateicos! — Maikls nomurmināja. — Laipns vārds allaž iepriecina.

—    Nē. Man tikai šķiet, ka tev kaut kas ir jādara, lai attaisnotu savu stāvokli.

—    Es pilnīgi esmu vienis prātis, — Maikls pazemīgi piekrita, — jautājums tikai, vai tieši tas ir jādara.

— Par to nevar būt šaubu, — atbildēja tēvocis, vēcinādams sāls karotīti ar iegravētu Čaruelu ģerboni. — Kā tad citādi?

—    Vai jūs nekad neesat dzirdējis par fogartismu, tēvoci Hilerij?

Nē. Kas tas ir?

Krustmāt! — Maikls pagriezās pret viņu.

Kāds saldais ēdiens, dārgais?

—    Nē, krustmāt Meja! Bet vai jūs patiešām it neko par to neesat dzirdējis, tēvoci Hilerij?

—    Fogartisms? Vai tam kāds sakars ar fūgām?

—    Ne uz to pusi, — Maikls attrauca. — Es zinu, ka jūs te esat iegrimuši nabadzībā un netikumos, bet tas tomēr ir par daudz. Jūs taču esat par to dzirdējusi, krustmāt Meja?

Krustmātes uzacis atkal dīvaini izlocījās.

— Šķiet, dzirdēju kādu izsakāmies, ka tās esot tīrās blēņas!

Maikls novaidējās.

—    Un jūs, mister Džeims?

—    Tam laikam kāds sakars ar valūtu, vai ne?

—    Nu, lūk, — Maikls noteica, — te ir trīs inteliģentas, sabiedriski noskaņotas personas, kuras nekad nav dzirdējušas par fogartismu, un es veselu gadu tikai par to vien dzirdu.

—    Jā, bet vai tu biji dzirdējis par manu plānu, kā pārbūvēt graustus? — jautāja Hilerijs.

—    Protams, ka ne.

—    Manuprāt, būtu lieliski, ja jūs tagad pasmēķētu, kamēr es uzvārīšu kafiju, — krustmāte Meja viņus pārtrauca. — Nu es atceros, Maikl: tava māte man sacīja, ka viņa ļoti vēlētos, lai tu mestu to pie malas. Es biju aizmirsusi nosaukumu. Runa ir par to, ka pilsētnieku bērni jāatņem vecākiem.

—    Pa daļai tā ir, — atbildēja nomāktais Maikls.

—    Neaizmirsti, dārgais, ka, jo nabadzīgāki vecāki, jo vairāk viņi pieķeras saviem bērniem.

— Vienīgais viņu dzīvesprieks, — Hilerijs piebilda. — Un, jo nabadzīgāki ir bērni, jo vairāk viņi pieķeras savai ielai, to es tev jau sacīju.

Maikls sabāza rokas kabatās.

— Nekur es nederu, — viņš bezcerīgi nopūtās. — Jūs neesat licis uz īsto numuru, tēvoci Hilerij.

Hilerijs un viņa sieva aši piecēlās, un abi uzlika viņam rokas uz pleciem.

— Manu dārgo zēn! — krustmāte Meja sacīja.

— Lai dievs tev stāv klāt! — Hilerijs noteica. — Ievelc kādu dūmu!

— Nekas, — Maikls pasmīnēja, — tas nāk par labu. Vai nu dūms nāca par labu, vai kas cits, bet viņš paklausīja un aizsmēķēja pie tēvoča Hilerija papirosa.

— Kāds ir visnožēlojamākais skats pasaulē, krustmāt Meja, — protams, izņemot čarlstona dejotājus.

— Nožēlojamākais? — krustmāte domīgi atkārtoja. — O, tas laikam būs bagātnieks, kurš klausās sliktu gramofonu.

—    Nepareizi! Pats nožēlojamākais pasaulē ir politisks darbinieks, pārliecināts par savu uzskatu pareizību. Te viņš ir jūsu priekšā!

—    Meja, uzmanies! Tava mašīna jau vārās. Meja vāra ļoti labu kafiju, Maikl, — labākais līdzeklis pret sliktu noskaņojumu. Iedzer, pēc tam mēs ar Džeimsu parādīsim tev tās mājas, ko esam pārbūvējuši. Džeims, ienāciet uz mirkli pie manis!

—    Viņš varens savā neatlaidībā, — Maikls nodeklamēja, kad tie abi bija izgājuši.

— Ne tikai varens, Maikl, bet arī bīstams.

—    Un tomēr no visiem, ko pazīstu, es gribētu būt līdzīgs vienīgi tēvocim Hilerijam.

—    Viņš patiesi ir labs cilvēks, — klusu noteica krustmāte Meja. — Vai gribi kafiju?

—    Kam viņš īstenībā tic, krustmāt Meja?

—    Viņam nav nemaz laika kaut kam ticēt.

—    A, tad te baznīca var vēl uz kaut ko cerēt. Viss pārējais ir tikai mēģinājums pārspēt matemātiku, tikpat kā Einšteina teorija. Ortodoksā reliģija bija izdomāta klosteriem, krustmāt Meja, bet klosteru vairs nav.

—    Reliģija, — domīgi nosacīja krustmāte, — savā laikā ir sadedzinājusi krietni daudz cilvēku un ne jau klosteros vien.

—    Pilnīgi pareizi: kad reliģija iznāca ārpus klostera sienām, tā kļuva par visnesamierinātāko politiku, pēc tam kļuva par kastas pazīmi, un nu tā ir krustvārdu mīkla. Tās atrisinot, jūtas nav nepieciešamas.

Krustmāte pasmaidīja.

—    Tev ir drausmīgi formulējumi, mans dārgais.

—    Mūsu inkubatorā, krustmāt Meja, mēs citu neko nedarām kā tikai formulējam — tā iznīkst katrs virzošais spēks. Bet atgriezīsimies pie šiem graustiem: vai jūs patiešām ieteicat man «ķerties klāt»?

— Ja gribi mierīgi dzīvot, tad ne.

— Šķiet, ka negribu vis. Pēc kara gan gribēju, bet nu vairs ne. Bet redzat — es mēģināju ieviest fogartismu, taču neviens cilvēks ar veselu saprātu neskatās tam virsū. Man, nudien, negribas no jauna ķerties pie bezcerīga pasākuma. Vai domājat, ka ir izredzes gūt sabiedrības atbalstu?

—    Izredzes ir visai minimālas, dārgais.

—    Vai jūs to uzņemtos, ja būtu manā vietā?

—    Mīļo Maikl, es šeit neesmu objektīva — Hilerijs tam pieķēries ar visu sirdi; un tomēr man liekas, ka nevienā citā pasākumā es nepaciestu sakāvi ar tādu prieku. Es gan neizteicos diezin cik saprotami: manuprāt, patiešām nav nekas svarīgāks kā radīt pilsētas iedzīvotājiem pienācīgus dzīvokļus.

—    Man tas nozīmē tikpat kā pāriet pretinieka nometnē, — Maikls nomurmināja. — Mums nevajadzētu saistīt nākotni ar pilsētām.

—    Tā ir tik un tā saistīta, dari, ko gribi. «Labāk zīle rokā» — un vēl tik liela zīle, Maikl! Ahā, Hilerijs arī ierodas!

Hilerijs un arhitekts aizvilka Maiklu līdzi uz «Pļavām». Pēcpusdienā sāka smidzināt lietus, un šis kvartāls bez ziediem un zaļumiem izskatījās vēl jo bēdīgāks. Staigājot pa ielām, Hilerijs cildināja savu draudzes locekļu tikumus. Viņi gan dzerot, bet daudz mazāk, nekā tas būtu dabiski šādos apstākļos; viņi gan dzīvojot netīrībā, bet viņš pats būtu vēl netīrāks šādos graustos. Viņi gan neapmeklējot baznīcu, bet vai kāds varot no viņiem ko citu gaidīt? Viņi tik maz sitot savas sievas, ka to neesot vērts pieminēt; viņi esot neiedomājami labsirdīgi un neiedomājami neprātīgi attieksmē pret saviem bērniem. Viņiem piemītot apbrīnojama prasme izvilkt dzīvību, kad viņu rīcībā nav dzīves minimuma. Viņi palīdzot cits citam daudz vairāk nekā tie, kam ir līdzekļi; nekad neizmantojot krājkasi, jo viņiem neesot ko krāt; viņi nerūpējoties par rītdienu, kura varētu izrādīties vēl sliktāka par šodienu. No iestādēm viņi izvairoties. Viņu tikumības līmenis esot pilnīgi pieliekams cilvēkiem, kas dzīvo tādā saspiestībā. Filozofijas viņiem papilnam, reliģijas īstenībā nekādas. Viņu izpriecas — kino, iela, lēti papirosi, traktieri un svētdienas avīzes. Viņiem patīkot dziesmas, un pie gadījuma viņi labprāt uzdejojot. Viņiem esot savi jēdzieni par godīgumu, un tie prasot speciālas studijas. Nelaimīgi? Laikam gan ne, ja viņi atmetuši ar roku visām nākotnes izredzēm tiklab šai, kā arī nākamajā dzīvē — viņi esot reālisti līdz pat savu aizaugušo nagu galiem. Angļi? Jā, gandrīz visi, galvenokārt Londonā dzimuši. Viens otrs jaunībā ieradies no laukiem un, protams, neies vecumā uz turieni atpakaļ.

— Tu viņus iemīlētu, Maikl; viņus nevar neiemīlēt, ja ar viņiem iepazīstas tuvāk. Un nu, mans dārgais, uz redzi, un pārdomā visu! Jūs, jaunie, esat vienīgā Anglijas cerība. Lai dievs tevi svētī!

Šie vārdi vēl skanēja Maiklam ausīs, kad viņš pārradās mājās un uzzināja, ka viņa dēliņš saslimis ar masalām.

V MASALAS

Kita slimības diagnoze drīz vien apstiprinājās, un Flēra bija ieslodzīta četrās sienās.

Katru dienu pienāca taustāmā veidā Soumsa pūles izklaidēt savu mazdēlu. Vienām bija truša ausis un suņa purns, otrām mūļa aste viegli atdalījās no lauvas ķermeņa, trešās dūca kā vesels spiets bišu, ceturtās ietilpa vestes kabatā, bet varēja tikt izstieptas garas jo garas. Soumss pavadīja augus rītus pilsētā, meklēdams šos dārgumus, kā arī pašus labākos mandarīnus, muskata vīnogas un īstu «garantēti tīru» medu. Viņš bija apmeties Grīnstrītā, kur pēc prasmīgi sastādītas telegrammas par zēna slimību bija ieradusies arī Anete. Soumss, kurš vel nebija pilnīgi pārgājis uz garīgo dzīvi vien, no sirds priecājās par viņas ierašanos. Taču jau pēc vienas nakts viņš juta, ka var atteikties no Anetes Flērai par labu. Flērai būs atvieglojums zināt, ka māte ir tepat blakus. Varbūt ap to laiku, kad beigsies Flēras noslēgšanās no pasaules, jaunais cilvēks jau atradīsies ārpus viņas apvāršņa. Tāda nopietna krīze mājas dzīvē var likt izmest aizraušanos no galvas pat Flērai. Soumsam daudz kas trūka no filozofa, lai pilnīgi izprastu savas meitas smeldzes nopietnību. Tam, kas dzimis 1855. gadā, mīlestība bija tikai privātas jūtas vai, ja ne, tad tām vajadzēja tādām būt. Viņam nenāca ne prātā, ka Flēras ilgās pēc Džona varēja izpausties viņas alkas pēc dzīves — tikai dzīves un visas dzīves; ka Džons iemiesoja viņas pirmo nopietno sakāvi cīņā par iespējamo pilnību — sakāvi, par kuru varbūt vēl nebija par vēlu izrēķināties. Šolaiku jauniešu pārsātinātā un komplicētā dvēsele Soumsam bija ja nu ne grāmata «aiz septiņiem zieģeļiem», tad vismaz ar neatgrieztām lappusēm. «Alkt pēc mēness» bija kļuvis par principu, kad viņš jau bija principiem pārāk vecs. Apziņa, ka cilvēka dzīvei un laimei ir robežas, bija viņam asinīs, un paša pieredze vēl pastiprināja to. Tiesa, viņš nedefinēja dzīvi kā «vislabāko sliktas situācijas izmantošanu» un, kaut arī uzskatīja, ka ieteicams prasīt pārējo, ja arī ir gandrīz viss, tomēr domāja, ka nevajag zaudēt labo omu, ja tas neizdodas. Laika gaitā nobružātās ticības vīruss, kurš bija spiedis patiesi neticīgos vecos Forsaitus skaitīt paredzētās lūgsnas līdz mūža beigām neskaidrā cerībā, ka pēc nāves par to kas atkritīs, joprojām realizēja savu savaldītajā iedarbību Soumsā, Forsaitu dievticībai svešās atvases asinīs; tāpēc, kaut visumā pārliecināts, ka pēc nāves neko nesaņems, Soumss tomēr neuzskatīja, ka saņems visu pirms nāves. Viņš bija stipri atpalicis no jaunā gadsimta uzskatiem — gadsimta, kura raksturam nepiemita padevība liktenim, — gadsimta, kurš vai nu ticēja, balstoties uz spiritismu, ka ir diezgan lielas izredzes šo to saņemt arī pēc nāves, vai uzskatīja, ka cilvēks mirst uz visiem laikiem un tāpēc jācenšas saņemt visu, kamēr vēl dzīvs. Padevība liktenim! Soumss, protams, noliegtu, ka tic kaut kam tamlīdzīgam, un, zināms, uzskatītu, ka viņa meitai nekas nevar būt pārāk labs! Un tomēr sirds dziļumos viņš juta, ka robeža ir, bet Flēra šādas jūtas nepazina — un šī mazā, divu laikmetu nevienādības radītā atšķirība bija par iemeslu viņa nespējai izsekot meitas nemierīgajiem meklējumiem.

Pat bērnu istabā, sāpināta un uztraukta no drudzī guļošā dēlēna smeldzīgajiem murgiem, Flēra neizbeidza šos meklējumus. Kad viņa sēdēja pie bērna gultiņas, kur viņš svaidījās, šļupstēja un gaudās, ka viņam «tik kalsti», arī viņas gars plosījās, kurnēja un gaudās. Pēc ārsta rīkojuma viņa ik dienas nomazgājusies un pārģērbusies pastaigājās vienu stundu vienatnē; izņemot to, viņa visu dienu bija atrauta no dzīves, tikai Kita kopšana un uzmanīšana mazliet remdināja viņas sirdssāpes. Maikls bija pret viņu «pati uzmanība», un no Flēras izturēšanās nekādi nevarēja manīt, ka viņa ilgojas redzēt citu Maikla vietā. Viņas apņemšanās neļaut nevienam neko uzzināt bija tikpat stipra, bet viņai bija liels atvieglojums nesastapties ar tēva vērīgo un rūpju pilno skatienu. Viņa nerakstīja nevienam, bet no Džona saņēma īsu līdzjūtības vēstuli.

Vonsdonā 22. jūnijā. Dārgā Flēra!

Mūs visus ļoti apbēdināja ziņa par Kita slimību. Tu droši vien pārdzīvoji lielu satraukumu. Ceram, ka nabaga mazulim pats ļaunākais ir jau garām. Man masalas palikušas atmiņā kā divas riebīgas dienas, bet pēc tām milzums gardu un jauku mantu. Taču viņš vēl ir pārāk mazs un apzinās tikai to, ka viņam ļoti nejauka jušana.

Rondavelam sacīkstes esot gājušas labumā. Patīkami, ka bijām tur kopā.

Uz redzi, dārgā Flēra, vēlu visu labāko!

Tavs patiesais draugs Džons.

Vēstuli viņa uzglabāja tāpat kā iepriekšējās, taču nenēsāja sev līdzi, jo uz vārdiem «patiesais draugs» bija radies izplūdis apaļš plankums, stipri līdzīgs uzkritušai asarai; turklāt Maikls varēja viņu apmeklēt jebkurā tualetes «stadijā». Tāpēc Flēra novietoja vēstuli dārglietu šķirstiņā, kura atslēga glabājās pie viņas.

Šais dienās viņa daudz lasīja Kitam priekšā un arī pati, jo juta, ka pēdējā laikā stipri atpalikusi no jaunākajām strāvām literatūrā; izklaidēšanos viņa atrada nevis personāžos, pārāk dzīvos, lai tie būtu dzīvi, bet mēģinājumos panākt savu laikmetu. Šiem personāžiem bija tik daudz dvēseles un turklāt tik sarežģītas dvēseles, ka Flēra nekādi nevarēja koncentrēties, lai saprastu, kāpēc tie nav dzīvi. Maikls nesa viņai vienu grāmatu pēc otras un sacīja: «Stāsta, ka gudri uzrakstīta,» — vai: «Tas ir pēdējais, ko Neizings uzrakstījis,» — vai: «Atkal mūsu vecais draugs Kelvins — gluži tik spoža nav kā iepriekšējā grāmata, taču daudz netrūkst.» Un viņa sēdēja ar grāmatām klēpī un pamazām nojauta, ka zina jau pietiekami, lai varētu sacīt: «O jā, es esmu lasījusi «Gorgonas», stipri atgādina Prustu!» — vai: «Mīla — hameleons!» Jā, tas ir stiprāks par «Zaļajām alām», bet netiek līdzi «Atsegtajām dvēselēm». Vai: «Katrā ziņā izlasiet «Karuseli», dārgā, tam ir tik pārsteidzoši nesaprotamas beigas.»

— Es tavā vietā daudz neprātotu, ja man gribētos apgriezt matus, māt. Tēvs ir konservatīvs, viņš pats īsti nezina, kas viņam patīk. Tas viņam būtu jauns pārdzīvojums.

Anete uzmeta lūpu.

— Ma chиre, je n'en sais rien, ton pиre est capable de tout.[84]

«Uz visu spējīgais» cilvēks ik dienas ieradās uz pusstundu, apsēdās iepretim Fragonāra gleznai, tincināja Maiklu vai Aneti un tad pēkšņi noteica:

— Nu, pasveiciniet Flēru! Prieks dzirdēt, ka mazajam labāk!

Vai:

— Sāpes viņam droši vien no gāzēm. Taču labāk būtu, ja ataicinātu to — kā viņu sauca; pasveiciniet Flēru!

Hallē viņš uz mirkli piestājās pie sarkofaga, ieklausījās, tad sakārtoja cepuri un nomurmināja: «Neko nevar darīt!» vai «Viņa nemaz netiek svaigā gaisā!» — un gāja projām.

Taču Flēra ar nožēlas pilnu atvieglojumu raudzījās pa bērnistabas logu, kā viņš aiziet drūmā un nosvērtā gaitā. Nabaga vecais tēvs! Viņš nav vainīgs, ka simbolizē meitas acīs ģimenes tikumu drūmo, nosvērto gaitu. Jā, Soumsa cerības, ka piespiestā mājās sēdēšana izārstēs meitu, negribēja attaisnoties. Pēc pirmajām bažu pilnajām dienām, kad Kitam vēl turējās augsta temperatūra, Flēra sāka just kaut ko taisni pretēju. Viņas jūtas pret Džonu, kurām tagad bija piejaukts kaislības elements, pirms precēšanās vēl svešs, pieauga, kā tas vienmēr notiek, kad prāts nav nodarbināts, bet miesai trūkst gaisa un kustību. Tās uzplauka kā siltumnīcā pārstādīta puķe. Viņas dvēseli mocīja domas, ka viņa ir aplaupīta. Vai patiešām viņiem ar Džonu nav lemts baudīt no zelta ābola! Vai tas vienmēr karāsies nesasniedzams starp tumšajām, spožajām lapām, kas nemaz neatgādināja ābeles lapas? Viņa sadabūja veco kasti ar ūdenskrāsām — sen tā nebija redzējusi dienas gaismu — un uzzīmēja fantastisku koku ar lieliem, zeltītiem augļiem. Maikls pārsteidza viņu pie šā darba.

— Varen skaisti, — viņš sacīja. — Tev nevajadzēja mest pie malas ūdenskrāsas, večiņ.

Flēra atbildēja saspringti, it kā klausīdamās, kas slēpjas aiz viņa vārdiem:

— Aiz tīras bezdarbības!

— Kas tie par augļiem? Flēra iesmējās.

—     Kā lai es to zinu! Tā ir augļu koka dvēsele, Maikl, nevis miesa.

—     Man to gan vajadzēja saprast, — Maikls ar nožēlu atbildēja. — Vai varēšu pakārt to savā kabinetā, kad tas būs gatavs? Ļoti izjusts zīmējums.

Flēra sajuta kaut ko līdzīgu pateicībai.

— Vai lai parakstu «Nebaudāms auglis»?

— Protams, ka ne, — tas izskatās ārkārtīgi sulīgs; ēdot tas noteikti jātur virs bļodas kā mango.

Flēra atkal iesmējās.

— Kā toreiz uz kuģa, — viņa sacīja. Kad Maikls pieliecās viņu noskūpstīt, viņa pievērsa tam vaigu, lai viņš vismaz neko nenomana no viņas jūtām. Un patiešām — viņas franču asinis nekad neatsala pret tiem, kas modināja maigumu, nevis mīlu; bet dzēlīgais sūrums, kas piemita gandrīz vai visu Forsaitu asinīm, ļāva viņai saskatīt stāvokļa komisko pusi. Viņa joprojām nebūt nejutās nelaimīga, būdama sieva krietnam biedram un labākajam no cilvēkiem, kurš nekad nezaudēs augstsirdību un nerīkosies zemiski, lai viņa darītu ko darīdama. Derdzīgā vairīšanās no nemīlamiem vīriem, par ko viņa bija lasījusi veclaicīgos romānos un ar ko tā bija grēkojusi viņas tēva pirmā sieva, likās viņai stipri smieklīga. Savienojamība bija modē; garīga uzticība, kas loģiski attiecas arī uz miesu, šķitās rada akmens laikmetam vai vismaz Viktorijas gadsimtam un «mietpilsoņiem». Ejot pa tādu ceļu, nekad nav sasniedzama dzīves pilnība. Taču neslēptā pagānība, ko slavināja daži plaši pazīstami franču un angļu literatūras meistari, arī derdzās

Flērai ar savu nepielūdzami loģisko nepieciešamību iet visur līdz galējai robežai. Šādai secībai Flēras asinīs trūka indes, jo viņu nebūt nemocīja dzimummānija; patiesi, līdz pat šim laikam viņa gandrīz nemaz nebija saskārusies ar šo jautājumu. Taču tagad viņas jūtās pret Džonu bija ne tikai vecais, bet arī kas jauns; augas dienas pagāja, plānojot, kā, izlaužoties brīvībā, redzēt viņu, dzirdēt viņa balsi, piekļauties viņam tāpat kā toreiz, stāvot pie hipodroma žoga, kad zirgi aizauļoja viņiem garām.

VI KOMITEJAS DIBINĀŠANA

Tikmēr Maikls nebūt nedzīvoja tādā neziņā, kā Flēra domāja, jo, kad divi dzīvo kopā un viens no tiem ir joprojām iemīlējies, tad viņš nojauš pārmaiņu, tāpat kā gazele nojauš sausuma tuvošanos. Atmiņas par nesenajām brokastīm un Džūnas apmeklēšanu vēl bija nepatīkami svaigas. Viņš nolēma meklēt izklaidēšanos sabiedriskajā dzīvē — labs pretlīdzeklis pret sāpēm personiskajā dzīvē! — un apņēmās netaupīt spēkus, lai realizētu tēvoča Hilerija plānu par graustu pārbūvēšanu. Savācis nepieciešamo literatūru, viņš sāka prātot, pie kā griezties vispirms, jo sabiedriskās grupas darbojās pēc centrifugālā principa. Kādu pazīstamu sabiedrisku darbinieku likt komitejas centrā? Sers Timotijs Fenfīlds un marķīzs Šropširs kādreiz noderēs tīri labi, taču, kaut arī pietiekami pazīstami ar saviem untumiem, viņi nav spējīgi izlauzt ceļu līdz plašajai publikai. Šeit bija nepieciešama zināma deva magnētisma. Tas nepiemita nevienam no pazīstamajiem baņķieriem, tāpat nevienam juristam vai garīdzniecības pārstāvim, un katra militāra persona, kas dzītos pēc reformām, būtu diskreditēta, iekams reformas tiktu realizētas, kas varētu notikt tikai pēc šās personas nāves. Labi būtu piesaistīt kādu admirāli, bet pie tiem netiek klāt. Pēc atvaļinātiem premjerministriem pārāk liels pieprasījums, turklāt tiem kaitē piederība pie vienas vai otras partijas; literatūras elki ir vai nu pārāk veci, pārāk nodarbināti paši ar sevi, pārāk laiski, vai ar pārāk nenoteiktiem uzskatiem. Atliek ārsti, veikalnieki, ģenerālgubernatori, hercogi un laikrakstu izdevēji. Šai jautājumā vajadzēja griezties pēc padoma pie tēva.

Sers Lorenss, kurš Kita slimības laikā tāpat vai ik dienas iegriezās Sautskvērā, aplūkoja šo problēmu caur monokli un klusēja veselas divas minūtes.

— Ko tu saproti ar magnētismu, Maikl? Rietošas vai uzlecošas saules starus?

— Ja iespējams, tad abus, tēt.

— Grūti, — noteica viņa tēvs, — grūti. Viens gan man skaidrs — likt priekšgalā gudru cilvēku, to jūs nevarat atļauties.

— Kāpēc tā?

— Publikai pārāk daudz bijis jācieš no gudriem cilvēkiem. Turklāt Anglijā, Maikl, prātu diezin kā vis necieni. Raksturs, mans dārgais, raksturs!

Maikls novaidējās.

—    Jā, es zinu, — sers Lorenss turpināja, — jūs, jaunie ļaudis, domājat, ka šis jēdziens ir novecojies. — Un pēkšņi viņš tik krasi uzrāva uzaci uz augšu, ka monoklis izkrita no acs. — Eureka! vilfrīds bentvorss! Īstais vīrs — «pēdējais muižnieks reformē graustus». Tiptop — kā jūs tagad mēdzat sacīt.

—    Vecais Bentvorss? — Maikls šaubīdamies atkārtoja.

—    Viņš ir tikai manos gados — sešdesmit astoņi, — un ar politiku viņam nav nekādu darīšanu.

— Bet viņš taču ir stulbs!

—    Tā tikai domājat jūs, jaunā paaudze! Diezgan parupjš, izskatā mazliet atgādina ūsainu namzini, bet stulbs — nē! Trīs reizes atsacījies no pēra titula. Padomā, kādu iespaidu tas radīs publikā!

—    Vilfrīds Bentvorss? Man viņš nekad nebūtu nācis prātā, es vienmēr uzskatīju viņu tikai par godīgu cilvēku, — Maikls prātoja.

—    Viņš patiesi ir godīgs!

—    Jā, bet, kad viņš runā, tad vienmēr atsaucas uz to.

— Tas ir tiesa, — sers Lorenss piekrita, — bet savs trūkums tāpat nepieciešams. Viņam ir divdesmit tūkstoš akru zemes, viņš nodarbojas ar liellopu uzbarošanu.

Viņš ir dzelzceļu pārvaldes loceklis, goda priekšsēdētājs savas grāfistes kriketa klubā, liela hospitāļa aizgādnis. Visi viņu pazīst. Karaļnama locekļi ierodas pie viņa uz medībām; viņa ciltskoks sniedzas līdz sakšu laikiem; viņš ir vistuvāk Džona Bulla tipam nekā jebkurš cits. Ikvienā zemē viņa piedalīšanās pazudinātu jebkuru projektu, bet Anglijā … Jā, Maikl, ja tev izdosies viņu piedabūt, tavs darbs jau ir pa pusei padarīts.

Maikls ar zobgalīgu smīnu palūkojās savā tēvā. Vai barts patiešām saprot mūsdienu Angliju? Maikls domās steidzīgi pārskatīja dažādas sabiedriskās dzīves nozares. Nudien, saprot!

—    Kā lai viņam tiek klāt, tēt? Vai jūs pats nevēlētos būt šai komitejā? Jūs Bentvorsu pazīstat, mēs varētu apmeklēt viņu kopīgi.

—    Ja tev no tiesas tā gribas, tad esmu ar mieru, — sera Lorensa balsī ieskanējās sērīga stīga. — Ir jau man arī laiks ķerties pie kāda darba.

—    Lieliski! Es sāku saprast jūsu domas par Bentvorsu. Viņš stāv ārpus katrām aizdomām, ir tik bagāts, ka iegūt no šā pasākuma neko nevar, un nav tik gudrs, ka varētu kādu piekrāpt, pat ja vēlētos.

Sers Lorenss pamāja ar galvu.

— Turklāt viņa āriene; tam milzīga nozīme tautas acīs, kura atmetusi ar roku zemkopībai kā neienesīgam darbam. Mums joprojām ir tuvas domas par liellopu gaļu. Ar to daudzkārt izskaidrojama mūsu līderu izvēle. Tauta, kas atrāvusies no savas bāzes un peld pa straumi, pati nezinot, uz kurieni, alkst pēc rupjuma, gaļas, alus vai vismaz portvīna un grib to saskatīt kaut vai savos vadoņos. Tas ir aizkustinoši, Maikl. Kas šodien ir — ceturtdiena? Šodien, šķiet, Bentvorsam ir valdes sēde. Vai kalsim dzelzi, kamēr vēl tā karsta? Mēs droši vien sastapsim viņu Bertona klubā.

— Labi! — Maikls noteica, un abi devās ceļā.

— Šis klubs īstenībā apvieno ceļotājus, — runāja sers Lorenss, kad viņi gāja augšup pa kāpnēm, — bet, manuprāt, Bentvorss nav ne jūdzi bijis ārpus Anglijas. Tas norāda, kā viņu te cienī. Nē, esmu bijis netaisns.

Atceros, ka būru kara laikā viņš komandēja kavalēriju. Vai «muižnieks» ir klubā, Smailmen?

— Jā, ser Lorens, nupat kā ieradās.

«Pēdējais muižnieks» patiešām izrādījās stāvam pie telegrāfa lentes. Viņa sārtā seja ar apcirptām, baltām ūsām un sarainu, baltu vaigubārdiņu pauda, ka jaunās ziņas ieradušās pie viņa, nevis viņš pie tām. Bankām varēja uzbrukt inflācija, valdības varēja krist, kari varēja uzliesmot un streiki izputēt, taču blīvais augums nesalieksies, nesamirkšķināsies stingrās, zilās acis zem uzacīm, kuru gali pie deniņiem slējās augšup. Gandrīz plikpauris, ar īsi apcirptām matu atliekām, nepārspējami noskuvies; ūsas, kas sniedzās līdz lūpu kaktiņiem, piešķīra neticamu stingrību vēju appūstās sejas vispārējai labsirdīgai izteiksmei.

Laizdams skatienus no viņa uz savu tēvu — tievu, strauju, kustīgu, melnīgsnēju, pilnu ar niķiem kā purvs ar slokām, — Maikls jutās apmulsis. Diezin vai Vilfrīdam Bentvorsam vispār piemīt kādi niķi! «Taisni nesaprotami, kā viņam izdevies neiepīties politikā,» Maikls domāja.

— Bentvorss — mans dēls, valstsvīrs autiņos. Mēs esam ieradušies lūgt jūs uzņemties vadīt kādu bezcerīgu pasākumu. Nesmaidiet! Jūs šādam postenim esat kā radīts, kā mēdz sacīt mūsu izglītotajā gadsimtā. Mēs gribam ar jums piepildīt robu.

— Jā? Ko? Sēdieties! Par ko jūs runājat?

— Runa ir par graustiem, «tikai nepārprotiet mani», kā sacīja lēdija. Sāc, Maikl!

Maikls sāka. Attīstījis tēvoča tēzes un minējis visādus skaitļus, viņš izpušķoja tos ar dažādiem gleznainiem sīkumiem, kādus vien varēja atcerēties, un visu laiku jutās kā muša, kas uzbrūk vērsim un bikli vēro viņa asti.

— Un, kad sienā iedzen naglu, ser, — viņš nobeidza, — tad tur nāk ārā aumaļām.

— Žēlīgais dievs! — «muižnieks» pēkšņi noteica.

— Žēlīgais dievs!

— Viņa žēlība gan ir apšaubāma, — sers Lorenss iebilda.

«Muižnieks» mirkli blenza viņā.

—     Dieva zaimotājs, — viņš noteica. — Čerelu es nepazīstu; stāsta, viņš esot jucis.

—     To gan nevar sacīt, — sers Lorenss iebilda, — drīzāk īpatnējs, kā visi patiesi senu dzimtu pārstāvji.

Senās Anglijas paraugs, kas sēdēja atzveltnī viņam iepretim, pamirkšķināja aci.

—     Jūs taču zināt, — sers Lorenss turpināja, — ka Čerelu dzimta bija jau sirma toreiz, kad tas šķelmis advokāts — pirmais Monts — lika mums pamatus Jēkaba I laikā.

—     O, — noteica Bentvorss, — tad viņam jūs esat pateicību parādā? To es nezināju.

—     Vai jūs nekad neesat iepazinušies ar graustiem, ser? — jautāja Maikls, juzdams, ka nedrīkst ļaut abiem aizklīst ciltsrakstu labirintos.

— Ko? Nē, liekas, vajadzētu gan. Nabaga ļautiņi!

—     Te nav tik svarīga humanitārā puse, — Maikls viltīgi ieteicās, — cik sugas pasliktināšanās, kas ir visai nopietna.

—     Hm! — norūca «muižnieks». — Un vai jūs kaut ko zināt par sugas uzlabošanu?

Maikls papurināja galvu.

—     Nu, tad varat man ticēt, ka te galvenais ir iedzimtība. Graustu iemītniekus var uzbarot, bet pārveidot viņu raksturu nav iespējams.

—     Nedomāju vis, ka viņu raksturs būtu sevišķi slikts, — Maikls atbildēja. — Bērni lielākoties visi gaišmataini, kas, manuprāt, nozīmē, ka viņiem vēl vienmēr saglabājušās angļu-sakšu pazīmes.

Maikls redzēja, ka tēvs piemiedz aci. Likās, viņš nodomāja: «Kas par diplomātu!»

—     Ko jūs esat paredzējuši šai komitejai? — Bentvorss pēkšņi jautāja.

—     Manu tēvu, — Maikls iesāka, — tad esam domājuši par marķīzu Sropširu.

—     Tas sen jau nāvei parādā.

—     Bet vēl visai žirgts, — iejaucās sers Lorenss. — Viņam pietiks spara, lai elektrificētu visu pasauli.

—     Ko vēl?

— Seru Timotiju Fenfīldu … — Šo mēļotāju večuku! Jā?

Seru Tomasu Morselu . . .

—    Hm!

Maikls pasteidzās piemetināt:

—    Vai kādu citu ārstu, par kuru jūs būtu labākās domās, ser.

—    Tādu nav. Vai par tām blaktīm jūs esat pārliecināts?

—    Pilnīgi!

—    Nu, tad man jāsatiek Čerels. Stāsta, viņš spējot pat ēzeli pierunāt atteikties no pakaļkājas.

—    Hilerijs ir krietns vīrs, — piebilda sers Lorenss, — patiesi krietns vīrs, skvair.

—    Labi, Mont, ja viņš būs man pa prātam, es piedalīšos. Traki neciešu kukaiņus.

—    Tas ir nopietns nacionāls pasākums, ser, — Maikls iesāka, — un neviens .. .

Skvairs papurināja galvu.

—    Nekļūdieties! — viņš sacīja. — Varbūt jūs savāksiet dažas mārciņas, varbūt atbrīvosieties no dažām blaktīm, bet nacionāli pasākumi — šai zemē nekas tamlīdzīgs nenotiek. . .

—    Vīrs ar mugurkaulu, — sers Lorenss teica, kad viņi atkal kāpa lejup, — nekad savā mūžā nav izrādījis sajūsmu. No viņa iznāks lielisks priekšsēdētājs. Domāju, ka viņš uzķēries uz āķi, Maikl. Tu labi izspēlēji triku ar blaktīm. Tagad varam parunāt ar marķīzu. Bentvorsa dienestā stātos pat hercogs; tie visi zina, ka Bentvorss ir no vecākas cilts nekā viņi un viņam vēl piemīt kaut kas sevišķs.

—    Kas tad?

—    Kaut vai tas, ka viņš nedomā par sevi, nekad neizlec no savas ādas, un par visu viņam tikai nospļauties.

—    Šķiet, ka jābūt vēl kaut kam.

—    Ir arī. Viņš domā tā, kā domā Anglija patiesībā, nevis tā, kā tai šķiet.

—    Sasodīts, tā ir gan diagnoze! — Maikls iesaucās.

— Vai pusdienas ēdīsim, ser?

— Jā, iegriezīsimies «Parteneumā». Kad mani te uzņēma par biedru, tad es nodomāju, ka pat kāju te nesperšu, taču, zini, es te pavadu krietni daudz laika. Visā Londonā nav otras tādas vietas, kas tā atgādinātu austrumus. Pat jogs nevarētu neko labāku vēlēties. Kad es te iegriežos, tad iegrimstu transā, kamēr pienāk laiks iet projām. Ne skaņas, neviens nenāk klāt. Te nav zemiska materiāla komforta. Pārsvarā Gangas krāsas. Un neaptveramas viedības te daudz vairāk nekā jebkur citur rietumos. Pasūtīsim parastās kluba pusdienas. Tās domātas sajūsmas apvaldīšanai. Brokastis saņemt nevar, ja kluba biedrs atved līdzi viesi. Viesmīlībai taču kādas robežas arī vajadzīgas.

— Tagad, — viņš atsāka, kad abi bija apvaldījuši savu sajūsmu, — iesim apciemot marķīzu. Neesmu redzējis veco puiku pēc notikuma ar Mārdžoriju Ferāru. Cerēsim, ka viņam nav ģikts lēkmes . . .

Kerzonstrītā viņiem paziņoja, ka marķīzs esot paēdis pusdienas un aizgājis uz savu kabinetu.

— Ja marķīzs ir iemidzis, nemodiniet viņu, — sers Lorenss aizrādīja.

— Marķīzs nekad neguļ, ser Lorens.

Marķīzs kaut ko rakstīja, kad viņus ieveda kabinetā; viņš nolika spalvu pie malas un palūkojās pāri rakstāmgalda stūrim.

—    A, jaunais Monts! — viņš iesaucās. — Cik patīkami! — Tad aprāvās. — Ceru, ka apmeklējumam nav sakara ar manu mazmeitu?

—    Nepavisam ne, marķīz. Mums tikai vajag jūsu palīdzības sabiedriskā pasākumā trūcīgo labā. Runa ir par graustu «problēmu», kā jenkiji mēdz izsacīties.

Marķīzs pagrozīja galvu.

—    Man gan nepatīk iejaukties trūcīgo darīšanās; jo trūcīgāki ir cilvēki, jo vairāk jārēķinās ar viņu jūtām.

—    Mēs pilnīgi piekrītam jums, ser, taču atļaujiet manam dēlam visu paskaidrot. .

—    Tad piesēdieties! — Un marķīzs piecēlās, uzlika kāju uz krēsla, atbalstīja elkoni pret ceļgalu un piešķieba galvu. Maikls jau otro reizi šodien sāka skaidrošanu.

—    Bentvorss? — marķīzs atkārtoja. — Viņa strupradži liellopi ir labi; solīds vīrs, tikai atpalicis no laika.

—    Tāpēc mēs lūdzam jūs piedalīties, marķīz!

—    Mans dārgais jaunais Mont, es esmu par vecu.

— Mēs ieradāmies pie jums tieši tāpēc, ka jūs esat tik jauns.

— Atklāti runājot, ser, — Maikls sacīja, — mēs cerējām, ka jums nebūs iebildumu sastāvēt iniciatoru komitejā, jo pēc mana tēvoča plāna paredzēts elektrificēt virtuves; mums vajadzīgs cilvēks, kam šai lietā autoritāte un kas var to virzīt uz priekšu.

— Ahā, — noteica marķīzs. — Hilerijs Čerels — es reiz dzirdēju viņa svētrunu Sv. Paula katedrālē. Visai interesanti! Bet kā izturas pret elektrifikāciju graustu iemītnieki?

—    Nekādi, kamēr tās nav, bet, kad tā būs realizēta, viņi pratīs to pareizi novērtēt.

—    Hm! Uz savu tēvoci jūs laikam stipri paļaujaties?

—    Mēs ceram, ka arī uz elektrifikāciju var paļauties, — Maikls attrauca.

Marķīzs palocīja galvu.

— Ar to arī jāsāk. Labi, es padomāšu. Nelaime tikai tā, ka man nav naudas, un man nepatīk aicināt ziedot citus, kad pats nevaru cik necik jūtami palīdzēt.

Abi Monti saskatījās. Iemesls bija vērā ņemams, un to viņi nebija paredzējuši.

—    Diezin vai būsiet dzirdējuši par kādu, kas gribētu pirkt mežģines pointde Venise [85] ? īstas! — marķīzs turpināja. — Vai, — viņš piemetināja, — man ir Morlends…

—    Vai patiešām, ser? — Maikls iesaucās. — Mans sievastēvs vēl nesen izsacījās, ka viņš gribētu iegādāties Morlendu.

—    Vai viņam labas telpas? — marķīzs sērīgi apvaicājās. — Tas ir baltais ponijs.

—    O jā, ser, viņš ir nopietns kolekcionārs.

—    Un vai ir kādas izredzes, ka ar laiku glezna paliks valstij?

—    Manuprāt, pat ļoti lielas izredzes.

—    Nu, tad varbūt viņš pienāks to apskatīt. Glezna vēl ne reizi nav mainījusi īpašniekus. Ja viņš maksās tirgus cenu, lai kāda tā būtu, tad šī problēma tiktu atrisināta.

—    Tas ir ļoti jauki no jums, ser.

—    Nebūt ne, — marķīzs atteica. — Es ticu elektrībai un neciešu dūmus; man šķiet, tā ir kustība pareizā virzienā. Viņu laikam sauc — Forsaits? Tur bija prāva — mana mazmeita; taču tas pieder pagātnei. Ceru, ka esat izlīguši?

—    Jā, ser. Es viņu sastapu pirms dažām nedēļām, un mēs satikāmies kā draugi.

—    Šolaiku jaunatnei atmiņa īsa, — marķīzs sacīja, — jaunā paaudze liekas jau pat karu piemirsusi. Nezinu gan, vai tas ir labi. Kā jūs domājat, Mont?

—     Tout casse, toutpasse , [86] marķīz …

—    O, es jau nesūdzos, drīzāk otrādi, — marķīzs pārtrauca. — Starp citu, jums šai komitejā vajadzētu kādu jaunās formācijas cilvēku ar lielu kapitālu.

—    Vai jums tāds ir padomā?

—    Mans tuvākais kaimiņš, kāds Montross — šķiet, ka viņa īstais uzvārds gan ir daudz īsāks, — viņš jums varētu noderēt. Viņš iedzīvojies miljonos, ražodams gumijas bikšturus, — šķiet, viņš zina, kā likt tiem kalpot tieši tik ilgi, cik vajadzīgs. Viņš šad tad žēli noskatās uz manu pusi — es, redzat, bikšturus nenēsāju. Varbūt, ja jūs atsauktos uz mani. . . Viņam ir sieva, bet titula vēl nav. Jādomā, viņš neatteiksies pastrādāt sabiedrības labā.

—    Liekas, tiešām piemērots cilvēks, — sers Lorenss sacīja. — Kā domājat — vai mēs varam riskēt tūliņ?

—    Pamēģiniet, — marķīzs atteica, — pamēģiniet! Stāsta, ka viņš parasti esot mājās. Pusceļā palikt nedrīkst; ja mums patiesi vajadzēs elektrificēt neskaitāmas virtuves, tad tas prasīs kolosālas summas. Vīrs, kas te varētu sniegt jūtamu palīdzību, ir pelnījis titulu vairāk par dažu labu citu.

—    Piekrītu, — sers Lorenss atsaucās, — tas būs īsts pakalpojums sabiedrībai. Laikam nebūtu vēlams kārdināt viņu ar titulu?

Marķīzs papurināja plaukstā atspiesto galvu.

— Mūsu laikos ne, — viņš atbildēja. — Tikai nosauciet viņa kolēģu vārdus. Nav cerams, ka viņš ieinteresēsies par pašu pasākumu.

— No sirds pateicamies jums, ser. Mēs jums paziņosim, vai Vilfrīds Bentvorss pieņems priekšsēdētāja posteni un kā mēs virzāmies uz priekšu.

Marķīzs nocēla kāju no krēsla un pašķieba galvu uz Maikla pusi.

— Patīkami redzēt, ka jaunus politiķus interesē Anglijas nākotne, jo nekāda politika Angliju no nākotnes neizglābs. Pie reizes — vai jūs savu virtuvi jau esat elektrificējuši?

— Mēs ar sievu jau domājam par to, ser.

— Nav ko domāt! Tas ir jāizdara! — Katrā ziņā izdarīsim.

—    Jārīkojas, kamēr vēl turpinās streiks, — marķīzs aizrādīja. — Šaubos, vai ir vēl kaut kas īsāks par sabiedrības atmiņu.

—    Fi! — noteica sers Lorenss pie blakusmājas parādes durvīm. — Tas vecais puika možāks nekā jebkad. Nu, pieņemsim, ka šā nama īpašnieka agrākais uzvārds ir bijis Moss. Un, ja tā, tad jāvaicā: vai mums pietiks prāta viņa savaldzināšanai?

Un viņi ar šaubām vēroja savrupmājas fasādi.

—    Pats labākais iet taisnu ceļu, — Maikls sacīja. — Parunāt par graustiem, nosaukt personas, ko ceram piesaistīt, un atstāt pārējo viņa ziņā.

—    Manuprāt, — sers Lorenss pamācīja, — labāk teikt «esam piesaistījuši», nevis «ceram piesaistīt».

—    Līdzko mēs minēsim vārdus, tēt, viņš jau nopratīs, ka mēs dzenamies pēc viņa naudas.

—    To viņš tāpat nopratīs, manu zēn.

—    Jādomā, ka nauda viņam patiešām ir.

—    Montrosa firma! Tā ražo ne tikai bikšturus vien.

—    Man labāk patiktu pilnīgi atklāti apelēt pie viņa augstsirdības, tēt. Jūs zināt, šie ļaudis ir ļoti augstsirdīgi.

—    Pietiek stāvēt uz ielas, Maikl, un prātot, kādas rakstura īpašības piemīt Jehovas izredzētajai tautai, Piezvani!

Maikls piezvanīja.

— Vai misters Montross mājās? Pateicos! Nododiet viņam šīs vizītkartes un apjautājieties, — vai nevaram uz brīdi viņu traucēt?

Istaba, kurā viņus ieveda, acīm redzot, bija paredzēta šādiem apmeklējumiem: tanī nebija nekā, ko viegli varētu aiznest; atzveltnes krēsli bija ērti, gleznas un krūšutēli vērtīgi, bet lieli.

Sers Lorenss pētīja kādu krūšutēlu, Maikls — gleznu, kad durvis atvērās un atskanēja balss:

— Esmu jūsu rīcībā, džentlmeņi.

Misters Montross bija pazema auguma un mazliet atgādināja kalsnu valzirgu, kurš kādreiz bijis brunets un tagad nosirmojis; viņam bija mazliet kumpains deguns, grūtsirdīgas, brūnas acis un kuplas, nokarenas, sirmas ūsas un uzacis.

—    Mūs atsūtīja pie jums jūsu kaimiņš — marķīzs Šropširs, ser, — Maikls iesāka bez aplinkiem. — Mēs gribam nodibināt komiteju, kas izlaistu uzsaukumu līdzekļu vākšanai, lai pārveidotu graustus. — Un viņš jau trešo reizi sāka skaidrot visus sīkumus.

—    Bet kāpēc jūs griezāties pie manis, džentlmeņi? — misters Montross ievaicājās, kad viņš bija beidzis.

Maikls uz mirkli sastomījās.

—    Tāpēc, ka jūs esat bagāts, ser, — viņš vaļsirdīgi atbildēja.

—    Labi! — misters Montross noteica. — Redzat, es pats esmu cēlies no graustiem, mister Mont, — tā liekas? — jā, mister Mont, es pats nāku no turienes un labi pazīstu turieniešus. Es domāju, ka esat tāpēc mani apmeklējuši.

—    Lieliski, ser, — Maikls sacīja, — taču mums par to nebija ne jausmas.

—    Tad zināt — šiem cilvēkiem nav nākotnes.

—    Tieši tādēļ mēs gribam visu vērst par labu, ser.

— Ja viņus izceltu no turienes un pārceltu uz citu zemi, tad varbūt, bet ja viņi paliek savās ielās… — Misters Montross nogrozīja galvu. — Es taču pazīstu viņus, mister Mont; ja tādi cilvēki domātu par nākotni, tad viņi nevarētu dzīvot. Bet, ja par nākotni nedomā, tad tās arī nav.

— Bet kā tad ar jums pašu? — jautāja sers Lorenss. Misters Montross novērsa skatienu no Maikla unpievērsās vizītkartēm, kuras viņš turēja rokās, tad pacēla grūtsirdīgās acis.

— Sers Lorenss Monts, jā? Es esmu ebrejs, tas ir kas cits. Ebrejs vienmēr tiks uz zaļa zara, ja viņš ir īsts ebrejs. Kāpēc poļu un krievu ebreji netiek tik viegli uz augšu, tas lasāms viņu sejās — viņiem ir par daudz slāvu vai mongoļu asiņu. Tīrasinīgs ebrejs, tāds kā es, vienmēr izlauzīs sev ceļu.

Sers Lorenss un Maikls saskatījās. «Cik patīkams cilvēks!» likās sakām viņu skatieni.

—    Es biju nabaga zēns trūkuma pilnā nomalē, — misters Montross turpināja, uztvēris viņu skatienus, — un nu esmu… jā, miljonārs, bet ne jau tāpēc, ka esmu šķiedies ar naudu. Man patīk palīdzēt cilvēkiem, kuri palīdzas sev paši.

—    Tātad mūsu projekts jūs nemaz nevaldzina, ser? — Maikls nopūzdamies jautāja.

—    Es aprunāšos ar sievu, — misters Montross tāpat nopūzdamies atbildēja. — Visu labu, džentlmeņi, es jums rakstīšu.

Krēslu jau nomainīja tumsa, kad abi Monti lēni soļoja uz Mauntstrītas pusi.

— Nu? — Maikls ierunājās. Sers Lorenss uzrāva uzaci.

—    Goda vīrs, — viņš sacīja. — Laime, ka viņam ir sieva.

—    Kā tā?

—    Nākamā lēdija Montrosa viņu pierunās. Citādi jau viņam nebija nozīmes ar sievu apspriesties. Tātad četri, un sers Timotijs mums drošs: graustu īpašnieki ir viņa bкtes noires[87]. trūkst vēl triju. Bīskapu mēs vienmēr dabūsim, tikai es nezinu, kurš pašreiz ir modē; slavens ārsts mums vairāk kā nepieciešams, un labi būtu sadabūt kādu baņķieri, bet varbūt iztiksim ar tavu tēvoci Laionelu Čerelu; viņš, tiesās sēdēdams, smalki izpētījis finansiālu operāciju ēnas puses, un Elisonai mēs atrastu darbu. Un nu, mans mīļais, ar labu nakti! Sen neesmu jutis tādu nogurumu.

Ielas stūrī viņi izšķīrās, un Maikls devās Vestminsteras virzienā. Viņš pagāja garām Bekingemas pils parka režģainajam žogam un zirgu kūtīm un devās Viktorijas ielas virzienā. Tur visur bija jo jauki grausti, kaut gan pēdējā laikā, kā dzirdēja, pilsētas varas orgāni esot «ķērušies» tiem klāt; Maikls sasniedza kvartālu, kur šī «ķeršanās klāt» bija tik pamatīga, ka novākts jau vesels blāķis vecu nameļu. Maikls raudzījās uz sienām, kuras rotāja nenoplēstās tapetes kā mozaīka. Kas noticis ar cilti, kura izdzīta no šīm drupām? Uz kurieni tie aiznesuši savu traģisko dzīvi, no kuras viņi prot izveidot tik jautru komēdiju? Maikls nonāca līdz Viktoriastrītas plašajai straumei, šķērsoja to un, izraudzījies ceļu, no kura bija ieteicams izvairīties, drīz vien nokļuva tur, kur laika gaitā apskapstējušas vecenes sēdēja durvju priekšā, lai ieelpotu malku gaisa, un šauras šķērsieliņas veda neizpētītās dzīlēs. Maikls pētīja tās domās, bet ne īstenībā. Viņš pakavējās kādas ieliņas stūrī, mēģinādams iztēloties, kā te iespējams dzīvot. Tas viņam neizdevās, viņš aši steidzās tālāk un atgriezās Sautskvērā uz savu mītni — nevainojami tīru, ar lauru kokiem zem dāņu jumta. Un viņam kļuva sāpīgi no jūtām, kas pazīstamas cilvēkiem, kuriem nav vienaldzīga pašu laime.

«Flēra sacītu,» viņš domāja, atsēdies uz sarkofaga, jo arī jutās piekusi «ka šie cilvēki, kuriem trūkst estētiskās sajūtas un mazgāšanās nav kļuvusi par tradīciju, ir vismaz tikpat laimīgi kā mēs. Viņa sacītu, ka tie saņem tikpat daudz prieka no savas dzīves pusbadā kā mēs no vannas, džesa, kokteiļiem un poēzijas; visumā viņai taisnība. Bet to atzīt nozīmē atzīt sakāvi. Ja dzīve ar mušām un blaktīm ir tikpat laba kā dzīve bez mušām un blaktīm, kāpēc tad vajadzīgs Kītinga pulveris un visi pārējie dzejnieku sapņi? Bleika «Jaunā Jeruzaleme» noteikti radusies uz Kītinga pamatiem, bet Kītingam pamatos ir maiga āda. Nemaz nav ciniski apgalvot, ka civilizācija nav domāta biezādainiem. Ka cilvēkiem ir dvēsele, tā ir varbūtība, bet āda tiem ir neapšaubāmi, un progress ir pilnīgi reāls, ja vadās no šā uzskata!»

Tā domāja Maikls, atsēdies uz sarkofaga; un, prātodams par Flēras ādu, tik tīru un gludu, viņš piecēlās un devās augšup.

Viņa nupat kā bija nomazgājusies vannā un, stāvēdama pie guļamistabas loga, domāja. Par ko? Par mēnesi virs skvēra?

—    Nabaga cietumniece! — Maikls sacīja, apskaudams viņu.

—    Cik dīvaini dun pilsēta vakaros, Maikl. Un padomā vien — šīs skaņas rada septiņi miljoni cilvēku, kuriem katram savs ceļš.

— Un tomēr mēs visi virzāmies uz vienu pusi.

— Nekur mēs nevirzāmies, — Flēra atteica, — mēs tikai cilājam kājas.

—    Kaut kāds virziens tomēr ir, bērniņ.

—    Jā, pārmaiņa.

—    Uz labu vai sliktu, bet arī tas jau ir virziens.

— Varbūt mēs visi ejam uz bezdibeni un tūliņ būsim iekšā.

—    Kā Gadarīna cūkas.

—    Un ja nu tā ir?

— Es pieļauju, ka mēs visi karājamies mata galā, — nomāktais Maikls sacīja, — bet mums taču ir veselais saprāts.

— Veselais saprāts — kad ir kaislība?! Maikls atbrīvoja viņu no apskāvieniem.

—    Es domāju, ka tu vienmēr esi veselā saprāta pusē. Kaislība? Kaislība kaut ko iegūt? Vai kaislība zināt?

—    Ir viens, ir otrs, — Flēra atteica. — Tāds ir tagadējais laiks, un es esmu sava laika bērns. Tu ne, Maikl, tu to zini.

—    Tas vēl jautājums! — Maikls atbildēja, atlaizdams viņas vidukli. — Bet, ja tev gribas iegūt vai zināt kaut ko noteiktu, Flēra, tad labāk pasaki to man.

Viņa mirkli klusēja, tad Maikls juta viņas roku ap savu elkoni un viņas lūpas pie savas auss.

— Tikai mēnesi no debesīm, dārgais. Iesim gulēt!

VII DIVI APMEKLĒJUMI

To pašu dienu, kad Flēra atbrīvojās no slimo kopējas pienākumiem, viņu apmeklēja pilnīgi negaidīta viešņa. Tiesa, Flērai bija saglabājusies neskaidra atmiņa, saistīta ar viņas kāzu dienu, bet viņa nekad nebija cerējusi uz sastapšanos. Dzirdot vārdus: «Mis Džūna Forsaita, mem,» — un ieraugot Džūnu pie Fragonāra gleznas, Flēra izjuta kaut ko līdzīgu nelielai zemestrīcei.

Viņai ienākot, sudrabotais augumiņš pagriezās un pasniedza diega cimdā tērpto roku.

— Diezgan sekls virziens, — viņa norādīja ar zodu uz gleznu, — bet man patīk jūsu istaba. Harolda Bleida gleznas te lieliski iederētos. Vai jūs pazīstat viņa darbus?

Flēra pakratīja galvu.

—    O, un es domāju — ikkatrs… — Mazā lēdija sastomījās, it kā nonākusi bezdibeņa malā.

—    Apsēdieties taču! — Flēra sacīja. — Vai jums vēl vienmēr ir gleznu galerija Korkstrītā?

—    O nē, tur bija pilnīgi nederīga vieta. Pārdevu par pusi tās summas, ko bija samaksājis tēvs.

—    Un kas notika ar to poļu amerikāni — Borisu Strumo … labi neatceros — jūs tā gādājāt par viņu.

—    Viņš? O! Pilnīgi pagrimis. Apprecējās un strādā tikai peļņas dēļ. Saņem daudz naudas par gleznām, kas neko nav vērtas. Tātad Džons un viņa sieva … — Džūna atkal sastomījās, un Flēra mēģināja ieskatīties tai bezdibenī, uz kura malas Džūna bija tikko noturējusies.

—    Jā, — viņa sacīja, cieši ielūkodamās Džūnas šaudīgajās acīs, — Džons, acīm redzot, pilnīgi pametis Ameriku. Nevaru gan iedomāties, vai vina sieva jutīsies te labi.

—    A, — Džūna noteica, — Holija man stāstīja, ka jūs pati arī esot bijusi Amerikā. Vai jūs tur sastapāties ar Džonu?

— Gandrīz.

— Vai jums patika Amerika?

— Tā ir ļoti ierosinoša. Džūna ievilka gaisu nāsīs.

— Vai gleznas tur pērk? Kā jūs domājat — vai Haroldam Bleidam būtu tur izredzes pārdot savus darbus?

— Nezinot, kādi tie ir . . .

— Ak jā, es atkal aizmirsu; taisni neticami, ka jūs tos nezināt.

Viņa paliecās uz Flēras pusi, un viņas acis iemirdzējās.

— Man tā gribētos, lai viņš uzglezno jūsu portretu, — tā būtu brīnišķīga glezna. Jūsu tēvam tas katrā ziņā jānokārto. Ar jūsu stāvokli sabiedrībā, Flēra, un it sevišķi pēc pērnās prāvas, — Flēra tikko manāmi saviebās, nabaga Harolds varētu tūliņ tikt uz kājām. Viņš ir ģēnijs, — Džūna piebilda, savilkusi pieri grumbās, jums katrā ziņā jāatnāk apskatīt viņa gleznas.

—      Ar prieku, — Flēra atbildēja. — Vai Džonu jau esat satikusi?

—      Nē. Viņi apciemos mani piektdien. Ceru, ka man viņa iepatiksies. Man parasti patīk visi ārzemnieki, atskaitot amerikāņus un frančus. Protams, ir izņēmumi.

—      Zināms, — Flēra piekrita. — Kad jūs parasti esat mājās?

—      Katru pēcpusdienu no pieciem līdz septiņiem Harolds iet pastaigāties — viņš taču strādā manā studijā. Es jums parādīšu viņa gleznas, kad viņa paša nebūs klāt; viņš ir tik viegli aizvainojams, kā jau visi ģēniji. Man arī gribas, lai viņš uzglezno Džona sievas portretu. Sievietes viņam it sevišķi izdodas.

—      Tad varbūt būtu labāk, ja vispirms Džons iepazītos ar viņa gleznām.

Džūna mirkli cieši pavērās viņā, tad atkal pievērsa skatienu Fragonāram..

—      Kad varu gaidīt jūsu tēvu? — viņa jautāja.

—      Varbūt man pašai vispirms iegriezties?

— Soumsam parasti nepatīk tas, kas labs, — Džūna domīgi sacīja, — bet, ja jūs viņam teiksiet, ka gribat pozēt, viņš noteikti. . . viņš jūs vienmēr lutina.

Flēra pasmaidīja.

— Tad es iegriezīšos. Visticamāk, ka jaunnedēļ. — Un domās piemetināja: «Visdrīzāk piektdien.»

Džūna grasījās doties projām.

— Man patīk jūsu nams un jūsu vīrs. Kur viņš ir?

— Maikls? Droši vien pilsētas nomalēs; viņu aizrāvis graustu pārkārtošanas projekts.

— Cik jauki! Vai jūs neparādītu man savu dēlu?

— Piedodiet, viņš nupat kā izgulējis masalas. Džūna nopūtās.

— Šķiet tik sen, kad es gulēju masalas. Toties Džona masalas es atceros ļoti labi. Es viņam toreiz atvedu pirmo dēku grāmatu. — Pēkšņi viņa cieši ielūkojās Flērā.

— Vai jums patīk Džona sieva? Man liekas, ka aplami tik agri precēties. Es vienmēr atkārtoju Haroldam, lai viņš nekad neprecas; ar laulībām beidzas viss interesantais. — Viņas šaudīgais skatiens piemetināja: «Vai sākas, bet es to nekad neesmu izbaudījusi.» Pēkšņi viņa sniedza Flērai abas rokas. — Es jūs gaidīšu. To es gan nezinu, vai viņam patiks jūsu mati.

Flēra pasmaidīja. — Šaubos, vai pagūšu tos ataudzēt viņam par prieku. Ā, tur nāk mans tēvs! — Viņa bija ieraudzījusi Soumsu paejam gar logu.

—      Bez sevišķas vajadzības es negribētu ar viņu sastapties, — Džūna sacīja.

—      Liekas, viņš ir tādās pašās domās. Ja jūs iesiet ārā, viņš neliksies jūs redzot.

— O! — Džūna izdvesa un izgāja.

Flēra lūkojās pa logu, kā Džūna aizsteidzās, it kā viņai nebūtu laika skart zemi ar kājām. Pēc mirkļa ienāca Soumss.

— Ko tai sievietei te vajadzēja? — viņš jautāja.

— Viņa ir kā vētras vēstnesis.

—      Neko sevišķu, dārgais. Viņai ir jauns mākslinieks, kuru viņa cenšas reklamēt.

—      Atkal kāds «nelaimes putns». Viņa noņemas ar tiem visu mūžu, kopš tā paša laika … — Viņš aprāvās, gandrīz izteicis Bozinija vārdu. — Tad vien viņa nāk, kad viņai kaut kas vajadzīgs. Vai viņa ko nopelnīja?

— Ne vairāk par mani, dārgais.

Soumss apklusa, neskaidri nojauzdams, ka arī pats nav bez grēkiem. Un tiesa: kāpēc tad iet cits pie cita, ja ne tāpēc, lai ko dabūtu? Tas ir viens no dzīves pamatprincipiem.

— Es biju apskatīt Morlenda gleznu, — viņš sacīja,

— neapšaubāmi oriģināls. Īstenībā es jau to nopirku. — Un viņš iegrima pārdomās.

Uzzinājis no Maikla, ka marķīzs Šropširs pārdod savu Morlendu, Soumss tūliņ paziņoja:

— Es nemaz neesmu domājis to pirkt.

— Es tā sapratu, ser, jo jūs nesen par to runājāt. Tas ir baltais ponijs.

— Nu jā, — Soumss atteica. — Un cik viņš par to prasa?

— Liekas, tirgus cenu.

— Tādas cenas nemaz nav. Vai tas ir oriģināls?

—      Glezna nekad neesot mainījusi īpašniekus, tā viņš saka.

—      Marķīzs Šropširs laikam ir tās rudās kaķenes vectēvs? — Soumss skaļi prātoja.

—      Jā, bet gluži rāms. Viņš teica, ka gribētu gleznu jums parādīt.

— Es domāju gan, — Soumss atteica un apklusa . . .

— Kur tas Morlends atrodas? — viņš ievaicājās pēc dažām dienām.

— Šropšira namā, Kerzonstrītā.

— O! Ā! Nu, vajadzēs to apskatīt. Pabrokastojis Grīnstrītā, kur līdz šim uzturējās,

Soumss nogāja vajadzīgo atstatumu un iesūtīja savu vizītkarti, uz kuras ar zīmuli bija uzrakstījis: «Mans znots Maikls Monts sacīja, ka jūs vēloties parādīt man savu Morlendu.» Namzinis atgriezās un, atvēris durvis, aicināja:

— Lūdzu ienākt, ser! Morlends karājas virs bufetes. Plašajā ēdamistabā, kur pat smagnējās mēbeles likās mazas, Morlends galīgi pazuda starp divām holandiešu cilmes un apmēru klusajām dabām. Gleznas kompozīcija bija vienkārša — balts ponijs kūtī, baloži uzknābā graudus, zēns ēd ābolu, atsēdies uz apgāzta groza. Ar pirmo acu uzmetienu Soumss pārliecinājās, ka tas ir oriģināls un pat nav restaurēts — vispārējais tonis bija pietiekami tumšs. Soumss stāvēja ar muguru pret gaismu un vērīgi aplūkoja gleznu. Pēc Morlenda nav vairs tik liela pieprasījuma kā agrāk, bet, no otras puses, viņa gleznas ir savdabīgas un ērta izmēra. Ja galerijā nav daudz vietas, bet gribas, lai šis periods tiktu pārstāvēts, tad Morlends jāliek tūliņ pēc Konsteibla — kārtīgu Kromu, vecāko, ārkārtīgi grūti atrast. Morlends vienmēr būs Morlends, tāpat kā Millē vienmēr būs Millē un nekas cits nekļūs. Kā visi kolekcionāri eksperimentu periodā, Soumss aizvien no jauna pārliecinājās, ka jāpērk nevis tas, kas patlaban vērtīgs, bet tas, kas paliks vērtīgs vienmēr. Tie no šolaiku gleznotājiem, viņš domāja, kas glezno mūsdienu sižetus, tiks nodoti aizmirstībai, iekams vēl viņš pats ieies kapā; lai kā viņš pūlējās, tomēr nevarēja viņu darbos neko labu saskatīt. Tie, kas glezno senlaicīgus priekšmetus, kā to dara liela daļa akadēmiķu, ir neapšaubāmi prātīgi ļaudis, bet kas galvo, vai viņu vārdi saglabāsies? Nē! Visdrošāk pirkt mirušos, turklāt tādus, kam lemts dzīvot. Un, tā kā Soumss nebija viens šādos apsvērumos, tad vairumam dzīvo gleznotāju bija paredzams priekšlaicīgs gals. Viņi patiešām bieži runāja par to, ka pašlaik pārdot gleznas ir neiedomājami grūti.

Soumss pētīja gleznu, salicis rādītāja pirkstu un īkšķi kā tālskati, kad izdzirdēja vieglu čaboņu; atskatījies viņš ieraudzīja mazu večuku tvīda uzvalkā, kurš tikpat vērīgi pētīja viņu pašu.

Soumss nolaida roku un, iepriekš stingri apņēmies neteikt ne «jūsu gaišība», ne ko citu, kas te piederējās, nomurmināja:

— Es skatījos uz asti — tīri labi uzgleznota. Marķīzs arī nolaida roku un uzmeta acis vizītkartei,

ko turēja otrā rokā starp īkšķi un rādītāja pirkstu.

—      Misters Forsaits? Jā. Mans vectēvs nopirka to no paša mākslinieka. Otrā pusē ir uzraksts. Man negribētos no tās šķirties, bet laiki ir grūti. Vai gribat apskatīt otro pusi?

—      Jā, — Soumss atteica, — es vienmēr apskatu otro pusi.

—      Dažreiz tas ir pats labākais visā gleznā, — marķīzs noteica, ar pūlēm noņemdams Morlendu.

Soumss pasmaidīja ar mutes kaktiņu; viņš nevēlējās radīt šim vecim aplamu iespaidu, ka grib tam «piesmērēties».

—      Jā, mister Forsait, kad nākas pārdot mantojumu, tad mūsos sāk runāt iedzimtība, — marķīzs turpināja, piešķiebis galvu.

—      O, es redzu, ka tas ir oriģināls, — Soumss pārtrauca, — otrā pusē pat nevajag skatīties.

—      Nu, tad, ja gribat to pirkt, mēs varam visu nokārtot, kā tas piederas starp džentlmeņiem. Dzirdēju, ka jūs zinot visas cenas.

Soumss pielieca galvu un paskatījās gleznas otrā pusē.

Vecā vīra vārdi bija tik atbruņojoši, ka viņš nekādi nevarēja izšķirties, vai viņam tūliņ nolikt ieročus.

—      «Džordžs Morlends — lordam Džordžam Ferāram,» — viņš izlasīja. — «Vērtība — 80 mārc. — saņemta 1797. g.»

—      Titulu viņam piešķīra vēlāk, — marķīzs paskaidroja. — Labi, ka viņš Morlendam samaksāja, — mūsu senči bija lieli resgaļi, mister Forsait; tas bija lielu resgaļu laiks!

Glaimojošā doma, ka Dižais Dosets bijis liels resgalis, lika Soumsam mazliet atkust.

—      Arī Morlends bija liels resgalis, — viņš sacīja. — Bet tolaik bija īsti gleznotāji, gleznas varēja pirkt bez bažām — tagad tas nav iespējams.

—      Nu, nesakiet vis, — iebilda marķīzs, — nesakiet vis. Mēs vēl daudz ko varam gaidīt no mākslas elektrifikācijas. Mūs visus ir ietvērusi kustība, mister Forsait.

—      Jā, — Soumss nīgri apstiprināja, — tikai ilgi tāds ātrums nav izturams — tas nav dabiski. Drīz vien mēs paliksim stāvot uz vietas.

—      Nezinu gan. Taču laika garam mums jāseko, vai ne?

—      Ātrums vēl nav nekāda nelaime, — Soumss sacīja, pats brīnīdamies par sevi, — ja vien tas kaut kur noved.

Marķīzs pieslēja gleznu pie bufetes un, uzlicis kāju uz krēsla, atspieda elkoni uz ceļgala.

—      Vai jūsu znots jums sacīja, kāpēc man vajadzīga nauda? Viņš projektē elektrificēt virtuves pilsētas nomalēs, šā vai tā, mister Forsait, bet mēs tomēr esam tīrāki un humānāki par mūsu senčiem. Cik var maksāt par šo gleznu pēc jūsu domām?

—      Vai nevēlaties apvaicāties Dumetriusam?

— Tam no Haimārketas? Vai tad viņš labāk informēts par jums?

—      To nevar sacīt, — Soumss godīgi atzinās. — Bet, ja jūs atsauktos uz mani, tad viņš par piecām ginejām novērtētu gleznu un varbūt pats piedāvātos to nopirkt.

Man nav sevišķas vēlēšanās, lai visi uzzinātu, ka es pārdodu gleznas.

— Es tikai negribētu, lai jūs saņemtu mazāk par iespējamo. Ja es pats uzdotu Dumetriusam sagādāt man Morlendu, tad vairāk par pieciem simtiem mārciņu nemaksātu. Piedāvāju jums seši simti.

Marķīzs pasita galvu augšup.

— Tas gan ir pārāk augstsirdīgi. Teiksim — pieci simti piecdesmit?

Soumss pakratīja galvu.

— Mums nav ko tirgoties, — viņš sacīja. — Seši simti. Čeku varat saņemt tūliņ, un es pievākšu gleznu. Tā karāsies manā galerijā Meiplderhemā.

Marķīzs nocēla kāju no krēsla un nopūtās.

—      Nudien, esmu jums ļoti pateicīgs. Man prieks apzināties, ka glezna nokļūs labā namā.

—      Kad vien jums iegribas atbraukt un paskatīties uz to .. . — Soumss aprāvās. Vecis ar vienu kāju kapā, ar otru — lordu palātā, kas īstenībā viens un tas pats, — vai viņam iegribēsies braukāt!

—      Tas būtu ļoti jauki, — atsaucās marķīzs, acīm šaudoties apkārt, kā jau Soumss to bija gaidījis. — Vai jums tur ir sava elektrostacija?

—      Jā, — Soumss atbildēja un izvilka čeku grāmatiņu. — Vai varu palūgt izsaukt taksometru? Ja jūs sabīdīsiet klusās dabas mazliet tuvāk, nekas nebūs manāms.

Ieklausīdamies šo nepārliecinošo vārdu atbalsīs, viņi apmainījās ar vērtībām, un Soumss, pievācis Morlendu, ar taksometru atgriezās Grīnstrītā. Ceļā viņš apsvēra, vai marķīzs nav viņu «piešmaucis», ieteikdams nokārtot darījumu kā džentlmeņiem. Diezgan patīkams večuks, bet šaudīgs kā putns un tik acīgi lūkojas, salicis pirkstus taurē…

Un nu meitas viesistabā viņš jautāja:

— Ko tur Maikls sadomājis — elektrificēt graustu virtuves?

Flēra pasmaidīja, un Soumsam nepatika smaida ironija.

—      Maikls atkal iekšā līdz ausīm.

—      Parādos?

O nē! Aizrāvies ar graustu pārveidošanas projektiem, tāpat kā agrāk ar fogartismu. Es viņu gandrīz nemaz nedabūju redzēt.

Soumss domās iesvilpās. Nu viņa bažās par meitu galveno vietu ieņēma Džons Forsaits. Vai Flēru patiešām sarūgtina Maikla aizraušanās ar sabiedriskām lietām, jeb vai viņa izliekas un tas ir tikai iemesls nodoties savai personiskajai dzīvei?

— Protams, par graustiem arī jāpadomā, — viņš noteica. — Kaut kas taču Maiklam jādara.

Flēra paraustīja plecus.

— Maikls nav no šīs pasaules.

—      To es nezinu, — Soumss atbildēja, — viņš tikai ir pārāk . . . hm . . . paļāvīgs.

—      Tev gan šāds trūkums nepiemīt, tēt! Uz mani tu nepaļaujies ne drusciņ.

—      Nepaļaujos? — Soumss apjuka. — Kāpēc tad tā?

—      Bet tā ir!

Soumss pievērsās Fragonāram, kā palīdzību meklēdams. Gudriniece! Viņai neko nevar noslēpt!

— Džūna laikam grib, lai pērku kādu gleznu, — viņš atkal ierunājās.

—      Viņa grib, lai tu pasūti manu portretu.

—      Tā? Kā tad sauc viņas «nelaimes putnu»?

—      Liekas, Bleids.

—      Tādu vārdu neesmu dzirdējis!

—      Nekas, gan vēl dzirdēsi.

—      Jā, — Soumss nomurmināja, — viņa ir neatlaidīga kā dēle. Tas ir asinīs.

—      Forsaitu asinīs? Tātad arī tu un es tādi esam, dārgais.

Soumss novērsās no Fragonara un ieskatījās meitai cieši acīs.

—      Jā, tu un es arī.

—      Vai tad tas nav jauki? — noteica Flēra.

VIII AMIZANTA SASTAPŠANĀS

Soumss nebija tālu no patiesības, kad apšaubīja Flēras sarūgtinājumu sakarā ar Maikla jauno aizraušanos. Flēra nemaz nebija sarūgtināta. Graustu pārkārtošanas plāns novērsa Maikla uzmanību no Flēras, neļāva Maiklam nodoties dzimstības regulēšanas jautājumiem, kuru atrisināšanai, pēc Flēras domām, valsts vēl nebija pilnīgi sagatavota; un turklāt šim plānam bija izredzes kļūt populāram, ko nevarēja teikt par fogartismu. Grausti atradās tepat degungalā, un tam, kas atrodas degungalā, var pievērst uzmanību pat parlaments. Grausti bija pilsētas problēma, tātad skāra sešas septītās daļas no visiem balsotājiem. Fogartisms, kas balstījās uz zemkopību, kura nepieciešama nācijas spēku rezervei un pārtikas produktu ražošanai tiklab Anglijā, kā kolonijās, skāra visus iedzīvotājus, bet interesēja tikai vienu septīto daļu vēlētāju. Un Flēra, simtprocentīga reāliste, jau sen bija pārliecinājusies, ka galvenās politisko darbinieku rūpes bija — tikt un palikt ievēlētiem. Vēlētāji ir pirmās šķiras magnēts — viņi neapzinīgi piešķir virzienu katram politiskam spriedumam un plānam; ja tā nav, tad tā jābūt, jo vai viņi nav ikvienas demokrātijas pārbaudes akmens? Turklāt Maikla formētajā komitejā viņa saskatīja vislabāko viņai pieejamo iespēju izvirzīties sabiedrībā.

—      Ja komitejai vajag kādu sapulcēšanās vietu, — viņa bija sacījusi, — tad kāpēc nevar pie mums?

—      Brīnišķīgi! — Maikls bija atbildējis. — Ir palātai tuvu, ir klubiem. Paldies tev, vecenīt!

—      O, es būšu ļoti priecīga, — Flēra bija godīgi piemetinājusi. — Līdzko aizvedīšu Kitu uz jūru, jūs varat sākt. Nora Kerfjū izīrē man uz trim nedēļām savu vasarnīcu Loringā.

Viņa gan nepiemetināja: «No turienes ir tikai piecas jūdzes līdz Vonsdonai.» Piektdien pēc brokastīm viņa piezvanīja Džūnai:

—      Pirmdien es aizbraucu uz jūru. Es varētu pienākt šo pēcpusdienu, bet jūs, šķiet, sacījāt, ka Džons ieradīsies. Vai tā ir? Jo tādā gadījumā . . .

—      Viņš būs puspiecos, bet viņam jātiek uz vilcienu sešos divdesmit.

—      Vai viņa sieva arī būs?

—      Nē. Viņš tikai gribēja apskatīt Harolda darbus.

—      A! Nu, tad es labāk pienākšu svētdien.

Jā, svētdien būs ļoti labi, tad Harolds dabūs jūs redzēt. Svētdienās viņš sēž mājās. Viņš necieš svētdienīgo noskaņu ielās.

Flēra nolika klausuli un paņēma vilcienu sarakstu. Jā, tāds vilciens ir! Tā būs gan sagadīšanās, ja viņa brauks ar to pašu vilcienu, lai iepriekš apskatītu Noras Kerfjū vasarnīcu! Pat Džūna nepaspēs izpļāpāt viņu telefonisko sarunu.

Pie brokastgalda viņa Maiklam neko nesacīja par savu braucienu — viņam var ienākt prātā braukt līdzi vai vismaz pavadīt sievu. Flēra zināja, ka dienu Maikls būs palātā; viņa atstās zīmīti, ka aizbraukusi pārbaudīt, vai vasarnīcu savedīs kārtībā līdz pirmdienai. Un pēc brokastīm viņa paliecās uz priekšu un noskūpstīja Maiklu starp acīm, nejuzdama nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Būs tikai taisnīgi, ja viņa sastaps Džonu pēc šīm nogurdinošajām nedēļām. Lai kad viņa sastaps Džonu, kurš viņai nolaupīts, tas būs tikai taisnīgi. Un pievakarē, kad viņa sāka sakravāt somā naktsguļai nepieciešamos priekšmetus, vaigos kaisa sarkani plankumi, viņa kustējās strauji, rokas nevarēja rimties, domas klejoja. Padzērusi tēju, viņa atstāja zīmīti ar Netlfoldas viesnīcas adresi un jau laikus devās uz Viktorijas staciju. Iedevusi dzeramnaudu vilciena pavadonim, lai nodrošinātos ar tukšu kupeju, viņa atstāja somu uz sēdekļa pie loga un izraudzījās pozīciju pie grāmatu kioska, kur Džonam vajadzēja nākt garām uz platformu. Un, kamēr viņa tur stāvēja, pētīdama jauno daiļliteratūru, visi viņas prāti bija saistīti ar reālo pasauli. Pēc liekuļotās un rēgainās esības viņai bija gaidāmas pusotras stundas patiesas dzīves. Kas var viņu nosodīt, ja viņa tās nolaupīs laupītājam liktenim? Un, ja arī kāds nosoda, viņai vienalga! Stacijas pulksteņa rādītāji virzījās uz priekšu, Flēra pārlapoja vienu romānu pēc otra, un katrā bija jaunas sievietes sarežģītās situācijās, un kaut kur zemapziņā viņa šīs situācijas salīdzināja ar savējo. Vēl trīs minūtes! Un ja nu viņš nemaz neierodas? Varbūt tā sasodītā Džūna pierunājusi viņu palikt pa nakti! Beidzot izmisumā viņa paķēra grāmatu ar nosaukumu «Violin Obbligato», kurš vismaz skanēja laikmetīgi, un samaksāja. Un tad, saņemdama atlikumu, viņa ieraudzīja Džonu. Viņa apgriezās un aši devās uz platformu, zinādama, ka Džons iet vēl ātrāk. Viņa ļāva Džonam pirmajam pamanīt sevi.

—      Flēra!

—      Džon! Uz kurieni tu brauc?

—      Uz Vonsdonu.

— O! Un es braucu uz Netlfoldu izraudzīties Loringā vasarnīcu savam mazulim. Te ir mana soma, nāc aši! Braucam!

Durvis aizcirtās, un viņa sniedza Džonam abas rokas.

— Cik negaidīti un amizanti, vai nav tiesa? Džons paspieda viņas rokas un tūliņ palaida vaļā.

—      Es biju pie Džūnas. Viņa vēl vienmēr tāda pati — lai dievs viņu svētī!

—      Jā, nesen viņa mani apmeklēja; grib, lai es pozēju viņas pašreizējam mīlulim.

—      Nav nemaz slikti. Es sacīju, ka pasūtīšu viņam Annas portretu?

— Vai patiesi? Viņš ir cienīgs pat Annu gleznot?

Un tūliņ viņa nožēloja sacīto; viņa taču nebija domājusi tā sākt. Taču ar kaut ko jāsāk, jānodarbina lūpas, kuras citādi varētu sākt skart viņa acis, viņa matus, viņa lūpas! Un viņa sāka bērt: Kita masalas, Maikla komiteja, «Violin Obbligato» un Prusta sekotāji, Vala zirgi, Džona dzejoļi, Anglijas smarža, kas tik svarīga dzejniekam, — šis un tas, viss kas, drausmīgs juceklis.

— Saproti, Džon, man jāizrunājas, veselu mēnesi esmu pavadījusi ieslodzījumā.

Un visu laiku viņa juta, ka veltīgi šķiež mirkļus, ko varētu pavadīt klusējot, bez vārdiem, sirdi pie sirds, ja ir taisnība, ka sirds sniedzas līdz ķermeņa vidum. Un visu laiku ar savu garīgo taustekli meklēja, taustīja pēc Džona dvēseles medus un mirres. Vai viņa atradīs kaut ko, jeb vai viss tiek taupīts tai nožēlojamai amerikāņu skuķei, kura gaida Džonu mājās un pie kuras viņš — ak vai! — atgriežas? Taču Džons palika neizprotams. Tas nebija agrākais vaļsirdīgais Džons, viņš bija iemācījies noslēgties. Aiz neizprotama atmiņas untuma Flēra pēkšņi atcerējās, ka viņu agrā bērnībā bija aizveduši uz Timotija namu Beisvoterroudā pie vecās krustmātes Hesteres un šī ērmīgā, nekustīgā figūra melnās, spilgtās mežģīnēs, sēžot Viktorijas laikmeta atzveltnī, klusā, stieptā balsī stāstīja Flēras tēvam: «O jā, mans dārgais, tavs tēvocis Džolions pirms precēšanās bija ļoti aizrāvies ar mums tuvu draudzeni — Alisi Rīdu, bet viņai bija dilonis, zini, un viņš, protams, saprata, ka nevar Alisi precēt — tas nebūtu prātīgi darīts bērnu dēļ. Tad viņa nomira un viņš apprecēja Edīti Mūru.» Dīvaini, kā tas tolaik bija iespiedies desmitgadus vecas meitenes atmiņā! Un viņa palūkojās uz Džonu. Vecais Džolions, kā to mēdza dēvēt ģimenē, bija Džona vectēvs. Holijas albumā Flēra bija redzējusi viņa ģīmetni — galva kā jumols, baltas ūsas, acis dziļi dobumos, kā Džonam. «Tas nebūtu prātīgi darīts!» Cik viktoriāniski! Varbūt arī Džons ir viktoriānis? Viņa juta, ka nekad neuzzinās, kaš Džons īsti ir. Pēkšņi viņa kļuva piesardzīgāka. Viens lieks vai priekšlaicīgs solis — un viņa atkal palaidīs Džonu un šoreiz uz visiem laikiem! Viņš nebija — nē, viņš nebija šā laikmeta bērns! Kas zina, varbūt viņa «sastāvā» ietilpst kaut kas absolūts, nevis relatīvs, un absolūtais vienmēr mulsināja, pat biedēja Flēru. Bet ne jau velti viņa sešus gadus bija grozījusies sabiedrībā — viņa bija iemācījusies ātri iejusties jaunā lomā. Viņa sāka runā mierīgāk, pat stiept vārdus; acis kļuva vēsas un ironiskas. Kādās domās Džons par zēnu audzināšanu — viņš jau nepaspēšot ne attapties, kad pašam būšot savs dēls. Viņai bija sāpīgi izrunāt tādus vārdus, un runājot viņa vērās Džona sejā, bet tā viņai neko nesacīja.

— Mēs pierakstījām Kitu Vinčestrā. Vai tu tici klasiskajai izglītībai, Džon? Jeb vai tu domā, ka šīs skolas jau pārdzīvojušas savu laiku?

—      Jā gan, un tas nemaz nav slikti.

—      Kā tā?

—      Es arī savu dēlu sūtītu uz turieni.

—      Es saprotu, — Flēra sacīja. — Zini, Džon, tu patiesi esi pārvērties. Nudien, pirms sešiem gadiem tu nebūtu to sacījis.

—      Iespējams. Dzīvojot ārpus Anglijas, cilvēks sāk ticēt mākslīgiem aizsprostiem. Nevar ļaut idejām klaiņot tukšā telpā. Anglijā tās iegrožo, un te meklējams Anglijas jaukums.

—      Man vienalga, kas notiek ar idejām, — Flēra atbildēja, — bet stulbumu es neciešu. Klasiskās skolas .. .

—      O nē, tā nebūt nav. Zināmas īpašības tās, protams, iznīdē, bet arī tas nāk par labu.

Flēra paliecās uz priekšu un šķelmīgi ievaicājās:

—      Vai tu neesi kļuvis morālists, dārgais? Džons sirdīgi atbildēja:

—      Tad ne jel, nekā tamlīdzīga!

—      Vai atceries mūsu pastaigu gar upi?

—      Es jau tev teicu — es atceros visu.

Flēra tikko nepiespieda roku pie sirds, kura pēkšņi salēcās.

—      Mēs toreiz gandrīz vai sastrīdējāmies, jo es sacīju, ka neciešu cilvēkus viņu trulās cietsirdības dēļ un novēlu viņiem lauzt kaklu.

—      Jā, un es atbildēju, ka man viņu žēl. Un kas tad ir?

—      Apspiest tieksmes ir stulbi, Džon. — Un, instinkta vadīta, piemetināja: — Tāpēc es esmu pret klasiskajām skolām. Tur māca apvaldīties.

—      Sabiedriskajā dzīvē šī īpašība var noderēt, Flēra, — un viņa acīs iedzirkstījās jautra uguntiņa.

Flēra uzmeta lūpu. Nekas! To viņš nožēlos, un viņa nožēla būs trumpis viņas rokās.

—      Es jau ļoti labi zinu, ka esmu iznirele, — viņa sacīja, — mani tā nosauca, visiem dzirdot.

—      Kā?

—      Nu jā, aiz šā iemesla bija pat prāva.

—      Kas tad iedrošinājās?

—      Ak, mans dārgais, tas jau pārāk vecs notikums. Tu, protams, to jau zināji — droši vien Frensis Vilmots . . .

Džons šausmās atrāvās.

—      Flēra, vai tu domā, ka es …

—      Un kāpēc tad ne?

Nudien, trumpis! Džons saķēra viņas roku.

— Flēra, saki, tu taču nedomā, ka es tīšām . . . Flēra paraustīja plecus.

— Dārgais, tu esi pārāk ilgi dzīvojis starp pirmatnējiem cilvēkiem. Mēs šeit diendienā durstām cits citu, un nekādas nelaimes nav.

Džons palaida viņas roku, un viņa pameta skatienu gar nolaistajiem plakstiem.

—      Es tikai pajokoju, Džon. Dažkārt nav par ļaunu paķircināt pirmatnējus radījumus. Pailons d'autre chose ! [88] vai tu esi jau izraudzījies vietu, kur nodarboties ar zemkopību?

—      Gandrīz.

—      Kur?

—      Jūdzes četras aiz Vonsdonas, kalnāju dienvidu pusē — Grīnhilas ferma. Augļi — vairākas siltumnīcas un mazliet aramas zemes.

—      Tad tas laikam tuvu tai vietai, kur vedīšu Kitu. Tur ir jūra un tikai piecas jūdzes līdz Vonsdonai. Nē, Džon, neuztraucies. Mēs tur būsim ne ilgāk par trim nedēļām.

—      Uztraukties? Es esmu ļoti priecīgs. Mēs tevi tur apciemosim. Un Gudvudas sacīkstēs mēs katrā ziņā satiksimies.

—      Es vienmēr domāju … — Flēra apklusa un zagšus atkal paskatījās uz viņu. — Mēs taču varam būt īsti draugi, Džon, vai ne?

Džons atbildēja, nepaceldams galvu:

— Es tā ceru.

Ja viņa seja būtu noskaidrojusies, viņa balss skanējusi sirsnīgāk, tad pavisam citādi — daudz mierīgāk būtu pukstējusi Flēras sirds!

— Tad viss ir kārtībā, — viņa klusu noteica. — Es tev vēlējos to pateikt jau kopš Askotas. Tā tas ir, tā tas būs, kaut kas cits būtu muļķīgi, vai ne? Romantikas gadsimts ir pagājis.

—      Hm!

—      Ko tu gribi sacīt ar šo nepatīkamo skaņu?

—      Manuprāt, pilnīgi aplami spriest par to, ka viens gadsimts ir tāds, otrs — citāds. Cilvēku jūtas tik un tā paliek tās pašas.

—      Vai tu par to esi pārliecināts? Tāda dzīve, kādu dzīvojam mēs, ietekmē tās. Nekas pasaulē nav tik vērtīgs, ka tā dēļ būtu jāskumst, Džon. Bet es aizmirsu — tu neciet cinismu. Pastāsti man labāk par Annu. Vai viņai joprojām patīk Anglija?

—      Viņa to iemīlējusi. Redzi, viņa ir īsta dienvidniece, bet dienvidi, vismaz kāda daļa, nav modernizējušies. Viņai visvairāk patīk šeit zāle, putni un ciemati. Pēc dzimtenes viņa nemaz neilgojas. Un, protams, viņa aizrāvusies ar jāšanas sportu.

—      Angļu valodu viņa laikam ātri apgūst?

Un, atbildot uz Džona pārsteigto skatienu, Flēras seja kļuva gluži nevainīga.

—      Man gribētos, lai tu viņu iemīli, — Džons nopietni sacīja.

—      O, bez šaubām, tā arī būs, kad es iepazīšos ar viņu tuvāk.

Bet viņas sirdī uzšalca skaudrs nicināšanas vilnis. Kas tad viņa ir pēc Džona domām? Iemīlēt Annu! Meiteni, kuru viņš apskauj, kura būs viņa bērnu māte! Iemīlēt! Un Flēra sāka runāt par Bokshilas rezervātu. Visu pārējo ceļa daļu līdz Pulborai, kur Džons izkāpa, viņa bija uzmanīgāka par kaķi, runāja vieglā, draudzīgā tonī, lūkojās dzidrām, nevainīgām acīm un gandrīz nemaz nenotrīsēja atvadoties . . .

— Tātad au revoir Gudvudā, ja ne agrāk. Tā nu gan bija amizanta sastapšanās!

Bet ceļā uz viesnīcu, braukdama stacijas ekipāžā caur miglu, kas oda pēc austerēm, viņa bija iekodusi lūpu zobos un viņas acis bija valgas zem savilktajām uzacīm.

IX BET DŽONS . . .

Bet Džons, kuram vajadzēja noiet kājām pāri par piecām jūdzēm, devās ceļā, un senlaicīga angļu dziesma skanēja viņam ausīs, kā sitot takti:

Cik laimīgs ar tevi es varētu būt,

Ja cita man nebūtu blakus!

Tā nu viņš ir netīšām sapinies, sekojot sava atklātā rakstura dziņām! Flēra bija viņa pirmā mīlestība, Anna ir otrā. Bet Anna ir viņa sieva, un Flēra — cita vīra sieva. Vīrietis nevar mīlēt divas sievietes reizē, jo tūliņ uzmācas domas, ka tad viņš nemīl nevienu. Bet no kurienes rodas šīs dīvainās izjūtas viņa asinīs? Vai tad plaši pazīstamais uzskats ir maldīgs? Viņam ne prātā nenāca atrisināt šo problēmu franču vai senangļu garā. Viņš ir apprecējis Annu, viņš mīl Annu, viņa ir burvīga! Tas ir viss! Bet kāpēc tad, soļojot pa ceļmalas zāli, viņš domā gandrīz vienīgi par Flēru? Lai cik ciniska vai vienkārša, vai pat draudzīga viņa izlikās, viņa nespēja maldināt Džonu vairāk nekā slepenībā gribēja. Džons zināja, ka Flērai saglabājušās agrākās jūtas pret viņu, zināja arī to, ka pašam saglabājušās agrākās jūtas vai vismaz kāda daļa to pret Flēru. Bet viņš taču mīl arī otru sievieti. Džons nebija lielāks muļķis nekā citi vīrieši un arī nemānīja sevi vairāk par citiem. Kā daudzi vīrieši pirms viņa, viņš nolēma turēt acis vaļā un darīt to, kas pareizi, vai, labāk sakot, nedarīt to, kas ir nepareizi. Viņam arī nebija nekādu šaubu par to, kas ir nepareizi. Viņa nelaime bija vienkāršāka. Viņš nevarēja valdīt pār savām domām un jūtām labāk nekā, kurš katrs cits vīrietis. Galu galā tā taču nebija viņa vaina, ka viņš kādreiz bija bezgala iemīlējies Flērā vai ka Flēra bija bezgala iemīlējusies viņā; tā nebija viņa vaina, ka viņi ir atkal sastapušies un ka Flēra aizvien vēl viņu mīl; un tā nav viņa vaina, ka viņš mīl savu dzimteni un ilgojas dzīvot tanī.

Tā nav viņa vaina, ka viņš iemīlējies otrreiz un apprecējis to, ko iemīlējis. Arī tā, liekas, nav viņa vaina, ka Flēras izskats un balss, aromāts un tuvums pamodinājis kaut ko no viņa agrākajām jūtām. Un tomēr tāda divpusība viņam derdzās, un viņš soļoja te ātrāk, te lēnāk, bet saule slīdēja uz apvārsni un kveldēja viņam pakausi, kas pēc saules dūriena Granādā bija tapis jūtīgs uz visiem laikiem. Uz brīdi viņš piestājās pie dzīvžoga. Viņš tikai nesen bija atgriezies Anglijā un nespēja palikt vienaldzīgs pret tās daili tik jaukā dienā. Viņš bieži mēdza apstāties un pieslieties pie kāda žoga un vispār, kā izteicās Vals, gulēja ar vaļējām acīm!

Bija pienākusi jau pirmā diena, kad sākās mačs starp Ītonu un Herovu — mačs, ko viņa tēvs vienmēr bija tik. ticīgi noskatījies; siena pļauja bija tikko beigusies, un gaisā vēl vēdīja sagubota siena smarža. Dienvidos stiepās kalnāji; to ziemeļu nogāzes bija saules apspīdētas. Saseksas brūnās govis stāvēja zem koku pudura pie paša žoga, slienādamas un gausi vēcinādamas astes. Tālumā nokalnēs arī ganījās lopi. Zeme visapkārt bija dziļa miera pilna. Labība tuvējā tīrumā saules slīpajos staros laistījās pasakainās krāsās — gan zaļgana, gan zeltaina. Un šās miera pilnās novakara dailes vidū Džons skaudri izjuta mīlas postošo spēku — mīlas, tik saldas, trauksmainas un aizraujošas, ka tā laupa dabai ir krāsas, ir mieru un tās upuri saindē dzīvi saviem līdzcilvēkiem un paši nav spējīgi un derīgi dzīvei. Strādāt un vērot dabu visos tās tēlos! Kāpēc viņš nevar palikt pie dabas, atbrīvoties no sievietēm? Kāpēc, kā Holijas anekdotē par priekšpilsētas meiteni, kuru braucot brīvdienās stacijā pavada visa tās ģimene, — kāpēc viņš arī nevarētu doties projām un noteikt: «Paldies mīļam dieviņam, no šitās mantas esmu ticis vaļā!»

Odi mācās virsū, un viņš gāja tālāk. Vai stāstīt Annai, ka braucis vilcienā kopā ar Flēru? Noklusēt nozīmētu pasvītrot šās sastapšanās nozīmi, bet stāstīt nezin kāpēc negribējās. Un tad viņš ieraudzīja Annu bez platmales sēžam uz žoga; rokas viņa bija sabāzusi džempera kabatās. Viņa izskatījās ļoti lokana un slaida.

— Nocel mani, Džon!

Viņš nocēla un mirkli paturēja viņu rokās. Un gandrīz tūliņ sacīja:

— Vai zini, ar ko es braucu vilcienā kopā? Ar Flēru Montu. Mēs nejauši sastapāmies Viktorijas stacijā. Viņa nākamo nedēļu vedīs savu zēnu uz Loringu, lai viņš atkopjas.

—   O! Cik žēl!

—   Kāpēc?

— Tāpēc, ka es tevi mīlu, Džon. — Viņa paslēja zodu augšup, tā, ka viņas taisnais un it kā izdrāztais deguntiņš izskatījās pavisam strups.

— Es nesaprotu … — Džons iesāka.

— Viņa ir pavisam cita sieviete, Džon. Es jau to Askotā redzēju. Droši vien es esmu vecmodīga, Džon.

— Tas nekas, es esmu tāds pats.

Viņa pacēla uz Džonu savas acis, kurām ne civilizācija, ne Amerika vēl nebija gluži nolaupījušas to vaļsirdību, un aplika Džonam roku ap vidu.

— Rondavels zaudējis ēstgribu. Grīnvoters ljoti uztraucies

— «Ļoti», Ann.

—   Tu nevari izrunāt «ljoti» tā, kā izrunāju es, bet es nevaru tā kā tu.

—   Piedod, bet tu pati piekodināji, lai tev aizrādu, īstenībā tas ir aplami; kāpēc tu nevari palikt pie savas izrunas?

—   Tāpēc, ka grību runāt tāpat kā tu.

—   Nu, tad saki «gribu», nevis «grību».

— Sasodīts!

— Nieki, dārgā. It kā tava izruna nebūtu tikpat laba! Anna nolaida roku.

— Tu tā nedomā. Tu esi ārkārtīgi priecīgs, ka atbrīvojies no amerikāņu izrunas, tā tas ir, Džon.

— Ir jau dabiski, ka ikviens mīl savu zemi visvairāk.

—   Nu, bet es gribu — dzirdi? — gribu runāt angliski. Es tagad esmu angliete ir pēc likuma, ir pēc izcelšanās, senčos tikai viena vienīga vecvecmāmuļa francūziete. Ja mums būs bērni, tad tie būs angļi, un mēs dzīvosim Anglijā. Vai tu pirksi Grīnhilas fermu?

—   Jā, un tad ķeršos pie darba nopietni. Divas reizes esmu darījis visu pa jokam, bet nu man pietiek.

— Ziemeļkarolīnā tu taču strādāji no tiesas.

—   To gluži nevar teikt. Bet nu ir pavisam citādi. Tur tas nebija tik svarīgi. Kas tad galu galā ir persiki? Te ir kas cits, te tam kolosāla nozīme. Es gribu, lai man viss atmaksājas.

—   Lielība! — Anna noteica. — Izklausās gan vareni. Es tikai nekādi nedomāju, ka tu tā izteiksies.

—   Peļņa ir vienīgā mēraukla. Es audzēšu tomātus, sīpolus, sparģeļus un olīvas; izspiedīšu no aramzemes visu iespējamo un, ja vien varēšu, piepirkšu vēl zemi klāt.

—   Džon! Tik daudz enerģijas! — Un viņa satvēra Džonu aiz zoda.

—   Labi jau, labi, — Džons sirdīgi attrauca. — Pagaidi vien, tad tu redzēsi, vai es runāju nopietni.

—   Bet māju tu atstāsi manā ziņā? Es visu tik jauki iekārtošu!

—   Lai notiek!

—   Tad noskūpsti mani.

Pavērusi lūpas, viņa raudzījās Džonā ar to mazliet šķielējošo skatienu, kas piešķīra viņas acīm īpatnējo valdzinājumu, un Džons nodomāja: «Viss ir gluži vienkārši. Tas pārējais — aplamības. Citādi nemaz nevar būt!» Viņš noskūpstīja Annai pieri un lūpas, bet arī tad, šķita, redzēja, kā notrīsēja Flēra atvadoties, un dzirdēja viņu sakām: «Au revoir! Tā tomēr bija amizanta sastapšanās!»

— Iesim apskatīt Rondavelu, — viņš sacīja.

Kad viņi abi iegāja stallī, pelēkais kumeļš stāvēja pie stiliņa viņējās sienas un gurdi lūkojās uz burkānu, ko Grīnvoters viņam sniedza.

—   Nekur nav liekams! — treneris noteica pār plecu.

—   Gudvudas sacīkstēm jāsaka ardievas. Kumeļš ir slims.

Kā Flēra sacīja: «Au revoir Gudvudā, ja ne agrāk!»

—   Varbūt viņam sāp galva, Grīnvoter, — Anna ierunājās.

—   Nē, mem, viņam ir paaugstināta temperatūra. Nekas, gan mēs uzveiksim Ņūmārketas sacīkstēs.

Džons pārvilka ar roku pār kumeļa gurnu.

—   Nabadziņš! Cik dīvaini! Pat aptaustot var manīt, ka viņš nav vesels.

—   Jā, to var, — Grīnvoters atbildēja. — Bet kas viņam par kaiti piesitusies? Cik zinu, visā apvidū nav neviena slima zirga. Untumaināka radījuma par zirgu gan nav visā pasaulē. Uz Askotas sacīkstēm mēs viņu nemaz netrenējām — viņš pienāca pie mērķa pirmais. Tagad mēs viņu gatavojam uz Gudvudu, bet viņš ņem un saslimst. Misters Dārtijs grib, lai es dodu viņam kādu Dienvidāfrikas dziru, par ko neesmu neko dzirdējis.

—   Jā, tur zirgi bieži slimo, — Džons atcerējās.

—   Paskatieties, — treneris sacīja, pastiepdams roku uz kumeļa ausu pusi, — pavisam nolaidies. Izskatās pēc melnajām bakām, kaut arī šai laikā ar tām nemēdz slimot. Es tiešām daudz dotu, lai uzzinātu, kā viņš pie tādām ticis.

Abi jaunieši atstāja viņu pie slimā kumeļa, izstiepušu uz priekšu tumšo vanaga seju, it kā cenšoties izprast sava mīluļa izjūtas.

Tovakar Džons agri uzgāja savā istabā, apstulbis no Vala runām par komunismu, leiboristu partiju, Dusošās Dūjas atvases izcilajām īpašībām un veselas disertācijas par zirgu slimībām Dienvidāfrikā. Viņš iegāja krēslainajā guļamistabā. Pie loga stāvēja balts stāvs. Viņam tuvojoties, tas metās viņam ap kaklu.

—   Džon, tu nedrīksti mani nemīlēt!

—   Kāpēc lai es to darītu?

—   Visi vīrieši tā rīkojas. Turklāt šais laikos uzticība nav modē.

—   Blēņas! — Džons saudzīgi atteica. — Tikpat modē, kā kurā katrā citā laikā.

—   Es priecājos, ka mums nav jābrauc uz Gudvudu. Es bīstos no viņas. Viņa ir tik gudra.

— Flēra?

— Tu esi bijis viņā iemīlējies, Džon, es to jūtu ar visu savu būtni. Labāk tu būtu pateicis man to. Džons atbalstījās pret palodzi viņai līdzās.

— Kāpēc? — viņš gurdi vaicāja.

Anna neatbildēja. Viņi stāvēja viens otram blakus nakts siltajā bezvēja mierā, naktstauriņi skāra viņu sejas, lēļa brēciens ielauzās klusumā, un laiku pa laikam varēja dzirdēt, kā stallī mīņājās zirgi. Pēkšņi Anna izstiepa roku uz priekšu.

— Rau — kaut kur tur viņa ir nomodā un alkst tevis. Es esmu nelaimīga, Džon!

—   Tās ir slimīgas iedomas, dārgā!

—   Bet es, nudien, esmu nelaimīga, Džon.

Slaidais augums, kā patvērumu meklējot, iekļāvās viņa rokās, vaigs piespiedās pie viņējā, tumšā cirta skāra viņa kaklu. Pēkšņi Anna pagriezās, lūpas izmisīgi meklēja Džona lūpas.

— Mīli mani!

Bet, kad viņa iemiga, Džons vēl ilgi gulēja nomodā. Pa logu iezagās mēnesnīca un tai līdzi rēgs, — tērpies Goijas gleznotajā tērpā, tas virpuļoja, ar rokām pieturot platos svārkus, vilināja ar skatieniem, un lūpas likās čukstam: «Arī mani! Arī mani!»

Un, atspiedies uz elkoņa, viņš apņēmīgi paskatījās uz tumšmataino galvu līdzās. Nē! Tikai Anna — neviens cits nedrīkstēja atrasties šai istabā! Tikai īstenība, īstenība!

X NEPATIKŠANAS

Nākamo pirmdien pie brokastgalda Vals teica Holijai:

— Paklausies!

Dārgais Dārtij!

Šķiet, ka varu izdarīt Tev labu pakalpojumu. Man ir ziņas par Tavu kumeļu no Dusošās Dūjas un vispār par Tavu fermu, un tās ir krietni vien vērtīgākas par tām piecdesmit mārciņām, ko, manuprāt, Tu būsi ar mieru par tām samaksāt. Vai šonedēļ iebrauksi pilsētā? Ja tā, tad varbūt mēs satiktos «Brimmelklubā»? Vai arī, ja vēlies, es varu ierasties pie Tevis Grīnstrītā. Lieta ir ļoti svarīga.

Vienmēr Tavs

Obrijs Steinfords.

—   Kā redzi, atkal šis cilvēks!

—   Nepievērs viņam uzmanību, Val!

—   Nezinu vis, — Vals drūmi noteica. — Kāda banda sāk pārāk interesēties par kumeļu. Grīnvoters ir gluži nobažījies. Labāk jāizdibina viss, kas vien iespējams.

—   Tad vispirms aprunājies ar tēvoci. Viņš vēl aizvien uzturas pie tavas mātes.

Vals savieba seju.

—   Jā, bet no viņa tu uzzināsi, ko var darīt un ko ne. Ar tamlīdzīgiem cilvēkiem nekādi nedrīkst rīkoties uz savu roku.

—   Nu, labi. Ka tur nav kaut kas kārtībā, to es nojaušu. Kāds bija informēts par Rondavelu jau Askotā.

Viņš brauca ar rīta vilcienu un ieradās pie mātes jau brokastlaikā. Vinifreda un Anete bija viesos, bet Soumss, kurš brokastoja mājās, vēsi sasveicinājās ar māsasdēlu.

— Vai tas jaunais cilvēks ar sievu vēl vienmēr uzturas pie jums?

—   Jā, — Vals atbildēja.

—   Vai viņš nemaz nedomā ar kaut ko nodarboties? Izdzirdējis, ka Džons ir atradis nodarbošanos, Soumss

nokrekšķinājās.

—   Ar lauksaimniecību? Anglijā? Kā viņam tādas domas ienākušas prātā? Tā ir tikai naudas izsviešana vējā. Kāpēc viņš nevarētu izmēģināt roku Dienvidāfrikā? Viņa pusbrālis tur nomira.

—   Viņš vairs nedomā atstāt Angliju, tēvoci Soums, — acīm redzot, izjūt lielu mīlestību pret savu dzimteni.

Soumss klusēdams ēda.

—   Visi šie jaunie Forsaiti ir diletanti, — viņš tad noteica. — Cik viņš ieņem gadā?

—   Tikpat, cik Holija un viņas pusmāsa, — tikai ap divi tūkstoši, kamēr vēl dzīva viņa māte.

Soumss ieskatījās vīna glāzē un izņēma no tās mikroskopisku korķa gabaliņu. Viņa māte! Stāstīja, ka viņa atkal esot Parīzē. Viņai nu gan ir vismaz trīs tūkstoši ienākumu gadā. Soumss atcerējās tos laikus, kad Irēnai nebija vairāk par nožēlojamām piecdesmit mārciņām gadā, bet arī ar tām bija par daudz, jo tās bija uzvedinājušas viņu uz domām par neatkarību. Atkal Parīzē! Buloņas mežs, zaļā Niobe, pārplūdusi asarām, — viņš to aizvien vēl atcerējās, — un scēna, kas norisinājās starp viņiem abiem tur . . .

— Un kāpēc tu atbrauci uz pilsētu? — viņš uzprasīja Valam.

— Tāpēc, tēvoci Soums . . .

Soumss nostiprināja uz deguna brilles, ko lasot nesen bija sācis lietot, izlasīja vēstuli un pasniedza atpakaļ māsasdēlam.

— Visādus nekauņas esmu redzējis savā mūžā, bet šāds tips! …

—   Ko jūs iesakāt man darīt?

—   Iesviest vēstuli papīrkurvī.

Vals pakratīja galvu.

—    Steinfords reiz apmeklēja mani Vonsdonā. Es viņam neko netiku teicis, bet jūs atceraties, ka Askotā mēs varējām dabūt tikai ceturto daļu, un tā taču bija Rondavela pirmā debija. Un nu kumeļš saslimst tieši pirms Gudvudas sacīkstēm; te slēpjas kāds āķis.

—    Ko tad tu domā darīt?

—    Es domāju aprunāties ar viņu, un varbūt jūs neatteiktos būt klāt pie sarunas, lai es neizdaru muļķības.

—    Tā nav zemē metama doma, — Soumss sacīja. — Tik nekrietnu nelieti man vēl nav gadījies sastapt.

—    Tīrasiņu aristokrāts, tēvoci Soums. Te izpaužas viņa zilās asinis.

—    Hm! — Soumss norūca. — Nu, ataicini viņu šurp, ja tev tā gribas viņu satikt, bet vispirms izvāc visu vērtīgo no istabas un piekodini Smizerei, lai noglabā lietussargus.

Torīt viņš bija aizvadījis Flēru un mazdēlu uz jūrmalu un bija sliktā garastāvoklī, it īpaši pēc tam, kad, Flērai aizbraucot, izpētījis Saseksas karti, atklāja, ka Flēra dzīvos Vonsdonas un arī jaunā cilvēka tuvumā, kurš nu vairs neizgāja Soumsam no prāta. Iespēja izrēķināties ar «šo nelieti» Steinfordu solīja izklaidēšanos. Līdzko izsūtāmais bija aizgājis, viņš pievirzīja sēdekli tā, ka varēja pārredzēt ielu. Par lietussargiem viņš neko neteica, jo nolēma, ka tas nebūs viņa cienīgi, taču pats saskaitīja tos. Diena bija silta un lietaina, un pa pirmā stāva ēdamistabas vaļējo logu no Grīnstrītas plūda iekšā valgs gaiss, nesdams līdzi virtuves smaržu.

— Tur viņš nāk, — Soumss pēkšņi ierunājās, — cik apātisks radījums!

Vals atstāja bufeti un nostājās aiz tēvoča atzveltnes krēsla. Soumss neomulīgi sarosījās. Šis tips un viņa māsasdēls ir kopā mācījušies — kas zina, varbūt viņiem abiem ir kādi kopēji netikumi.

— Nudien, viņš izskatās gluži pēc slima, — Soumss dzirdēja Valu nomurminām.

«Apātiskais tips» bija tērpies tai pašā tumšajā uzvalkā un platmalē un izturējās ar to pašu nevērīgo eleganci, kādu Soumss bija novērojis pagājušo reizi; augsti saceltās uzacis un pievērtās acis joprojām nicināja rūgtuma pilnās grumbas paša sejā. Un vārdos neietveramā bojā ejai nolemtā cilvēka izteiksme, kuram atliek vienīgi nicināt jebkādas jūtas, pamodināja Soumsā drupatiņu žēluma.

— Viņam vajag piedāvāt ko iedzert, — viņš sacīja. Vals devās pie bufetes.

Viņi dzirdēja piezvanām, balsis hallē, tad iesteidzās Smizere — pietvīkusi, aizelsusies, ar vainas izteiksmi sejā.

— Vai jūs pieņemsiet to džentlmeni, ser, kurš aiznesa, jūs paši zināt, ko, ser?

— Vediet viņu iekšā, Smizer!

Vals pagriezās uz durvju pusi. Soumss palika sēžam. «Apātiskais tips» ienāca iekšā, pamāja Valam un pacēla uzacis, pamanījis Soumsu, kurš noteica:

—   Sveiki, mister Steinford!

—   Misters Forsaits, ja nemaldos?

— Viskiju vai brendiju, Steinford? — Pateicos, brendiju!

— Vai nevēlies uzsmēķēt? Tu gribēji ar mani runāt. Tēvocis ir mana uzticības persona.

Soumss redzēja, ka Steinfords pasmaida. Šķita, ka šis smaids saka: «Ej nu! Ir gan dīvaini cilvēki!» Steinfords aizsmēķēja piedāvāto cigāru, un istabā iestājās klusums.

— Nu? —Vals nenocietās.

— Man ļoti žēl, Dārtij, ka tavam Dusošās Dūjas kumeļam piemetusies kaite.

— Kā tu to zini?

— Kā redzi, zinu. Bet, iekams es runāju tālāk, esi tik laipns — dod man piecdesmit mārciņas un solījumu, ka mans vārds netiks nekur minēts.

Soumss un viņa māsasdēls palika, kā uz mutes sisti. Beidzot Vals ierunājās:

— Kāda man garantija, ka tavas ziņas ir piecdesmit vai vismaz piecas mārciņas vērtas?

— Tas ir fakts, ka es zinu par tava kumeļa saslimšanu. Kaut arī Soumsam bija sveša hipodroma pasaule, viņš tomēr aptvēra šī argumenta spēku.

—   Tu gribi sacīt, ka zini, kur manam stallim ir sūce? Steinfords pamāja.

—   Koledžā mēs bijām draugi, — Vals sacīja. — Kādu rīcību tu gaidītu no manis, ja es zinātu kaut ko tādu par tavu zirgu fermu?

— Dārgais Dārtij, salīdzinājums te nav iespējams. Tu esi pārticis cilvēks, es ne.

Apdeldētas frāzes jau bija Soumsam uz mēles. Viņš norija tās. Kāda nozīme runāt ar tādu tipu!

— Piecdesmit mārciņu ir liela summa, — Vals sacīja. — Vai tavas ziņas patiesi ir tik vērtīgas?

— Jā, dodu tev goda vārdu. Soumss paskaļi nokrekšķinājās.

—   Ja es atpirkšu no tevis šo bīstamo vietu, kas var man galvot, ka stallim nebūs sūce citā virzienā?

—   Maz ticams, ka tavā stallī varētu būt divas bojātas caurules.

—   Par vienu arī es šaubos.

—   Viena tomēr ir.

Soumss redzēja, ka māsasdēls pieiet pie galda un sāk noskaitīt asignācijas.

— Pasaki man vispirms, ko tu zini, un es tev samaksāšu, ja tavas ziņas izrādīsies ticamas. Tavs vārds netiks pieminēts.

Soumss redzēja, ka apātiskās uzacis pacēlās.

—   Es esmu paļāvīgāks nekā tu, Dārtij. Atlaid no darba zirgu puisi Sinetu — tad sūce būs likvidēta.

—   Sinets? — iesaucās Vals. — Mans labākais zirgkopis? Kā tu to vari pierādīt?

Steinfords izvilka no kabatas novazātu pastpapīra loksnīti un pasniedza Valam. Tas izlasīja: «Pelēkais kumeļš slims, viss kārtībā, uz Gudvudu tas netiks.» — Viss kārtībā? — viņš atkārtoja. — Tātad Sinets to sameistarojis?

Steinfords paraustīja plecus.

—   Vai es varu paturēt šo zīmīti? — Vals jautāja.

—   Ja apsolies nerādīt viņam.

Vals piekrītoši pamāja un pievāca zīmīti.

—   Vai tu pazīsti Sineta rokrakstu? — Soumss ierunājās. — Tas viss ir ļoti aizdomīgi.

Vēl ne, — Vals atbildēja un, Soumsam par šausmām, ielika naudu pastieptajā rokā. Soumss skaidri sadzirdēja, ka Steinfords atviegloti nopūtās. Vals pēkšņi ieprasījās:

— Vai tu ar viņu sarunāji todien, kad ieradies pie manis?

Steinfords tikko manāmi pavīpsnāja, paraustīja plecus un pagriezās uz durvju pusi.

— Ardievu, Dārtij! — viņš noteica.

Soūmsam mute palika vaļā. Revanšs izputējis! Steinfords projām!

—   Ei, neļauj taču viņam tā aiziet! — viņš iesaucās. — Tas ir drausmīgi!

—   Traki komiski!— Vals pēkšņi noteica un sāka skaļi smieties. — Nudien, traki komiski!

—   Komiski! — Soumss norūca. — Patiešām nesaprotu, kas notiek ar pasauli.

—   Nesirdieties, tēvoci Soums! Viņš mani aptīrīja par piecdesmit mārciņām, bet par tādu joku var arī maksāt. Sinets, mans labākais zirgkopis!

Soumss nemitējās kurnēt.

—   Noved no ceļa tavu kalpotāju un liek tev par to samaksāt. Tālāk vairs nevar iet!

—   Taisni tas ir pats komiskākais, tēvoci Soums. Nekas, tūliņ braukšu uz mājām un aizdzīšu ratā to blēdi.

—   Es tavā vietā nemaz nekautrētos pateikt viņam, no kurienes man viss nācis zināms.

—   Nezinu vis. Steinfords tikko turas uz kājām. Es neesmu nekāds morālists, bet man šķiet, ka savu vārdu turēšu.

Soumss mirkli klusēja, tad pašķielēja uz māsasdēlu,

— Kā gribi. Bet viņu iesēdināt gan nebūtu par sliktu, To pateicis, viņš izgāja hallē un saskaitīja lietussargus. Visi bija vietā, un, paņēmis vienu, viņš izgāja uz ielas. Viņš juta vajadzību pēc svaiga gaisa. Izņemot gadījumu ar Eldersonu, viņam nebija nācies bieži sastapties ar negodīgu rīcību un arī tad vienīgi sakarā ar zemāko slāņu pārstāvjiem. Var jau attaisnot kādu nabaga klaidoni, kādu ierēdnīti vai mājkalpotāju. Viņiem daudz kārdinājumu un trūkst jebkuru tradīciju. Bet ko var gaidīt no pasaules, ja pat uz džentlmeni nevar paļauties tik vienkāršā jautājumā kā godīgums! Ik dienas avīzes raksta par noziegumiem, un var droši sacīt, ka uz vienu noziegumu, kas nonāk līdz tiesai, ducis paliek neatklātu. Un, ja vēl pievieno visus tos tumšos veikalus

Sitijā, visus darījumus komisijās, policijas uzpirkšanu, tirgošanos ar tituliem — tai gan it kā esot pienācis gals, — visas mahinācijas ar pasūtījumiem, tad jau mati sāk celties stāvus! Var ņirgāties par pagātni, un nav šaubu, ka mūsdienās vairāk kārdinājumu, taču kaut kas vienkāršs un godīgs šķiet izzudis no dzīves uz visiem laikiem. Cilvēki cenšas panākt savu ar visādiem līdzekļiem un negrib vairs gaidīt, kamēr laime pati iekrīt rokās. Visi steigtin steidzas vai nu iedzīvoties, vai izputēt! Tikt pie naudas par katru cenu — kādus šarlatāniskus līdzekļus viņi gan pārdod un kādas grāmatas publicē, neliekoties ne zinis par patiesību un pieklājību. Un reklāmas! Lai dievs žēlīgs!

Tādās drūmās domās viņš bija nonācis līdz Vestminsterai. Vajadzēs pa ceļam iegriezties Sautskvērā — varbūt Flēra būs piezvanījusi, kā aizbraukusi uz jūrmalu! Hallē uz sarkofaga atradās astoņas platmales dažādās krāsās un fasonos. Kas tad te īsti notiek? No ēdamistabas skanēja balsis, tad kļuva dzirdama dobja duna — kāds teica runu. Maiklam nez kāda sanāksme, un mājās nupat kā bija masalas!

— Kas jums te notiek? — viņš apjautājās Koukeram.

—   Liekas, kaut kas sakarā ar graustiem, ser; misters Monts izteicās, ka tos pārkārtošot.

—   Nolieciet manu platmali atsevišķi! — Soumss aizrādīja. — Vai ir kādas ziņas no misis Montas?

—   Jā, ser. Viņi ir labi aizbraukuši. Sunītim ceļā laikam kļuvis nelabi. Viņš jau ir tāds savādnieks.

—   Labi, — Soumss noteica, — es uziešu augšā un pasēdēšu kabinetā.

Iegājis tur, viņš ieraudzīja uz rakstāmgalda akvareli: uz sudrabaina fona koks ar lielām, tumšzaļām lapām un apaļiem zelta augļiem — amatiera darbs, bet kaut kas īpatnējs tajā ir. Apakšējā stūrī viņa meita ar savu roku uzrakstījusi: «Zelta ābols. F. M. 1926.»

Viņam nebija ne jausmas, ka Flēra tik labi prot rīkoties ar ūdenskrāsām! Gudriniece! Un viņš novietoja zīmējumu tā, lai tas būtu labāk redzams. Ābols? Kaislību auglis, turklāt stipri pārspīlēts. Pilnīgi nebaudāms un laistās kā laterna. Aizliegtais auglis! Tādu Ieva varēja pasniegt Ādamam. Varbūt tas ir simbols? Viņas slepeno domu atklāsme? Un, lūkojoties zīmējumā, viņš iegrima drūmās pārdomās, no kurām viņu pamodināja durvju čīkstoņa. Ienāca Maikls.

— Labvakar, ser!

— Labvakar! — Soumss atbildēja. — Kas tas par zīmējumu?

XI ĶERŠANAS PIE GRAUSTIEM

Maikls, dzīvodams laikmetā, kad gandrīz viss pakļauts komitejām, varēja droši sacīt, kam pakļautas pašas komitejas. Komiteju nevar sasaukt tūliņ pēc ēšanas, jo tad visi grib gulēt; nevar sasaukt īsi pirms ēšanas, jo tad visi būs viegli saērcināmi. Komitejas locekļiem jāļauj izrunāties, par ko vien patīk, kamēr viņi piekusis, cits citā klausīdamies. Bet vienam vajag būt klāt, ieteicams priekšsēdētājam, kurš daudz nerunātu, vairāk domātu un nekādā ziņā nesnaustu, kad pienāks piemērots brīdis, lai ieteiktu vidējo rīcības līniju, ko nomocītie komitejas locekļi tad parasti arī pieņem.

Apgādājies ar bīskapu un seru Godfriju Bedvinu, speciālistu plaušu slimībās, un, saņēmis noraidījumu no sava tēvoča Laionela Čerela, kurš tūliņ bija nopratis, ka viņa sievu — lēdiju Elisonu grib iejūgt darbā, Maikls sasauca pirmo sanāksmi Sautskvērā pulksten trijos, pēc Flēras aizbraukšanas uz jūrmalu. Hilerijs ieradās reizē ar jaunu sievieti, kam vajadzēja rakstīt protokolu. Pārsteigumi radās jau pašā sākumā. Visi ieradās pilnā skaitā un sāka sarunāties, sasēdušies ap spāniešu galdu. Maiklam kļuva skaidrs, ka tiklab bīskaps, kā sers Timotijs Fenfīlds cer uz priekšsēdētāja posteni, un viņš piegrūda pagaldē tēvam ar kāju, baidīdamies, ka pirmais no abiem tīkotājiem neizvirza otru, cerēdams, ka tas savukārt izvirzīs viņu. Sers Lorenss nočukstēja:

— Dārgais, tas ir mans stilbs.

— Es zinu, — Maikls atčukstēja. — Vai nesāksim? Sers Lorenss nometa monokli un sacīja:

— Pareizi! Es ieteicu izvēlēt par priekšsēdētāju Bentvorsu. Vai jūs mani atbalstāt, marķīz?

Marķīzs palocīja galvu.

Šo triecienu visi uzņēma labvēlīgi, un «muižnieks» devās uz vietu galda galā. Viņš iesāka tā:

— Es runāšu īsi. Jūs visi zināt gandrīz tikpat daudz kā es, tas ir, gandrīz neko. Ideja pieder šeit klātesošajam misteram Hilerijam Čerelam, un es viņu palūgšu iepazīstināt mūs ar to. Grausti ražo invalīdus, turklāt tie ir pilni parazītiem, un es no savas puses esmu gatavs darīt visu, lai iznīdētu šo ļaunumu. Esiet tik laipns, mister Čerel!

Hilerijs tūliņ dedzīgi, asprātīgi un visos sīkumos izklāstīja savus uzskatus, sevišķi uzsvērdams cilvēcisku pieeju problēmai, ar kuru līdz šim, pēc viņa vārdiem, nodarbojušies «tikai liekuļi, pilsētu pašvaldības un «Zilās grāmatas»». Runa bija iespaidīga, to apliecināja pēkšņā balsu dūkoņa. «Muižnieks», kurš visu laiku bija sēdējis ar izslietu galvu, stingri atspēries pret grīdu, izpletis ceļgalus un elkoņus piekļāvis pie sāniem, pusbalsī noteica:

—   Iesim tālāk! Vai smēķēt var, Mont? — Un, atteicies no Maikla piedāvātajiem cigāriem un papirosiem, piebāza pīpi un klusēdams smēķēja kādu brītiņu.

—   Mēs visi būsim vienis prātis, — viņš pēkšņi ierunājās, — ka mūsu galvenais uzdevums ir nodibināt fondu.

Tā kā neviens vēl nebija šādu domu izsacījis, tad visi tūliņ piekrita.

— Tādā gadījumā jāķeras pie darba un jāsastāda uzaicinājuma teksts. — Un, norādīdams ar pīpi uz seru Lorensu, viņš piebilda: — Jūs veikli rīkojaties ar spalvu, Mont; varbūt jūs, bīskaps un Čerels ieiesiet blakusistabā un uzmetīsiet mums projektu. Rakstiet spēcīgi, tikai bez asarainības.

Kad izraudzītā trijotne iegāja blakustelpā, sarunas atsākās ar jaunu sparu. Maikls dzirdēja, kā Bentvorss un sers Godfrijs runāja par līmkrāsas priekšrocībām, bet marķīzs apsprieda ar misteru Montrosu viņa virtuves elektrificēšanu. Sers Timotijs Fenfīlds blenza uz Goijas gleznu. Fenfīlds bija slaiks, kalsnējs vīrs ap septiņdesmit gadiem, ar plānu, uzkumpušu degunu, tumšu seju un kuplām, baltām ūsām; kādreiz viņš bija kalpojis leibgvardes kavalērijā un nu bija atvaļinājumā.

Mazliet nobažījies no viņa sprieduma par Goiju, Maikls pasteidzās ierunāties:

—    Kā redzat, ser Timotij, ogļrači joprojām streiko.

—    Jā, viņus vajadzētu apšaut. Es stāvu darba cilvēku pusē, bet tos viņu vadoņus apšautu uz vietas.

—    Un ko jūs darītu ar ogļraktuvju īpašniekiem? — Maikls apjautājās.

—    Arī viņu vadoņi apšaujami. Mums rūpniecībā nekad nebūs miera, kamēr mēs kādu nošausim. Diemžēl kara laikā mēs apšāvām pārāk maz. Pacifistus, komunistus, spekulantus — visus pie sienas!

—    Man liels prieks, ka jūs esat mūsu komitejā, ser, — Maikls pusbalsī sacīja, — mums vajadzīgs kāds ar stingriem uzskatiem.

—    A! — sers Timotijs noteica un sāka runāt klusāk, pasliedams zodu uz otru galda pusi. — Starp mums runājot, viņš ir pārāk liberāls, šis «muižnieks». Neliešus vajag grābt tūliņ aiz rīkles. Es pazinu kādu subjektu, kam piederēja vai puse no graustu kvartāla, un viņam netrūka nekaunības lūgt mani, lai ziedoju misionāriem Ķīnā. Es pateicu tam tipam, ka viņš nošaujams. Bezkauņa — tas viņam vis nepatika.

—    Ak, tā? — Maikls atsaucās, un tobrīd jaunā sieviete paraustīja viņu aiz piedurknes. Vai nevajadzētu sākt ko pierakstīt?

Maikls domāja, ka vēl par agru. Sers Timotijs atkal blenza uz gleznu.

—    Vai kāds ģimenes portrets? — viņš apvaicājās.

—    Nē, — Maikls atbildēja, — tas ir Goija.

—    Ko jūs sakāt! Gojs — tā ebreji dēvē kristīgos. Tātad tā ir kristīgā?

—    Nē, ser. Par Goiju sauc spāniešu gleznotāju.

—    Prātā nenāca, ka viņiem ir vēl citi bez Muriljo un Velaskēza; bet tāduskā tos mūsdienās vairs neredz. tos modernos gleznotājus, zināt, vajadzētu uzraut pie kāķa. Tāpat… — viņš atkal pazemināja balsi, — šis bīskaps! Mūžīgi viņiem ir kāds jājamais zirdziņš — te bērnu dzimstības kontrole, te visādas misijas. Nepilnvērtīgu indivīdu nākšana pasaulē jāizbeidz. Šā vai tā, bet nemantīgajiem nevajag pieļaut dzemdēt bērnus un pie reizes jānošauj kāds pāris graustu īpašnieku; runga jāapstrādā no abiem galiem uzreiz. Bet viņiem būs bail ko darīt, gan redzēsiet! Vai jūs ko zināt par skudrām?

—    Tikai to, ka tās ir ļoti strādīgas, — Maikls atbildēja.

—    Es tas pētīju. Atbrauciet pie manis uz Hempširu, es jums parādīšu savus diapozitīvus — paši interesantākie kukaiņi pasaulē — Viņš atkal sāka čukstēt: — Kas ir tas, kas runā ar veco marķīzu? Ko? Šitas gumijnieks? Laikam ebrejs? Kā tad viņš te iespiedies? Komiteja nepareizi sastādīta, mister Mont. Vecais Šropširs ir lāga večuks, bet, — Sers Timotijs pieskārās ar pirkstu pie savas pieres, — pagalam ķerts ar savu elektrificēšanu. Arī doktors jums te ir. Melst jau viņi prot par septiņiem mēmiem, bet jums vajadzīga tāda komiteja, kas neceremonējas ar tiem neliešiem. Tēja? Es to nekad nedzeru. Tas zellis būtu pakarams, kas izgudrojis tēju.

Šai mirklī redakcijas komisija ienāca istabā. Maikls atviegloti piecēlās.

— Hallo! — viņš dzirdēja Bentvorsu sakām. — Jūs neesat velti šķieduši laiku.

Redakcijas komisijas kautrās, cieņas pilnās sejas nespēja pievilt Maiklu, kurš zināja, ka tēvocis Hilerijs uzsaukuma projektu atnesis līdzi svārku kabatā. Papīru pasniedza priekšsēdētājam, kurš, uzlicis raga brilles, sāka to lasīt skaļi, tā, kā viņš lasītu kurtu sarakstu vai sacīkšu programu. Maikls neviļus nodomāja, ka te ir sava labā puse — «muižnieks» un izteiksmīga lasīšana būtu kaut kas nesavienojams. Beidzis lasīt, Bentvorss sacīja:

— Nu mēs varam apspriest vienu paragrāfu pēc otra. Taču laiks iet uz priekšu, džentlmeņi. Manuprāt, viss vajadzīgais ir pateikts. Kā jums šķiet, marķīz?

Marķīzs paliecās uz priekšu un saņēma bārdiņu saujā.

—    Projekts ir teicams, man tikai viena piezīme: par maz pasvītrota virtuvju elektrificēšanas nozīme. Sers Godfrijs man piekritīs. Nevar prasīt, lai šie nabaga cilvēki uztur dzīvokļos tīrību, iekams mēs viņus nebūsim atbrīvojuši no dūmiem, smirdoņas un mušām.

—    Labi, mēs to kaut kur ierakstīsim, ja jūs to formulēsiet, marķīz.

Marķīzs saka rakstīt. Maikls redzēja, ka sers Timotijs uzskrullē ūsas.

—    Es neesmu apmierināts, — viņš strupi noteica. — Vajag uzrakstīt kaut ko tādu, lai šie nomaļu namīpašnieki uz vietas atsēžas. Mēs esam te sanākuši, lai ieliktu viņiem asti spīlēs. Projekts ir pārāk mīksti uzrakstīts.

—    Hm! — Bentvorss norūca. — Ko tad jūs iesakāt, Fenfīld?

Sers Timotijs sāka nolasīt no savas krekla aproces:

—    «Pēc mūsu visstingrākās pārliecības ikviens, kam pieder nami nomalēs, ir nošaujams. Šie džentlmeņi. ..»

—    Tas nebūs labi, — Bentvorss sacīja.

—    Kāpēc?

—    Nami nomalēs pieder visādām cienījamām personām — atraitnēm, sindikātiem, hercogiem un sazin kam vēl! Nevar tos uzrunāt par džentlmeņiem un turklāt ieteikt viņus nošaut. Tas neder.

Bīskaps paliecās uz priekšu:

—    Vai labāk neizteikt to šādi: «Apakšā parakstījušies dziļi nožēlo, ka personas, kam pieder nami nomalēs, tik maz apzinās savu atbildību pret sabiedrību.»

—    Žēlīgais dievs! — sers Timotijs nenovaldījās.

—    Varbūt mēs varam ietērpt to arī spēcīgākos vārdos, bīskap, — ieteicās sers Lorenss, — bet mums vajadzētu kādu juristu, lai precīzi zinātu, cik daudz mēs varam atļauties.

Maikls pagriezās pret priekšsēdētāju:

—    Man ir jurists, ser, tepat mājās — mans sievastēvs. Es nesen redzēju viņu ienākam. Domāju, ka viņš neatteiksies.

—    Vecais Forsaits! — sers Lorenss sacīja. — Īstais vīrs, kas mums vajadzīgs! Nebūtu slikti, ja viņš būtu mūsu komitejā. Viņš ir speciālists jautājumos par personas apvainošanu.

—    Ā! — marķīzs noteica. — Misters Forsaits! Gudra galva, nav vārdam vietas.

—    Nu, tad kooptēsim viņu, — Bentvorss ierosināja, — jurists mums vienmēr noderēs.

Maikls izgāja.

Neatradis Soumsu pie Fragonāra, viņš uzgāja savā kabinetā, un tur Soumss viņu saņēma ar jautājumu:

—    Kas tas ir?

—    Ļoti glīts, ser, vai ne? Tas ir Flēras zīmējums — daudz jūtu.

—    Jā, — Soumss nomurmināja, — varbūt pat par daudz.

—    Jūs droši vien ievērojāt cepures halle. Mana graustu pārkārtošanas komiteja patlaban sastāda uzaicinājumu, un viņi būtu jums briesmīgi pateicīgi, ser, ja jūs nonāktu pie mums un kā jurists iemestu aci vienā otrā punktā par namīpašniekiem. Jūs saprotat — komiteja baidās, ka neuzraksta kaut ko lieku. Un vēl, ja vien tas jūs pārāk neapgrūtinātu, viņi ar prieku kooptētu jūs.

—    Patiešām? Un kas viņi tādi ir? Maikls nosauca uzvārdus. Soumss sarauca degunu.

—    Kas titulu! Vai tas nav pārsteidzīgs solis?

—    O nē, ser. Jau tas vien, ka mēs uzaicinām jūs, runā par pretējo. Turklāt mūsu priekšsēdētājs Vilfrīds Bentvorss jau trešo reizi atteicies no titula.

—    Es nu gan nezinu, — Soumss svārstījās. — Iešu un paskatīšos uz viņiem.

—    Ļoti laipni no jums. Ceru — jūs redzēsiet, ka viņi ir gluži cienījamas personas. — Un viņš veda Soumsu lejup.

—    Tas nemaz nav manā garā, — Soumss sacīja, kāpdams pāri slieksnim. Viņu apsveica ar mēmu palocīšanos vai galvas mājienu. Viņam radās iespaids, ka nupat visi strīdējušies.

—    Mister — mister Forsait, — ierunājās kāds, laikam Bentvorss, — mēs lūdzam jūs kā juristu ietilpt mūsu komitejā un noturēt mūs … e . . . zināmās robežās, apvaldot mūsu karstgalvjus, kā, lūk, Fenfīldu, jūs saprotat… — un viņš pāri bruņurupuča kaula brillēm pašķielēja uz seru Timotiju. — Iemetiet te aci, esiet tik laipns. — Viņš pasniedza Soumsam loksni papīra, ko Soumss, atsēdies krēslā, kuru viņam pastūma jaunā sieviete, sāka skaļi lasīt:

— «Pieņemot, ka ir apstākļi, kas attaisno nekustamā īpašuma turēšanu nomalēs, mēs tomēr izsakām dziļu nožēlu par to acīm redzamo vienaldzību, ar kādu vairums namīpašnieku izturas pret šo nacionālo ļaunumu. Namsaimnieku aktīvā līdzdalība palīdzētu mums realizēt daudz ko tādu, kas pašreizējos apstākļos neiespējams. Mēs nevēlamies modināt pret viņiem sašutumu, bet vēlamies, lai viņi saprastu, ka viņiem vismaz jāpalīdz atbrīvot mūsu civilizāciju no šī kauna traipa.»

Soumss izlasīja teikumu divas reizes, turēdams degungalu ar īkšķi un rādītāja pirkstu, un tad sacīja:

—    «Mēs nevēlamies modināt pret viņiem sašutumu.» Ja nevēlaties, tad nevajag; kāpēc par to jārunā? Un vārds «sašutums»! Hm!

—    Pareizi! — noteica priekšsēdētājs. — Redzat, cik vērtīga jūsu piedalīšanās mūsu komitejā.

—    Nebūt ne, — Soumss atbildēja, raudzīdamies visapkārt. — Es vēl neesmu izšķīries par iestāšanos.

—    Paklau, ser! — Uz Soumsa pusi paliecās kāds vīrs, kas izskatījās pēc bērnu grāmatās zīmēta ģenerāļa. — Vai tad jūs domājat, ka mēs nevaram lietot tik mīkstu vārdu kā «sašutums», ja skaidri zinām, ka visi šie namsaimnieki nošaujami?

Soumss tikko jaušami pavīpsnāja; ja viņš vispār kaut ko necieta, tad tas bija militārisms.

— Jūs varat to lietot, ja jums tā patīk, — viņš atbildēja, — tikai tādā gadījumā ne es, ne kāds cits prātīgs cilvēks komitejā nepaliks.

Vismaz četri komitejas locekļi sāka reizē runāt. Vai viņš bija izsacījis kaut ko pārāk skarbu?

— Tātad šos vārdus mēs izsvītrojam, — priekšsēdētājs sacīja. — Tagad jūsu paragrāfs par virtuvēm, marķīz. Tas ir svarīgi.

Marķīzs sāka lasīt; Soumss nolūkojās uz viņu gandrīz vai labvēlīgi. Viņi bija labi nokārtojuši darījumu ar Morlendu. Iebildumu nebija, un paragrāfu pieņēma.

— Šķiet, ka tas būtu viss. Man arī laiks iet.

— Vienu mirkli, mister priekšsēdētāj. — Šos vārdus izrunāja vīrs ar valzirgam līdzīgām ūsām. — Es pazīstu šos cilvēkus labāk nekā jebkurš no jums. Es pats esmu nācis no nomales un gribu jums ko sacīt. Pieņemsim — jūs savāksiet zināmu summu, pieņemsim — jūs pārveidosiet dažas ielas, bet vai jūs varat pārveidot šos cilvēkus? Nē, džentlmeņi, to jūs nevarat.

—    Viņu bērnus, mister Montros, viņu bērnus, — pārtrauca kāds vīrietis, un Soumss atcerējās, ka tas bija viens no tiem, kas bija laulājis viņa meitu un Maiklu.

—    Es neesmu pret uzsaukumu, mister Čerel, bet es esmu pats ar saviem spēkiem ticis uz augšu un esmu reālists, un redzu, kas jūs sagaida. Es ieguldīšu šai pasākumā naudu, džentlmeņi, bet gribu, lai jūs zinātu, ka daru to ar vaļējām acīm.

Soumss redzēja, ka šīs acis, grūtsirdīgas un brūnas, ir pievērstas viņam, un izjuta vēlēšanos atsaukties: «Es par to nešaubos!» Taču, paskatījies uz seru Lorensu, viņš noprata, ka arī Vecais Monts vēlas to pašu, un cieši saknieba lūpas.

— Lieliski! — noteica priekšsēdētājs. — Nu, kā ir, mister Forsait, — vai jūs pievienosieties mums?

Soumss pārlaida pār klātesošajiem skatienu.

— Es iepazīšos ar visu un tad došu atbildi.

Tai pašā mirklī komitejas locekļi piecēlās un devās pie savām platmalēm, un Soumss palika viens ar marķīzu pie Goijas gleznas.

—    Laikam Goija, mister Forsait, turklāt labs. Vai es maldos, jeb vai tas patiešām kādreiz piederējis lordam Berlingfordam?

—    Jā, — pārsteigtais Soumss atteica. — Es to nopirku, kad 1910. gadā lords Berlingfords pārdeva savas gleznas.

—    Es jau tā domāju. Nabaga Berlingfords! Atceros, ka viņš bija sacēlis lielu traci lordu palātā. Bet viņi kopš tā laika it neko citu nav darījuši. Cik tas bija angliski!

—    Viņi ir pārāk gausi, — nomurmināja Soumss, kuram par notikumiem politikā bija visai miglainas atmiņas.

—    Varbūt tas taisni ir labi, — marķīzs sacīja. — Atliek daudz brīva laika grēku nožēlai.

—    Ja vēlaties, varu jums parādīt dažas gleznas, — Soumss ieteicās.

—    Parādiet! — marķīzs piekrita, un Soumss veda viņu cauri hallei, kas nu jau bija atbrīvojusies no platmalēm.

— Vato, Fragonārs, Paters, Šardēns, — Soumss uzskaitīja.

Marķīzs, pašķiebis galvu, vēroja gleznas.

— Burvīgi! — viņš sacīja. — Kas tas bija par patīkamu un nevērtīgu gadsimtu! Turklāt franči ir vienīgie, kas prot parādīt netikumu pievilcīgā gaismā, un varbūt vēl japāņi, pirms viņus samaitāja. Sakiet, mister Forsait, — vai jūs varat nosaukt kādu angli, kam tas būtu izdevies?

Soumss, kurš nekad nebija apsvēris tādu problēmu un arī nezināja, vai būtu vēlams, lai anglis tā rīkojas, vilcinājās ar atbildi, bet marķīzs tikmēr piebilda:

—    Un tomēr viņi ir vislabākie ģimenes cilvēki, šie franči.

—    Mana sieva ir francūziete, — Soumss sacīja, lūkodamies uz savu degungalu.

— Ejiet nu! — marķīzs attrauca. — Cik patīkami! Soumss atkal grasījās atbildēt, kad marķīzs jau turpināja:

—    Kā viņi izbrauc svētdienās zaļumos — visa ģimene, līdzi ņemot maizi un sieru, desas un vīnu! Patiešām teicama tauta!

—    Es dodu priekšroku mūsējiem, — Soumss bez aplinkiem paziņoja. — Viņi gan nav tik gleznaini, bet… — viņš tā arī neuzskaitīja līdz galam savas tautas tikumus.

—    Manas dzimtas nodibinātājs, mister Forsait, neapšaubāmi bija francūzis, pat ne normānis. Pastāv tāds nostāsts, ka viņu ataicinājuši pie Viljama Rufusa, kad tas sācis sirmot, un viņam vajadzējis uzturēt tā matus sarkanus. Laikam viņam tas izdevies, jo karalis apbalvojis viņu ar zemi. Kopš tiem laikiem mūsu dzimtā šad tad patrāpās sarkanmataini. Mana mazmeita … — Viņš uzmeta Soumsam skatienu ar savu putna aci. — Nu jā, cik atceros, viņa un jūsu meita nebija draudzenes.

—    Nē, — Soumss īgni apstiprināja, — nebija.

—    Stāstīja, ka tagad viņas esot izlīgušas.

—    Nedomāju vis, — Soumss atteica, — taču tas pieder pagātnei.

Apsēsts no jaunām bažām, viņš gandrīz nožēloja, ka tas tā ir.

—    Nu, mister Forsait, man bija liels prieks apskatīt jūsu gleznas. Jūsu znots man sacīja, ka gribot elektrificēt savu virtuvi. Ticiet man, nekas tā neveicina labu gremošanu kā virēja, kas nekad neiekaist. Pasakiet, lūdzu, to misis Forsaitai!

—    Es pasacīšu, — Soumss apsolījās, — bet franči ir konservatīva tauta.

—    Diemžēl tā tas ir, — marķīzs piekrita, sniegdams roku. — Visu labu!

—    Visu labu! — Soumss atkārtoja un palika stāvam pie loga, nolūkodamies pakaļ vecā vīra naskajam augumiņam pelēkzaļā tvīda uzvalkā ar tādu sajūtu, it kā pats būtu mazliet elektrificēts.

XII BRĪNIŠĶĪGA NAKTS

Flēra sēdēja Loringā pie mola. Reti kas viņu tā kaitināja kā jūra. Viņai tā bija iekšēji sveša. Jūra, par ko mēdza runāt, ka tā ir mūžam mainīga, nomāca viņu ar savu vienmuļību — zila, slapja, nebeidzama. Un, kaut viņa sēdēja ar seju pret jūru, domās viņa bija novērsusies no tās. Viņa bija te nodzīvojusi veselu nedēļu un nebija sastapusies ar Džonu. Viņi zināja, kur Flēra apmetusies, taču vienīgi Holija bija viņu apmeklējusi; Flēras instinkts aši aptvēra iemeslu — laikam Annai būs radušās bažas. Un tagad, kā Holija bija pavēstījusi, nav pat cerību uz Gudvudu. Flērai nekur nelaimējās, un viņa bija sašutusi no visas sirds. Viņa atradās nožēlojamā nenoteiktības stāvoklī. Būtu viņa skaidri zinājusi, ko grib sasniegt, tad būtu varējusi savaldīt sirdi, bet viņa arī to nezināja. Pat par Kitu nevajadzēja vairs raizēties. Viņš bija pilnīgi atlabis un noņēmās augu dienu ar spainīti un lāpstiņu pa smiltīm.

«Es vairs nevaru izturēt. Braukšu uz pilsētu,» viņa nodomāja. «Maikls būs priecīgs, ja ieradīšos.»

Viņa pabrokastoja agri un izbrauca; vilcienā viņa lasīja kādu atmiņu grāmatu, kura laupīja labo slavu veselai virknei mirušu personu. Tā bija laikmetīga grāmata un nodarbināja Flēras domas vairāk, nekā viņa bija gaidījusi no tās nosaukuma; jo mazāk bija jūtama austeru smarža, jo vairāk uzlabojās viņas oma. Viņai somā bija vēstules no Maikla un tēva, un viņa izņēma tās un pārlasīja vēlreiz.

Mans vienīgais prieks! (Tā sākās Maikla vēstule — acīm redzot, Flēra joprojām bija viņa vienīgais prieks.)

Esmu sveiks un vesels, ko arī Tev ar Kitu novēlu. Taču ilgojos pēc Tevis briesmīgi, kā jau vienmēr, un domāju drīzumā Tevi apciemot, ja vien Tu neizdarīsi to pirmā. Nezinu, vai esi lasījusi pirmdienas avīzēs mūsu uzsaukumu. Ļaudis sāk jau pamazām pirkt obligācijas. Komiteja uz atvadīšanos atdarīja maku. «Valzirgs» lika galdā veseli pieci tūkstoši mārciņu, marķīzs atsūtīja čeku par sešiem simtiem, ko Tavs tēvs bija viņam samaksājis par Morlendu; tēvs un barts deva katrs pa divi simti piecdesmit. Bentvorss deva pieci simti, Bedvins un sers Timotijs — katrs pa simtam, bet bīskaps — divdesmit mārciņas un savu svētību. Tātad iesākumam mums ir seši tūkstoši astoņi simti divdesmit no komitejas vīriem vien, — nav nemaz tik bēdīgi. Esmu pārliecināts, ka viss būs labi. Uzsaukums ir iespiests un piesūtīts visiem, kas vien kaut kad kaut ko ziedojuši. Bez citiem propagandas līdzekļiem mums ir «Polifema» solījums izrādīt filmu par graustiem, ja vien pratīsim tādu izlaist. Tēvocis Hilerijs ir pacilātā omā. Bija amizanti novērot tavu tēvu — viņš ilgi prātoja un tad beidzot aizbrauca uz «Pļavām». Atgriezās uztraucies — viņš nekā nezinot, tur viss brūkot kopā, diezin vai uz katru māju nevajadzēšot pieci simti, Bedvins un sers Timotijs — katrs pa simtam, Hilerija ietekmē viņš gluži atkusa, toties otrā rītā bija varen sirsnīgs. Baidījās, ka viņa vārds parādīšoties presē, jo viņš esot uzsaukuma parakstītāju komitejā, un tas varot viņam kaitēt. «Domās, ka esmu prātu izkūkojis,» — tā viņš izteicās. Taču komitejā viņš ir un ar laiku pieradīs. Tiesa, kompānija ir diezgan ērmīga, un laikam tikai blaktis satur to kopā. Šodien mums atkal bija sēde. Vecais Blaits noskaities pa nopietnam uz mani; sūdzas, ka es esot palicis neuzticīgs ir viņam, ir fogartismam. Protams, ka tā nav, bet, pie velna, — jāķeras taču pie kaut kā reāla!

Skūpstu Tevi un Kitu!

Maikls.

Tavs zīmējums ielikts logatā un karājas virs mana rakstāmgalda — izskatās ļoti skaisti. Tavs tēvs bija varen pārsteigts.

M,

«Zelta ābols» virs Maikla rakstāmgalda! Kāda ironija! Nabaga Maikls! Ja viņš zinātu .. .

Tēva vēstule bija īsa — viņš nekad nemēdza rakstīt gari.

Mans dārgais bērns!

Tava māte aizbrauca uz mājām, bet es pagaidām paliku Grīnstrītā sakarā ar šo Maikla iedomu. Pats vēl skaidri nezinu, vai vērts tur ko sākt; par nomalēm runā daudz aplamību. Tomēr viņa tēvocis Hilerijs ir patīkams cilvēks, kaut arī garīdznieks, un komitejas sastāvā ir gluži labi uzvārdi. Dzīvosim, redzēsim.

Man prātā nenāca, ka Tu vēl zīmē ar ūdenskrāsām. Zīmējums_ir samērā labs, kaut arī doma man nav skaidra. Āboliem augļi ir pārāk sulīgi un spilgti. Taču Tev jāzina labāk, ko Tu gribēji attēlot. Priecājos, ka Kits ir vesels un ka Tev pašai jūras gaiss nāk par labu.

Tavs mīlošais tēvs S. F.

Zinājusi, ko gribējusi attēlot! Ja tā būtu! Un ja vien tēvs to nezinātu! Šādas domas nedeva Flērai mieru, kad viņa saplosīja vēstuli un izkaisīja pa logu Sarejas grāfistē. Tēvs izseko viņu kā lūsis — kā mīļākais; un viņa tā negrib kļūt izsekota.

Viņai nebija bagāžas; izkāpusi Viktorijas stacijā, viņa brauca ar kebu uz Čizviku. Vismaz Džūnai jāzina, kur tie abi atrodas — vai viņi vēl Vonsdonā vai kur citur.

Cik labi viņa atcerējās mazo savrupmāju no tās vienīgās reizes, kad bija te ieradusies, — tolaik, kad abi ar Džonu . . .

Džūna bija hallē, saģērbusies uz iziešanu.

—    O! Tā esat jūs! — viņa izsaucās. — Un svētdien jūs neatnācāt!

—    Man bija daudz darīšanu pirms aizbraukšanas.

—    Džons un Anna patlaban dzīvo šeit. Harolds glezno brīnišķīgu Annas portretu. Tas būs kas vienreizējs. Pēc manām domām, viņa ir piemīlīgs bērns (šis «bērns», cik Flēra atcerējās, bija vairākas collas garāks par Džūnu) un visai glīta. Man jāiet Haroldam nopirkt kaut ko nepieciešamu, bet es būšu atpakaļ pēc stundas ceturkšņa. Ja gribat, pagaidiet ēdamistabā, kamēr pārnāku, tad uziesim augšā un Harolds dabūs jūs redzēt. Viņš ir vienīgais cilvēks, kas mūsdienās strādā no sirds.

—    Labi, ka vismaz viens tāds ir, — Flēra sacīja.

—    Te ir albums ar viņa gleznu reprodukcijām, — Džūna atvēra lielu grāmatu uz mazā ēdamgalda. — Cik skaisti, vai ne? Un tādi ir visi viņa darbi. Paskatieties vien, es drīz būšu atpakaļ.

Un, viegli saspiedusi Flēras plecu, viņa aizsteidzās.

Flēra neskatījās albumā, viņa lūkojās ārā pa logu un aplaida acis apkārt pa telpu. Cik labi viņa to atcerējās, arī šo apaļo, blāvo spoguli no veclaicīga stikla, kurā bija vērojusi sevi pirms septiņiem gadiem, gaidot Džonu. Un arī to vētraino scēnu, kas bija norisinājusies starp viņiem abiem šai istabā, tik šaurā un scēnām nepiemērotā! Džons dzīvo šeit! Sirds stipri sita, un viņa atkal ielūkojās blāvajā spogulī. Viņa taču neizskatās sliktāka nekā toreiz! Nē! Gluži otrādi! Viņas sejas panti izveidojušies, nav agrākās bērnišķīgās nenoteiktības. Kā pavēstīt Džonam, ka viņa atrodas šeit? Kā dabūt viņu redzēt kaut uz mirkli? Tūliņ pārnāks šī jūsmīgā, stulbā aitiņa — tā Flēra domās bija iedēvējusi Džūnu. Flēras ašais prāts izšķīrās par ašu lēmumu. Ja Džons ir te, tad viņa to uzmeklēs! Viņa sakārtoja matus uz deniņiem un pērļu virteni ap kaklu un, pieskārusies ar gandrīz tukšo pūderslotiņu pie deguna, izgāja hallē, un ieklausījās. Nevienas skaņas! Viņa sāka lēni iet augšup pa kāpnēm. Džons var būt vai nu savā istabā, vai studijā — citu telpu te nav. Otrā stāva kāpņu laukumā guļamistaba ir pa labi un pa kreisi pretī — vannas istaba, durvis vaļā. Tukšs! Un tukšums viņas sirdī! Augšstāvā ir tikai studija. Ja tur ir Džons, tad turpat būs gleznotājs un tā skuķe, Džona sieva. Vai vērts? Flēra pagāja divus soļus lejup un tad pagriezās atpakaļ. Jā! Ir vērts! Viņa spēra soļus ļoti lēni un klusu. Studijas durvis bija vaļā, varēja dzirdēt nasku, pazīstamu mākslinieka kāju šļūkāšanu molberta priekšā. Uz mirkli viņa aizvēra acis, tad gāja tālāk. Viņa apstājās kāpņu laukumiņā pie atvērtajām durvīm. Tālāk iet nebija vajadzības. Taisni viņai pretī istabā bija garš, plats spogulis, un tanī viņa varēja skatīties, palikdama neredzama. Džons sēdēja uz zema dīvāna ar neaizsmēķētu pīpi rokā un lūkojās kaut kur tālumā. Uz paaugstinājuma stāvēja tā skuķe baltā tērpā; rokās viņa turēja liliju garā kātā, zieds sniedzās viņai teju pat līdz zodam. O! Viņa bija skaista — skaista un melnīgsnēja, acis tumšas, seja ieskauta tumšo matu ielokā. Bet Džona sejas izteiksme? Dziļi paslēpta zem maskas, tāpat kā viņa acis zem pieres! Flēra bija redzējusi mazus lauvēnus, kuri liekas neko neredzam tuvumā, toties tālumā — bet ko? Annas acis — kā Holija nosauca tās? — «kā visjaukākajai nārai» — pārslīdēja pār Džona seju, viņa skatiens tūliņ atgriezās īstenībā un lūpas pasmaidīja. Flēra apgriezās, steigšus nogāja pa kāpnēm un izskrēja ārā. Gaidīt Džūnu, klausīties viņas slavas dziesmās, iepazīties ar gleznotāju, valdīties šās skuķes priekšā? Nē! Uzkāpusi uz autobusa imperiāla, viņa pamanīja Džūnu aiztraucamies gar stūri un ļaunā priekā iedomājās par viņas vilšanos, — kad pašam sāp, tad gribas sāpināt citus.

Nosvīdusi pēcpusdienas saulē, viņa sēdēja, un autobuss veda viņu projām pa Kingsroudu, caur Hemmersmitu, prom uz plašo pilsētu ar tās tūkstošiem cilvēku un interešu, nepieejamu, vienaldzīgu kā pats liktenis.

Viņa izkāpa pie Kensingtonas dārza. Varbūt sirds vairs nesāpētu, ja nostaigātos tā, ka sāk sāpēt kājas. Un viņa devās straujā gaitā, neskatīdamās uz puķēm un bērnu auklēm, uz vecām lēdijām un veciem džentlmeņiem. Taču viņas kājas bija izturīgas, un viņa pārāk ātri sasniedza Haidparka laukumu — tomēr par lielu prieku kādam vecam džentlmenim, kurš bija pūlējies turēties ar Flēru vienā solī, jo viņa vecumā uzbudinājums nāca par labu. Flēra iegriezās Grīnparkā un pagausināja gaitu. Iedama viņa nicināja sevi. Nicināja! Viņa, kura bija uzskatījusi, ka sirds — tas ir kaut kas tāds vieux jeu[89]; viņa, kura bija iedomājusies, ka prot apvaldīt savas jūtas vai aizsteigties tām priekšā!

Viņa pārnāca mājās; tās bija tukšas — Maikls vēl nebija atgriezies. Viņa uzgāja augšā, lika uzvārīt turku kafiju, iegulās karstā vannā un gulēja, smēķēdama cigaretes. Tas mazliet atviegloja. Visi viņas draugi jau sen lietoja šo līdzekli. Izbaudījusi šos priekus līdz galam, viņa ietinās rīta kleitā un iegāja Maikla kabinetā. Te karājās viņas «Zelta ābols» — ļoti glītā logatā. Šobrīd auglis izskatījās ārkārtīgi nebaudāms. Smaids Džona acīs, atbildot uz šās skuķes smaidu! Citas sievietes izēdas! Nē, tādu augli nav vērts pat nomēģināt. Skābs ābols, pārāk skābs! Pat baltais pērtiķis atteiktos no tāda augļa. Un labu brīdi viņa stāvēja, vērdamās cieši acīs pērtiķim ķīniešu gleznā — gandrīz cilvēka acīs un tomēr cilvēka ne, jo šo acu īpašniekam nebija ne jausmas par loģiku. Šolaiku gleznotājs nespētu uzgleznot tādas acis. Turpretim ķīniešu māksliniekam pirms gadu simteņiem bija asinīs ir loģika, ir tradīcijas; viņš bija saskatījis dzīvnieka nemieru skaudrākā griezumā, nekā tas pieejams cilvēkiem mūsdienās, un iemūžinājis to uz visiem laikiem.

Un Flēra, valdzinoša savā nefrītzaļajā rīta kleitā, iekoda zobos apakšlūpu un atgriezās savā istabā apģērbties. Viņa izvēlējās visskaistāko tērpu. Ja viņa nevar piepildīt savas sirds vēlēšanos, kas padarītu viņu nosvērtu un loģisku, lai tad būtu vismaz izprieca, trauksme, izklaidēšanās — tvert ar abām rokām, dzert ar alkainām lūpām! Un viņa atsēdās pie spoguļa, lai izskaistinātos, cik vien iespējams. Viņa nospodrināja nagus, ieveidoja matus, iesmaržināja uzacis; lūpas un vaigus nesārtināja, viegli nopūderēja seju un mazliet vairāk — jūrmalas saulē iedegušo kaklu.

Tādu viņu atrada Maikls — īstu mūsdienu mākslas darbu, pārāk pilnīgu, lai tam drīkstētu pieskarties.

—    Flēra! — viņš izdvesa un nesacīja vairāk neko, jo katrs vārds te būtu lieks.

—    Domāju, ka esmu pelnījusi brīvu vakaru. Pārģērbies labi ātri, Maikl, iesim paēst pusdienas, kur būtu jautrāk, tad uz teātri un vēlāk uz klubu. Tev taču šovakar nevajag iet uz parlamentu?

Viņš bija gan nodomājis iet, taču kaut kas Flēras balsī bija tāds, kas būtu viņu atturējis arī no daudz nopietnākiem pienākumiem.

Ieelpodams viņas aromātu, Maikls atsaucās:

— Burvīgi! Es nupat kā nāku no graustiem. Vienu mirkli, dārgā! — un viņš izsteidzās no istabas.

Kamēr ilga šis mirklis, viņa domāja par Maiklu, par to, cik viņš labs, un domādama redzēja Džona acis, viņa matus un viņa smaidu.

Vieta, «kur būtu jautrāk», bija mazs restorāns, pilns ar aktieriem. Flēra un Maikls daudzus pazina; pirms došanās uz teātriem tie pienāca klāt un sacīja: — Cik patīkama sastapšanās! — un viņu sejas pauda, ka viņi tā arī domā, — cik dīvaini! Bet tādi jau ir aktieri! Viņu sejas spējīgas izpaust visu. Un visi daudzināja: — Vai esat noskatījušies mūsu izrādi? O! Tā jums jāredz. Šausmīga luga! — vai arī teica: — Lieliska luga! — Un tūliņ, pamanījuši tuvumā citus paziņas, viņi atkal izsaucās: — Ā! Cik patīkama sastapšanās! — Viņiem nevarēja pārmest garlaicīgu loģiskumu. Flēra izdzēra kokteili un divus kausus šampanieša. Vaigi viņai kaisa, kad viņi atstāja restorānu. «Šitik jauks skuķis» jau pirms pusstundas bija sācies, kad viņi beidzot ieradās teātrī. Taču tam nebija nozīmes, jo no visa redzētā viņi nesaprata vairāk, cik būtu sapratuši, noskatīdamies arī pirmo cēlienu. Teātris bija pārpildīts, un apmeklētāji runāja, ka «šis gabals iešot gadiem ilgi». Lugā bija dziesmiņa, ko jau dziedāja visa Londona, dejotājs, kura kājas spēja izliekties visasākajos leņķos, un ne drusciņas loģikas. Maikls un Flēra iznāca no teātra, dungojot melodiju un ar taksometru aizbrauca uz deju klubu, kur sastāvēja par biedriem ne tāpēc, ka būtu to bieži apmeklējuši, bet tāpēc, ka to prasīja mode. Tas bija izraudzīto klubs, un starp tā locekļiem bija kāds ministrs, kas te bija iestājies aiz pienākuma apziņas. Viņiem ierodoties, dejoja čarlstonu — septiņi pāri istabas kaktos grīļojās uz bezspēcīgām kājām.

—    Pasaulīt! — nobrīnījās Maikls. — Tālāk tukšībā gan nav vairs iespējams iet. Kur slēpjas šās dejas pievilcība?

—    Tukšībā, dārgais. Mēs dzīvojam tukšā laikmetā, vai tu to nezini?

— Vai tam nav nekādu robežu?

— Robeža ir tas, kam netiek pāri, bet tukšībā cilvēks var pilnveidoties bez gala.

Vārdi par sevi nenozīmēja neko, jo cinisms bija modē, taču Flēras balss lika Maiklam nodrebēt; viņš sajuta tanī ko personisku. Vai patiešām viņa uzskata savu dzīvi par tik tukšu un kāpēc?

—    Stāsta, ka drīz dejošot kādu citu amerikāņu deju,— Flēra turpināja. — Tā saucoties «Baltais stars» un esot vēl bezsaturīgāka.

—    Tas nav iespējams, — Maikls noteica, — šo simtprocentīgo idiotisma paraugu nekas nepārspēs. Paskaties uz to pāri!

Minētais pāris zvalstīdamies tuvojās viņiem, izliecis ceļgalus tā, it kā starp tiem būtu iekritušas viņu dvēseles; acīs, kas raudzījās uz Flēru un Maiklu, nebija vairāk izteiksmes kā četrās stikla bumbiņās. Lejpus vidukļa dejotāju ķermeņi izstaroja ērmīgu nopietnību, augšpus tie šķita nedzīvi. Orķestris apklusa, un katrs no septiņiem pāriem apstājās un sāka plaukšķināt, nepaceļot rokas augšup, it kā bīdamies izjaukt virspus vidukļa sasniegto tukšumu.

— Nav tiesa, — Maikls pēkšņi sacīja.

—    Kas?

—    Ka tas raksturīgs mūsu laikmetam — ne skaistuma, ne prieka, ne mākslas, pat ne šķelmības, — rādi dumju ģīmi un ļogi ceļgalus!

—    Bet tu taču to neproti.

—    Ko, vai tu to proti?

—    Zināms, — Flēra atbildēja, — no laikmeta nedrīkst atpalikt.

—    Zemes un debesu dēļ — lai es nekad neredzētu tevi tā dejojam!

Tobrīd visi septiņi pāri pārstāja plaukšķināt — orķestris uzsāka melodiju, kuras ritmā ceļgali neļodzījās. Maikls un Flēra dejoja. Viņi nodejoja divus fokstrotus un valsi un tad brauca uz mājām.

—    Dejas liek cilvēkam visu aizmirst, — Flēra runāja braucot. — Šādu pašu labumu sniedza ēdnīca. Sameklē man citu darbu, Maikl; Kitu es varēšu vest uz mājām jau pēc nedēļas.

—    Vai tu neuzņemtos kopā ar mani sekretāra pienākumus mūsu graustu pārveidošanas komitejā? Tu būtu neatsverama, lai rīkotu balles, loterijas, koncertus.

—    Var jau būt. Vai graustus vērts pārveidot?

—    Domāju gan. Tu vēl nepazīsti Hileriju. Vajadzēs uzaicināt viņus abus ar krustmāti Meju uz brokastīm, pēc tam varēsi izšķirties pati.

Viņš pabāza roku zem Flēras kailā elkoņa un piemetināja:

— Flēra, vai es tev vēl neesmu galīgi apnicis?

Viņa pazemīgā un mazliet bažīgā balss aizkustināja Flēru, un viņa piekļāva sev ciešāk Maikla roku.

—    Tu man nekad neapnīksi, Maikl.

—    Tu gribi sacīt, ka tev nekad nebūs pret mani tik noteiktu jūtu.

Tieši to viņa bija domājusi, tāpēc pasteidzās to noliegt.

— Ne, dārgo zēn, es gribēju sacīt, ka protu pienācīgi novērtēt ir labas mantas, ir labus cilvēkus, ja man tādi ir.

Maikls nopūtās un, satvēris viņas roku, pacēla to pie lūpām.

— Kaut es nebūtu tik pretrunīga! — Flēra izsaucās.

— Tava laime, ka tu esi viengabala raksturs. Tā ir vislielākā likteņa velte. Tikai nekļūsti nekad nopietns, Maikl. Tā būtu nelaime.

— Jā, galu galā viss ir tikai komēdija.

— Cerēsim, ka tā, — Flēra attrauca, kad taksometrs piestājās. — Brīnišķīga nakts!

Un Maikls, samaksājis šoferim, palūkojās uz apgaismoto Flēras stāvu vaļējās durvīs. Brīnišķīga nakts! Jā — viņam.

XIII «MŪŽĪGI MŪŽAM»

Uzzinājis pirmdien no Maikla, ka rīt Flēra ar Kitu atgriezīsies mājās, Soumss sacīja:

—    Es labprāt gribētu iepazīties ar to pasaules daļu. Pievakarē braukšu ar mašīnu uz turieni un rīt pārvedīšu viņus mājās. Flērai neko nesakiet. Es viņai paziņošu no Netlfoldas. Dzirdēju, ka tur esot viesnīca.

—    Turklāt gluži laba, — Maikls apstiprināja. — Tikai tā būs pārpildīta, jo sākas Gudvudas sacīkstes.

—    Piezvanīšu pa telefonu. Gan viņi man sameklēs istabu.

Tā viņš izdarīja, un istabu viņam sameklēja — uz kāda cita rēķina, kurš to nedabūja. Viņš izbrauca ap pieciem, jo Rigzs paziņoja, ka brauciens ilgšot pustrešas stundas. Dienai rīta pusē piemita kaut kas anglisks, bet, kad viņi sasniedza Dorkingu, laiks noskaidrojās un kļuva patīkams. Soumss maz pazina to Angliju, kas atradās viņpus taisnes, kura savienoja viņa māju pie upes ar Vestminsteru, gadiem ilgi nebija ieskatījies tanī un, tā kā šai pievakarē viņš jutās samērā mierīgs, tad spēja izdarīt cik necik objektīvus novērojumus. Apvidus, protams, nevienāds un kūkumains, nelabojami zaļš un nemaz neatgādina Indiju, Kanādu vai Japānu. Stāsta — apmēram pirms pusotriem tūkstošiem gadu te esot bijusi biežņa, virsāji un purvi. Kas te būs pēc nākamiem pusotra tūkstoša gadiem? Atkal biežņa, virsāji un purvi? Vai viena milzīga priekšpilsēta — kas to zina? Viņš kaut kur bija lasījis, ka cilvēki dzīvošot apakš zemes un tikai svētdienās iznākšot zemes virsū ieelpot gaisu, lidodami savos aeroplanos. Viņam tas šķita neticami. Angļi vienmēr tieksies pēc vaļējiem logiem un kārtīga caurvēja, un, pēc viņa domām, spēlēt futbolu pazemē vienmēr būs smacīgi, bet gaisā — neiespējami. Tie, kas publicē pravietiskus rakstus un grāmatas, aizmirst, ka cilvēkiem ir kaislības. Viņš varētu derēt, ka arī 3400. gadā angļiem piemitīs kaislības spēlēt golfu, lādēt slikto laiku, sēdēt caurvējā un labot lūgšanas grāmatu tekstus.

Un tad viņš atcerējās, ka vecais Gredmens kļūst jau pārāk vecs; būs jāpameklē kāds atvietotājs. Attiecībā uz ģimenes īpašuma pārvaldīšanu īstenībā nav ko darīt — vajadzīgs tikai absolūts godīgums. Bet kur tāds atrodams? Ja arī tāds vispār ir, to var konstatēt tikai pēc ilgstošiem novērojumiem. Turklāt atvietotajam jābūt jaunam — Soumss pats diezin cik ilgi vis nedzīvos. Un, tuvodamies Billingsherstai ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā, Soumss atcerējās, kā vecais Gredmens bija vedis viņu ar sešu jūdžu ātrumu stundā no Pedingtonas stacijas uz Pārkleinu īrētā karietē, kurā bija ieklāti slapji salmi; tas notika pirms sešdesmit gadiem, kad pats vecais Gredmens bija divdesmit gadus vecs jauneklis, centās audzināt vaigubārdu un rakstīja augu dienu apaļā kancelejas rokrakstā. Uz staba plāksnīte: «Pieci ozoli»; redzams nav neviens! Drāž gan tas Rigzs kā sasvilis! Taču likt viņam braukt lēnāk tā kā neatbilst cieņai — mašīnā nav nevienas sievietes; Soumss sēdēja nekustēdamies ar mazliet nicīgu izteiksmi sejā, it kā nodrošinādamies pats pret savām izjūtām. Kādu dienu viņš apmetīs kūleni ar visu mašīnu, un tad pašam būs žēl. Cauri Pulborai, līču loču lejup pāri tiltiņam, upītei un pavisam svešādā apvidū, Soumsam nepazīstamā — visapkārt līdzenas pļavas, kur ziemu droši vien īsts purvs; pļavās govis — sarkanbrūnas, melnbalti raibas un iesārti palsas, tālāk uz dienvidiem stāvas kāpas neparastā, dzestri zaļā krāsā, it kā iekšienē tās būtu baltas. Šur tur spiežas ārā krīta slāņi; droši vien te audzē aitas, šais kāpās, — viņa tēvs bieži vien bija daudzinājis Dienvidanglijas aitu gaļu. Ļoti patīkams apgaismojums, sudrabaina vizma, vispār patīkams apvidus, liekas, miesa kļūst vieglāka un galva skaidrāka. Tad te ir apmeties viņa māsasdēls un arī šis jaunais cilvēks Džons Forsaits! Nekas! Varēja jau būt vēl ļaunāk — ļoti savdabīgi; Soumss neatcerējās agrāk redzējis kaut ko līdzīgu. Un Soumss, kaut piespiezdamies, tomēr aiz savam raksturam piemītošā godīguma atzina viņu izvēli. Kā šis Rigzs triec mašīnu kalnup, un uzkalns tik grūti uzbraucams — gar acīm zib krīta un grants raktuves, zāļaini pakalni, meža strēmeles ieplakās, sargbūda pie parka vārtiem, liels skābaržu mežs. Ļoti skaisti — ļoti klusu, tikai koki — plaši izpletušies koki, ļoti vēss, ļoti zaļš! Tālāk ērmīga, liela baznīca, augstu mūru un torņu jūklis — laikam Erendlas pils, milzīga, drūma; droši vien, jo tālāk no tās, jo glītāka tā izskatās; tad atkal pāri upei, atkal kalnā augšā un pilnā sparā uz Netlfoldu, un tad ir viesnīca un jūra tepat klāt! Soumss izkāpa no mašīnas.

—    Kad te pusdieno?

—    Pusdienas jau sākušās, ser.

—    Vai pieņemts pārģērbties?

—    Jā, ser. Šovakar maskuballe, ser, sakarā ar Gudvudas sacīkstēm.

—    Ko tikai neizdomā! Pieteiciet man galdiņu, es tūliņ nākšu lejā.

Kādreiz viņš bija lasījis Viktorijas laikmeta romānā, ka džentlmeņa pazīme ir prasme pārģērbties uz pusdienām desmit minūšu laikā un sasiet turklāt pašam savu kaklasaiti. To viņš bija iegaumējis uz visiem laikiem. Pēc divpadsmit minūtēm viņš nonāca lejā. Vairums bija jau paēduši, tie, kas vēl ēda, bija tērpušies parastajos apģērbos. Soumss pusdienoja nesteigdamies, lūkodamies ārā uz dārzu un jūru aiz tā. Viņam jūra nemodināja nepatiku, tā kā Flērai, — vai tad viņš nebija nodzīvojis Braitonā septiņus gadus, diendienā braukdams darbā uz pilsētu? Tas bija toreiz, kad viņu bija pametusi pirmā sieva un viņš pūlējās aizmirst savu negodu. Dīvaini gan, kāpēc negods vienmēr jāizbauda tam, kam pāri nodarīts! Cilvēki jūsmo par netikumību, lai viņi diezin kā cenšas iestāstīt pretējo. Pamests vīrs, pamesta sieva izpelnās tikai nicinājumu. Vai tās ir atavisma atliekas cilvēka dabā vai varbūt reakcija pret tiesnešu un garīdznieku oficiālo morāli un tā tālāk? Morāli dažkārt cienī, bet oficiālu morāli ne! To viņš bija lasījis cilvēku acīs pats pēc savas nelaimes; par to bija pārliecinājies prāvā pret Mārdžoriju Ferāru. Izrādās, ka cilvēki meklē gan likuma aizsardzību, taču slepenībā jūt antipātiju pret likumu, jo tas uzliek pienākumus. Gluži tas pats, kas ar nodokļiem, — iztikt bez tiem nevar, taču katrs labprāt izvairās no maksāšanas, ja vien rodas izdevība.

Pēc pusdienām viņš apsēdās izsmēķēt cigāru gandrīz tukšajā salonā un šķirstīja ilustrētos žurnālus, kur bija lēdijas ar bērniem vai suņiem, lēdijas greznos tērpos pārsteidzošās pozās, lēdijas bez tērpiem vēl pārsteidzošākās pozās; vīri ar tituliem, vīri aeroplānos, valstsvīri sarežģītās situācijās, sacīkšu zirgi; milzu nami un virkne cilvēku to priekšā un turpat iespiesti to vārdi, — īsi sakot, visas zelta laikmeta pazīmes. Laikam gan pārējie viesnīcas iemītnieki «uzcirtās» ballei, kā teiktu Maikls, — vai nav ērmīgi cilvēkiem viņa gados tērpties masku kostīmos? Taču nelgu ir daudz — tur nav ko runāt! Flēra gan būs pārsteigta, kad viņš ieradīsies rīta agrumā. Drīz viņa atbrauks pie tēva uz Temzu — pats labākais gadalaiks — un varbūt izdosies viņu pierunāt izbraukt ar mašīnu kaut kur uz rietumiem; tas novirzīs viņas domas no šīs Anglijas daļas un no tā jaunā cilvēka. Pats sev viņš sen bija apsolījis braucienu uz veco Forsaitu izcelšanās vietu, tikai diezin vai Flēru ieinteresēs kaut kas tik lauciniecisks kā vienkāršu fermeru īpašums. Žurnāls izslīdēja viņam no rokām, un viņš palika sēžam, pievērsis skatienu puķēm, kas laidās miegā aiz; plašajiem logiem. Pārāk daudz gadu viņam nav vairs atlicis ko dzīvot. Stāsta gan, ka tagad cilvēku mūžs esot garāks nekā senāk, taču nav iedomājams pārspēt mūža ilgumā vecos Forsaitus — desmit no tiem nodzīvojuši astoņdesmit septiņus gadus — drausmīgs vecums! Un tomēr viņam nelikās dabiski, ka jāmirst nākamajos piecpadsmit gados, kad puķes tik jaukas kā patlaban un mazdēls tik braši aug. Vecumam pienākot, cilvēku moca izjūta, ka viņš baudījis par maz labuma. Piemēram, govis un krauķus, un jaukas smaržas. Ērmīgi: kāpēc vecumā daba kļūst cilvēkam aizvien tuvāka? Taču apšaubāmi, vai Flēra izjutīs to pašu, — viņai nepieciešami cilvēki, kaut varbūt tas ar laiku pāries, kad viņa beidzot pārliecināsies, cik maz tie var sniegt. Krēsla ietina dārzu un Soumsa pārdomas. Jūrmala bija ļaužu pilna, sāka spēlēt orķestris. Arī kaut kur aiz viņa muguras, viesnīcā, spēlēja orķestris. Laikam jau dejo! Būs jāpaskatās, pirms iet gulēt. Apceļojot pasauli kopā ar Flēru, viņš bieži bija pabāzis degunu uz klāja un noskatījies, kā tur dejo — smieklīga nodarbība šais laikos: džimmi, čarlstons vai kā to sauc — šausmas! Viņš atcerējās deju kursus, kur viņam, mazam zēnam, mācīja polku, mazurku, smalku uzvešanos un plastiku. Bāls smaids pārslīdēja pār viņa seju. Mazā vecā mis Šīrsa, kas bija mācījusi viņu un Vinifredu, — tā nomirtu uz vietas, ja būtu nodzīvojusi līdz šai dienai un redzētu modernās dejas! Daudzi nicināja vecās dejas, un, patiesību sakot, arī viņš tās agrāk bija nicinājis, bet, ja salīdzina tās ar mūslaiku soļošanu šurp turp un ceļgalu ļodzīšanu, tās tomēr bija dejas. Kaut vai skotu kalniešu deja, kur vajadzēja virpuļot un šad tad ieaurēties, vai vecais galops, kuru dejoja pēc melodijas «Kas pazīst Džonu Pīlu» un pēc kura bija jāmaina apkaklīte. Tagad neviens apkaklītes nemaina — visi dejojot atvēsinās. Dīvains līksmošanās paņēmiens tādā laikmetā, kad visi brēc par dzīves baudīšanu. Viņš atcerējās, ka vēl pirms kāzām nejauši bija iegriezies kādā vecā deju klubā — «Atenejā» un noskatījies, kā Džordžs Forsaits un viņa draugi bija valsējuši un griezuši meitenes tā, ka tām kājas neskārās pie grīdas. Tolaik meitenes šais klubos bija profesionāli naktstauriņi. Stāsta, ka tagad tā nebūt neesot. Taču skaidrs ir viens: cilvēki izliekas šais laikos, izliekas par lieliem uzdzīvotājiem un tā tālāk, bet dzīvot nedzīvo, jo domā pārāk daudz par to, kā varētu labāk uzdzīvot.

Džesa mūzika apklusa, tad atkal atsākās, un viņš piecēlās. Jāpamet acis zālē un tad jādodas pie miera.

Deju zāle atradās kaut kur sānis, un Soumss devās tālāk pa gaiteni. Tā galā viņš nokļuva skaņu un krāsu virpulī. Tur dejoja, cik jaudas, līdz pēdējai iespējai «uzcirtušies» mefistofeļi, spānietes, itāliešu zemnieki, pjēro. Apžilbinātās acis ar pūlēm varēja aptvert dižājošos, virpuļojošo pūli; apstulbinātās ausis nojauta, ka melodija cenšas attēlot valsi. Viņš atcerējās, ka valsis ir trīsceturtdaļtaktī, atcerējās valsi sendienās, pārāk skaidri atcerējās balli pie Rodžera un Irēnu, savu sievu, kas valsēja jaunā Bozinija apskāvienos; pat līdz šim laikam viņš nebija aizmirsis Irēnas sejas izteiksmi, viņas krūšu cilāšanos, pie tērpa piesprausto gardēniju smaržu un šā cilvēka seju, kad Irēna pacēla uz to savas tumšās acis — viņiem neeksistēja nekas cits, izņemot viņu noziedzīgo laimi; atcerējās balkonu, kur viņš bija steidzies patverties no šīs ainas, un polismenu lejā, uz sarkanā grīdceliņa, kas bija izklāts no mājas durvīm līdz ielai.

— «Mūžīgi mūžam» — jauks valsis! — kāds sacīja viņam aiz muguras.

Slikts nav, patiešām, — skaņās dzirdams zināms maigums. Viņa skatiens slīdēja pāri dejotājiem gar kādas druknas lēdijas plecu, kura, acīm redzot, centās attēlot feju. Ko! Kas tad tas? Flēra! Flēra savā Goijas tērpā, vīnogu krāsā — «La Vendimia» («Vīnogu ievākšana») — tērpā, kas plaši plīvo ap ceļgaliem, seju cieši piekļāvusi šeiha sejai. Flēra! Un šis šeihs, šis moris baltā, plīvojošā apmetnī! Soumss mēģināja noslēpt vaidu kāsējot. Šie divi! Tik cieši — tik — tik pilnīgi aizmirsuši visu apkārtni! Kā Irēna ar Boziniju, tā Flēra ar jauno Džonu! Viņi padejoja garām, nepamanījuši Soumsu aiz fejas platās muguras. S'oumsa acis sekoja viņiem kustīgajā, virmojošajā drūzmā. Viņi atkal parādījās: Flēras acis tik cieši pievērtas, kā viņš tikko tās pazina; Džona acis pāri viņas plecam, tikko segtam ar plīvuru, — dziļas un sasprindzinātas. Kur Džona sieva? Un tūliņ Soumss pamanīja Annu tuvumā dejojam un atskatāmies uz to pāri — nāra, ko sedz kaut kas garš un zaļš, ar pārsteigtām, greizsirdīgām acīm! Nav brīnums, kad tepat viņai priekšā Flēras plīvojošie svārki, elpā krīt un ceļas Flēras krūtis, acis izstaro ilgas! «Mūžīgi mūžam!» Vai patiešām nekad neapklusīs šī nolādētā melodija, nepārstās dejot šie abi, kuri ar katru takti šķiet ciešāk piekļaujamies viens otram! Un, baidīdamies, ka viņu nepamana, Soumss apgriezās un lēni devās uz savu istabu. Viņš bija «iemetis aci». Pietiek!

Orķestris krastmalā bija pārtraucis spēlēt, ļaudis izklīduši, ugunis dzisa; kaut kas ārā dunēja, laikam tuvojās paisums. Soumss pieskārās tai vietai, kur sāpēja zem iestīvinātā virskrekla, un mirkli stāvēja nekustēdamies. «Mūžīgi mūžam!» Bailes no neaprēķināmām sekām pārplūdināja viņa apziņu kā šalcošās jūras bangas. Meita izstumta no sabiedrības, mazdēls viņam atņemts, pagātnes atmiņas saindētas, cerības sabrukušas pīšļos! «Mūžīgi mūžam!» Kā tad! To viņš nepieļaus — nekad! Un pašsavaldīšanās drūmais spēks, kurš tikai pāris reižu mūžā bija pametis viņu kaunā un vienmēr ar bēdīgām sekām, atkal uz mirkli atstāja viņu, tā, ka ikviens, kas ienāktu krēslainajā un tukšajā viesnīcas numurā, noturētu viņu par bezprātīgu. Lēkme pārgāja. Kāda jēga trakot! Viens vienīgs ļaunums: viņš var vēl saslimt, kad tagad vajadzīgs saņemt visus spēkus. Kādam nolūkam? Lai paliktu mierīgs, lai neko nedarītu, lai gaidītu, kas notiks! Venera! Tikai neaizskart dievieti — atriebīgo, greizsirdīgo, ar tukšām, tumšām acīm! Reiz pagātnē viņš bija tai pieskāries un saņēmis sitienu. Nepieskarties! Savaldīt sāpošo, bažu pilno sirdi! Neko citu nedarīt, tikai gaidīt, kas būs!

TREŠĀ DAĻA

..

I SOUMSS DOD PADOMUS

Atgriezusies Netlfoldā pēc pilsētā pavadītās nakts, Flēra joprojām ļāva sāpēm «krimst sirdi» pie «sērajām jūras bangām». Ne Džons, ne viņa sieva neieradās viņu apciemot. Skaidrs, ka viņai uzlīmējuši etiķeti «inde». Divas reizes viņa bija nostaigājusi līdz Grīnhilas fermai, cerēdama uz vēl vienu «amizantu sastapšanos». Viņa tur redzēja patīkamu vecu namu ar pamatīgām saimniecības ēkām pakalnē un ar plašu skatu uz jūru. Šis klusais, omulīgais un mājīgais stūrītis izraisīja viņā naidīgumu. Tā nekad nebūs viņas māja — tātad šis nams viņai ienaidnieks, viens no tiem spēkiem, kas cīnās pret viņu. Kamēr Džona dzīve nenokārtota, viņa vēl var cerēt. Līdzko viņš apmetīsies šai miermīlīgajā zemes stūrītī, šis skuķis, viņa sieva, saņems viņu grožos, izraus no Flēras rokām un šoreiz galīgi — viņš jau divas reizes apdedzinājies! Un tomēr, lai kā smeldza Flērai sirds, viņa joprojām skaidri nezināja, pēc kā īsti tiecas. Kamēr nebija jāizšķiras par noteiktiem lēmumiem, viņai likās iespējams daudz kas tāds, kas sirds dziļumos šķita neiespējams. Pat goda un labās slavas zaudēšanu viņa neuzskatīja par atbaidošu neprātu. Atkal pārdzīvot Spāniju kopā ar Džonu! Pie šīs domas viņas rokas sažņaudzās, lūpas pavērās — odiseja divatā, un tikmēr mainīgā, iecietīgā mūsdienu sabiedrība visu aizmirsīs, varbūt pat piedos! Katra veida saskare — korekta platoniska draudzība līdz pilnīgai sevis aizmiršanai; noziedzīgi slepeni sakari vai pieklājīga, atklāta sastapšanās, tikai ne sevišķi reti. Atbilstoši viņas asiņu bangojumam viss likās iespējams, ja arī ne gluži ticams, kamēr vien viņa nebija pazaudējusi Džonu no jauna.

Šo dvēseles drudžaino alku fonā kā enkurs, pie kā pietverties, bija krustmātes Vinifredas vēstule:

Vals raksta, ka viņi šogad nemaz nebraukšot uz Gudvudu, jo viņu jaukais divgadnieks neesot formā. Ļoti žēl! Gudvuda ir vispatīkamākā sastapšanās vieta visā gada laikā. Viņi šķiet ļoti nodarbināti ar sarunām par fermu, ko šis Džons Forsaits gribot pirkt. Valam un Holijai ļoti gribas, lai viņi apmestos tuvumā, man gan bail, ka mazajai amerikānietei būs te garlaicīgi. Holija raksta, ka viņi dziroties braukt uz jautru maskuballi Netlfoldas viesnīcā. Anna būšot nāra — viņa izskatīsies jauka ar savām glītajām, slaidajām kājām. Holija būšot m-me Vigйe le Brun, Vals grib būt «bukmeikers» vai nemaz neies. Ceru, ka viņš neiedomāsies pataisīt sev sarkanu degunu. Jaunajam Džonam Forsaitam esot arābu tērps, ko viņš atvedis no Ēģiptes.

«Un man,» Flēra domāja, «ir tērps, kas man bija mugurā, kad es iegāju viņa istabā Vonsdonā.» Kā viņa tagad vēlējās, kaut būtu atstājusi šo istabu kā Džona sieva; tad viņus neviens nebūtu varējis šķirt. Bet toreiz viņi bija tādi nevainīgi bērni!

Viņa tūliņ nolēma, ka arī brauks uz šo maskuballi. Viņa ieradās pirmā un ar ļaunu prieku vēroja Džona un Annas seju, kad sastapās ar viņiem pie ieejas. Viņas vīnkrāsas tērps! Viņa saprata, ka Džons to atceras, un steigšus sāka slavēt Annas tērpu: — Īsta nāra! Un Džonam tikai vajadzētu vēl pāris sievu, tad viņš būtu īsts šeihs! — Līdz pat valsim viņa izturējās nevainojami un arī pēc valša pūlējās būt nevainojama pret visiem, izņemot Džonu. Viņam vienam viņa glabāja (vismaz tā viņa cerēja) ir tuvību, ir mīļumu, ir ilgu pilno skatienu, bet šais nedaudzajās minūtēs viņa lika Džonam skaidri noprast, ka mīl viņu.

— Mūžīgi mūžam! — tas bija viss, ko viņa sacīja, kad deja beidzās.

Pēc šīs dejas viņa aizlavījās projām; viņai trūka drosmes noskatīties, kā Džons dejos ar savu nāru. Drebēdama viņa ienāca savā mazajā guļamistabā, iekrita gultā un aizrāvās neskanīgās raudās. Nāras iedegusī seja, viņas acis un kājas rādījās juceklīgos murgos un mocīja Flēru. Beidzot viņa nomierinājās. Galu galā Džons tomēr uz dažiem mirkļiem bija piederējis viņai, sirdi pie sirds. Tas tomēr ko nozīmēja!

Viņa piecēlās vēlu, bāla un atkal savaldīga. Tēva negaidītā atbraukšana desmitos spieda pilnīgi paslēpties zem maskas. Viņa apsveica tēvu pārspīlētā pateicībā, kādu nemaz neizjuta.

—     Tēt! Cik brīnišķīgi! No kurienes tu nokriti?

—     No Netlfoldas. Gulēju tur pa nakti.

—     Viesnīcā?

—     Jā.

—     Nu? Un es vakar vakarā biju tur maskuballē!

—     O, maskuballē? — Soumss atkārtoja. — Jā, man vakar stāstīja par to. Vai bija jautri?

—     Tā pa vidam; es agri aizbraucu. Būtu es zinājusi, ka tu esi tur! Kāpēc tu nebrīdināji, ka brauksi mums pakaļ?

—     Man nejauši ienāca prātā, ka zēnam tā būs labāk nekā braukt ar vilcienu.

Un Flēra tā arī netika pie skaidrības, ko viņš īsti redzējis un vai vispār ko redzējis.

Par laimi, visā brauciena laikā Kits tērzēja vienā laidā un Soumss snauda, stipri noguris pēc baiļu, šaubu un bezmiega pilnās nakts. Sautskvēras nams, tāds nosvērts un elegants, Maikla dedzīgais apsveikums, kam Flēra tik mīļi atbildēja, atdeva Soumsam zināmu daļu dvēseles līdzsvara. Nekādā ziņā šī nav nelaimīga ģimene; tas bija ļoti svarīgi, lai noteiktu nākotni, kurā ieskatīties viņam jau trūka spēka.

Pēc brokastīm viņš iegāja Maikla kabinetā, lai apspriestos par graustiem. Sarunu laikā, sēdēdams Flēras zīmējuma priekšā, Soumss par jaunu atklāja patiesību, ka atsevišķi indivīdi ir daudz interesantāki nekā to kolektīvs, ko sauc par valsti. Viņa domas nodarbināja nevis nācijas labklājība, bet šo mīklaino augļu zīmētāja. Kā lai attur Flēru no to nobaudīšanas?

— Jā, ser. Pavisam labi, vai ne? Es ļoti vēlētos, lai Flēra nopietni ķeras pie akvareļiem.

Soumss sarāvās.

— Es vēlētos, lai viņa vispār ķertos pie kaut kā nopietni — tā, ka viņas prāts būtu nodarbināts.

Maikls paskatījās uz viņu. «Gluži kā suns, kad tas mēģina ko saprast,» Soumss nodomāja. Pēkšņi viņš pamanīja, ka jaunais cilvēks aplaiza lūpas.

—     Šķiet, ka jūs gribat man kaut ko sacīt, ser. Es atceros, ko jūs teicāt pirms dažām nedēļām. Vai par to pašu jautājumu?

—     Jā, — Soumss atbildēja, vērojot Maikla acis. — Neņemiet to pārāk stipri pie sirds, bet man iemesls domāt, ka viņa nav nekad pilnīgi atbrīvojusies no agrākajām jūtām. Nezinu, vai jums daudz kas zināms par šo bērnišķo aizraušanos.

—     Liekas, ka viss. — Un atkal viņš redzēja, ka Maikls aplaiza lūpas.

— O! Viņa pateica?

—     Nē. Flēra nav man teikusi ne vārda. Es uzzināju no mis Džūnas Forsaitas.

—     Šī sieviete! Viņa jau, protams, izlika visu kā uz delnas. Bet Flēra jūs mīl.

— Pieradusi pie manis.

Šie vārdi Soumsu pārsteidza: tīri aizkustinoši!

— Nu, — viņš turpināja, — es izliekos neko nezinām. Varbūt jūs interesē, kāpēc es vispār esmu nācis pie tādām domām?

— Nē, ser.

Soumss uzmeta viņam ašu skatienu un novērsa acis. Bez šaubām, šis ir rūgts mirklis nabaga Maiklam! Vai vērts tīšuprāt tuvināt kritisko momentu, kad cilvēks dziļi, kaut neskaidri, jūt, ka tam tik un tā vajadzēs tikt garām? Pats Soumss prot gaidīt, bet vai to pratīs šis vieglprātīgais un izklaidīgais jaunās paaudzes pārstāvis? Viņš gan ir džentlmenis. Tam vismaz Soumss nešaubīgi ticēja. Tas viņam bija apmierinājums, kad viņš lūkojās uz «Balto pērtiķi» pie sienas, kurš gan nekādi nevarēja pretendēt uz tādu titulu.

—     Ko lai dara, — viņš nomurmināja, — dzīvosim . . .

—     Un «neredzēsim», ser! To vien ne! Es varu gaidīt un neredzēt, jeb vai man jānoskaidro viss līdz galam.

—     Nē, — Soumss uzsvērti noteica, — nenoskaidrojiet neko! Iespējams, ka esmu kļūdījies. Viss runā tam pretim; viņa taču zina, kas viņai izdevīgāk.

—     Nevajag! — Maikls izdvesa un piecēlās.

—     Nu, nu, — Soumss murmināja, — es jūs sarūgtināju. Viss atkarīgs no jūsu izturības.

Maiklam izlauzās īsi, sāpīgi smiekli.

—Jūs otrreiz nebrauksiet pasauli apceļot, ser. Varbūt jābrauc būs man un šoreiz vienam.

Soumss paskatījās uz viņu.

— Tā nevajag, — viņš sacīja. — Flēra jums stipri pieķērusies; viņa tikai svārstās, ja vispār tā var teikt, Uzņemiet to kā vīrs un izturieties mierīgi. — Viņš tagad uzrunāja jaunā cilvēka muguru, tā izrādījās vieglāk. — Jūs zināt, ka viņa vienmēr bijusi izlutināts bērns; vai mazums, kas ienāk prātā izlutinātiem bērniem, taču tam nav nekādas nozīmes. Vai jūs nevarat viņu ieinteresēt par saviem graustiem?

Maikls apsviedās.

—     Cik tālu viss aizgājis?

—     Te nu bija! Nekur nav aizgājis, cik man zināms. Es tikai vakar nejauši redzēju, ka viņa dejoja viesnīcā ar šo jaunekli, un ievēroju viņas — viņas seju.

Vārds «acis» viņam šķita par stipru.

— Un turklāt neaizmirstiet, — viņš pasteidzās piemetināt, — ka viņam ir sieva, simpātiska meitene, un ka viņš dziras sākt nodarboties ar lauksaimniecību, tā man stāstīja. Tas aizņems visu viņa laiku. Kā būtu, ja es aizvestu Flēru uz Skotiju augustā un septembrī? Lai ari streiks, taču viena otra vieta vēl palikusi, kur aizbraukt.

— Nē, ser. Tas tikai uz laiciņu attālinās nelaimi. Lai notiek, kam jānotiek, šā vai tā. Soumss labu brīdi klusēja.

— Pārsteigšanās vienmēr nāk par ļaunu, — viņš beidzot sacīja. — Jūs, jaunie ļaudis, allaž steidzaties. Steigā var daudz ko tā samudžināt, ka nekādi nevar atšķetināt. Ja nu vēl būtu kas jauns, — viņš bikli piebilda, — bet uz mirkli atdzimusi tā pati vecā aizraušanās un tāpat atkal izgaisīs kā pirmo reizi, ja vien nejauksies neviens iekšā. Lai viņa daudz kustas, un lai viņas prāts ir nodarbināts!

Jaunā cilvēka sejā parādījās dīvaina izteiksme. Tā šķitās sakām: «Vai jūsu pieredze, ser, pārliecinājusi jūs par šo līdzekļu derīgumu?» Nav nekāds brīnums, ja šī Džūna izpļāpājusies arī par viņa pagātni!

— Apsoliet vismaz, ka nevienam neko neteiksiet par mūsu sarunu un nespersiet nekādus pārsteidzīgus soļus.

Maikls papurināja galvu.

— Apsolīt neko nevaru, viss atkarīgs no turpmākā, bet es paturēšu prātā jūsu padomu, ser.

Ar to Soumsam vajadzēja samierināties.

Paklausīdams mīlas radītajam instinktam, kas vadīja viņu visos jautājumos, kuri skāra Flēru, Soumss otrā dienā šķietami vienaldzīgi atvadījās no meitas un atgriezās Meiplderhemā. Viņš sīki izstāstīja Anetei visu nesvarīgo, jo runāt par svarīgo viņam nenāca ne prātā.

Mājās bija brīnišķīgi šais jūlija pēdējās dienās; pārbraucis viņš tūliņ devās makšķerēt. Vērodams savu makšķeri un slīdošo, zaļu atspīdumu pilno ūdeni, viņš jutās atpūšamies. Meldri, ūdensrozes, spāres, govis viņa paša pļavā, meža baložu nerimstošā dūdošana, viņu pastāvīgais atgādinājums «duj govs, Dēvid», tālīnā maura pļāvēja dūkoņa, dārzniekam pļaujot, ūdens žurkas šļaksts, papeļu un vītolu ēnu stiepšanās garumā, zāles un balto pliederu ziedu smarža krastmalās, balto mākonīšu lēnā slīdēšana pa upi — rāma, pavisam rāma; un kaut kas no dabas miera ieplūda viņa dvēselē, tā ka pludiņa pazušana ar skarbu grūdienu atsvieda viņu atpakaļ ikdienā.

«Droši vien kaut kas neēdams,» viņš nodomāja, vilkdams ārā makšķeri.

II PRĀTA NODARBINĀŠANA

Vai pasaulē viss ir komēdija? Vai tā ir? Maikls pats nebija skaidrībā. Pasakot Soumsam, ka nevar «dzīvot un redzēt», viņš izpauda gluži dabisko pretīgumu. Izsekot, izspiegot, aprēķināt — kaut kas neiespējams! Iet pie Flēras un lūgt, lai viņa godīgi izstāsta par savām jūtām, to Maikls gan vēlētos, taču viņš zināja, cik dziļi sievastēvs pieķēries meitai un cik viņš bažīgs; turklāt Maikla paša jūtas bija pārāk stipras, lai riskētu ar to, kas sastādīja tikpat daudz Vecā Forsaita, kā arī viņa laimi. «Vecais» bija izturējies tik braši, izraudams pats sevi ārā ar visām saknēm un dodamies kopā ar Flēru pasaules apceļojumā, ka pelnīja vislielāko cieņu. Atlika vienīgi gaidīt un censties neko neredzēt — visgrūtākā loma, tāpēc, ka vispasīvākā. «Lai viņas prāts būtu nodarbināts!» Viegli sacīt. Atcerēdamies pats savas priekškāzu izjūtas, Maikls nevarēja iedomāties, kā tas izdarāms. Turklāt Flēras prātu pārāk grūti ieinteresēt par kaut ko tādu, kas viņai pašai neiet pie sirds. Grausti? Nē! Viņa pieder pie tiem galīgi lietišķajiem raksturiem, kuri izvairās no sociālām problēmām kā no neauglīgām un abstraktām. Konkrēts uzdevums, kā ēdnīca, kur var paspīdēt, to viņa veiks priekšzīmīgi, bet viņa nekad nestrādās tālam mērķim, bez iespējas spīdēt! Viņš iztēlojās, kā Flēras dzidrās acis nolūkojas uz graustiem, tāpat kā lūkojušās uz fogartismu un viņa eksperimentiem ar bezdarbniekiem. Flēru var iepazīstināt ar Hileriju un krustmāti Meju, taču panākumu nebūs.

Reizē ar nakti ieradās pirmās skaudrās bažas. Kā lai viņš izturas pret Flēru, ja viņas jūtas no tiesas pieder citam? Gaidīt un censties neredzēt — tas nozīmē turpināt laulības dzīvi. Viņam radās aizdomas, ka tieši to Soumss bija gribējis ieteikt. Alku mocīts, sadzelts un apstulbināts no greizsirdības, kuru turklāt vajadzēja slēpt, un, nevēlēdamies aizvainot Flēru, viņš gaidīja kādu zīmi, juzdams, ka Flērai jāsaprot, kāpēc viņš gaida. Gaidīto viņš saņēma — tas viņu iepriecināja, taču nepārliecināja. Kaut gan…

Viņš pamodās daudz labākā omā.

Brokastis ēdot, viņš apvaicājās, ko Flēra vēlētos darīt, kad nu viņa ir mājās un sezona beigusies. Vai viņu vispār interesē grausti, jo darba tur bez sava gala, un Hilerijs un Meja viņai noteikti patiks.

— Lai notiek! Kad tikai kaut kas īsti derīgs, Maikl!

Viņi aizbrauca uz «Pļavām». Rezultāti bija labāki, nekā viņš bija cerējis.

Jā, viņa tēvocis un krustmāte bija tādas cilvēku «celtnes», kādas Flēra vēl nebija redzējusi, — pamatīgi būvētas, sacementētas ar tradīcijām, bet plaši atvērtas saulei un gaisam, vainagotas ar labas gaumes jumtu un izrotātas ar humora logiem. Maiklam, kaut radniecīgam pēc rakstura, tomēr trūka viņu līdzsvara un aktīvās pārliecības. Flēra tūliņ noprata, ka šie abi dzīvo lielākā vienotībā nekā jebkurš no viņas paziņām, it kā divdesmit kopdzīves gados būtu izkaldinājuši kopēju ieroci, ar kura palīdzību atklāt ko jaunu — paņēmienu dzīvot ne tikai sevis labā vien. Viņi nebija muļķi, taču gudras sarunas viņu klātbūtnē šķitās liekas, atrautas no dzīves. Viņi, it īpaši Hilerijs, zināja tik daudz par puķēm, grāmatu iespiešanu, arhitektūru, kalniem, noteku caurulēm, elektrību, pārtikas produktu cenām, Itālijas pilsētām; viņi prata ārstēt suņus, spēlēt dažādus mūzikas instrumentus, sniegt pirmo un arī otro palīdzību, Uzjautrināt bērnus un smīdināt vecos. Viņi varēja spriest par visu, sākot no reliģijas līdz morālei, — brīvi un ar to iecietību, kādu sniedz svešu ciešanu izpratne un savu aizmiršana. Flēra ar savu iedzimto saprātu apbrīnoja viņus. Tie bija krietni cilvēki un nebija garlaicīgi — dīvaini, vai ne? Apbrīnojot viņus, Flēra neviļus atdarināja tos. Viņu pozīcija dzīvē — to viņa atzina — bija cildenāka par Flēras pozīciju, un viņa bija gatava kaut vai vārdos izpaust par to savu sajūsmu. Taču vārdi «Pļavās» nespēja «kausēt ledu». Rokas, kājas, prāts un sirds — tas bija nepieciešams pirmām kārtām. Taču viņa ķērās pie piedāvātā darba, lai viņai būtu vismaz sava nodarbošanās. Bet tad sākās nepatikšanas. Darbs nebija viņai pa prātam un nesolīja karjeru. Viņa veltīgi pūlējās nostādīt sevi misis Korigenas vai mazo Topmaršu vietā. Meitenes, kas kalpoja firmā «Petters un Poplins» un glabāja savas drēbes papīra maisiņos, kaitināja viņu ir tad, kad runāja, ir tad, kad klusēja. Katrs jauns tips likās interesants uz vienu dienu un tad kļuva neciešams. Viņa tomēr ļoti centās — gan sevis dēļ, gan arī lai apmānītu Maiklu. Tā pagāja vairāk par nedēļu, un tad viņai ienāca prātā laba ideja.

— Zini, Maikl, man daudz labāk patiktu pašai iekārtot uz laukiem kādu atpūtas namu, kur meitenes varētu ierasties padzīvot svaigā gaisā un tamlīdzīgi.

Maiklam, kurš atcerējās viņas darbu ēdnīcas iekārtošanā, šī «ideja» šķita lieliska. Flērai tā drīzāk likās «izeja no stāvokļa», kā sacītu tēvs. Viņas aprēķinātājs prāts tūliņ aptvēra visas iespējas. Viņa varēs braukt uz turieni bez jebkādiem traucēkļiem un piesiešanās, un neviens nezinās, kur viņa pavada laiku. Lai sastaptos ar Džonu kaut vai gluži nevainīgā kārtā, vajadzīga kāda bāze ar pārliecinošu izkārtni. Viņa tūliņ sāka mācīties vadīt mašīnu, jo «atpūtas nams» nedrīkstēja atrasties pārāk tuvu Džonam, lai nemodinātu aizdomas. Viņa lūdza tēvu finansēt šo pasākumu. Soumss sākumā bija šaubu pilns, bet tad piekrita jau gandrīz ar prieku. Ja viņš samaksās nomu un nodokli, pārējo Flēra izliks no savas kabatas. Šāda politika nebūtu guvusi lielākus panākumus, ja viņa būtu centusies pārliecināt tēvu par sava nodoma patiesīgumu; viņš pilnīgi atsacījās ticēt, ka cilvēki var interesēties par kaut ko tādu, kas viņiem neko nemaksā. Rūpīgi izpētījusi karti, viņa izvēlējās Dorkingas apkaimi. Bokshilu daudzināja par tās labo gaisu un skaistumu, un tā atradās stundas braucienā no Vonsdonas. Nākamajās trijās nedēļās viņa uzmeklēja un iekārtoja neapdzīvotu namu, ar piebūvēm un lētu, pie pašas šosejas, Bokshilas galā, Londonas pusē, ar labu dārzu un zirgu stalli, ko varēja viegli pārvērst par garāžu. Viņa pabeidza mācīties mašīnas vadīšanu un sameklēja kādu precētu pāri, kuriem varētu droši uzticēt sargu pienākumus. Viņa bieži apspriedās ar Maiklu un Čereliem, īstenībā viņa slēpa savus plānus aiz visas šīs gatavošanās, kā kaķene rūpīgi slēpj no mājiniekiem to vietu, kur domā novietot savus kaķēnus. Augusta beigās «Pļavu draudzes atpūtas māja», kā to iedēvēja, tika atklāta.

Visu šo laiku Flēra iztika ar visskopākajām ziņām par Džonu. No Holijas vēstules viņa zināja, ka sarunas par Grīnhilas fermas pirkšanu «ievelkas garumā» cenas dēļ, kaut gan Džons aizvien vairāk aizraujoties no fermas un Anna ar katru dienu kļūstot angliskāka un laucinieciskāka. Rondavels atkal esot labā formā, un visi cerot, ka viņš uzveikšot Donkasterā. Vals pat esot noslēdzis riskantas derības uz kumeļu sakarā ar nākamā gada sacīkstēm.

Flēra atbildēja uz vēstuli visai daudzvārdīgi, lai radītu iespaidu, ka viņu cits nekas neinteresē pasaulē kā viņas pasākums. Viņiem visiem jāierodas un jāpārliecinās, ka viņas atpūtas nams izdevies labāk par ēdnīcu. Visi cilvēki te esot «tik jauki», viss «briesmīgi interesants». Viņa gribēja likt tiem sajust, ka nebaidās par sevi, ka domas par Džonu viņu neuztrauc un ka viņai ir nopietnas intereses par darbu. Maikls, kurš nekad nebija pilnīgi brīvs no krietnam raksturam piemītošas naivitātes, aizvien vairāk padevās krāpšanai. Viņam šķita, ka Flēras domas patiesi aizņemtas un viņas miesa vēl vairāk, ja jau viņa ik vakarus brauc mājup no Dorkingas un vīkendu pavada kopā ar viņu vai nu Meiplderhemā, kur dzīvoja Kits ar vectēvu un vecmāmuļu, vai Lipinghollā, kur visi Flēru vai dievināja, Vizinādadams viņu pa upi rāmā laikā, Maikls atguva drosmes sajūtu. Vecajam Forsaitam fantāzija sākusi darboties, vecais patiešām izturas pret Flēru kā cāļu māte — klukst un zvērojošām acīm lūkojas uz katru, kas pienāk tuvumā!

Parlaments bija brīvdienās, un viss Maikla darbs ierobežojās ar graustiem. Šīs dienas uz upes, kura viņam atmiņās vienmēr saistījās ar viņa lakstošanās laiku, bija pašas laimīgākās kopš streika sākuma — streika, kas joprojām turpinājās mazākos apmēros un bija kļuvis tik apnicīgs, ka par to vairs nemaz nerunāja, it sevišķi tik siltā laikā.

Un Soumss? Meitas nosvērtā piemīlība bija nomierinājusi arī viņu. Viņš šad tad uzmeta skatienu Maiklam un klusēja saskaņā ar labākajām angļu tradīcijām un sava paša cieņu. Viņš pats atgādināja, ka Džūnas «nelaimes putns» iecerējis gleznot Flēras portretu, Viņš juta, ka tas vēl vairāk aizņems Flēras domas. Taču vispirms vajadzēja iepazīties ar mākslinieka darbiem, kaut gan tas saistījās ar Džūnas apmeklēšanu.

— Ja viņas nebūtu mājās, — Soumss sacīja Flērai, — man nekas nebūtu pretī ieskatīties viņas studijā.

— Vai lai es to nokārtoju, tēt?

— Tikai ne pārāk uzkrītoši, — Soumss aizrādīja, — citādi viņa sacels traci.

Ierazdamās nākamajā vīkendā, Flēra sacīja:

—     Nu, dārgais, ja gribi braukt man līdzi pirmdien, tad varam tur iegriezties. Rafaelīts būs mājās, bet Džūnas nebūs. Viņa tikpat maz ilgojas redzēt tevi kā tu viņu.

—     Hm! — Soumss noteica. — Viņa vienmēr runā atklāti.

Pirmdien viņi aizbrauca Soumsa mašīnā. Ticis pie slēdziena par mākslinieka darbiem, Soumss domāja braukt atpakaļ un Flēra — doties uz mājām. Rafaelīts sagaidīja viņus kāpņu augšgalā. Soumsam gleznotājs likās līdzīgs matadoram (viņš gan nekad nebija tos dzīvus redzējis) — strupa vaigubārda, plata, bāla seja, kas pauž: «Ja jūs iedomājaties, ka esat spējīgs novērtēt manu darbu, tad jūs maldāties.» Soumsa seja savukārt pauda: «Ja jūs domājat, ka esmu ieradies novērtēt jūsu darbu, tad jūs maldāties divkārt.» Un, atstājis Flēru sarunā ar mākslinieku, viņš sāka lūkoties visapkārt. Jāatzīstas, ka iespaids nemaz nebija slikts. Mākslinieks likās uzgriezis muguru šodienai. Virsma gluda, perspektīva ievērota, krāsas košas. Viņš uztvēris kādu jaunu skaņu vai, pareizāk sakot, atdzemdinājis veco. Puisim ir neapšaubāms talants; vai tas pastāvēs, to mūsu laikos neviens nevar noteikt, taču ar viņa gleznām daudz patīkamāk dzīvot vienā telpā nekā ar visām citām, kuras redzētas pēdējā laikā. Kad Soumss nonāca līdz Džūnas portretam, viņš uz mirkli apstājās, piešķiebis galvu, un noteica:

—     Līdzība labi uztverta. — Viņam sagādāja prieku apziņa, ka Džūna droši vien nav saskatījusi gleznā to, ko saredz viņš. Taču, kad viņa acis sastapās ar Annas portretu, viņa seja aptumšojās un viņš aši palūkojās uz Flēru, kura jautāja:

—     Nu, tēt? Kā tev patīk?

Galvā pazibēja doma: «Vai tikai viņa nevēlas likt sevi gleznot tāpēc, lai varētu satikties ar viņu? »

— Vai pabeigta? — viņš apvaicājās.

— Jā, — rafaelīts atbildēja. — Rīt sūtīšu projām. Soumss atkal atplauka. Tātad briesmas garām!

— Labi zīmēts! — viņš nomurmināja. — Lilija iznākusi lieliska. — Un viņš pievērsās uzmetumam, kas attēloja sievieti, kura bija atvērusi viņiem durvis.

— Pilnīgi var pazīt! Nemaz nav slikti.

Ar šādām atturīgām piezīmēm viņš lika saprast, ka, lai gan visumā atzīst mākslinieka talantu, taču nesamērīgu cenu maksāt nedomā. Notvēris mirkli, kad Flēra nevarēja dzirdēt, viņš jautāja:

—     Tātad jūs gribat gleznot manu meitu. Kāda jūsu cena?

—     Simt piecdesmit.

—     Šais laikos drusku par traku — jūs vēl esat jauns cilvēks. Bet galu galā — lai tikai būtu labi pastrādāts.

Rafaelīts ironiski palocījās.

— Jā, — Soumss noteica, — jūs, zināms, domājat, ka visi jūsu darbi ir šedevri. Neesmu sastapis mākslinieku, kurš tā nedomātu. Nelieciet viņai pārāk ilgi pozēt, viņai daudz darīšanu. Tātad norunāts. Uz redzēšanos! Pavadīt nevajag.

Ārā izgājis, viņš sacīja Flērai:

—     Es visu nokārtoju. Vari sākt pozēt, kad tev patīk. Viņa gleznas labākas, nekā varēja spriest pēc viņa izskata. Iecirtīgs vīrs, es teiktu.

—     Gleznotājam jābūt tādam, tēt, citādi domās, ka viņš grib pieglaimoties.

—     Iespējams, — Soumss piekrita. — Tagad es braukšu uz mājām, ja tu negribi, lai es tevi aizvedu. Uz redzēšanos! Sargi savu veselību un nepārpūlies! — Un, saņēmis viņas skūpstu, iesēdās mašīnā.

Flēra devās uz austrumiem, uz autobusa pieturu, kamēr viņa mašīna nogriezās uz rietumiem; viņš neredzēja, ka meita apstājās, ļāva viņam aizbraukt un tad pagriezās atpakaļ uz Džūnas māju.

III SAVALDĪBA

Tāpat kā mūsu mūžsenajā pasaulē nav iespējams tikt skaidrībā par cilvēku vai parādību izcelšanos, tā ir arī ar rīcību, un psihologi, kas cenšas visu atvedināt no kāda viena motīva, līdzinās Soumsam, kurš domāja, ka viņa meita grib pozēt, lai redzētu savu attēlu karājamies pie sienas. Viņš zināja, ka ikviens agri vai vēlu — un visbiežāk agri — piekar savu attēlu pie sienas. Taču Flēra, kurai nebija nekādu iebildumu pret karāšanos pie sienas, vadījās no daudz sarežģītākiem motīviem. Pakļaudamās šai sarežģītībai, viņa atgriezās pie Džūnas. Mazā lēdija, nosēdējusi visu laiku guļamistabā, lai nebūtu jāsastopas ar radinieku, bija priecīgi uzbudināta.

—     Cena, protams, nav augsta, — viņa sacīja. — Īstenībā Haroldam vajadzētu saņemt tikpat daudz par portretiem kā Tomam vai Lipenam. Taču ir ļoti svarīgi, lai viņam būtu kāds darbs, kamēr viņš vēl nav ieņēmis pienācīgo vietu. Kāpēc jūs nācāt atpakaļ?

—     Daļēji tāpēc, ka vēlējos redzēt jūs, — Flēra atbildēja, — daļēji tāpēc, ka aizmirsām norunāt pirmo seansu. Man šķiet, ka visērtāk man būtu ierasties trijos.

—     Jā, — Džūna nenoteikti novilka, ne tik daudz tādēļ, ka šaubītos, bet galvenokārt tādēļ, ka pati nebija noteikusi laiku. — Ceru, ka Haroldam tas būs piemērots. Vai viņa gleznas nav izcilas?

—     Man it sevišķi patika Annas portrets. To sūtīšot rīt projām, tā dzirdēju.

— Jā, Džons ieradīsies pakaļ.

Flēra steigšus iemeta acis blāvajā spogulī, lai pārliecinātos, ka viņas seja neko neizpauž.

— Kā jūs man ieteicat ģērbties? Džūna pārlaida pār viņu skatienu.

—     O, esmu pārliecināta, ka viņš izdomās jums kaut ko neparastu.

—     Katrā ziņā! Bet kādā krāsā? Kaut kas man taču jāuzvelk, kad nākšu šurp.

—     Uziesim augšā un pavaicāsim viņam.

Rafaelīts stāvēja pie Annas portreta. Viņš pagriezās un paskatījās uz viņām, it kā teikdams: «Ak dievs! Šīs sievietes!» — un drūmi pamāja, kad viņam ieteica sākt seansu trijos.

— Kādā tērpā lai viņa ierodas? — Džūna jautāja. Rafaelīts brītiņu blenza uz Flēru, it kā gribētu noteikt, kur viņai beidzas ribas un sākas gurnu kauli.

— Zelts un sudrabs, — viņš beidzot paziņoja. Džūna sasita rokas.

—     Nu, vai tas nav brīnums? Viņš izprata jūs uzreiz. Jūsu istaba ar zeltu un sudrabu. Harold, kā jūs to uzminējāt?

—     Man ir vecs maskuballes tērps, — Flēra sacīja, — sudrabs un zelts, ar zvārgulīšiem, ko neesmu valkājusi kopš kāzām.

— Maskuballes! — Džūna izsaucās. — Tas noteikti noderēs. Ja vien tas ir skaists. Ir taču arī ļoti neglīti tērpi.

—     O, tas ir skaists un ļoti jauki skan.

—     Skaņu viņš nevarēs uzgleznot, — Džūna paskaidroja un tad sapņaini piemetināja: — Bet jūs varat likt to nojaust, Harold, — kā Leonardo.

—     Leonardo!

—     O! Protams! Es zinu, viņš nebija . . . Rafaelīts pārtrauca viņu.

—     Seju nekrāsojiet, — viņš pateica Flērai.

— Nē, — Flēra nomurmināja. — Džūn, kā man patīk Annas portrets! Vai jums nav ienācis prātā, ka viņa noteikti gribēs, lai arī Džonu uzglezno?

— Protams, es viņu pierunāšu rīt, kad viņš atbrauks.

—     Viņš gan atrunāsies, ka dziras nodarboties ar lauksaimniecību. Vīrieši necieš pozēšanu.

—     O, tie ir nieki, — Džūna attrauca. — Vecos laikos viņiem tas ļoti patika. Džonam katrā ziņā jāpozē tagad, kamēr viņš vēl nav ticis pie fermas. Viņi būs lielisks pāris.

Flēra aiz rafaelīta muguras iekoda lūpu zobos.

—     Viņam jāuzvelk krekls ar vaļēju apkakli. Zils — tas piestāvēs viņa matiem, vai ne, Harold?

—     Sārts ar zaļiem lāsumiņiem, — Rafaelīts nomurkšķēja.

—     Tātad rīt pulksten trijos? — Flēra steidzīgi ievaicājās.

Džūna pamāja.

— Džons ieradīsies brokastīs, tā ka būs jau projām, kad jūs atnāksiet.

— Tad viss kārtībā. Au revoir!

Viņa sniedza roku rafaelītam, kurš likās pārsteigts par šo žestu.

— Uz redzēšanos, Džūn!

Džūna pēkšņi pienāca klāt un noskūpstīja Flēru uz zoda. Tobrīd mazās lēdijas seja izskatījās maiga un sārta, arī acis bija maigas un lūpas siltas, it kā viņa visa būtu piestrāvota ar siltumu.

Flēra gāja mājup, domādama: «Varbūt man vajadzēja palūgt viņu, lai nesaka Džonam, ka es arī nāku uz seansiem?» Taču zināms, Džūna — siltā, fanātiskā Džūna neko neteiks tādu Džonam, kas varētu kaitēt viņas rafaelītam. Flēra stāvēja, pētīdama «Papeļu» apkārtni. Šai klusajā līcī varēja iekļūt tikai pa vienu ceļu, kas ievijās te un atkal izvijās ārā. Te no logiem viņu neredzēs, te viņa noskatīsies, kad Džons ies projām pēc brokastīm, viss viens, uz kuru pusi viņš domātu doties. Bet viņam taču būs jāņem taksometrs, lai aizvestu gleznu. Viņai kļuva rūgti, iedomājoties, ka viņai, Džona pirmajai mīlestībai, visādi jālauza galva, lai dabūtu viņu redzēt. Jā, bet citādi Džonu redzēt neizdosies. Ak, kāda muļķīte viņa bija Vonsdonā, tais senajās dienās, kad viņu istabas atradās līdzās! Viens mirklis, un nekas viņai nevarētu atņemt Džonu — ne viņa māte, ne senais ģimeņu naids, ne viņas tēvs, it nekas, un tad starp viņiem nestāvētu nekādi zvēresti, ne Maikls, ne Kits, ne meitene ar nāras acīm, vienīgi jaunība un nevainība. Un viņai šķita, ka jaunība un nevainība tiek pārmērīgi augsti vērtētas.

Viņa tā arī nespēja izdomāt, kā sastapt Džonu bez iepriekšēja plāna. Vajadzēs vēl kādu laiciņu savaldīt sirdi. Lai viņš nokļūst mākslinieka nagos, tad radīsies daudz izdevību.

Viņa atnāca pulksten trijos ar maskuballes tērpu, un Džūna ieveda viņu guļamistabā pārģērbties.

—     Ļoti labi piestāv, — Džūna apgalvoja, — ārkārtīgi oriģināli. Harolds vai iemīlēsies.

—     Diezin, — Flēra noteica. Pagaidām rafaelīta temperaments nemaz nelikās mīlai atbilstošs. Viņas uzgāja studijā, ne reizi nepieminējušas Džonu.

Annas portrets bija projām. Un, līdzko Džūna izgāja atnest «tieši to, kas vajadzīgs» fonam, Flēra tūliņ ierunājās:

—     Nu, vai gleznosiet manu brālēnu Džonu? Rafaelīts pamāja,

—     Viņš gan negribēja, bet viņa piespieda.

—     Kad jūs sāksiet?

—     Rīt. Viņš nāks katru rītu nedēļu no vietas. Ko daudz var pastrādāt nedēļā?

—     Ja viņam tikai nedēļa laika, tad labāk būtu apmesties šeit.

—     Viņš negrib dzīvot bez sievas, bet sieva saaukstējusies.

—     O, — Flēra noteica, un viņas prāts sāka aši darboties. — Vai tad viņam nebūs ērtāk pozēt dienā? Es varu ierasties no rītiem, man pat būs labāk — cilvēks jūtas svaigāks. Džūnai vajadzētu viņam piezvanīt.

Rafaelīts kaut ko nomurkšķēja, ko varēja izprast kā piekrišanu. Prom ejot, Flēra sacīja Džūnai:

—     Es vēlētos nākt desmitos no rīta, tad man paliek diena brīva manam atpūtas namam Dorkingā. Vai jūs nevarat tā nokārtot, lai Džons ierodas pēcpusdienā? Viņam tā būtu ērtāk. Tikai nesakiet viņam, ka mani arī glezno, — nedēļas laikā mans portrets diezin vai būs pazīstams.

—     O nē, tur jums nav taisnība, — attrauca Džūna. — Harolds tūliņ pašā sākumā dod līdzību, bet viņš vienmēr novieto portretu pret sienu — tā viņš pastāvīgi rīkojas, kad glezno portretus.

—     Labi! Šodien viņš jau tika krietni vien uz priekšu. Tātad, ja jūs piezvanīsiet Džonam, es rīt nākšu desmitos. — Un viņa savaldīja savu sirdi vēl vienu dienu. Pēc divām dienām viņa pamāja uz audeklu, kas bija piesliets pie sienas, un jautāja:

—     Vai mans brālēns ir labs pozētājs?

—     Nē,— rafaelīts atbildēja, — viņam nav nekādas intereses. Liekas, viņa domas nodarbinātas ar ko citu.

— Viņš, zināt, ir dzejnieks, — Flēra sacīja. Rafaelīts pablenza uz viņu ar epileptiķa skatienu.

— Dzejnieks! Viņa galvai nepareiza forma — acis atrodas pārāk dziļi, un žoklis par daudz izvirzīts.

—      Bet viņa mati! Vai tad viņš nav pievilcīgs modelis?

—      Pievilcīgs! — rafaelīts atkārtoja. — Es gleznoju visu, vai tas ir skaists vai riebīgs kā nāves grēks. Ņemsim Rafaela pāvestu — vai kādreiz redzēts labāks portrets vai riebīgāks cilvēks? Kroplība nav pievilcīga, bet dabā tā pastāv.

— Saprotu.

— Es vienmēr runāju saprotami. Vienīgais, kas šais laikos ir patiesi jauns, tie ir truismi. Tāpēc arī mana jaunrade ir nozīmīga un šķiet jauna, nebijusi. Cilvēki tik tālu aizgājuši no saprotamā, ka tas ir vienīgais, kas viņus pārsteidz. Ieteicu par to padomāt.

— Manuprāt, jums daudz taisnības, — Flēra sacīja.

— Protams, — turpināja rafaelīts, — arī truismu vajag prast izteikt spēcīgi un skaidri. Kas to neprot, tāds labāk lai iet činkstēdams vai ākstīdamies pa viesistabām, kā to dara gagaisti. Tie ir gan traģikomiķi — viņi cenšas pierādīt, ka kokteilis labāks par veco brendiju. Es vakar satiku cilvēku, kurš man stāstīja, ka četrus gadus rakstījis divdesmit divas rindas garu dzejoli, ko neviens nevar saprast. Vai tā nav traģikomēdija? Bet ar to viņš nodibinās sev reputāciju, kamēr kāds piecos gados uzrakstīs divdesmit trīs rindas, kas būs vēl nesaprotamākas. Turiet galvu augstāk . . . Jūsu brālēns ir nerunīgs tips.

— Klusēšana ir liels talants, — Flēra sacīja. Rafaelīts pasmīnēja.

—     Jūs laikam domājat, ka es ar to apveltīts neesmu. Nē, jūs maldāties, kundze. Nesen nodzīvoju divas nedēļas klusēdams un, ja atvēru muti, tad tikai ēšanai vai lai pateiktu «jā» vai «nē». Viņa bija gluži nobaidījusies.

—     Nevar teikt, ka jūs izturētos labi pret viņu.

—     Neizturos arī. Viņa tīko pēc manas dvēseles. Tā ir ļaunākā sieviešu īpašība — par klātesošajām nerunājot, — ka viņas nevar apmierināties ar savu dvēseli.

—     Varbūt viņām tādas nemaz nav, — Flēra ieteicās.

—     Muhamedāņu uzskats, — jā, kaut kas tur ir patiess. Sieviete mūžīgi tīko pēc vīrieša, bērna vai suņa dvēseles. Vīrieši apmierinās ar miesu.

—      Mani vairāk interese jūsu truismu teorija, mister Bleid.

—      Otrā jums nav pa prātam? Ko? Trāpīts? Pagrieziet mazliet plecu. Nē, uz kreiso . . . Arī tas ir truisms, ka sievietei vienmēr vajadzīga kāda cita dvēsele — cilvēki tikai ir to piemirsuši. Piemēram, Rafaela Madonna! Jēzus bērnam ir pašam sava dvēsele, bet Madonna lido pār bērna dvēseli. Tieši tas padara gleznu izcilu, nerunājot par līnijām un krāsām. Tā apstiprina lielu truismu, bet to neviens neredz. Neviens no profesionāļiem — tie jau sen atteikušies no saprašanas.

—      Kādu truismu jūs gribat apliecināt manā portretā?

—      Esiet bez bēdām! — rafaelīts pasmīnēja. — Gan jau kāds atradīsies, kad glezna būs gatava, kaut gan strādājot es pats nezinu, kas tas būs. Raksturs jau nav noslēpjams. Vai negribat mazliet atpūsties?

—      Šausmas! Kādu truismu jūs ietvērāt mana brālēna sievas portretā?

—      Traka būšana! — rafaelīts iesmējās. — Tā ir gan pratināšana!

—      Jūs taču netaisījāt viņas dēļ izņēmumu? Kaut kādam truismam jābūt!

—      Ko vajadzēja, to es parādīju. Viņa nav īsta amerikāniete.

—      Kā tā?

—      Varbūt kaut kas senčos — īri vai bretāņi. Viņa atgādina nāru.

—      Viņa, liekas, uzaugusi kaut kur nomalē, — Flēra kodīgi noteica.

Rafaelīts pablenza viņā.

—      Jums, šķiet, nepatīk šī lēdija?

—      Protams, ka patīk, bet vai jūs neesat ievērojis, ka skaisti cilvēki parasti ir garlaicīgi? Un mans brālēns — kāds ir viņa truisms?

—      Sirdsapziņa, — rafaelīts noteica, — šis jaunais cilvēks tālu ies pa šauro ērkšķu ceļu. Viņš ir nemiera apsēsts.

Strauja kustība lika atskanēt visiem sudraba zvārgulīšiem pie Flēras tērpa.

— Kāds drausmīgs pravietojums! Vai man atkal jānostājas pozā?

IV SARUNA MAŠĪNĀ

Un vēl vienu dienu Flēra savaldīja savu sirdi, tad rīta seansa laikā atstāja studijā savu somiņu. Viņa atbrauca pēc tās to pašu dienu pēc pusdienas. Džons vēl nebija aizgājis. Viņš bija nupat kā beidzis pozēt, staipījās un žāvājās.

— Vēlreiz, Džon! Es katru rītu vēlos, kaut man būtu tava mute. Mister Bleid, es aizmirsu savu somiņu; tur iekšā mana čeku grāmatiņa, kas man šovakar Dorkingā būs vajadzīga. Pie reizes, rīt es laikam nokavēšos par pusstundu. Vai tu zināji, Džon, ka mēs esam nelaimes biedri? Mēs te it kā slēpšanos spēlējam. Kā tev klājas? Dzirdēju, ka Anna esot saaukstējusies. Izteic viņai manu līdzjūtību. Kā virzās uz priekšu portrets? Vai drīkstu uzmest vienu aci, mister Bleid, — gribu redzēt, vai truisms jau manāms. O! Būs lieliski! Es jau redzu līniju.

— Patiešām? — noteica rafaelīts. — Es gan neredzu.

— Te ir mana nelaimīgā somiņa! Ja tu esi beidzis, Džon, es varu tevi aizvest līdz Dorkingai, tur tu tiksi uz agrāku vilcienu. Brauksim, tu man pakavēsi laiku ceļā. Mēs tik sen neesam redzējušies!

Uz Hemmersmitas tilta Flērai atkal atgriezās pašsavaldīšanās, kuru ārēji viņa nekad nezaudēja. Viņa viegli tērzēja par viegliem tematiem, ļaudama Džonam pierast pie viņas tuvuma.

— Es braucu uz turieni katru vakaru, padaru, kas man darāms, un agri no rīta braucu atpakaļ. Tātad līdz Dorkingai varu tevi aizvest ik vakarus. Kāpēc tad mēs nevarētu šad tad sastapties kā draugi, Džon?

— Mūsu sastapšanās neveicina laimi, Flēra.

— Manu dārgo zēn, kas ir laime? Ja var bez pārestības piepildīt savu dzīvi, kāpēc to nedarīt?

— Bez pārestības?

— Rafaelīts saka, ka tev esot baismīga sirdsapziņa, Džon.

—     Rafaelīts ir nekauņa.

Jā, bet viņš ir gudrs. Tu patiešām esi pārvērties, tev agrāk nebija šīs grumbas starp uzacīm un arī zods tā neizcēlās. Klausies, Džon, dārgais, esi man draugs, kā mēdz sacīt, un nedomāsim vairs ne par ko citu. Vienmēr ar prieku braucu pāri Vimbldonas pļavai — tai vēl nav ķērušies klāt. Vai fermu jau nopirki?

— Vēl īsti ne.

—    Vai nebrauksim cauri Robinhilai? Paskatīsimies uz to caur kokiem. Varbūt tā iedvesmos tevi uz poēmas rakstīšanu.

—    Es nekad vairs nerakstīšu nevienu rindiņu. Tam visam svītra pāri.

— Nieki, Džon! Tevi tikai vajag sapurināt. Vai es nevadu labi mašīnu, ja ņem vērā, ka tikai piecas nedēļas, kopš esmu iemācījusies?

— Tu visu dari labi, Flēra.

— Tu runā tā, it kā tev tas nepatiktu. Vai tu zini, ka mēs nekad neesam dejojuši kā vien tonakt Netlfoldā? Un vai kādreiz vēl dejosim?

— Droši vien ne!

— Optimists Džons! Ahā, tas ir pareizi — smaidi! Skaties! Vai tā ir baznīca, kur tevi kristīja?

— Es neesmu kristīts.

— Ak jā! Tas bija laikmets, kad pret tādiem jautājumiem izturējās nopietni. Man, liekas, tas bijis jāiztur divreiz — Romas katoļu un anglikāņu baznīcās. Tāpēc es neesmu tik ticīga kā tu, Džon.

—    Ticīgs? Es neesmu ticīgs.

—    Manuprāt, esi. Šā vai tā, tev ir morāli pamati.

—    Patiešām?

—    Džon, tu man atgādini uzrakstus uz amerikāņu īpašumiem: «Stāt! Pielūko! Sargies! Nenāc iekšā!» Tu droši vien uzskati mani par galīgi vieglprātīgu.

—    Nē, Flēra. Ne uz to pusi. Tauriņam nav jausmas par taisni, kas savieno divus punktus.

—    Ko tu gribi sacīt ar to?

—    Ka tu zini, ko gribi.

—    Vai to tev pateica rafaelīts?

—    Nē, viņš tikai to apstiprināja.

— Vai patiešām? Šis jaunais cilvēks ir par daudz pļāpīgs. Vai viņš neklāstīja tev savu teoriju, ka sieviete tīko pēc vīrieša dvēseles, bet vīrietim pietiek ar miesu?

—    Klāstīja.

—    Vai tas tiesa?

—    Man ļoti nepatīk viņam piekrist, taču zināmā mērā viņam taisnība.

—    Nu, tad es teikšu, ka tagad ir milzums sieviešu, kuras glabā savu dvēseli pie sevis un apmierinās ar citu miesām.

—    Vai tu piederi pie tām, Flēra?

—    Ko vēl nejautāsi! Skat, kur Robinhila!

Forsaitu dziesmu un teiksmu avots stāvēja koku pudurī, pelēks un iespaidīgs, rietošā saule slīpi apgaismoja fasādi, zaļie sauljumi joprojām bija nolaisti,

Džons nopūtās.

—    Jauka dzīve man te bija.

—    Kamēr ierados es un sabojāju visu.

— Nē, tā ir zaimošana. Flēra aizskāra viņa plecu.

—    Tas ir ļoti jauki no tavas puses, dārgais Džon. Tu vienmēr esi bijis jauks, un es vienmēr mīlēšu tevi — nevainīgā kārtā. Birztala ir burvīga. Dievam ienākusi prātā ģeniāla doma, kad viņš radījis lapegles.

—    Jā, Holija stāsta, ka vectēvs visvairāk mīlējis šo birztalu.

—    Vecais Džolions — kas neapprecēja savu iemīļoto tāpēc, ka viņai bija dilonis?

—    Nekad neesmu to dzirdējis. Bet viņš bija brīnišķīgs sirmgalvis, mans tēvs un māte dievināja viņu.

—    Esmu redzējusi viņa fotogrāfiju — kaut tikai tev nebūtu viņa zods, Džon! Visiem Forsaitiem ir tādi zodi. No Džūnas zoda man taisni bail.

—    Džūna ir viens no labākajiem cilvēkiem zemes virsū.

—    O, Džon, cik tu esi drausmīgi cēlsirdīgs!

—    Vai tas ir apvainojums?

—    Cēlsirdība padara visu pasaulē briesmīgi nopietnu, bet tas nav pūļu vērts. Vari necitēt man Longfello. Kad pārbrauksi mājās, vai tu teiksi Annai, ka es tevi pa vizināju?

—    Kāpēc gan ne?

Es viņai sagādāju raizes, vai ne? Tev nevajag atbildēt, Džon. Taču es domāju, ka raizēties nav pareizi no viņas puses. Man tik maz vajag, un tava pozīcija ir tik droša.

Droša? — Flērai likās, ka viņš sakož zobus, izteikdams šo vārdu, un uz mirkli viņa jutās laimīga.

—    Patlaban tu atgādini lauvēnu. Vai lauvēniem ir sirdsapziņa? Rafaelītam tas būs interesanti. Un tomēr man šķiet, ka tāda sirdsapziņa tev nav, lai pateiktu par šo braucienu Annai. Kāpēc viņai jāsagādā raizes, ja viņai iedzimta tieksme uz bažām? — Tā kā par atbildi bija klusēšana, viņa saprata, ka pieļāvusi kļūdu.

«Te nu es sapinos cilpā, kā to mēdz sacīt lubu romānos.» Un cauri Epsomai un Lederhedai viņi brauca klusēdami.

—    Vai tu joprojām mīli Angliju, Džon?

—    Vēl vairāk.

— Lieliska zeme.

—    Nekad nebūtu lietojis tādu vārdu — dižena un skaista zeme.

—    Maikls apgalvo, ka tās dvēsele esot zāle.

—    Jā, un, kad man būs ferma, tad tikšu šai dvēselei klāt.

—    Es nevaru iedomāties tevi par īstu fermeri.

—    Tu vispār nevari iedomāties mani par kaut ko īstu. Es esmu diletants!

—    Nerunā aplamības! Es domāju, tu esi pārāk izsmalcināts, lai būtu fermeris.

—    Nē, es gribu atgriezties pie zemes, un to es izdarīšu.

—    Tas laikam ir atavisms, Džon. Pirmie Forsaiti esot bijuši fermeri. Mans tēvs grib aizvest mani paskatīties, kur tie dzīvojuši.

—    Vai tu aizrāvies ar šo domu?

—    Es neesmu sentimentāla; vai tu to neesi atklājis? Interesanti: vai tu vispār kaut ko manī esi sapratis? — Un, noliekusies pie stūres, viņa klusu piemetināja:

—    Ak, kāpēc mums jārunā šādā garā!

—    Es jau sacīju, ka nekas neiznāks.

—    Nē, Džon, šad tad man vajag tevi redzēt. Tas nav nekas ļauns. Laiku pa laikam es gribu tevi redzēt un redzēšu. Man uz to tiesības!

Viņas acīs saskrēja asaras un lēni ritēja lejup. Džons pieskārās pie viņas rokas. — Flēra! Nevajag!

— Es tevi tagad izsēdināšu Ziemeļdorkingā, tur tu noķersi vilcienu, kas atiet piecos četrdesmit sešās. Tā ir mana māja. Nākamo reizi es tev to noteikti parādīšu. Es pūlos rīkoties pareizi, Džon, un tev man jāpalīdz . . . Nu mēs esam klāt! Uz redzi, dārgais Džon, un nesagādā Annai raizes manis dēļ, es tevi lūdzu!

Stingrs rokas spiediens, un viņš bija projām. Flēra pagrieza mašīnu nost no stacijas un lēni brauca pa ceļu atpakaļ.

Viņa novietoja mašīnu garāžā un iegāja savā «atpūtas mājā». Tā bija pilna, jo atvaļinājuma laiks vēl nebija beidzies, un septiņas jaunas sievietes te atpūtināja locekļus, nomocījušās kalpojot Petteram, Poplinam un viņiem līdzīgiem.

Viņas sēdēja pie vakariņu galda, un Flēra dzirdēja jautru čalu. Šīm meitenēm nebija nekā, un viņai bija viss, izņemot to vienīgo, ko viņa vēlējās. Uz mirkli viņa izjuta kaunu, klausīdamās meiču valodās un smieklos. Nē! Viņa nemainītos ar tām — un kaut arī viņai liekas, ka bez šā vienīgā nav iespējams dzīvot. Un, kamēr viņa apstaigāja māju, izvietoja ziedus, nodeva rīkojumus rītdienai, pārbaudīja guļamtelpas, no apakšas traucās jautri un nevaldāmi smiekli un it kā ķircināja viņu.

V ATKAL SARUNA MAŠĪNĀ

Džons nebija tik augstās domās par sevi, lai varētu mierīgi noskatīties, kā viņu mīl reizē divas glītas un pievilcīgas sievietes. Viņš skumju sirdi un satrauktu prātu brauca mājās no Pulboras, kur tagad ik dienas mēdza atstāt Vala mašīnu. Viņa sešas sastapšanās ar Flēru, kopš viņš bija ieradies Anglijā, ritēja dīvainā mokpilnā crescendo. Deja ar Flēru bija atklājusi viņam Flēras sirdi, taču viņš vēl joprojām nenojauta, ka Flēra viņu apzināti vajā, un rakņāšanās paša sirdī nepadarīja viņa jūtas skaidrākas. Vai vajadzētu teikt Annai par šodienas sastapšanos? Anna daudzkārt klusu un neuzkrītoši bija likusi manīt, ka baidās no Flēras. Kāpēc pavairot viņas bailes bez reāla pamata? Portreta gleznošanu taču nebija ierosinājis viņš, un tikai nākamo nedēļu viņam vēl iespējams pāris reižu sastapties ar Flēru. Pēc tam viņi redzēsies labi ja divas trīs reizes gadā. «Nesaki neko Annai, es tevi lūdzu!» Vai pēc tādiem vārdiem var ko sacīt? Tik daudz viņam jāprot cienīt Flēras vēlēšanās. Flēra nav labprātīgi atteikusies no viņa; viņa nav iemīlējusi Maiklu, kā viņš Annu. Aizvien vēl neizšķīries, viņš sasniedza Vonsdonu. Māte kādreiz bija viņam sacījusi: «Nekad nemelo, Džon, — tava seja nodod tevi.» Un tā arī tagad, kaut viņš Annai neko neteica, viņas acis, kas Džonam visur sekoja, manīja, ka viņš kaut ko slēpj. Saaukstēšanās bija pārgājusi bronhītā, tā ka Anna vēl nevarēja atstāt guļamistabu un cieta aiz bezdarbības. Džons tūliņ pēc pusdienām uzgāja pie viņas un sāka lasīt viņai priekšā. Viņš lasīja «Sliktāko ceļojumu pasaulē», un Anna gulēja uz sāniem, atspiedusi vaigu rokā, un vēroja vīru. Malkas šķilu dūmi, aromātisko zāļu smarža, Džona paša balss vienmuļā dunoņa, lasot par pingvīna olas dēkām, iemidzināja viņu, tā ka grāmata izkrita no rokām. — Pasnaud, Džon, tu esi noguris.

Džons atlaidās pret atzveltni, taču snaudiens nenāca. Viņš domāja. Viņš ļoti labi zināja, ka šai meitenei, viņa sievai, ir tas, ko viņas brālis Frensis Vilmots sauca par «spīvumu». Viņa prata klusēt, kad kurpe spieda. Viņš redzēja: Anna nojauš, ka atrodas briesmās, un tagad — tā viņam šķita — viņa nogaida. Anna vienmēr zināja, ko grib. Viņas raksturam piemita neatlaidība, ne tik sarežģīta kā Flērai moderno strāvu ietekmē, un viņa bija apņēmīga. Savu jaunību dzimtenē — Dienvidkarolīnā — viņa bija pavadījusi vienkārši un patstāvīgi, un ne visai priecīgi, ko nevar sacīt par vairumu amerikāņu meiteņu. Tas viņai bija trieciens, ka viņa nebija Džona pirmā mīlestība un ka Džona «pirmā mīlestība» vēl aizvien mīl Džonu. Anna tūliņ bija izpaudusi savas bažas, bet tagad Džons juta — viņa ieņem nogaidošu stāvokli. Turklāt Džonam bija skaidrs, ka Anna vēl šobrīd dziļi iemīlējusies viņā, kaut arī pagājuši jau divi kopdzīves gadi. Viņam bieži bija stāstīts, ka amerikāņu meitenes reti pazīstot cilvēku, kuru apprecot, taču viņam dažkārt likās, ka Anna pazīst viņu labāk nekā viņš pats. Ja tā, ko tad viņa zina? Kas viņš tāds ir? Viņš grib veikt ko derīgu savā mūžā; viņš grib būt godīgs un labs. Bet varbūt tā ir tikai vēlēšanās? Varbūt viņš ir krāpnieks? Varbūt nav tas, par ko Anna viņu uzskata? Domas bija smacīgas un nomācošas kā gaiss istabā. Labāk nedomāt! Labāk pasnaust, kā Anna saka! Viņš pamodās un ierunājās:

—    Hallo! Vai es krācu?

—    Nē. Bet tu raustījies miegā kā suns, Džon. Džons piecēlās un piegāja pie loga.

— Kaut kas rādījās sapnī. Cik jauks vakars! Septembris ir vislabākais gadalaiks, ja vien ir saulains.

— Jā, es mīlu lapkriti. Vai tava māte drīz atbrauks?

—    Kad būsim iekārtojušies, tad. Manuprāt, viņa uzskata, ka mums bez viņas labāk.

—    Tavai mātei laikam vienmēr šķiet, ka viņa ir de trop[90], kaut īstenībā tā nebūt nav.

—    Labāk tā nekā otrādi.

—    Jā. Es gan nezinu, vai es arī tā varētu.

Džons atskatījās. Anna sēdēja gultā un, pieri saraukusi, lūkojās kaut kur projām. Džons pienāca klāt un noskūpstīja viņu.

— Nesaaukstējies, dārgā! — un uzvilka viņai segu.

Viņa atlaidās spilvenos, nenovērsdama no Džona skatienu, un atkal viņam nedeva mieru doma, ko gan Anna redz . . .

Otrā dienā Džūna sagaidīja viņu ar vārdiem:

— Tātad Flēra vakar bija te un aizveda tevi! Es viņai šorīt pateicu, ko par to domāju.

— Un ko tad tu domāji?

— Ka nevar sākt atkal visu no gala. Viņa ir izlutināts bērns, viņai nevar ticēt.

Džons pikti izbolīja acis.

—    Liec labāk Flēru mierā!

—    Es vienmēr lieku cilvēkiem mieru, — Džūna atcirta, — bet es esmu savās mājās, un man jāpasaka, ko es domāju,

— Tad labāk es pārtraucu seansus.

— Nē, Džon, nedari aplamības. Tu nekādā ziņā nedrīksti pārtraukt seansus — ne tu, ne viņa. Haroldu tas galīgi izsitīs no sliedēm,

— Velns ar visu Haroldu! Džūna satvēra viņa svārku atloku.

— Es taču nemaz tā nedomāju. Portreti būs apbrīnojami. Es tikai gribēju sacīt, ka jums nevajag te satikties.

—    Vai tu Flērai arī to teici?

—    Jā.

Džons iesmējās, un viņa smiekli skanēja skarbi.

—    Mēs neesam bērni, Džūn. — Nē.

—    Tātad tu redzi.

—    Ko tad?

Viņa seja kļuva stūrgalvīga un ļauna.

— Tu tagad ļoti atgādini savu tēvu un vectēvu, Džon, — viņi arī necieta, ja tiem kaut ko aizrādīja.

—    Un tu paciet?

—    Kāpēc ne, ja tas vajadzīgs.

—    Tad es tevi lūdzu — neiejaucies!

Džūna pietvīka tumši sārta, acīs saskrēja asaras; viņa izslaucīja tās, saslējās un dzestri noteica:

—    Es nekad neiejaucos.

—    Tiesa?

Viņa pietvīka vēl tumšāk un pēkšņi noglāstīja Džona piedurkni. Tas viņu aizkustināja; viņš pasmaidīja.

Visu seansa laiku viņš bija ļoti nemierīgs, kamēr rafaelīts gleznoja un Džūna staigāja te iekšā, te ārā, un viņas seja te samācās, te bija ilgu pilna. Viņš prātoja, ko darīt ja Flēra viņu atkal aicinās braukt. Taču Flēras nebija, un Džons devās mājup viens. Otrā dienā bija svētdiena, un viņš nebrauca uz pilsētu, bet, kad pirmdien pēc seansa iznāca no «Papelēm», Flēras mašīna jau stāvēja pie durvīm.

— Šodien es tev gribu parādīt savu atpūtas namu. Droši vien Džūna ir ar tevi runājusi, bet es esmu atgriezīga grēciniece, Džon. Kāp iekšā! — Un Džons iekāpa

Diena bija pelēka, ne apgaismojums, ne apstākļi nebija labvēlīgi jūtu izpausmei, un «atgriezīgā grēciniece» lieliski notēloja savu lomu. Neviens vārds nesniedzās pāri draudzīgas sarunas robežām. Viņi tērzēja par Ameriku, par tās valodu un grāmatām. Džons apgalvoja, ka Amerikai trūkstot mēra sajūtas ir tās ierobežojumos, ir tās dumpī pret ierobežojumiem.

— Vārdu sakot, Amerika ir jauna, — Flēra nosprieda.

— Jā, bet, ciktāl es to pazīstu, tā kļūst ar katru gadu jaunāka.

— Man patīk Amerika.

—    O! Man tur ļoti patika. Es tur pat iedzīvojos peļņā, kad pārdevu savu augļu dārzu.

—    Es brīnos gan, ka tu atgriezies, Džon. Tu taču esi tik .. . vecmodīgs.

— Kā tas izpaužas?

— Kaut vai dzimuma jautājumos — tos es nevarētu apspriest ar tevi.

— Un ar citiem tu vari?

—    O, gandrīz ar visiem! Nerauc tā pieri! Šai ziņā tev grūti klātos Londonā vai Ņujorkā.

—    Es neciešu tukšas pļāpas par dzimuma jautājumu, — Džons pikti atteica. — Franči ir vienīgie, kas saprot to. Nevar runāt par to tā, kā runā šeit un Amerikā; tas ir pārāk reāls faktors.

Flēra uzmeta viņam slepenu skatienu.

— Tad metīsim pie malas šo slideno tematu. Es gan nezinu, vai varēšu runāt ar tevi par mākslu.

—    Vai tu redzēji Sentgodensa statuju Vašingtonā?

—    Jā, bet mūsu dienās tā jau ir vieux jeu[91].

— Tā? — Džons norūca. — Kas tad cilvēkiem īsti vajadzīgs?

—    Tu to zini tikpat labi kā es.

—    Tu gribi sacīt — lai būtu nesaprotami?

— Var izteikties arī tā. Galvenais, ka māksla tagad ir tikai temats sarunām; bet par to, kas katram jau pirmajā mirklī saprotams, nav vērts pat runāt — tātad tā nav māksla.

— Manuprāt, tas ir muļķīgi.

—    Iespējams. Toties amizanti.

—    Ja tu pati to apzinies, kas tad tur amizants?

—    Atkal slidens temats! Pamēģināsim vēl kaut ko. Varu derēt, ka tev nepatīk pēdējās sieviešu tērpu modes!

—    Kāpēc ne? Gluži racionāla mode.

—    Nu, nu! Vai tad mēs par kaut ko esam vienis prātis?

—    Zināms, jūs izskatītos labākas bez platmalēm. Matus izmazgāt jau jums tagad viegli.

—    Ai, neatņem mums cepures, Džon! Kas tad paliks pāri no mūsu stoicisma? Ja mums nevajadzēs meklēt cepures, kas mums piestāvētu, dzīve būs pārāk vienkārša.

—    Bet tās taču jums nepiestāv.

—    Piekrītu, dārgais, bet es labāk par tevi pazīstu sieviešu dabu. Bērnam taču jādod kaut kas, pret ko trīt zobiņus.

—    Flēra, tu esi pārāk gudra, lai dzīvotu Londonā.

—    Manu dārgo zēn, jauna sieviete mūsu dienās nedzīvo nekur. Viņa lidinās pati savā ēterī.

— Kādreiz taču viņa nolaižas zemes virsū. Flēra mirkli klusēja, tad paskatījās uz viņu:

— Jā, Džon, dažreiz viņa nolaižas gan. — Un viņas skatiens atkal likās sakām: «Ak, kāpēc mums jārunā tādā garā!»

Viņa izrādīja atpūtas māju tā, lai Džonam rastos iespaids, it kā viņa domā par citu ērtībām. Pat viņas nejaušās sarunas ar atpūtniekiem bija tādā garā. Izejot Džons juta, ka viņam tirpst delna, un nodomāja: «Viņai patīk izlikties vieglprātīgai, taču savā sirdī. ..» Visu ceļu uz mājām viņš lūkojās uz Saseksu kā caur miglu, atcerēdamies, kā viņam uzsmaidīja Flēras dzidrās acis, kā ērmīgi notrīcēja viņas lūpas, kad viņa sacīja: «Visu labu! Uz redzi!» Kas zina, varbūt viņa tieši to bija vēlējusies panākt?

Holija bija atbraukusi viņam pretī īrētā mašīnā.

— Ļoti žēl, Džon, bet Vals paņēma savu mašīnu. Rīt viņš nevarēs aizvest tevi un atvest, kā bija nosolījies. Viņam bija jābrauc šodien. Ja viņš nokārtos savas darīšanas Londonā, tad trešdien ieradīsies tieši Ņūmārketā. Noticis kaut kas ļoti nepatīkams. Vecs koledžas biedrs viltojis viņa parakstu zem čeka, un Vals taču ir viņam izdarījis ne vienu vien pakalpojumu.

—     Ļoti nopietns gadījums, — Džons sacīja. — Ko Vals domā darīt?

—     Viņš vēl pats nezina, taču šī jau trešā reize, kad Valam jāsaduras ar tādām nekrietnībām.

— Vai viņš pilnīgi pārliecināts?

— Pārpratumi izslēgti, bankā sīki aprakstīja šā cilvēka ārieni. Viņš, acīm redzot, domā, ka Vals arī to pacietīs, bet visam ir savas robežas.

— Domāju gan!

— Jā, manu zēn, bet ko lai dara? Vai lai nodod tiesai vecu skolas biedru? Valam tāda dīvaina izjūta, it kā viņš pats tikai gadījuma dēļ nav nogājis no ceļa.

Džons tikai acis iepleta. Tātad tā ir nejaušība, ka cilvēks nav nogājis no ceļa?

— Vai šis cilvēks ir bijis karā? — viņš jautāja.

— Šaubos. Pēc izskata tas ir nekur nederīgs radījums. Es reiz redzēju viņu — simtprocentīgs pašmīlis.

— Valam nejauks piedzīvojums, — Džons piezīmēja.

—     Viņš grib apspriesties ar savu tēvoci, Flēras tēvu. Vai pēdējā laikā esi saticis Flēru?

—     Jā, šodien. Viņa atveda mani līdz Dorkingai un parādīja savu atpūtas māju.

Džonam nepaslīdēja garām nepamanīta Holijas sejas izteiksme, pārdomu ēna starp uzacīm.

— Vai tad es nedrīkstu ar Flēru satikties? — viņš strupi noprasīja.

— Par to tikai tu vari spriest, dārgais.

Džons neko neatbildēja, bet, līdzko ieraudzīja Annu, tā izstāstīja viņai visu. Ne viņas seja, ne balss neizmainījās, viņa tikai apvaicājās, kā Flērai klājoties un vai māja viņam patikusi. Tonakt, kad viņa likās aizmigusi, Džons gulēja nomodā, šaubu mocīts. Vai tā patiešām ir nejaušība, ka cilvēks nav nogājis no ceļa?

VI SOUMSAM RODAS ĢENIĀLAS DOMAS

Pirmais Soumsa jautājums māsasdēlam, satiekot viņu Grīnstrītā, bija:

— Kā Steinfords varēja tikt pie čeka? Vai tev čeku grāmatiņas mētājas apkārt?

— Laikam gan uz laukiem tā ir, tēvoci Soums.

—    Hm, — Soumss noteica, — tad tu to esi pelnījis. Bet tavs paraksts?

—    Viņš man rakstīja no Braitonas, jautāja, kad var mani satikt.

— Vajadzēja likt sievai parakstīt tavu atbildi. Vals ievaidējās:

—    Man taču nenāca prātā, ka viņš sāks nodarboties ar viltojumiem!

—    Ja cilvēks tiktāl nokļuvis, tad viņš gatavs uz visu. Viņš tomēr droši vien atbrauca no Braitonas, kaut arī tu viņu noraidīji?

—    Jā, bet es nebiju mājās.

—    Nu jā, un viņš nočiepa veidlapu. Ja tu gribi viņu aizturēt, nodod tiesai. Viņš dabūs trīs gadus.

—    Tad viņam nāve klāt, — pēc kā viņš jau tagad izskatās!

Soumss papurināja galvu.

— Var gadīties pat otrādi, ka veselība uzlabojas. Vai viņš kādreiz sēdējis cietumā?

— Cik zinu, ne.

— Hm!

Pēc šīs dziļdomīgās piezīmes iestājās klusums.

— Es nevaru nodot viņu tiesai, — Vals pēkšņi ierunājās, — skolas biedrs! Zināms, dievs pasargājis un tā tālāk, bet, manuprāt, noiet neceļos nemaz nav tik grūti.

Soumss pablenza viņā.

— Jā, — viņš noteica, — tev varbūt nebūtu vis. Tavam tēvam mūžīgi atgadījās visādas likstas.

Vals sadrūma. Viņš pēkšņi atcerējās kādu vakaru Pandemonijā, kad, iegājis tur ar kādu citu biedru, bija ieraudzījis savu tēvu piedzērušu.

— Šā vai tā, — viņš sacīja, — kaut kas jādara, lai tas vairs neatkārtotos. Ja viņš neizskatītos tik šļaugans, tad viņu varētu noslānīt.

Soumss pakratīja galvu:

—    Tie ir varas darbi — turklāt viņš droši vien nav vairs Anglijā.

—    Es, šurp nākot, iegriezos viņa klubā — viņš ir pilsētā.

—    Vai tu viņu nesatiki?

— Nē, es gribēju vispirms aprunāties ar jums. Soumss, negribot juzdamies glaimots, ironiski piezīmēja:

— Varbūt viņam ir, kā mēdz sacīt, savs labākais «es»?

— Goda vārds, tēvoci Soums, tā ir ģeniāla doma! Soumss nogrozīja galvu.

— Pēc viņa sejas to vis nevar sacīt.

—    Es nezinu, — Vals teica, — bet viņš tomēr ir no labas ģimenes.,

—    Šais laikos tam nav nozīmes. Un pie reizes, kamēr neesmu aizmirsis: vai atceries to jauno cilvēku — Baterfīldu, sakarā ar Eldersona afēru? Nē, laikam neatceries. Nu, es viņu gribu izņemt no izdevniecības, kur viņš tagad strādā, un dot mācībā pie vecā Gredmena, lai viņš iepazīstas ar tavas mātes un citu mūsu ģimenes locekļu mantas pārvaldīšanas lietām. Vecais Gredmens strādā ar pēdējiem spēkiem, un šis jaunais cilvēks ar laiku varētu atvietot viņu — darbs ir pastāvīgs un atalgojums lielāks par pašreizējo. Uz viņu es varu paļauties, un mūsu laikos tas kaut ko nozīmē. Es gribēju, lai tu to zinātu.

—    Atkal ģeniāla doma, tēvoci Soums. Bet atgriezīsimies pie pirmās. Vai jūs varētu satikties ar Steinfordu un noskaidrot šo lietu?

—    Kāpēc man tas jādara?

—    Jūsu autoritāte nesalīdzināmi lielāka par manējo.

—    Hm! Man tā šķiet, ka visas nepatīkamās darīšanas vienmēr jākārto man. Kaut gan patiesībā labāk būs, ja es parunāšu ar viņu, nevis tu.

Vals pasmaidīja.

—    Man novelsies kā akmens, ja jūs to izdarīsiet.

—    Man gan ne, — Soumss noteica. — Vai bankas kasieris nevarēja pārskatīties?

—    Vai Steinfordu iespējams sajaukt ar kādu citu?

—    Jādomā, ka ne, — Soumss piekrita. — Nu, ja tu negribi griezties tiesā, tad atstāj visu manā ziņā.

Kad Vals bija izgājis, viņš nogrima domās. Viņš vēl aizvien tur stingri rokās visas ģimenes lietas; interesanti, ko viņi darīs, kad viņa vairs nebūs. Jaunais Baterfīlds varbūt ir arī ģeniāla doma, bet kas to zina, — tomēr šis cilvēks Soumsam ļoti pieķēries, un acis viņam kā sunim! Tas jānokārto tūliņ, kamēr vecais Gredmens turas uz kājām. Un vecajam Gredmenam jāiedāvina kaut kas no traukiem ar iegravētu uzrakstu, kamēr viņš vēl spējīgs dāvanu novērtēt. Parasti tādas dāvanas saņem, kad jau mirst vai paspējuši izkūkot prātu. Turklāt jaunais Baterfīlds pazīst Maiklu, tāpēc viņš pievērsīs sevišķu uzmanību Flēras lietu kārtošanai. Bet ko darīt ar to nolādēto Steinfordu? Kā lai to nokārto? Prātīgāk būtu uzaicināt viņu uz šejieni nekā ierasties pie viņa klubā. Ja viņam pietiek bezkaunības palikt Anglijā pēc tādas nekrietnas rīcības, tad viņam netrūks bezkaunības arī ierasties šeit un paskatīties, vai vēl nevar ko ievilkt. Un Soumss, skāņi smīnēdams, piegāja pie telefona.

— Vai misters Steinfords ir klubā? Palūdziet viņu atnākt uz Grīnstrītu pie mistera Forsaita.

Viņš apsēdās ēdamistabā, iepriekš pārliecinājies, ka telpā nav neviena vērtīga priekšmeta, un pasauca Smizeri.

— Es gaidu misteru Steinfordu, Smizer. Ja es piezvanu, kamēr viņš vēl ir šeit, skrieniet ārā un pasauciet polismenu.

Ievērojis Smizeres sejas izteiksmi, viņš piemetināja:

— Var būt, ka neko nevajadzēs, bet iepriekš jau nevar zināt.

— Ceru, ka nekādas briesmas nedraud, mister Soums?

—    Nekā tamlīdzīga, Smizer, tikai var gadīties, ka atrodu par vajadzīgu likt viņu arestēt.

—    Vai jūs domājat, ka viņš atkal kaut ko pievāks, ser?

Soumss pasmaidīja un ar rokas kustību norādīja, ka visi nieciņi nolikti pie malas.

— Visdrīzāk jādomā, ka viņš neatnāks, bet, ja tomēr atnāk, tad vediet tūliņ iekšā.

Kad Smizere izgāja, viņš nosēdās iepretim pulkstenim, holandiešu darbam, pārāk smagam, lai to varētu aiznest, — to kādreiz bija «sadzinis» Džeimss, tas zvanīja ik stundas ceturksni, un uz skaitlenīcas tam bija mēnesis un zvaigznes. Soumss nejutās vairs tik saspringts, gaidot uz trešo sastapšanos, — šis tips bija pratis divas reizes izkulties un droši vien izies sveikā arī trešo reizi, ja jau Valam tā negribas nodot viņu tiesai. Un tomēr bija kaut kas saistošs iespējā sadurties ar šo «kritušo» un kaut kas arī pašā cilvēkā, kas viņu pacēla gandrīz vai romantiskā plāksnē. Šā pārsātinātā blēža tēlā likās ietilpstam Soumsa jaunības gadu iecienītais lozungs «neizrādīt nekādas jūtas» un viss Pārkleinas namam piemītošais ārējais spožums, par ko tā rūpējās viņa māte Emīlija. Droši vien šis tips neatnāks!

— Misters Steinfords, ser.

Kad Smizere, sarkana aiz uzbudinājuma, bija izgājusi, Soumss uzreiz nezināja, kā sākt; Steinforda seja izskatījās pēc pergamenta, it kā viņš nule būtu uzcēlies no kapiem. Beidzot Soumss ierunājās:

— Es gribēju jūs satikt sakarā ar čeku. Kāds ir viltojis mana māsasdēla parakstu.

Uzacis pacēlās, plaksti noslīdēja vēl zemāk.

— Jā. Dārtijs pie tiesas negriezīsies. Soumsam kļuva nelabi.

—    Jūs esat pārāk drošs, — viņš sacīja. — Mans māsasdēls vēl nebūt nav izšķīries, ko darīt.

—    Mēs esam kopā gājuši skolā, mister Forsait.

—    Un uz to jūs spekulējat, vai ne? Visam ir savas robežas, mister S'teinford. Un iesācējam šis viltojums ir par prasmīgu.

Sejā kaut kas noraustījās; Soumss izvilka no kabatas viltoto čeku. Protams, nav pietiekami aizsargāts, pat nav pārsvītrots! Turpmāk uz Vala čekiem vajadzēs likt spiedogu: «Apgrozībā nav laižams; izmaksāt tādam un tādam.» Bet kā lai iebiedē šo tipu?

— Es ataicināju detektīvu, — viņš sacīja, — tiklīdz zvanīšu, viņš nāks iekšā. Tā vairs nedrīkst turpināties. Ja jūs to nesaprotat… — viņš pastiepa roku pēc zvana.

Uz bālajām lūpām parādījās tikko manāms rūgts smīns.

— Jūs, cik nojaušu, nekad neesat cietis trūkumu, mister Forsait?

—    Nē, — Soumss ar zināmu pretīguma sajūtu atteica.

—    Bet es netieku no tā vaļā. Tas ļoti nomāc.

—    Tādā gadījumā cietums jums būs atpūta. — Tomēr, izteikdams šos vārdus, Soumss juta, ka tie ir lieki un pat rupji. Viņa priekšā nebija cilvēks, tikai ēna — dzīves apnikuma un rūgtuma pilna ēna. Ar rēgu nav ko cīnīties!

—    Paklausieties, — viņš iesacījās, — dodiet man džentlmeņa goda vārdu, ka turpmāk liksiet mierā kā manu māsasdēlu, tā jebkuru manas ģimenes locekli, un es nezvanīšu.

— Ļoti labi, es dodu vārdu — kāds nu tas man ir!

—    Nu, tad ar to beigsim šo sarunu. Iegaumējiet, šī ir pēdējā reize! Pierādījumu es paglabāšu.

—    Dzīvot taču vajag, mister Forsait.

—    Tam es nepiekrītu, — Soumss atbildēja.

«Ēnai» izlauzās kāda nenoteicama skaņa — visdrīzāk smiekli, — un Soumss atkal palika viens. Viņš žigli piegāja pie durvīm un noskatījās, kā šis cilvēks aiziet. Dzīvot? Vai tas vajadzīgs? Vai šādam cilvēkam nebūtu labāk nomirt? Vai vairumam cilvēku nebūtu labāk nomirt? Un, pārsteigts par tādu ērmīgu domu, Soumss iegāja viesistabā. Viņš bija to iekārtojis pirms četrdesmit pieciem gadiem, un tā bija, kā agrāk, pilna ar mārketrī stilā ieturētām istabas lietām. Uz kamīna dzegas atradās neliels vecs dagerotips izdobtā, emaljētā logatā — viņa vectēva Dižā Doseta portrets, ar mazliet iesārtotiem vaigiem. Soumss apstājās tā priekšā. Forsaitu klana nodibinātāja zods bija omulīgi novietojies starp plaši izvērstiem vecmodīgas apkaklītes stūriem. Acis ar bieziem apakšējiem plakstiem — gaišas, gudras un mazliet zobgalīgas; vaigubārda sirma, mute likās spējīga daudz ko aprīt; senlaicīga smalkvadmalas fraka, veikalnieka rokas. Brašs vecis, spēcīgs, pirmatnējs. Portretam tepat vai simt gadu. Atspirdzinoši redzēt raksturu pēc tam, kad noskatījies uz tādu izkurtējušu, apdilušu eksemplāru! Patīkami būs aplūkot tās vietas, kur dzimis un audzis šis sirmgalvis, pirms viņš uzpeldējis astoņpadsmitā gadsimta beigās un licis pamatus Forsaitu dzimtai. Jāpaņem Rigzs un jāaizbrauc, un, ja Flēra negrib braukt līdzi, vēl jo labāk! Viņai tur būtu garlaicīgi! Cilts saknes jauniešiem ir tukša skaņa. Jā, jāaizbrauc aplūkot Forsaitu «saknes», kamēr laiks vēl pieturas jauks. Bet vispirms jānokārto jautājums ar veco Gredmenu. Pēc pašreizējā pārdzīvojuma būs patīkami sastapties ar viņu; Gredmens nekad neaiziet no kantora pirms pussešiem. Un, nolicis dagerotipu vietā, Soumss brauca ar taksometru uz Poultriju un ceļā prātoja. Cik grūti saglabāt visu drošībā, kad visur uzglūn tādi tipi kā Eldersons vai šis Steinfords. Tāpat arī valsts — nepagūst tikt ārā no vienas ķezas, kad jau iepinas citā; kalnraču streiks laikam beigsies, kad ziemas aukstums kļūs jūtamāks, bet gan jau radīsies kas cits — karš vai citas nekārtības. Un tad Flēra — viņas rīcībā ir piecdesmit tūkstoši. Vai tas bija aplami — padarīt viņu tik neatkarīgu? Un tomēr — doma kontrolēt meitu ar naudas palīdzību viņam derdzās. Lai kā Flēra rīkojas — viņa ir un paliek S'oumsa vienīgais bērns, jāsaka, viņa vienīgā mīlestība. Ja Flēru nenoturēs uz ceļa ne mīlestība uz dēlu un tēvu, nemaz nerunājot par vīru, vai tad palīdzēs draudi atņemt viņai mantojumu? Turklāt pašlaik stāvoklis šķiet uzlabojies, iespējams, ka viņš maldījies.

Siti ja pamazām atbrīvojās no dienas rosmes. Kalpotāji traucās uz visām pusēm kā trusīši; gaidi, ka viņi rītos tā saskries kopā — tagad sāk pat nokavēt darbu! Sāk strādāt desmitos nevis deviņos, kā agrāk; beidz piecos, nevis sešos. Pieņemsim, ka ar telefonu un vēl šādu tādu uzlabojumu palīdzību pastrādā ne mazāk par agrāko, nedzer arī tik daudz vīna un alus un neēd tik daudz bifšteku — panīkusi suga, ja salīdzina ar veco vīru, kura portretu viņš nupat kā bija aplūkojis, — šaudīgi, šaursirdīgi ļaudis ar nervozu, bažīgu skatienu, it kā viņi būtu ieguldījuši savu kapitālu dzīvē un nu redz, ka akcijas krīt. Un nevienas frakas vairs neredz, ne zīda cilindra. Un, ciešāk uzvilcis galvā savējo, Soumss izkāpa pazīstamajā Poultrijas strupieliņā un iegāja firmas «Ketkots, Kingsons un Forsaits» kantorī.

Vecais Gredmens nupat kā bija novilcis darba svārkus no savas platās, saliektās muguras.

— A! Misters Soumss, un es patlaban grasījos iet projām. Atļaujiet, es tūliņ uzvilkšu svārkus.

Tie, spriežot pēc fasona, bija šūti deviņi simti pirmajā gadā.

—    Es tagad eju projām pussešos. Parasti darba nav tik daudz. Man patīk nosnausties pirms vakariņām. Liels prieks jūs redzēt; jūs jau esat mūs pavisam piemirsis.

—    Jā, — Soumss noteica, — es gan iegriežos reti, bet domāju par šejieni bieži. Ja kaut kas notiks ar kādu no mums abiem, tad drīz vien viss būs grāvī, Gredmen.

—    Oi, par to man nemaz vēl negribas domāt!

—    Jādomā ir, neviens no mums vairs nav nekāds jaunais.

—    Nu, labi, es vairs puika neesmu, bet jūs mister Soums, — vai tas ir kāds vecums?

—    Septiņdesmit viens gads.

—    Ai, ai! Un liekas vēl tik nesen, kad es vedu jūs uz Slauas skolu. Atceros tik labi, it kā tas būtu noticis vakardien.

—    Es arī, Gredmen, un tā jau ir vecuma pazīme. Vai atceraties to jauno cilvēku, kas atnāca šeit paziņot man par Eldersonu?

—    Ahā, jā Patīkams jauns cilvēks. Batermilks vai kaut kā tamlīdzīgi.

—    Baterfīlds. Esmu nodomājis dot viņu jums par palīgu un gribu, lai jūs iepazīstinātu viņu ar visu.

Vecais vīrs stāvēja nekustēdamies; viņa seja sirmās bārdas un matu ielokā neizteica it neko. Soumss pasteidzās paskaidrot:

— Tas tikai katram gadījumam. Jūs kādu dienu vēlēsieties doties atpūtā…

Gredmens smagi pacēla roku augšup.

—    Es ceru, ka man pienāks gals darbā.

—    Kā jūs vēlaties, Gredmen. Viss paliks jūsu pārziņā tāpat kā līdz šim, taču jums būs kāds, uz ko paļauties, ja jūs kādu dienu nejutīsieties vesels, jums iegribēsies atpūsties vai ko citu.

—    Labāk gan nevajadzētu, mister Soums. Jauns cilvēks šai vietā . . .

—    Labs cilvēks, Gredmen. Turklāt aiz dažādiem iemesliem pateicību parādā man un manam znotam,

Viņš jums nesagādās nekādas raizes. Neviens no mums nedzīvo mūžīgi, to jūs zināt.

Vecā vīra seja ērmīgi saviebās, balss čīkstēja vairāk nekā parasti.

—    Tā jau nu ir steigšanās notikumiem priekšā. Es vēl pilnīgi tieku galā ar darbu, mister Soums.

—    O, es jau saprotu jūs un pats jūtu to pašu, taču laiks negaida nevienu un mums jāpadomā par nākotni.

No sirmajām ūsām izlauzās nopūta.

—    Labi, mister Soums, ja nu jūs esat tā nolēmis, tad tur nav vairs ko runāt, bet patikt man tas gan nepatīk.

—    Atļaujiet, es aizvedīšu jūs līdz stacijai.

—    Pateicos! Es labāk iešu kājām, ieelpošu svaigu gaisu. Tikai aizslēgšu visu.

Soumss saprata, ka aizslēgt vajag ne tikai atvilktnes, bet ari jūtas, un izgāja viens.

Uzticams radījums! Būs jānobrauc tūliņ pie Polkingforda un jāizmeklē dāvanai piemērots trauks.

Iegājis milzīgajā veikalā, tā piekrautā ar zeltu un sudrabu, ka radās šaubas, vai te vispār kādreiz kaut kas pārdots, Soumss apstājās apskatīties. Jāpameklē kaut kas vērtīgs — nekas pārsmalcināts vai pārspīlēts neder. Punšu Gredmens laikam nedzer — sektants! Varbūt ņemt šos apzeltītos sudraba kamieļus, kuriem katram divi kupri, kur iespraust sveces? Un starp kupriem vajadzēs iegravēt: «Džozefam Gredmenam no pateicīgās Forsaitu ģimenes». Gredmens dzīvo kaut kur zooloģiskā dārza tuvumā. Hm! Kamieļi? Nē! Labāk kauss! Ja ari punšu viņš nedzer, tad var tur iebērt rožu lapas vai likt puķes.

—    Es vēlos kausu, — Soumss sacīja, — tādu īsti labu.

—    Jā, ser, manuprāt, mums ir taisni tas, kas jums vajadzīgs!

Vienmēr viņiem ir taisni tas, kas vajadzīgs!

—    Ko jūs domājat par šo, ser, — no masīva sudraba, visai izturēts zīmējums?

—    Izturēts! — Soumss atkārtoja. — Es to par velti neņemtu.

Pilnīgi pareizi, ser, — tas varbūt nav tieši tas, kas jums vajadzīgs. Kā jums patīk šis nelielais, graciozais kauss?

Nē, nē, kaut ko vienkāršu un solīdu, kas ietver apmēram galonu.

—    Mister Benkveit, panāciet šurp! Šis džentlmenis vēlas senlaicīgu kausu

—    Jā, ser, man šķiet, mums ir tieši tas, kas jums vajadzīgs.

Soumss kaut ko neskaidri noburkšķēja.

—    Pēc veclaicīgiem kausiem nav liela pieprasījuma, bet mums ir kāds no antikvariāta, Reksboro dzimtas īpašums.

—    Ar ģerboņiem? — Soumss jautāja. — Tas neder. Kausam jābūt jaunam vai vismaz bez ģerboņiem.

— A, tad jums šis noderēs, ser.

— Ak dievs! — Soumss noteica un, pacēlis lietussargu, parādīja pretējā virzienā. — Kas tas tur ir?

Savilcis apbēdinātu seju, komijs nocēla priekšmetu no plaukta.

Uz izliektā pamata pacēlās slaida kājiņa un virs tās ietilpīgs sudraba kauss. Soumss piesita tam ar pirkstu.

— Tīrs sudrabs, ser, un, kā jūs redzat, visai gludas malas; forma pietiekami solīda, iekšienē pirmā labuma apzeltījums. Es teiktu, ka tas ir tieši tas, kas jums vajadzīgs.

—    Ar to var iztikt. Cik tas maksā? Komijs pētīja kabalistiskās zīmes.

—    Trīsdesmit piecas mārciņas.

—    Pilnīgi pietiek, — Soumss noteica. Vai viņa dāvana patiks vecajam Gredmenam, to viņš nezināja, bet priekšmets ir gaumīgs, un ģimenes prestižs necietīs. — Es ņemšu to, — viņš turpināja. — Iegravējiet šos vārdus, — viņš uzrakstīja tos. — Nosūtiet uz šo adresi un rēķinu man, tikai nevilciniet pārāk ilgi.

—    Tiks izdarīts, ser. Vai jūs neinteresē šie pokāli? Ļoti īpatnēji.

—    Vairāk nekas! — Soumss atteica. — Ar labvakaru! — Un, pasniedzis komijam savu vizītkarti, pārlaižot pār veikalu saltu skatienu, viņš izgāja ārā. Tas nu bija nokārtots!

Septembra saule šķieda savu mirdzumu viņa ceļā, kad viņš devās rietumu virzienā caur Pikadiliju uz Grīnparku. Šīs maigās rudens dienas bija ļoti patīkamas. Viņš nesakarsa un nejuta arī vēsumu. Arī platānas, nule sākušas dzeltēt, izskatījās brīnum jaukas; glīti koki, slaidi. Soļodams pāri mauriņiem, Soumss pat jutās aizkustināts. Tad viņa apziņā ielauzās steidzīgu soļu troksnis un kāda balss ierunājās:

— Ā, Forsaits! Vai uz sanāksmi pie Maikla? Iesim reizē!

Vecais Monts, kā allaž pašpārliecināts un runīgs! Tūliņ sāk bērt:

— Kādas jūsu domas par visām šīm pārmaiņām Londonā, Forsait? Vai jūs atceraties platās bikses un krinolīnus — Līča ziedu laikus, veco Pemu zirgā? Septembris modina atmiņas.

— Tas viss ir ārišķība, — Soumss attrauca.

— Ārišķība? Dažreiz man arī tā šķiet. Taču ir arī taustāmas pārmaiņas. Ir starpība starp Ostinas un Trollopa romāniem un mūsdienu rakstniekiem. Tāpat draudžu mums vairs nav. Šķiras? Jā, bet starp tām novelk robežu cilvēks, nevis dievs, kā Trollopa laikos.

Soumss nošņākuļojās. Vienmēr viņš lieto tik ērmīgus izteicienus!

—    Ja tas tāpat turpināsies, tad drīz vairs nebūs nekādu robežu.

—    Liekas, jūs kļūdāties, Forsait. Es nemaz nebrīnītos, ja zirgs nāktu atpakaļ.

—    Zirgs, — Soumss nomurmināja. — Kāds tam visam sakars ar zirgu?

—    Mums atliek tikai gaidīt uz debesu valstību zemes virsū, — turpināja sers Lorenss, vicinādams niedrīti. — Tad mums atkal sāksies personības uzplaukums. Un debess valstība nav vairs tālu.

— Es jūs nepavisam nesaprotu.

— Bezmaksas skolas; sievietēm balsstiesības; ikvienam strādniekam, ja vēl nav, tad drīz būs personiska mašīna; grausti ies bojā — pateicoties jums, Forsait; izpriecas un jaunākās ziņas iespiežas katrā mājā; liberāļu partija nodota lombardā; tirdzniecības brīvība kļuvusi par mainīgu lielumu; sports pieejams jebkurā daudzumā; dogmati dabūjuši pa cepuri; tāpat arī ģenerālstreiks; skautu ik dienas jo vairāk; tērpi ērti, mati īsi—i tās visas ir debess valstības pazīmes.

—    Bet tomēr kāds tam sakars ar zirgu?

—    Simbols, manu dārgo Forsait! Zirgu nevar ne standartizēt, ne socializēt. Sāksies reakcija pret vienveidību. Vēl mazliet šās debess valstības — un mēs atkal sāksim rūpēties par savu dvēseli un braukt divjūgā.

—    Kas tas par troksni? — Soumss ievaicājās. — Izklausās, it kā sauc pēc palīdzības.

Sers Lorenss uzrāva uzaci.

— Tas ir putekļu sūcējs Bekingemas pilī. Tajos ir daudz kas cilvēcisks.

Soumss nokrekšķinājās. Šis cilvēks gan neprot būt nopietns! Nekas! Drīzumā varbūt tomēr vajadzēs kļūt nopietnam. Ja Flēra . . . Bet Soumsam negribējās domāt par šo «ja».

—    Ko es apbrīnoju angļos, — pēkšņi atkal ierunājās sers Lorenss, — tas ir viņu evolucionisms. Viņiem ir paisums, bēgums un atkal paisums. Ārzemnieki uzskata, ka angļi stāv uz vietas kā pienagloti, bet angļiem ir loģika — tā ir diža īpašība, Forsait! Kā domājat rīkoties ar savām gleznām, kad pārcelsieties uz viņsauli? Novēlēsiet valstij?

—    Tas būs atkarīgs no valsts izturēšanās pret mani. Ja tā vēl paaugstinās mantojuma nodokli, es pārgrozīšu testamentu.

—    Pēc mūsu senču principa, jā? Vai nu brīvprātīga kalpošana, vai nekādas? Braši vīri bija mūsu senči.

—    Par jūsējiem es nezinu, — Soumss sacīja, — bet manējie bija vienkārši fermeri. Rīt braucu aplūkot tos, — viņš izaicinoši piebilda.

—    Brīnišķīgi! Ceru, ka atradīsiet tos visus mājās.

—    Mēs nākam par vēlu, — Soumss teica, pametis skatienu uz ēdamistabas logiem, pa kuriem lūkojās ārā komitejas vīri. — Pusseptiņi! Vai nav jocīgi ļaudis!

—    Mēs vienmēr esam jocīgi ļaudis, — noteica sers Lorenss, — tikai ne savās acīs. Tas ir svarīgākais no dzīves pamatiem, Forsait.

VII RĪT

Flēra sagaidīja viņus hallē. Atstājusi Džonu Dorkingā, viņa bija atdrāzusies Londonā ar neatļautu ātrumu, lai radītu iespaidu, ka viņas domas saistās tikai ar graustu labklājību. «Muižnieks» bija aizbraucis šaut irbes, sanāksmi vadīja bīskaps. Flēra nostājās pie bufetes un, kamēr Maikls lasīja pagājušās sēdes protokolu, sāka ieliet tēju. Bīskaps, sers Godfrijs Bedvins, misters Montross, vīratēvs un viņa pati dzēra Ķīnas tēju, sers Timotijs — viskiju ar sodu, Maikls neko, marķīzs, Hilerijs un viņas tēvs — Ceilonas tēju, un katrs apgalvoja, ka pārējie sabojāšot gremošanu. Tēvs pastāvīgi aizrādīja, ka viņa dzerot Ķīnas tēju tikai tāpēc, ka tā esot modē, — patikt tā viņai nekad nevarot. Liedama katram pienācīgo dzērienu, viņa prātoja, ko tie domātu, ja zinātu, ar ko vēl bez tējas aizņemts viņas prāts. Rītdien Džonam pēdējais seanss un viņa spers izšķirošo soli! Divi mēneši viņa valdījusi savu sirdi kopš maskuballes Netlfoldā — rīt tam visam beigas. Rīt šai pašā stundā viņa prasīs savu tiesu. Apziņa, ka jebkuram kontaktam nepieciešamas divas puses, viņu nemulsināja. Viņa ticēja, kā tic skaista, iemīlējusies sieviete. Tas, ko viņa grib, piepildīsies, tikai neviens nedrīkst par to zināt. Un, pasniegdama tasītes, viņa smaidīja par šo gudro sirmgalvju neziņu. Viņi neko neuzzinās, neviens neko neuzzinās, vismazāk vēl tas jaunais vīrietis, kas pagājušo nakti bija turējis viņu savos apskāvienos! Un, domādama par to, kuram vēl vajadzētu turēt viņu savās rokās, viņa apsēdās pie kamīna ar tējas tasi un bloknotu, kamēr viņas sirds strauji sita un pievērtās acis redzēja Džona seju atskatoties no stacijas sliekšņa. Piepildīšanās! Viņa, tāpat kā Jēkabs, nokalpojusi septiņus gadus, lai mīla piepildītos, — septiņus garus garus gadus! Un, kamēr viņa tā sēdēja, klausīdamās bīskapa un sera Godfrija apnicīgajā murdoņā, sera Timotija nesakarīgajos izsaucienos, tēva retajās, piesardzīgajās piezīmēs, tas skaidrais, precīzais, neatlaidīgais, ar ko viņu bija apveltījušas franču asinis, nodarbojās, papildinot mehānismu slepenai dzīvei, ko viņi sāks rīt, nobaudījuši aizliegto augli. Slepena dzīve — droša dzīve, ja atmet gļēvas šaubas, pārlieku jūtīgumu un sirdsapziņas pārmetumus! Viņa bija par to tik pārliecināta, it kā desmitiem reižu būtu jau to izbaudījusi. Viņa pati visu nokārtos. Džonam nebūs nekādu rūpju. Un neviens neko neuzzinās!

—    Pieraksti to, Flēra!

—    Jā.

Un viņa atzīmēja bloknotā: «Pavaicāt Maiklam, kas man bija jāpieraksta.»

—    Misis Monta!

—    Jā, ser Timotij?

—    Vai jūs nesarīkotu mums tādu… nu, kā to sauc? — Koncertu?

—    Nē, nē — loteriju, tā laikam ir pareizi!

—    Ar lielāko prieku.

Jo vairāk loteriju viņa tiem sarīkos, jo nevainojamāka būs viņas reputācija, jo lielāka rīcības brīvība, jo vairāk viņa būs pelnījusi savu slepeno dzīvi un, to baudīdama, smiesies par viņiem!

Nu runā Hilerijs. Ko viņš domātu, ja zinātu?

— Man tomēr šķiet, ka mums arī koncerts nepieciešams, Flēra. Publika ir tik jauka, tā vienmēr gatava maksāt gineju, lai ietu tur, kur citu reizi to nevar ievilkt pat par brīvu. Kā jums liekas, bīskap?

—    Koncertu? Katrā ziņā!

—    Koncerts — tā ir nejēdzība!

—    Mēs sameklēsim labu lugu, mister Forsait, kaut ko mazliet veclaicīgu — varbūt no L. S. D. darbiem. Mums tā būtu laba reklāma. Ko jūs par to domājat, marķīz?

—    Mana mazmeita Mārdžorija varētu jums kādu sameklēt. Viņai tas nāktu tikai par labu.

—    Hm! Ja viņa ķersies klāt, tad gan tur nekas vecmodīgs nebūs.

Un Flēra redzēja tēva seju pievēršamies viņai, kad viņš runāja. Ja tēvs zinātu, cik tālu viņa bija no visa tā; cik sīki viņai likās toreizējie sirdēsti!

—    Mister Montros, vai jums ir paziņā kāds teātris?

—    Gan es kādu sadabūšu, mister Čerel.

—    Pirmklasīgi! Tad uzdosim to jums, marķīzam un manam māsasdēlam. Flēra, kā klājas jūsu atpūtas mājai?

— Ļoti labi, tēvoci Hilerij. Pārpildīta. Meitenes ir patīkamas.

—    Droši vien izlaisti ļaudis?

—    O nē, ser Timotij, pavisam priekšzīmīgi!

Ja šis ūsainais vecis varētu izlasīt «priekšzīmīgās» lēdijas domas, kura uzrauga šīs meitenes!

— Nu, tad tā. Ja vairāk nekā nav, mister priekšsēdētāj, vai tad jūs neļautu man iet projām? Man sastapšanās ar kādu amerikāni jautājumā par skudrām. Manuprāt, mēs par maz esam sapurinājuši visus šos namsaimniekus. Ar labu nakti!

Flēra pamāja Maiklam, lai viņš paliek pie citiem, un vadīja seru Timotiju ārā.

— Kurš ir jūsu lietussargs, ser Timotij?

— Nezinu, šis tā kā izskatās labāks par citiem. Ja rīkosiet loteriju, misis Monta, tad tanī labi būtu izlozēt bīskapu. Nevaru ciest, ka cilvēki sprediķo un vēl sēžot priekšsēdētāja krēslā.

Flēra pasmaidīja, un viņš galanti pacēla cepuri. Visi izturējās galanti, un tas bija patīkami! Bet ko viņi darītu, ja uzzinātu?! Krēsla sedz skvēra kokus, patlaban iededzina laternas — cik jauks šāds laiks, sauss un silts! Viņa stāvēja durvīs, dziļi ieelpodama gaisu. Rīt ap šādu laiku viņa būs neuzticīga sieva! Taču ne jau neuzticīgāka nekā slepenajos sapņos.

«Cik labi, ka Kits ir Meiplderhemā,» viņa domāja. «Viņš nekad to neuzzinās, neviens neuzzinās! Nekas nepārmainīsies — tikai es un Džons. Dzīves spēks sadragās šķēršļus, izplūdis slepenā strautiņā un tecēs — uz kurieni? Vai nav vienalga?»

—    Mans mīļais Mont, no materiālā redzes viedokļa godīgums nekad nav bijis labākā politika. Šāds uzskats ir tipisks Viktorijas laikmetam. Tai laikmetā brīnišķīgi prata aprēķināt riņķa kvadratūru.

—    Piekrītu, marķīz, piekrītu; viņi labāk par visiem prata domāt to, ko gribēja. Bagātos gados tas izdodas.

Šie abi hallē aiz viņas — veci, izkaltuši! Flēra smaidīdama pievērsās tiem.

—    Mana dārgā jaunā lēdij, te ir vēsi! Vai jūs nesaaukstēsieties?

—    Nē, pateicos, ser, man ir silti.

—    Cik tas ir jauki!

—    Vai varu jums piedāvāt mašīnu, marķīz?

—    Pateicos, mister Montros! Visu laiku sapņoju par personisku mašīnu. Vai mums nav pa ceļam, mister Mont? Vai jūs zināt dziesmiņu, mister Montros, — «Pie Alises mēs tiksimies»? Mans pieninieka zēns no tās kā apmāts. Daudzkārt esmu domājis: kas tā Alise tāda ir? Laikam diezgan aizdomīga persona. Ar labu nakti, misis Monta! Cik jums apburošs nams!

—    Ar labu nakti, ser!

Viņa roka, valzirga roka; vīratēva roka.

—    Kā Kitam klājas, Flēra?

—    Teicami!

—    Ar labu nakti, dārgā!

Dārgā — viņa mazdēla māte! «Rīt, rīt, rīt!» Vārgā krava ietīta pledā, durtiņas aizcērtas — cik mīksta un klusa mašīnas gaita! Atkal balsis:

—    Vai pasaukt taksometru, tēvoci Hilerij?

—    Nē, pateicos, Maikl! Mēs ar bīskapu gribam pastaigāties.

—    Tad es pavadīšu jūs līdz stūrim. Vai jūs arī nāksiet, ser Godfrij? Uz redzi, dārgā! Tavs tēvs paliks uz pusdienām. Es pārnākšu no vecā Blaita ap pulksten desmitiem.

Un tie zvēri izgāja no tā šķirsta pa četri!

—    Nestāvi te, sasaldēsies! — Viņas tēva balss! Vienīgais cilvēks, ar kura skatienu viņai bail sastapties! Jāpatur maska uz sejas.

—    Nu, tēt, ko tu šodien darīji? Nāc «salonā» — pusdienas drīz būs galdā.

—    Kā iet ar portretu? Vai tas puisis nepārspīlē? Vajadzēs iegriezties paskatīties.

—    Patlaban gan ne, tēt. Viņš ļoti ātri apvainojas.

—    Tādi viņi visi. Esmu nodomājis rīt braukt uz rietumiem, apskatīt Forsaitu izcelšanās vietu. Tu jau droši vien nevarēsi atbrīvoties un braukt man līdzi?

Flēra klausījās, neizrādīdama atvieglojuma sajūtu.

— Cik ilgi tu būsi projām, tēt?

— Trešajā dienā būšu atpakaļ. Nepilnas divsimt jūdzes.

— Baidos, ka mans gleznotājs noskaitīsies.

—     Es jau arī nedomāju, ka tevi tas savaldzinās. Nav jau nekāda slavenā vieta. Bet es sen jau esmu posies uz turieni, un laiks arī ir skaists.

—     Esmu pārliecināta, ka būs ļoti interesanti, mīļais; tu man par visu pastāstīsi. Taču es esmu saistīta ar šiem seansiem un atpūtas māju.

—     Nu, tad es tevi gaidīšu svētdien. Tava māte aizbrauca pie draugiem un cita nekā nedara kā tikai spēlē bridžu; viņa būs atpakaļ uz pirmdienu. Tu zini, ka es vienmēr gribu tevi redzēt, — viņš vienkārši piemetināja. Lai izvairītos no tēva skatiena, Flēra piecēlās.

—     Es tūliņ uzskriešu augšā, tēt, un pārģērbšos. Pēc šīm graustu pārveidošanas komitejas sēdēm man rodas vēlēšanās nomazgāties, — pati nezinu, kāpēc.

—     Veltīgs laika patēriņš, — Soumss noteica. — Grausti allaž būs. Taču jums abiem tā ir nodarbošanās.

— Jā, Maiklam tas sagādā laimi.

— Tas vecais nelga — sers Timotijs! — Un Soumss piegāja pie Fragonāra. — Morlendu es pakāru. Marķīzs ir patīkams večuks. Tu jau laikam zini, ka es domāju atstāt gleznas valstij? Tev tās nav vajadzīgas. Tu kādreiz pārcelsies uz dzīvi Lipinghollā. Tur gleznas neiederas. Senči, briežu ragi, zirgi — tas ir kas cits. Mf!

Slepena dzīve un Lipinghollā? Lai šis savienojums vēl ilgi, ilgi izpaliek!

— O, barts dzīvos mūžīgi, tēt!

— M-jā! Možs viņš ir pietiekami. Nu, skrien vien! Mazgādama pūderi no sejas un likdama jaunu kārtu,

Flēra domāja: «Dārgais tētis! Paldies dievam! Viņš būs tālu projām!»

Tagad, kad viņa bija galīgi izšķīrusies, bija daudz vieglāk krāpt un ar svaigi pūderēto seju smaidīt pāri Čelsijas porcelāna pusdienas servīzei.

— Kur tu domā pakārt savu portretu, kad tas būs gatavs? — Soumss ievaicājās.

— Kā? Tas taču būs tavs, dārgais!

— Mans? Nu, labi, bet tu tomēr pakar te. Maiklam tā gribēsies.

Maikls nezināšanā! Šī doma viņai iedzēla. Nekas, viņa būs pret Maiklu tikpat laipna kā agrāk. Nost ar vecmodīgu jūtelību!

—    Pateicos, mīļais! Es domāju pakārt to «salonā». Labi iederēsies — zelts un sudrabs, mans maskuballes tērps.

—    Es to atceros — kaut kas ar zvārguļiem.

—    Tā gleznas daļa, man šķiet, izdevusies ļoti laba.

—    Kā? Vai tava seja viņam nav izdevusies?

— Varbūt, bet es neteikšu, ka man sevišķi patiktu. Un tiesa, torīt pēc seansa viņa bija sākusi šaubīties.

Sejā bija parādījies kaut kas alkatīgs, it kā rafaelīts būtu nojautis, ka Flērā nobriest lēmums.

— Ja nebūs līdzības, es portretu neņemšu, — Soumss sacīja.

Flēra pasmaidīja. Gan jau rafaelīts atradīs, ko sacīt.

—    O, es domāju, ka būs labi. Droši vien par paša portretu neviens nav jūsmojis.

—    Nezinu, — Soumss atteica, — neesmu nekad ticis gleznots.

— Tev to vajadzēja gan, dārgais.

— Laika izšķiešana! Vai viņš aizsūtījis tās jaunās sievietes portretu?

Flēra ne acu nepamirkšķināja.

— Džona Forsaita sievas? O, jau sen!

Viņa gaidīja, ka Soumss jautās, vai viņa satikusies ar kādu no šās ģimenes, bet jautājums neatskanēja. Klusēšana samulsināja Flēru vairāk, nekā to spētu jautājums.

—    Mani šodien apmeklēja tavs brālēns Vals. Flēras sirds pamira. Vai viņa pieminēta sarunās?

—    Viņa parakstu viltojuši. Paldies dievam!

— Ir cilvēki, kuriem absolūti trūkst tikumisko pamatu, — Soumss turpināja. Flēras baltie pleci neviļus sarāvās, bet viņš to nepamanīja. — Pats parastākais godīgums — nezinu, kur tas palicis.

— Es dzirdēju šovakar marķīzu izsakāmies, ka devīze

«godīgums ir labākā politika» esot Viktorijas laikmeta atliekas.

—    Viņš gan desmit gadus vecāks par mani, bet es nesaprotu, kur viņam radušies tādi ieskati. Tagad jau gan viss apgriezts otrādi.

—    Bet, ja tā ir labākā politika, tad nekāds sevišķs tikums tas arī tolaik nav bijis.

Soumss uzmeta skadru skatienu viņas smaidošajai sejai.

— Kāpēc ne?

— Nu, es nezinu. Tās ir Lipinghollas irbes, tēt. Soumss paoda.

—    Par maz stāvējušas. Irbēm jāpastāv, kamēr tās tiek sulīgākas.

—    Jā, es jau sacīju virējai, taču viņai pašai savi ieskati.

—    Un maizes mērcē jāliek mazliet vairāk sīpolu. Viktoriānisms, ko neteiksi! Viņš droši vien arī mani nosauktu par viktoriānieti.

—    Vai tad tā nav, tēt? Tu taču nodzīvoji četrdesmit sešus gadus Viktorijas laikmetā.

—    Esmu nodzīvojis divdesmit piecus bez viņas un ceru vēl dažu gadu nodzīvot.

—    Daudz, daudz, — Flēra maigi pārlaboja.

—    Uz to es neceru.

— Gan jau! Bet man prieks, ka tu neuzskati sevi par viktoriānieti. Man viņi nepatīk: pārāk daudz ģērba sev virsū.

— Nesaki vis.

— Nu, rītdien tu jau atradīsies Georga laikabiedru vidū.

— Jā, — Soumss sacīja. — Tur esot kapsēta, tā stāsta. Tas man atgādina, ka es nopirku sev vietu mūsu kapsētā, stūrī. Ko tur daudz meklēties? Tava māte droši vien gribēs, lai viņu apbedī Francijā.

— Ielejiet misteram Forsaitam heresu, Kouker! Soumss ievilka dziļi nāsīs vīna smaržu.

— Tas vēl no tava vectēva krājumiem. Viņš nodzīvoja līdz deviņdesmit gadiem.

Ja viņa un Džons nodzīvos līdz deviņdesmit — vai kāds dabūs zināt? … Vai aizvien vēl neviens nezinās?

Pulksten desmitos viņa atvadījās no tēva, pieskardamās ar lūpām viņa degunam.

— Es esmu nogurusi, tēt, un tev rīt būs gara diena. Ar labu nakti, mīļais!

Cik labi, ka viņš rīt būs Georga valstībā!

VIII AIZLIEGTAIS AUGLIS

Negaidot nobremzējusi mašīnu starp Geidža fermu un Robinhilas birztalu, Flēra sacīja:

— Džon, dārgais, man uznāca tāds untums. Izkāpsim un pastaigāsimies šeit. Augstmanis ir Skotijā. — Džons nekustējās, un viņa piemetināja: — Mēs tagad ilgi neredzēsimies, jo tavs portrets ir gatavs.

Tad Džons izkāpa un viņa atdarīja vārtiņus uz taciņu. Viņi pastāvēja mirkli, ieklausīdamies, vai kāds negrasās pārtraukt viņu ielaušanos. Septembra dzidrā diena ātri dzisa. Pēdējais seanss bija ievilcies garumā, bija jau vēls, un birztalā starp lapeglēm un bērziem biezēja krēsla. Flēra maigi satvēra Džonu zem rokas.

— Klausies! Kāds klusums, vai ne? Liekas — šo septiņu gadu nemaz nav bijis, Džon. Vai tev gribētos, lai to nebūtu? Lai mēs atkal būtu mežā nomaldījušies bērni?

— Kāda jēga nodoties atmiņām? — viņš sirdīgi atbildēja. — Viss notiek tā, kā tam jānotiek.

—    Putni dodas uz dusu. Vai te pūces arī mājo?

—    Jā, drīz vien mēs tās dzirdēsim.

—    Cik jauki smaržo!

—    Koki un govju kūtis.

—    Vaniļa un siens, kā saka dzejnieki. Vai kūtis ir tuvu?

—    Jā.

—    Tad neiesim tālāk.

—    Rau, kur nogāzies koks, — Džons sacīja. — Varam apsēsties un pagaidīt, kamēr sāks brēkt pūces.

Viņi apsēdās blakus uz nogāztā stumbra.

— Rasas nav, — Flēra sacīja. — Laiks drīz mainīsies. Es mīlu sausas zāles smaržu.

— Bet es mīlu lietus smaržu.

—    Mēs nekad neesam mīlējuši vienu un to pašu, Džon. Un tomēr — mēs mīlējām viens otru. — Flēra juta, ka Džons nodrebēja pie viņas pleca.

—    Vecais pulkstenis sit! Ārkārtīgi vēls, Flēra! Vai dzirdi? Pūce!

Brēciens atskanēja pārsteidzoši tuvu caur koku smalkajiem zariem. Flēra piecēlās.

—    Pamēģināsim uzmeklēt to. Viņa devās projām no vecā stumbra.

—    Džon, kur tu paliki? Pastaigāsimies mazliet. Džons piecēlās un sekoja viņai starp lapeglēm.

— Laikam uz šo pusi — jā? Cik ātri satumst! Skaties! Bērzi vēl aizvien balti. Es mīlu bērzus. — Viņa uzlika roku uz palsā stumbra. — Cik gludi, Džon. Kā āda. — Un, paliekusies uz priekšu, viņa piekļāva vaigu pie stumbra. — Pieskaries pie mana vaiga un tad pie tāses! Vai tu varētu atšķirt, ja nebūtu siltuma?

Džons pacēla roku. Viņa atliecās un pieskārās pie tās ar lūpām.

— Džon, noskūpsti mani vienu reizi!

— Tu zini, ka es tevi nevaru noskūpstīt «vienu reizi», Flēra.

—    Tad skūpsti mani bez gala, Džon!

—    Nē, nē! Nē, nē!

— Viss notiek tā, kā tam jānotiek, — tu pats tā sacīji.

— Flēra, nedrīkst! Es to neizturēšu! Viņa iesmējās — maigi, tikko dzirdami.

— Nevajag arī. Septiņus gadus es uz to gaidīju. Nē! Neaizsedz seju! Skaties uz mani! Es uzņemos visu uz sevis. Sieviete ievedusi tevi kārdināšanā. Bet, Džon, tu vienmēr esi bijis mans. Tā! Tas ir labāk. Es varu redzēt tavas acis. Nabaga Džons! Nu, skūpsti mani! — Un šai ilgajā skūpstā viņa gandrīz zaudēja samaņu: viņa pat neredzēja, vai Džona acis vaļā vai aizvērtas. Un atkal nobrēcās pūce.

Džons atrāvās no viņas lūpām, Viņš drebēja Flēras rokās kā pārbiedēts zirgs.

Viņa čukstēja, piekļāvusi lūpas Džona ausij:

—    Tas nekas, Džon, tas nekas. — Viņa juta, ka Džonam aizrāvās elpa, un viņas siltās lūpas joprojām čukstēja: — Apskauj mani, Džon, apskauj mani! — Tikmēr gaisma bija pilnīgi nodzisusi; zvaigznes mirgoja starp koku tumšo lapotni, un dziļi lejā, kur birztala slējās pret austrumiem, cauri biezoknim šurp lauzās lēcošā mēness nedrošā mirga. Viegla čaukstoņa pārtrauca mēmo klusumu, aprima un sākās atkal. Ciešāk un ciešāk Flēra kļāvās viņam klāt.

—    Šeit ne, Flēra, šeit ne. Es nevaru.. . negribu . ..

Nē, Džon, šeit, tūliņ! Tu esi mans.

Caur koku stumbriem spīdēja mēness, kad viņi atkal sēdēja uz zemē guļošā stumbra.

Džons bija piespiedis rokas pie deniņiem, un Flēra nevarēja redzēt viņa acis.

— Neviens nekad to neuzzinās, Džon.

Viņa rokas atkrita gar sāniem, un viņš ieskatījās Flērai sejā.

— Man jāpasaka viņai.

—    Džon!

—    Jāpasaka!

—    Tu nedrīksti, kamēr es neatļaušu. Un es neļauju.

—    Ko mēs esam izdarījuši? O, Flēra, ko mēs esam izdarījuši?

—    Tā tas ir bijis nolemts. Kad es tevi atkal redzēšu, Džon?

Viņš pietrūkās kājās.

— Nekad, ja vien viņa neuzzinās. Nekad, Flēra, nekad! Es nevaru tā rīkoties slepeni!

Arī viņa tikpat ātri pielēca kājās. Viņi stāvēja, turēdami rokas viens otram uz pleciem kā cīņā. Tad Džons izrāvās un kā bezprātīgs metās iekšā biezoknī.

Viņa stāvēja drebēdama, neiedrošinādamās saukt. Stāvēja kā apstulbusi, gaidīja viņu atgriežamies, bet viņš nenāca.

Pēkšņi viņa ievaidējās un noslīga uz ceļiem; atkal izlauzās vaids. Viņam jādzird un jānāk atpakaļ! Viņš nevar pamest viņu tādā brīdī — nevar!

— Džon!

Ne skaņas. Viņa piecēlās kājās un stāvēja, ar skatieniem urbdamās staru piestrāvotajā krēslā. Pūce iebrēcās, un Flērai pēkšņās bailēs šķita, ka mēness aizķēries koku galotnēs un vēro viņu kā dzīvs. Krampjainas elsas aizžņaudza viņai rīkli, izlauzās šņukstos kā pārestību cietušam bērnam. Viņa stāvēja un klausījās, sasprindzinājusi visus spēkus. Ne čaukstoņas, ne soļu, ne pūces brēciena — nevienas skaņas, tikai tālumā uz Londonas šosejas dzird mašīnu dūkoņu. Vai viņš aizgājis pie mašīnas jeb vai slēpjas no viņas šai baigu ēnu pieplūdušajā birztalā?

— Džon! Džon!

Atbildes nav! Viņa skriešus metās uz vārtiem. Tur stāvēja mašīna — tukša! Viņa iekāpa tanī un noliecās pār stūri, juzdama, ka locekļi stingst. Ko tas nozīmē? Vai viņa cietusi neveiksmi pašā uzvaras momentā? Džons nevarēja — nē, viņš nedrīkstēja tā viņu pamest! Viņa automātiski iededzināja ugunis. Pagāja garām divi gājēji, pabrauca velosipēdists. Flēra sēdēja sastingusi. Un tā ir piepildīšanās! Tā piepildīšanās, par ko viņa tā sapņojusi? Daži strauji, drudžaini kaislības mirkļi — un tāds noslēgums! Un viņas apvainojumam, viņas mulsumam pievienojās pazemojums, ka Džons pēc šāda momenta varējis aizbēgt no viņas, un bailes, ka, iegūstot Džonu, viņa ir to zaudējusi!

Beidzot viņa iedarbināja mašīnu un, smeldzes mocīta, brauca tālāk, vērodama ceļu, bezcerīgi cerēdama panākt Džonu. Viņa brauca gaužām lēni un, tikai sasniegusi vietu, kur jānogriežas uz Dorkingu, galīgi zaudēja cerību. Kā viņa vadīja mašīnu pārējo ceļa gabalu, viņa pati nezināja. Dzīvība šķitās viņu pēkšņi pametusi.

IX sekas

Džons, iedrāzies atpakaļ birztalā, metās pa kreisi un, izskrējis otrpus dīķa, joņoja pa lauku kalnup, uz māju, it kā viņš tur vēl dzīvotu. Nams slējās pāri terasei un mauriem bez ugunīm logos, spokains mēnesnīcas gaismā. Aiz rododendronu krūma, kur viņš kā mazs zēns bija spēlējis slēpšanos vai ar loku un bultām vajājis staltradzi briedi — vaboli, viņš noslīga zemē, jo kājas pēkšņi atsacījās klausīt, un piespieda karstās dūres pie liesmās tvīkstošajiem vaigiem. Viņš sen jau zināja un neko nezināja, viņš bija sapņojis un nebija nekad sapņojis par to! Tas sabruka pār viņu, tas bija tik pēkšņi un neatvairāmi! «Tas bija tā nolemts,» — tā Flēra bija sacījusi. Flēru vēl varētu attaisnot, bet kur lai viņš rod attaisnojumu? Šais mēnesnīcā vizošajos rododendronos tas nav atrodams. Bet viss ir jau noticis! Kam viņš tagad pieder? Viņš piecēlās un, it kā atbildi meklēdams, lūkojās uz māju, kurā bija dzimis, audzis un rotaļājies. Nams, mēness apspīdēts, tumšiem logiem, raudzījās kā rēgs, kas glabā noslēpumus. «Es neļauju tev neko teikt! . . . Kad mēs redzēsimies?» Tātad viņa grib slepenu mīļāko! Neiespējami! Vienīgā absolūti neiespējamā izeja! Viņš piederēs vienai vai otrai, bet nekad ne divām. Ar visu savu šķiedrās plosīto būtni viņš pietvērās pie šās stingrās apņemšanās. Pieliecies viņš nogāja gar rododendroniem, kas stiepās līdz maura viņam galam, līdz zemes gabala žogam, pār kuru zēna gados tik bieži bija rāpies pāri, un, pacēlies uz rokām, pārlēca pār žogu un nokļuva uz augšējās šosejas. Neviens viņu neredzēja, un viņš steidzās tālāk. Viņu pārņēma vārdos neizsakāmas, mulsuma pilnas alkas ātrāk nokļūt mājās, Vonsdonā, lai gan viņš pats nevarētu pateikt, ko darīs, kad būs tur nokļuvis. Viņš nogriezās uz Kingstonas ceļu. Braukdams divas stundas īrētā automobilī, Džons saspringti domāja. Lai kā viņš tagad rīkotos, tā būs nodevība vai nu pret vienu, vai otru. Un, vēl neatguvis savaldīšanos pēc pārdzīvotajiem kaislības mirkļiem, viņš nespēja aptvert savu stāvokli, un tomēr — tas bija nepieciešami!

Viņš sasniedza Vonsdonu vienpadsmitos un, atlaidis šoferi uz šosejas, devās uz mājām. Visi bija jau aizgājuši gulēt, laikam nodomājuši, ka vajadzīgs vēl viens seanss un viņš palicis pa nakti pie Džūnas. Viņa un Annas guļamistabā vēl dega uguns, un, to ieraugot, kauns par padarīto uzvēlās viņam kā akmens. Viņš neiedrošinājās pasaukt Annu un bez trokšņa uz pirkstgaliem gāja apkārt mājai, meklēdams, kur tikt iekšā. Beidzot viņš pamanīja vaļēju logu kādā no otrā stāva tukšajām istabām un, sameklējis dārza trepes, uzkāpa augšā, un iegāja iekšā. Šī kramplauža cienīgā rīcība daļēji atdeva viņam pašsavaldīšanos. Viņš nokāpa hallē, izgāja ārā, nolika trepes vietā un, ienācis atpakaļ, klusu uzgāja augšā. Taču pie guļamistabas durvīm viņš apstājās. Spraugā zem durvīm vairs nemanīja gaismas. Anna droši vien jau guļ. Un pēkšņi viņš saprata, ka nedrīkst iet iekšā. Viņš justos kā Jūdass, skūpstīdams Annu! Novilcis kurpes un nesdams tās rokā, viņš nolavījās lejā uz ēdamistabu. Viņš nebija ēdis kopš pusdienas, tikai iedzēris tēju, tāpēc sameklēja biskvītus un vīnu. Tie radīja citu noskaņojumu — neviens vīrietis nebūtu spējis turēties pretī Flēras kaislīgajiem skūpstiem mēness piestarotajā birztalā — neviens! Vai tad tiešām vajadzīgs vienu no viņām tik briesmīgi sāpināt? Kāpēc nepaklausīt Flērai un nesaglabāt noslēpumu? Palikdams par viņas slepeno mīļāko, viņš nedarīs pāri Flērai; un, ja Annai neko neteiks, tad arī Anna netiks sāpināta. Viņš skraidīja šurpu turpu pa istabu kā leopards krātiņā. Un viss, kas viņā bija godīgs un saprātīgs, sacēlās sašutumā. It kā būtu iespējams palikt par divu sieviešu vīru, ja viena no tām to zina! It kā Flēra varētu to ilgi izturēt! Un meli, mānīšanās! Un Maikls Monts — šis krietnais cilvēks! Viņš jau tā ir nodarījis Maiklam pietiekami daudz ļauna. Nē! Skaidra rīcība — vienādi vai otrādi! Viņš apstājās pie kamīna un atspiedās pret akmens dzegu. Kāds klusums! Vienīgi vecais pulkstenis, kas vēl piederējis viņa vectēvam, tikšķ, un laiks iet uz priekšu — laiks, kas visu dziedē, — laiks, kam tik maz bēdas par šās zemes raizēm, — laiks, kas ved cilvēkus un notikumus pretī tam, kas tiem nolemts. Tieši pretī uz dzegas stāvēja vectēva — vecā Džoliona portrets, uzņemts, kad viņam bija astoņdesmit gadu, — pēdējais attēls, kas rādīja veco seju, plato pieri, baltās ūsas, iekritušos vaigus, dziļās, stingrās acis un spēcīgo zodu. Džons ilgi lūkojās tanī. «Nospraud sev ceļu un turies pie tā!» likās par atbildi sakām dziļais, nopietnais skatiens. Viņš piegāja pie rakstāmgalda un uzrakstīja:

Piedod, ka tā aizskrēju naktī, taču tā bija labāk, nudien. Man vajadzēja apdomāties. Esmu to izdarījis. Pašreiz esmu pārliecināts tikai par vienu. Ilgāk turpināt slepenībā nav iespējams. Par šo nakti es, protams, neteikšu ne vārda, ja Tu to neatļauj. Bet, Flēra, ja es nevaru visu izstāstīt, tad tas jāizbeidz. Tu taču arī negribētu neko citu, vai ne? Atbildi, lūdzama, uz Netlfoldas pastu.

Džons.

Viņš aizlīmēja aploksni, adresēja Flērai uz Dorkingu un, uzvilcis kurpes, atkal izzagās ārā, un iemeta vēstuli pastkastītē. Atgriezies viņš jutās tik noguris, ka iemiga turpat atzveltnes krēslā, ietinies vecā mētelī. Mēness stari rotaļājās līdz pusei aizvilktajos aizkaros, vecais pulkstenis tikšķēja, un Džons gulēja ciešā miegā.

Viņš pamodās, gaismai austot, iezagās vannas istabā, klusu nomazgājās un noskuvās, un izkāpa ārā pa logu, lai parādes durvis nepaliktu neaizslēgtas. Viņš devās kalnup cauri ieplakai gar vecajām krīta lauztuvēm, projām uz kāpām, kur bija gājis ar Flēru pirms septiņiem gadiem. Pirms viņas atbildes saņemšanas viņš nezināja, ko darīt, un baidījās sastapt Annas skatienu, kamēr nebija nomierinājies. Viņš soļoja Čenktonberiringa virzienā. Īsā zāle bija piebērta ar bagātīgām rasas lāsēm. Viss bija bezgala skaists, kluss un cilvēku netraucēts lecošās saules staros. Šis skaistums plosīja viņa sirdi. Viņš bija iemīlējis šos pakalnus, tiem piemita īpašs valdzinājums, kādu viņš nekur nebija sastapis. Vai tagad viņam vajadzēs pamest tos, pamest Angliju, pamest visu un pieķerties Flērai? Ja viņa pastāvēs uz savām tiesībām, ja nolems nodot atklātībai viņu sakaru, tad tā arī notiks. Un Džons soļoja tādā prāta mulsumā, kādu nekad nebūtu spējis iedomāties. No Ringa viņš novērsās sānis, lai nesastaptos ar zirgu treneriem. Un šī pirmā izlocīšanās nostādīja viņu vaigu vaigā ar nepieciešamību tūliņ pieņemt lēmumu. Ko lai viņš dara, kamēr nav pienākusi Flēras atbilde? Tā varētu pienākt

Netlfoldā ne ātrāk kā vakarā vai pat nākamajā rītā. Ar smagu sirdi viņš nolēma atgriezties mājās, pateikt, ka nokavējis vilcienu un ielavījies naktī iekšā, lai netraucētu citus.

Šī diena ar nepārtrauktajām bažām un sevis uzmanīšanu bija viena no smagākajām viņa mūžā, turklāt viņš nevarēja atbrīvoties no sajūtas, ka Anna lasa viņa domas. Likās, abi pavadīja šo dienu, slepus vērodami viens otru, — neizturami! Pēcpusdienā viņš palūdza zirgu, lai aizjātu līdz Grīnhilas fermai, un pieteica, ka būs atpakaļ vēlu. Viņš aizjāja līdz Netlfoldai un saņēma pastā Flēras telegrammu:

«Mums jāsatiekas. Būšu Grīnhilā rīt pusdienā. Nepiekrāp mani. F.»

Džons saplēsa telegrammu un jāja mājup. Vēl astoņpadsmit stundas moku un sasprindzinājuma! Vai pasaulē ir kas ļaunāks par neziņu? Viņš jāja lēni, lai mazāk laika būtu jāpavada mājās, un baidījās no nakts. Pa ceļam viņš apstājās traktierī, paēda un jāja tālāk uz Grīnhilu, lai vismaz rastu saviem vārdiem formālu attaisnojumu. Mājās viņš pārradās ap desmitiem, kad mēness jau bija augstu pie debesīm.

— Brīnišķīga nakts, — viņš sacīja, ienākdams viesistabā.

— Jā, mēnesnīca ir tiešām burvīga.

Tā bija Holija, kas atbildēja; Anna, sēdēdama pie kamīna, pat galvu nepacēla. «Viņa zina,» Džons domāja, «viņa zina visu.» Drīz vien viņa pateica, ka nākot miegs, un uzgāja augšā. Džons palika runājoties ar Holiju. Vals bija aizbraucis no Londonas uz Ņūmārketu un bija gaidāms mājās ne ātrāk par piektdienu. Viņi sēdēja katrs savā pusē degošajam kamīnam. Lūkodamies māsas valdzinošajā un domīgajā sejā, Džons izjuta kārdinājumu. Viņa ir tik gudra un atsaucīga. Kāds atvieglojums būtu viņai visu izstāstīt! Taču Flēras piekodinājums atturēja — tas nebija viņa noslēpums vien.

— Nu, Džon, vai ar fermu viss kārtībā?

—   Es ievācu vēl dažus skaitļus. Šovakar pārbaudīšu tos.

—   Es tā vēlētos, kaut tas būtu nokārtots un mēs skaidri zinātu, ka jūs paliekat tepat tuvumā. Būs pārāk liels sarūgtinājums, ja tā neiznāks.

— Jā, bet šoreiz jābūt par visu pilnīgā skaidrībā.

—    Anna ļoti pieķērusies domām par fermu. Viņa runā maz, taču viņas sirds ir tur klāt. Tāds brīnišķīgs vecs kaktiņš.

—    Es neko labāku arī nevēlētos, tikai tam vajag atmaksāties.

—    Vai tas ir iemesls, kāpēc tu vilcinies, Džon?

—    Kā cita dēļ?

— Es domāju, varbūt tu slepenībā baidies no apmešanās uz vietas. Bet tev tas nepieciešams, Džon, tu taču esi ģimenes galva.

— Ģimenes galva!

— Jā, vecākā dēla vienīgā dēla vienīgais dēls — un tā līdz pašam pirmajam Džolionam.

— Labs ģimenes galva! — Džons rūgti noteica.

—    Jā, labs! — Un Holija strauji piecēlās, paliecās un noskūpstīja viņam pakausi.

—    Saldu dusu! Nesēdi pārāk ilgi. Anna šodien tāda kā noskumusi.

Džons nogrieza lampas degli un palika sēžam, sakumpis krēslā kamīna priekšā. Ģimenes galva! Jā, ar viņa uzvedību var lepoties! Un ja … Hā! Tas patiešām būtu vareni! Ko par to teiktu sirmgalvis, kura fotogrāfiju viņš bija aplūkojis viņunakt? Ak, kāds mudžeklis! Savos sirds dziļumos viņš taču labi zināja, ka Anna viņam garīgi daudz tuvāka un ka tikai ar Annu, nevis ar Flēru viņš var dzīvot un strādāt, un piepildīt sevi. Neprāts — acumirklīgs neprāts bija viņam uzbrucis no pagātnes — pagātne un Flēras griba, kas centās iegūt viņu un paturēt! Viņš piecēlās un atvilka aizkarus. Tur ārā starp divām vīksnām spīdēja mēness, mīklains un visspēcīgs, un viss it kā slīdēja tā gaismā augšup uz pakalnu korēm. Kāds skaistums, kāds klusums! Viņš atvēra stikla durvis un izgāja ārā; vīksnas žuburotā ēna kā tumšs, apmirdzētajā zālē izliets šķidrums stiepās gandrīz līdz viņa kājām. Augšstāvā viņu istabas logā spīdēja gaisma. Jāsaņem drosme, jāiet augšā. Viņš nav bijis kopā ar Annu kopš … Ja vien viņš skaidri zinātu, kā jārīkojas! Un pēkšņi viņš aptvēra, ka nepareizi rīkojies, pakļaudamies piepešajam impulsam bēgt projām no Flēras: vajadzēja palikt un tūliņ visu noskaidrot. Bet vai kāds viņa stāvoklī būtu rīkojies prātīgi un nosvērti, izjuzdams to, ko izjuta viņš? Džons paspēra soli atpakaļ, un sirds viņam salēcās. Starp kamīna atspulgu un mēnesnīcas atblāzmu stāvēja Anna! Slaida, ietinusies vieglā rīta tērpā, viņa raudzījās šurp.

—    Piedod, dārgā, nesaaukstējies — mani izvilināja ārā mēnesnīca. — Anna nostājās kamīna viņā stūrī un nenolaida acu no Džona.

—    Džon, man būs bērns.

—    Tev . ..

—    Jā. Pagājušo mēnesi es tev negribēju teikt, jo nebiju īsti pārliecināta.

—    Anna!

Viņa pastiepa roku uz priekšu.

— Pagaidi mirkli!

Džons sagrāba krēsla atzveltni, viņš zināja, kas nu nāks.

— Ar tevi un Flēru ir kaut kas noticis.

Džons, aizturējis elpu, vērās viņas acīs; tumšas un bažīgas tās nemirkšķinot atbildēja uz viņa skatienu.

— Vai viss ir noticis, jā? Džons nokāra galvu.

— Vakardien? Neskaidro man neko, nesāc attaisnot ne sevi, ne viņu. Tikai pasaki, — kas būs turpmāk?

Galvu nepacēlis, Džons atbildēja:

—    Tas atkarīgs no tevis.

—    No manis?

— Pēc tā, ko tu nupat man pateici. O! Anna, kāpēc tu nepateici man to ātrāk?

— Jā, es klusēju par ilgu.

Viņš saprata, ko Anna domāja, — viņa bija glabājusi šo vēsti kā aizstāvēšanās līdzekli. Un, juzdams, ka piedošanas viņam nevar būt, viņš sacīja:

—    Piedod, man, Anna, — piedod man!

—    O, Džon, es tagad neko nezinu.

—    Es zvēru, ka nekad nesatikšos ar viņu.

Džons pacēla acis un ieraudzīja, ka Anna noslīgusi uz ceļiem pie kamīna un izstiepusi roku pret uguni, it kā viņai saltu. Viņš nokrita ceļos Annai blakus.

— Man šķiet, ka mīlestība ir visnežēlīgākais spēks pasaulē, — viņš sacīja.

— Jā.

Viņa bija aizsegusi acis ar roku; likās, pagāja stunda pēc stundas, bet Džons, joprojām ceļos nometies, gaidīja kādu kustību, kādu zīmi vai vārdu. Beidzot viņa nolaida roku.

— Nekas. Tas ir pārgājis. Tikai neskūpsti mani — tagad.

X RŪGTAIS ĀBOLS

Flēra atkal jutās spirgta, kad no rīta stājās pie ikdienas darbiem. Stāvēdama saulgozī starp kāršu rozēm un saulgriezēm atpūtas mājas dārzā, viņa ar drudžainu enerģiju pārdzīvoja pagātni un nākotni. Saprotams, ka Džons jutās izsists no sliedēm. Viņa taču iekaroja Džonu uzbrukumā. Viņam vecmodīgi uzskati, sirdsapziņa nedod miera, viņš nespēj viegli uztvert visu notiekošo. Taču, ja viņš reiz nogrēkojies pret sirdsapziņu, tad sapratīs, ka notikušais svarīgāks par visu, kas vēl var notikt. Svarīgs taču ir tikai pirmais solis! Viņi vienmēr piederējuši viens otram! Flēru sirdsapziņa nemoca, kāpēc tad viņam jācieš — it sevišķi tad, kad viņa satraukums būs pārgājis? Varbūt taisni labi, ka Džons aizbēga no viņas, tā viņš drīzāk saskatīs pats savu bezizejas stāvokli. Pārdzīvotais jūtu uzbangojums nebūt nebija satricinājis Flēras plānus. Džons tagad pieder viņai, viņš neatklās kopīgo noslēpumu, ja Flēra to neatļaus. Viņam cits nekas neatliek kā vienīgā iespēja — slepens sakars. Laulības pārkāpšana ir notikusi — kāda vairs nozīme, vienreiz vai daudzreiz? O! Toties Flēra atvietos viņa pašcieņas zaudēšanu ar savu mīlu, ar savu prātu. Viņa palīdzēs Džonam gūt panākumus. Par spīti šai amerikāņu knīpai, viņam jāgūst panākumi fermā, jākļūst par izcilu cilvēku grāfistē, varbūt pat visā Anglijā. Flēra būs pati piesardzība viņa dēļ, sevis dēļ, Maikla, Kita un tēva dēļ.

Ar lielu pušķi rudenīgu ziedu, kuros meklēja patverties bite, viņa iegāja iekšā, lai ieliktu tos ūdenī. Hallē uz galda sarga sieva bija salikusi kaudzi naftalīna paciņu, jo šai namā, kas gadu stāvējis tukšs, bija saradušās kodes. Flēra sāka izlikt paciņas pa atvilktnēm. Ar otro pastu pienāca Džona vēstule.

Flēra izlasīja to, un sarkani plankumi iekvēlojās viņas vaigos. Džons to rakstījis pirms gulēt iešanas — tā liekama uz viņa mulsuma rēķina! Flērai noteikti jāredz viņš — tūliņ! Viņa izbrauca mašīnu no garāžas un, nobraukusi līdz ciematam, kur viņu neviens nepazina, nosūtīja telegrammu uz Netlfoldas pastu. Drausmīgi gaidīt veselu nakti! Taču viņa zināja, ka Džons ieradīsies pastā tikai vakarā vai pat nākamajā rītā.

Nekad vēl laiks nebija vilcies tik gausi! Nu viņu atkal mocīja šaubas. Vai viņa bija pārvērtējusi savus spēkus, pārāk paļāvusies uz pēkšņo, kaislības mirklī gūto uzvaru, par zemu novērtējusi Džona apņēmības stingrumu? Viņa atcerējās, ka arī tais tālajās dienās viņai nebija izdevies pārliecināt un paturēt Džonu. Un, nespēdama rimties, Flēra vientuļa klejoja pa Bokshilu, klaiņoja starp īvēm un zileņu ceriem, kamēr bija galīgi piekususi un saule tuvojās rietam, Dienas gaismai dziestot, vientulība sāka viņu nomākt, jo viņa nebija nekāda dabas mīļotāja, un daba nav nekāds mierinājums satrauktai sirdij. Bija patīkami atgriezties mājās, klausīties, kā meitenes čalo pie vakariņu galda. Flērai nebija nekādas intereses klausīties, tomēr čalas viņu nepadarīja tik grūtsirdīgu kā tukšais klajš un ēnas ārā. Viņa pēkšņi atcerējās, ka aizmirsusi seansu un nav pat aizbildinājusies. Rafaelīts būs pārskaities; varbūt viņš uzvilcis manekenam Flēras maskuballes tērpu un pūlas attēlot tā sudraba zvārgulīšu šķindu… Zvārgulīši! Maikls! Nabaga Maikls! Bet vai vērts viņu nožēlot, ja Flēra gadiem ilgi bijusi viņa sieva, kaut sirdī piederējusi citam? Viņa agri devās pie miera. Kaut varētu nogulēt tik ilgi, kamēr pienāktu laiks braukt! Ak, šis spēks, kas rotaļājas ar sirdīm, plosa tās gabalos, pamet tās mokās drebošas — liek tām gaidīt un ciest, ciest un gaidīt! Vai Viktorijas laikmeta jaunavai, kuru tagad atkal grib celt godā, nācies pārdzīvot to, ko pārdzīvojusi Flēra, kopš Korkstrītas galerijā pirmo reizi šīs ķēmīgās Junonas vai Veneras priekšā ieraudzīja savu likteņa nolemto? Šai principiālajai Viktorijas laikmeta jaunavai? Pieņemsim — o, bez iebildumiem! — ka viņai, Flērai Montai, nav nekādu principu, taču viņa tomēr nav nēsājusi savu sirdi uz delnas, nav trakojusi un plosījusies. Viņa taču noteikti izpelnījusies kaut mirklīti laimes. Ne vairāk par mirkli — viņa nemaz vairāk neprasa! Priekšmeti nolietojas, sirdis atdziest! Taču piekļaut sirdi pie ilgotās sirds kā pagājušo nakti un tūliņ pazaudēt visu? Tas nevar būt! Un tā viņa beidzot iemiga, un mēnesnīca, viņas uzvaras lieciniece, meta skatienus iekšā pa aizkaru spraugām un sūtīja viņai sapņus.

Pamodusies Flēra gulēja un domāja ar to paaugstināto intensitāti, kāda mēdz būt rīta agrumā. Cilvēki nosodīs viņu, ja uzzinās. Bet vai ir kāda iespēja rīkoties tā, lai tie neuzzinātu? Ja nu Džons nav pierunājams uz slepeniem sakariem? Ko tad? Vai viņa spējīga pamest visu un sekot Džonam? Viņai tas nozīmētu daudz vairāk nekā jebkuram citam. Tā būtu izraidīšana no sabiedrības. Jo aiz tā visa pastāvīgi rēgojas viņu ģimeņu nesaticības iemesls; Flēras tēvs un Džona māte, kuri nespēj pieļaut, ka viņa un Džons savienotos. Un viss, kas Flēru saistīja ar viņas aprindām, nodrebēja un atkāpās, pievests pie skarbās īstenības robežas. Nauda! Naudas viņiem netrūks. Bet stāvoklis, sabiedrības atzinība, apbrīna — kur to visu atkal dabūt? Un Kits? Viņu tai atņems. Monti paturēs viņu sev. Flēra atsēdās uz gultas malas, tumsā vērdamās vaigā patiesībai, kas nekad nebija rādījusies tik neslēptā kailumā un satricinoši skaidri pauda, ka ikviena uzvara prasa upurus. Tad viņa sadumpojās. Nē! Džonam jāsaprot, Džonam jābūt prātīgam! Viņi slepenībā izbaudīs laimi, viņiem tā jāizbauda vai vismaz jāatbrīvojas no neizturamajām alkām. Džons nepiederēs viņai pilnīgi, viņa nepiederēs pilnīgi Džonam, taču abi zinās, ka viss pārējais ir tikai izlikšanās. Bet vai Džons tikai izliekas? Vai viņš ar visu savu sirdi pieder Flērai? Vai viņš vismaz tikpat daudz nav pieķēries savai sievai? Baismīgi skaidri viņa ieraudzīja Annas seju, tumšo, žirgto acu dīvaino, valdzinošo griezumu. Nē! Viņa nedomās par Annu! Tas padara vāju, būs grūtāk atkarot Džonu.

Modās samiegojusies ausma. Iečirkstējās kāds putniņš, istabā sāka spiesties iekšā dienas gaismas svīdums. Flēra atgulās uz muguras, no jauna padevusies trulajām gaidu sāpēm. Piecēlās, nejuzdamās atpūtusies. Jauks rīts, sauss kā vienmēr — tikai zālē laistās rasa! Desmitos viņa izbrauks! Kustoties gaidīšana ir vieglāka, pat ja vajadzētu braukt pavisam gausi. Viņa izdalīja rīta pavēles, iesēdās mašīnā un izbrauca. Viņa saskaņoja gaitu ar pulksteni tā, lai ierastos tieši pusdienas laikā. Lapas jau dzeltēja — šogad būs agrs rudens. Vai viņa ir piemēroti apģērbusies? Vai Džonam patiks šis maigi rūsganais tonis, šī pārbriedušo ābolu krāsa? Sarkanais būtu skaistāks, bet sarkanā krāsa duras acīs. Un viņa nedrīkst šodien durties acīs nevienam. Pēdējo jūdzi viņa burtiski vilkās soļiem un beidzot pieturēja mašīnu kokiem apstādītā gatvē, tieši tur, kur Grīnhilas fermas augļu dārzs pārgāja sakņu dārzā un sākās tīrumi. Viņa ļoti rūpīgi pārbaudīja seju no somiņas izņemtajā spogulītī. Kur viņa bija lasījusi, ka spogulī cilvēks izskatoties sliktāks nekā īstenībā? Ja tā, tad tā ir laime. Viņa atcerējās Džona vārdus, ka viņš neciešot lūpu krāsu, tāpēc, lūpas nenokrāsojusi, noglabāja spogulīti un izkāpa no mašīnas. Viņa lēni devās uz vārtu pusi. Šeit gatve atdalīja māju no salmu šķūņiem un citām saimniecības ēkām, kas drūzmējās nokalnē. Maigajā rudens saulē tās bija sastājušās rindā — iespaidīgas, saules pietveicētas un pamestas, — ne lopu bariņa, pat ne vistas. Pat nepieredzējušo Flēru nomāca doma, ka to, kas ķersies pie šīs fermas, gaida smags darbs. Cik bieži viņa bija dzirdējusi Maiklu izsakāmies, ka lauksaimniecība esot pats vīrieša cienīgākais darbs tagadējā Anglijā! Viņa ļaus Džonam nopirkt šo fermu, lai vismaz šai ziņā viņa nelaimīgā sirdsapziņa liek viņu mierā. Flēra iegāja pa vārtiem un apstājās pie vecās dzīvojamās mājas, izrotātas ar smailiem tornīšiem un meža vīnogāju sarkanajām lapām. Braucot cauri pēdējam ciematam, pulkstenis bija nositis divpadsmit. Nevar būt, ka Džons būtu piekrāpis viņu! Sirdij strauji pukstot, viņa uzgāja pa kāpnēm un piezvanīja. Atbalss tālu noskanēja tukšajā mājā. Soļi — bet sievietes soļi! — Jā, mem?

—    Man vajadzēja šeit sastapt misteru Forsaitu sakarā ar fermas pirkšanu.

—    O jā, mem, misters Forsaits te bija šorīt agri. Viņš ļoti nožēloja, ka nevar jūs gaidīt. Viņš jums atstāja vēstuli.

— Vai viņš vairs nebūs atpakaļ?

— Nē, mem, viņš to ļoti nožēloja, ka nevar šodien vairs būt te.

— Pateicos!

Viņa devās atpakaļ uz vārtiem. Tur viņa apstājās, grozīdama rokās aploksni. Beidzot viņa atlauza zīmogu un lasīja:

Vakarnakt Anna pati man sacīja, ka viņa zina par notikušo. Viņa sacīja arī, ka gaidot bērnu. Es apsolīju viņai, ka vairs netikšos ar Tevi. Piedod man un aizmirsti mani, tāpat kā man vajag aizmirst Tevi.

Džons.

Lēni, it kā neapzinādamās, viņa saplosīja papīru un aploksni sīkos gabaliņos un noglabāja tos dzīvžogā. Tad kā pusakla gausi tuvojās mašīnai un iesēdās tanī. Labu brīdi viņa tur sēdēja kā pārakmeņojusies. Saule spīdēja uz viņas kakla, un vējš nesa šurp no augļu dārza kritušu, bojātu ābolu salkano smaržu. Četrus mēnešus, kopš viņa bija ieraudzījusi ēdnīcā Džona nogurušo smaidu, viņš bija aizņēmis visas Flēras domas. Un nu visam gals! O! Jābrauc projām, jābrauc ātrāk projām!

Viņa sāka braukt un, tikusi ārā no gatves, traucās lielā ātrumā. Ja arī lauž kaklu, tas nāks tikai par labu! Taču augstākā vara, kas gādā par piedzērušiem un bezprāta apsēstiem, stāvēja par Flēru nomodā un pašķīra viņai ceļu, tāpēc kaklu lauzt neizdevās. Viņa brauca vairāk par divām stundām, pati nezinot, kur. Trijos pēc pusdienas pamodās pirmā vesela cilvēka dziņa — kāre pēc papirosa, alkas pēc tējas. Viņa ieēda launagu kādā traktierī un pagrieza mašīnu uz Dorkingas pusi. Pamazinājusi ātrumu, viņa ieradās Dorkingā ap pieciem. Gandrīz sešas stundas pie stūres! Pirmais, ko viņa ieraudzīja atpūtas mājas priekšā, bija viņas tēva automobilis. Kā? Kāpēc viņš te ieradies? Kāpēc cilvēki neliek viņai miera? Viņa jau dzīrās braukt tālāk, kad tēvs parādījās durvīs un sāka skatīties uz ceļa pusi. Kaut kas meklējošs šai skatienā aizkustināja Flēru, un, izkāpusi no mašīnas, viņa gāja tēvam pretim.

XI «LIELAIS FORSAITS»

Otrā rītā pēc graustu pārbūvēšanas komitejas sēdes Soumss izbrauca agri. Viņš bija nolēmis pārgulēt «kaut kur tur», otrā dienā aplūkot Forsaitu cilts saknes un nobraukt daļu ceļa mājup. Trešajā dienā viņš domāja atgriezties Londonā un pamēģināt aizvest Flēru sev līdzi uz Meiplderhemu, lai viņa tur pavadītu atlikušo nedēļas daļu. Sešos viņš iebrauca jūrmalas krodziņā, desmit jūdzes no iecerētās vietas, paēda negaršīgas pusdienas, izsmēķēja līdzpaņemto cigāru un devās pie miera, drošības labad pārklājis pār gultu savu kamieļvilnas pledu.

Viņš bija visu izdomājis un apgādājies ar militāru liela mēroga karti. Pētīšanu viņš gribēja sākt ar baznīcas apskati. Viņam vēl bija saglabājies atmiņā, ka viņa tēvs Džeimss te kādreiz bijis un pēc atgriešanās stāstījis par baznīcu pie jūras, kur droši vien esot «draudzes locekļu saraksti un tamlīdzīgas lietas, bet tas jau tik sen, un viņš nezina».

Pēc agrīnām brokastīm Soumss lika Rigzam braukt uz baznīcu. Kā jau Džeimss bija sacījis, tā atradās pie jūras un bija vaļā. Soumss iegāja iekšā. Veca, pelēka baznīciņa, smieklīgi soli, ož pēc mitruma. Diezin vai te pie sienām varētu būt plāksnes ar viņa uzvārdu. Nebija arī, un viņš izgāja kapsētā, un tur, apstaigājot kapu pieminekļus, viņu pārņēma nereālības sajūta — viss paslēpies pazemē, kapu plāksnēm pāri par simt gadiem un uzraksti neizburtojami. Viņš jau dzīrās griezties atpakaļ, kad pēkšņi paklupa, tad nopeļot paskatījās uz plakano akmeni pie kājām un ieraudzīja uz tā izvējotās, ķērpjiem apaugušās virsas lielo F. S oumss mirkli pastāvēja, ieskatījās, pēkšņi kaut kas iedrebējās viņā un viņš nometās ceļos. Divi vārdi — pirmais neapšaubāmi sākas ar D, tam seko ž, n un 1. Otrs sākas ar F, un vidū tam ir kas līdzīgs s, un pēdējam burtam astīte ir it kā t. Datums? Nudien, datums ir viegli salasāms! 1777. Viņš uzmanīgi atkasīja pirmo vārdu un atklāja burtu o. Četri burti no vārda «Džolions», trīs no vārda «Forsaits». Nav gandrīz nekādu šaubu, ka viņš paklupis pret sava vectēva vectēva kapu! Ja vecais nodzīvojis Forsaitu parasto vecumu, tad jāpieņem, ka viņš dzimis astoņpadsmitā gadsimta sākumā. Soumsa skadrās, pelēkās acis urbās akmenī, it kā gribētu tikt klāt dziļi ieraktajiem kauliem — droši vien sen jau tīriem, kā izbalinātiem! Tad viņš piecēlās un nopurināja putekļus no ceļgaliem. Gadaskaitlis viņam bija atrasts. Neparasta možuma pilns viņš atstāja kapsētu un uzmeta Rigzam aizdomu pilnu skatienu. Vai tas bija redzējis, ka viņš nometies uz ceļiem? Taču šoferis sēdēja kā vienmēr, uzgriezis muguru visai pasaulei, un kūpināja mūžīgo papirosu. Soumss iesēdās mašīnā.

—      Nu man vajag tikt uz mācītāja māju jeb kas tā ir.

—      Jā, ser.

Vienmēr viņš atbild: «Jā, ser,» — bet pašam nav jausmas, uz kurieni jābrauc.

—      Labāk pavaicājiet, kur braukt, — Soumss aizrādīja, kad mašīna sāka kustēties pa grambaino lauku ceļu. Bet šis radījums drīzāk brauks atpakaļ uz Londonu nekā ies kādam vaicāt! Īstenībā gan neviena tuvumā nebija. Soumsu nepatīkami pārsteidza tas, ka draudze, kur atrodas viņa cilts saknes, ir tik neticami tukša. Tā izskatījās neganti kalnaina, ar tukšiem klajumiem, plašiem tīrumiem, pa kreisi gravā mežiņš, un zeme nenoteicamā krāsā — ne īsti sarkana, ne balta un arī ne rūsgana; jūra gan bija zila un klintis, ciktāl sniedza skatiens, svītrainas. Gatve nogriezās pa labi uz smēdi.

—      Ei, — Soumss uzsauca, — pieturiet!

Viņš pats izkāpa apjautāties. Rigzs tik un tā visu saputrotu, lai ko viņam pateiktu.

Kalējs sita ar veseri pa riteni, un Soumss pagaidīja, kamēr viņa klātbūtne tika ievērota.

—      Kur atrodas mācītāja māja?

—      Tālāk pa ceļu, trešā māja pa labi.

—      Pateicos! — Soumss sacīja un, mezdams aizdomu pilnu skatienu uz kalēju, iejautājās: — Vai Forsaitu uzvārds te vēl ir sastopams?

—      Kas, kas?

—      Vai esat dzirdējis uzvārdu «Forsaits»?

—      Farsīts? Nā.

Soumss noklausījās ir vīlies, ir atvieglots un iesēdās mašīnā. Ko tad, ja kalējs būtu teicis: «Tas ir mans uzvārds!» Zināms, kalējs ir cienījama profesija, taču Soumss juta, ka bez tās viņš savā ģimenē var iztikt. Viņi brauca tālāk.

Mācītāja māja smaka nost vīteņu augu biežņā. Droši vien arī mācītājs smaka nost! Soumss pavilka sarūsējušo zvana stiepli un gaidīja. Durvis atvēra sarkanvaidze meitene. Viss izskatījās ļoti laucinieciski.

—      Es vēlētos runāt ar mācītāju, — Soumss sacīja, — Vai viņš ir mājās?

—      Jā, ser. Kā jūsu uzvārds?

Bet tobrīd durvīs parādījās izkaltis vīrietis nodilušos svārkos un nodilušu bārdiņu:

—      Vai kāds pie manis, Merij?

—      Jā, — Soumss atbildēja, — te ir mana vizītkarte.

Viņam ienāca prātā, ka vajadzētu gan par savu izcelšanos runāt kādos īpašos izmeklētos vārdos, taču tādi negadījās, un viņš vienkārši piebilda:

—      Mani senči nākuši no šā apvidus pirms vairākām paaudzēm; es gribēju aplūkot šo pusi un šo to jums pavaicāt.

—      Forsaits? — mācītājs noteica, lūkodamies vizītkartē. — Vārdu neatceros, bet domāju, ko šo to varēs sameklēt.

Mācītāja apģērbs bija ārkārtīgi novalkāts, un Soumsam radās aizdomas, ka šīs acis priecātos gan, ja vien būtu pratušas. «Sajūt, ka kaut kas atkritīs,» viņš nodomāja, «nabaga zellis!»

— Vai neienāksiet dziļāk? Man ir daži saraksti un veca baznīcas desmitās tiesas karte. Ieskatīsimies tanī. Saraksti sniedzas līdz 1580. gadam. Es varu tos izskatīt, ja vēlaties.

—      Nezinu gan, vai būs vērts, — Soumss sacīja, ieiedams viņam pakaļ bēdīga izskata istabā.

—      Lūdzu apsēsties! — mācītājs uzaicināja. — Es sameklēšu karti. Forsaits? Šķiet, ka tagad atceros šo uzvārdu.

Pakalpīgs cilvēks un droši vien labprāt gribētu kādu peniju nopelnīt!

— Es aizgāju līdz baznīcai, — Soumss ierunājās.

— Tā ir ļoti tuvu pie jūras.

—      Jā, stāsta, ka senos laikos kancelē esot glabājuši kontrabandas degvīnu.

—      Es ieraudzīju kapsētā gadaskaitli — 1777. Kapi jums stipri nolaisti.

—      Jā, — mācītājs piekrita, kravādamies pa skapi,

— tur vainīgs jūras gaiss. Te ir karte, ko minēju. — Attinis lielu, nosmulētu karti, viņš izklāja to uz galda un piespieda tās stūrus ar tabakas kārbu, skārda tintnīcu, svētrunu grāmatu un suņu pātagu. Pēdējā bija pārāk viegla, stūris atliecās, un karte, lēni tīdamās kopā, atvirzījās no Soumsa.

— Dažreiz, — mācītājs turpināja, atliekdams stūri un ar skatieniem meklēdams kādu smagāku uzliekamo,

— šais vecajās kartēs var atrast vērtīgas ziņas.

—      Es pieturēšu, — piedāvājās Soumss, noliekdamies pār karti. — Pie jums droši vien brauc daudz amerikāņu meklēt rokā savus senčus?

—      Pavisam maz, — atbildēja mācītājs, pašķielēdams uz Soumsu, kas pēdējam nepatika. — Divus vien atceros. Ahā, — un mācītāja pirksts nolaidās uz kartes,

— man jau tā likās, ka vārds pazīstams, jo ir neparasts. Skatieties! Šis zemes gabals pie jūras saucas «Lielais Forsaits»!

Soumss atkal izjuta satraukumu.

—      Cik liels ir šis zemes gabals?

—      Divdesmit četri akri. Te bija vecas mājas drupas, es labi atminos. Kara laikā akmeņus pievāca un ierīkoja šautuvi. «Lielais Forsaits» — vai tas nav interesanti?

—      Interesantāk būtu, ja akmeņi būtu palikuši savā vietā.

—      Tā vieta ir iezīmēta ar lielu akmens krustu — lopi pastāvīgi berzējas gar to. Tas ir pie paša dzīvžoga, labajā pusē gravai.

—      Vai ar mašīnu tur var tikt klāt?

—      O jā, tikai jāapbrauc gar gravas galu. Vai gribat, lai jūs pavadu?

—      Nē, pateicos! — Soumss atbildēja. Aplūkot savas cilts saknes liecinieku klātbūtnē viņam nemaz nebija pa prātam. — Bet, ja jūs būtu tik laipns un pameklētu baznīcas ruļļos, tad es piebrauktu pēc brokastīm uzzināt par rezultātiem. Mans vectēvs Džolions Forsaits nomira Stedmautā. Zem akmens plāksnes, ko es atradu, guļ Džolions Forsaits, miris 1777. gadā — acīm redzot, mana vectēva vectēvs. Jums droši vien izdosies uzmeklēt viņa un tāpat viņa tēva dzimšanas gadu — viņi bija ļaudis ar garu mūžu. Pret vārdu «Džolions» viņiem laikam bijusi sevišķa vājība.

—      Es varu tūliņ stāties pie meklēšanas. Tas prasīs vairākas stundas. Kādu atlīdzību jūs uzskatāt par piemērotu?

—      Piecas ginejas? — Soumss riskēja.

—      O, tas ir ļoti augstsirdīgs piedāvājums. Es izpētīšu baznīcas ruļļus visai rūpīgi. Tagad iesim, es jums paskaidrošu, kā jābrauc. — Viņš gāja pa priekšu, un Soumss jutās nepatīkami aizskarts — džentlmenis, bet bikšdibens tā nodilis, ka spīd vien.

—      Brauciet tālāk līdz krustceļam, nogriezieties pa kreisi gar pastu un tad gar gravas galu, visu laiku turoties pa kreisi, kamēr ieraudzīsiet lielu fermu, ko sauc — «Augšpļavas». Tad tālāk, kamēr ceļš sāk iet lejup; labajā pusē ir vārti; ieiesiet un būsiet tīruma augšējā galā, priekšā ir jūra. Man tāds prieks, ka esmu kaut ko atradis. Varbūt iegriezīsieties vēlāk uz brokastīm pie mums?

—      Pateicos, — Soumss atbildēja, — ļoti laipni no jums, bet man jau brokastis paņemtas līdzi, — un tūliņ pats nokaunējās no savas domas: «Vai tikai mācītājs nebaidās, ka aizbraukšu nesamaksājis?» Pacēlis atvadoties cepuri, viņš iesēdās mašīnā ar lietussargu rokā, lai varētu šad tad iebikstīt Rigzam mugurā, kad tas pēc savas parašas nogriezīsies uz nepareizo pusi.

Viņš sēdēja apmierināts, šad un tad lietodams lietussargu. Tā! Kristību un bēru dienās viņi laikam nāca pāri šai gravai. Divdesmit četri akri ir prāvs lauks. «Lielais Forsaits»; laikam būs bijuši arī «Mazie Forsaiti».

Mācītāja pieminētā ferma izrādījās nekārtīgs vecu ēku, cūku un mājputnu jūklis.

— Brauciet tālāk, kamēr ceļš ies lejup, — viņš brīdināja Rigzu, — un lēni, ka nepalaižat garām vārtus pa labi.

Bet tas trieca mašīnu, kā parasts, un ceļš jau strauji liecās lejup.

—      Pieturiet! Tepat ir! — Mašīna apstājās diezgan neērtā pagriezienā.

—      Jūs aizskrējāt garām! — Soumss noteica izkāpdams. — Pagaidiet te! Es kādu brīdi pakavēšos.

Novilcis mēteli un pārmetis pār roku, viņš devās atpakaļ uz vārtiem un iegāja caur tiem ar zāli apaugušā klajumā. Turēdamies pa kreisi gar dzīvžogu, viņš drīz vien ieraudzīja jūru, saules apmirdzētu, rāmu, vieglā dūmakā, un tālumā tvaikoņa dūmu svītru. No jūras pūta vējš, svaigs, spēcīgs un sāļš. Senču vējš! Soumss dziļi ievilka gaisu plaušās, garšodams to kā vecu vīnu. Viņam mazliet apreiba galva no šī svaiguma, piesātināta ar ozonu vai jodu jeb kā to šais laikos sauca. Un tad lejāk kādu simt soļu atstatu viņš pamanīja akmeni virs iedobuma dzīvžoga malā, un atkal satraukuma trīsas pārskrēja viņa augumam. Viņš atskatījās. Jā! No ceļa viņu nevarēja redzēt, neviens viņa jūtas neatklās! Un, nonācis pie akmens, viņš atskatījās uz iedobumu starp to un dzīvžogu. Tālāk lauks sniedzās līdz pašam ūdenim, bet no gravas veda uz akmeni kaut kas līdzīgs ceļam. Tātad māja stāvējusi šai ieplakā, te viņi dzīvoja — vecie Forsaiti, paaudzēm ilgi, šā gaisa apsālīti, nevienas mājas tuvumā — it nekā, tikai zāļains klajums un jūra, un kaijas uz tās klints, un viļņi sitas pret krastu. Te viņi dzīvoja, ara zemi, iedzīvojās reimatismā, šķērsoja gravu, iedami uz baznīcu, un, kas zina, dzēra bezmaksas brendiju. Viņš apskatīja akmeni: uzsliets stāvus ar šķērskoku pāri — laikam atliekas no šķūņa, — nekāda uzraksta. Iekāpis iedobē, viņš sāka ar lietussarga kātu bakstīt zemi. Kara laikā, pēc mācītāja vārdiem, apkārtējie iedzīvotāji aizveduši drupas. Tikai divpadsmit gadi pagājuši, bet ne zīmes vairs nav! Viss aizaudzis ar zāli, no pamatiem ne vēsts. Viņš uzkāpa augšā pie dzīvžoga. Labi notīrīts, nav vārdam vietas — tikai zāle, paparžu ceri un irbenāju atvases, kas parasti mēdz izvēlēties augšanai ieplakas. Un, apsēdies uz mēteļa ar muguru pret akmeni, Soumss iegrima domās. Vai viņa priekšgājēji paši uzcēluši te māju, šai vientuļajā vietā, vai bijuši pirmie, kas apmetušies šai vēju varai pakļautajā zemes stūrītī? Un kaut kas viņā saviļņojās, it kā viņā pašā slēptos šā nostūra sāļā neatkarība. Vecais Džolions un viņa paša tēvs, un pārējie — nav brīnums, ka tie bija tik neatkarīgi, jo viņu asinīs strāvoja šis gaiss, šī vientulība; viņi bija kodināti šai sālī — nespējīgi padoties, piekāpties, mirt. Uz mirkli Soumsam likās, ka viņš saprot pats sevi. Te ir dienvidi, dienvidu ainava bez jebkāda ziemeļu skarbuma, toties brīva un sāļa, un vientuļa no saules lēkta līdz rietam gadu pēc gada — kā tā vientuļā klints ar kaijām uz tās mūžīgi. Un. ievilkdams gaisu dziļi plaušās, Soumss domāja: «Nav ko brīnīties, ja vecais Timotijs nodzīvoja līdz simt gadiem!» Soumss tā sēdēja labu brīdi, izbaudīdams ilgas pēc dzimtenes un dīvainu nevēlēšanos iet projām. Nekad viņš nebija elpojis tādu gaisu, tā vismaz viņam šķita. Tā bija vēl vecā Anglija, kad viņi dzīvoja šai apvidū, — Anglija, kur brauca ar zirgiem un gandrīz nemaz nepazina dūmus, kur dedzināja torfu un malku, kur sievas nekad nepameta vīrus, droši vien tāpēc, ka nedrīkstēja. Mierīga Anglija, kas auda un raka zemi, — Anglija, kur draudze bija cilvēkam visa pasaule un katrs, ja neuzmanījās, tika par baznīcas padomes locekli. Te dzīvoja viņa paša vectēvs, ieņemts un dzemdēts pirms simt piecdesmit sešiem gadiem mājas vislabākajā gultā, soļu divdesmit atstatu no vietas, kur Soumss patlaban sēž. Kā viss pārmainījies kopš tā laika! Vai uz labo pusi? Kas to zina! Bet šī zāle un klints, un jūra, gaiss un kaijas, un vecā baznīca viņpus gravas — viss palicis, kā bijis. Ja šis zemes gabals nāktu tirgū, diezin vai tikai viņš nenopirktu to kā muzeja eksponātu. Bet, ja viņš to arī izdarītu, kas gan te nāks, lai mierīgi pasēdētu? Sāks vēl spēlēt golfu vai ko tamlīdzīgu. Un, satrūcies, ka pienācis pie jūtelības robežām, Soumss pastiepa roku lejup un pataustīja zāli. Taču valga tā nebija, un sirdsapziņa liedza paredzēt, ka viņš te iedzīvosies reimatismā, tāpēc viņš sēdēja joprojām, saule sildīja viņa vaigus, un acis nenovērsās no jūras. Kuģi devās uz abām pusēm, tālumā redzēja tvaikoņus, — kontrabandistu laiks beidzies, un par degvīnu jāmaksā traka nauda! Senos laikos cilvēks te uzauga bez avīzēm, bez kādas jausmas par ārpasauli, par valsti un tamlīdzīgām lietām. Te bija baznīca un bībele, un tirgus dažu jūdžu atstatumā; cilvēks strādāja un ēda, gulēja un elpoja gaisu no viena jūnija līdz otram, dzēra savu sidru, apkampa savu sievu, vēroja augam savus bērnus, un vai tas bija slikti? Vai mūsu dienās nācis klāt kaut kas vairāk, kas sniegtu gandarījumu? «Maiņas parasti notiek virspusē,» Soumss domāja, «bet saknes nemainās. No tām vaļā netiek, lai dara, ko grib!» Progress, civilizācija — ko tie dod? Rada iegribas, aizraušanos, piemēram, ar gleznu kolekcionēšanu. Diezin vai šejienes vecie vīri ar kaut ko aizrāvās, ja nu vienīgi ar biškopību. Aizraušanās? Tikai tāpēc vien — tikai lai cilvēkiem dotu iespēju aizrauties? Jāsaka gan — Soumsa paša aizraušanās sagādājusi viņam daudz patīkamu brīžu; bez progresa tas nebūtu iespējams. Nē! Nē, tad viņš dzīvotu tepat, cirptu aitas, staigātu pakaļ arklam, viņa meita būtu skuķis ar resniem stilbiem un vienu jaunu cepuri. Varbūt labi vien ir, ka dzīves gaitu neviens nevar apturēt. Jā, un liekas, ir pienācis laiks doties atpakaļ pie mašīnas, iekams tas radījums nāk viņu meklēt. Un piecēlies Soumss vēlreiz nokāpa ieplakā. Šoreiz viņa skatiens uztvēra pavisam tuvu pie dzīvžoga galīgi vecu zābaku — tik vecu, ka tas vairs neatgādināja apavu. Soumsa lūpas saviebās bālā smaidā. Viņš it kā dzirdēja kladzinām nelaiķa brālēnu Džordžu skaņā, īsti forsaitiskā humorā: «Senču zābaks! Šurp, mani padevīgie kalpi! Lai noslēdzam visus vārtus!» Jā! Mājās par Soumsu smietos, ja uzzinātu, kā viņš braucis skatīties Forsaitu cilts saknes. Labāk neteikt par to ne vārda. Un pēkšņi viņš piegāja pie zābaka, aizķēra ar lietussarga galu to, kas bija atlicis no zābaka purna, un derdzīgi pārsvieda pāri dzīvžogam. Zābaks aptraipīja vientulību, tās jūtas, ko viņš bija izbaudījis, dzerdams malkiem šo gaisu. Un gausi viņš devās uz ceļa pusi, lai nesakarstu un nebūtu jāsēžas mašīnā sasvīdušam. Taču pie vārtiem viņš apstājās kā pienaglots. Kas tur notiek? Divi lieli, garspalvaini zirgi bija piejūgti viens aiz otra viņa mašīnas aizmugurē, turpat stāvēja trīs vīri, viens no tiem Rigzs, un divi suņi, viens no tiem klibs. Soumss tūliņ aptvēra, ka pie visa vainīgs «tas tips»! Mēģinādams ačgārni uzbraukt kalnā, no kura īstenībā pat nebija vajadzīgs lejā braukt, Rigzs tā bija iestrēdzinājis mašīnu, ka to nevarēja izkustināt. Vienmēr viņam kaut kas atgadās! Taču to pašu mirkli Rigzs iesēdās mašīnā un ķērās pie stūres, bet viens no vīriem noplīkšķināja pātagu. «Hop!» Garspalvainie zirgi atspērās. Kaut kas to spēcīgajā, gausajā kustībā pārsteidza Soumsu. Progress! Jāskrien pēc zirgiem, lai uzvilktu progresu kalnā!

— Labs zirgs, — viņš sacīja, norādīdams uz lielāko.

— Ahā! Mēs viņu saucam par Lauvu — labs vilcējs! Hop!

Mašīnu uzvilka līdzenā vietā, un zirgus atjūdza. Soumss piegāja pie vīra, kurš bija saucis «hop».

—      Vai jūs esat no fermas tur lejā?

—      Jā.

—      Vai šis lauks pieder jums?

—      Es to nomāju.

—      Kā jūs to saucat?

—      Saucam? Par lielo lauku.

—      Baznīcas kartē tas saucas par «Lielo Forsaitu». Vai jums šis uzvārds pazīstams?

—      Farsits? No tiem neviens nav starp dzīvajiem. Mana vecmāmuļa bija dzimusi Farsita.

—      Patiešām? — Soumss noteica un juta pazīstamā uztraukuma trīsas.

—      Nu jā, — fermeris atbildēja. Soumss apvaldījās.

—      Un kā jūs sauc, ja drīkstu vaicāt?

—      Bīrs.

Soumss ilgi noskatījās uz viņu, tad izvilka naudas maku.

— Atļaujiet samaksāt par jūsu zirgiem un pūlēm. — Viņš sniedza vienu mārciņu. Fermeris kratīja galvu.

—      Nav vajadzīgs, — viņš sacīja, — kas nu par pūlēm. Mēs vienmēr velkam mašīnas kalnā.

—      Es nevaru pieņemt pakalpojumu nesamaksājis, — Soumss neatlaidās. — Esiet tik laipns!

—      Nu, labi, pateicos! — Fermeris paņēma naudas gabalu. — Hop!

Atbrīvotie zirgi devās uz priekšu, vīri un suņi tiem sekoja. Soumss iesēdās mašīnā un, atvīstījis sainīti ar sendvičiem, sāka ēst.

Viņi piebrauca pie mācītāja mājas pulksten divos; mācītājs iznāca ārā, gremodams pilnu muti.

— Es atradu ļoti daudz ierakstu, mister Forsait; šis uzvārds sastopams jau pašā baznīcas ruļļu sākumā. Paies kāds laiciņš, kamēr varēšu sniegt jums pilnīgu sarakstu. Tas Džolions liekas dzimis 1710. gadā, Džoliona un Mērijas dēls; 1757. gadā nav nomaksājis baznīcai desmito tiesu. Ir vēl kāds Džolions, dzimis 1680. gadā, droši vien tēvs, — viņš bijis baznīcas padomes loceklis kopš 1715. gada, saucies par «Lielās pļavas» fermeri un bijis precējies ar Bīru.

Soumss domīgi uzlūkoja viņu un izvilka piezīmju grāmatiņu.

—      Kā jūs teicāt?

—      Bīrs.

—      O! Te kāds fermeris sacīja, ka viņu tā saucot, bet es domāju, ka viņš zobojas par mani. Viņa vecmāmuļa esot dzimusi Forsaita un bijusi pēdējā šā vārda valkātāja. Varbūt jūs varētu atsūtīt man arī Bīru ģimenes sarakstu, visu kopā par septiņām ginejām.

—      O! Pietiks jau ar sešām.

—      Nē, lai paliek septiņas. Mana vizītkarte jums ir. Es apskatīju akmeni. Veselīga vieta, tālu no visa, kas traucē. — Viņš uzlika uz galda septiņas ginejas un atkal uztvēra prieku mācītāja acīs. — Un nu man laiks braukt atpakaļ. Ardievu!

— Ardievu, mister Forsait! Aizsūtīšu jums visu, ko vien varēšu uziet.

Soumss spieda viņam roku un gāja ārā, pārliecināts, ka viņa cilts saknes tiks izraktas pēc labākās sirdsapziņas. Galu galā te taču darīšana ar mācītāju.

— Brauciet, — viņš sacīja Rigzam, — šodien mums jāveic lielākā puse ceļa.

Un, atlaidies mašīnā, stipri noguris, viņš nodevās domām. Lielais Forsaits! Hm! Labi gan, ka viņš bija sadomājis atbraukt uz šejieni.

XII GARŠ CEĻŠ

Soumss pavadīja nakti Vinčesterā, par ko bija daudz dzirdējis, bet nekad nebija to apmeklējis. Te bija mācījušies Monti, tāpēc Soumss nevēlējās, ka te ietu skolā arī Kits. Viņš labāk būtu izraudzījies savu Mārlborovu vai Herovu, kaut kuru skolu, kuras audzēkņi piedalās Lorda stadiona sacīkstēs, tikai Ītonu vien ne, kur bija mācījies jaunais Džolions. Taču diezin vai Soumss piedzīvos to laiku, kad Kits piedalīsies kriketa spēlē, tā, ka galu galā vienalga.

Pilsēta šķita veclaicīga. Arī katedrāle likās īpatnēja, un pēc brokastīm Soumss izgāja to apskatīt. Altāra telpās valdīja rosība — laikam kora mēģinājums. Viņš ienāca klusiņām savos gumijzoļu apavos, kas nodrošināja pret mitrumu, un atsēdās uz sola gala. Izslējis zodu, viņš vēroja velves un vitrāžas. Baznīca bija patumša, bet bagātīgi izrotāta — kā Ziemsvētku pudiņš. Šīs vecās celtnes vienmēr ietekmē jūtas. Tā viņam gadās pastāvīgi Sv. Paula katedrālē. Vismaz jāmēģina visur saskatīt kādu secību. Līdz zināmai robežai — tālāk sākas daudz kas nesaprotams. Te stāv tāda milzīga celtne, gandrīz vai pilnība, tad uzbrūk zemestrīce vai uzlido aeroplāni — un beigas ir! Tā vien šķiet, ka nekur nav nekādas pastāvības, pat labākajos dailes un cilvēka ģēnija paraugos. Tas pats arī dabā! Zeme ir viens vienīgs ziedošs dārzs, un tad pēkšņi iestājas ledus, laikmets. Secība jau te ir, tikai katrreiz cita. Tieši aiz šā iemesla arī viņam likās galīgi neticami, ka viņš varētu dzīvot pēc nāves. Viņš bija kaut kur lasījis — kaut gan ne laikrakstā «The Times», — ka dzīve esot apgarota forma un, ja forma sabrūkot, tad arī gara vairs neesot. Nāve sadragā formu, ar to laikam viss beidzas. Viens gan skaidrs, ka cilvēkiem nepatīk mirt; viņi cenšas visādi apmānīt nāvi. Gļēvuļi! Un Soumss nolaida zodu lejup. Priekšā, altāra telpā, tika iededzinātas dažas sveces, tikko saredzamas dienas gaismā. Droši vien tās drīz nodzēsīs. Tā tas ir — viss nodzisīs agri vai vēlu. Un nav vērts pūlēties noliegt to. Nesen viņš bija lasījis un arī ne laikrakstā «The Times», ka pasaule iešot bojā 1928. gadā, kad zeme nonākšot starp mēnesi un sauli, — tas it kā esot bijis pareģots jau piramīdu laikos, — kādas puszinātniskas blēņas! Un, ja arī tas tā notiktu, viņam nebūtu pārāk žēl. Sevišķi veiksmīgs šis pasākums nekad nav bijis, un, ja to ar vienu triecienu var izbeigt, tad nekas pāri nepaliks; vienīgais ļaunums no nāves ir tas, ka cilvēks aiziet, bet viss, ko viņš mīlējis, paliek. Kaut gan, līdzko dzīvība izbeidzas, tā jau atsākas atkal kādā citā veidā. Tāpēc droši vien arī saka: «Pasaulei nav nedz gala, nedz malas. Āmen.» Ahā! Viņi sāk dziedāt. Dažreiz Soumss ilgojās, kaut viņam bijusi muzikālā dzirde. Par spīti šim trūkumam, viņš tomēr saprata, ka dzied labi. Zēnu balsis! Psalmi, un vārdus viņš atceras. Jocīgi! Jau piecdesmit gadu, kopš viņš vairs neapmeklē baznīcu, bet tomēr atceras tekstu tik skaidri, it kā vakar dzirdējis. «Un viņš sūta tos ūdeņus tais upēs, un tās tek starp tiem kalniem. Visi zvēri no mežiem un laukiem tur dzer; meža ēzeļi remdē savas slāpes. Pie tiem tekošiem ūdeņiem taisa mājokļus tie debesu putni un dzied starp tiem zariem.» Dziedātāji meta cits citam pantu pēc panta kā bumbu. Skan braši, un valoda laba, spēcīga. «Jūra ir liela un plaša, tai dzīvībai nevaid tur skaita, gan lieli, gan mazi zvēri. Tur peld kuģi, tur ir tas Leviatāns, ko tu esi radījis, lai tas tur rotātu.» Leviatāns! Šis vārds viņam kādreiz bija tā paticis. «Un iziet cilvēks uz lauka un dara savu darbu līdz vakaram.»

Iziet jau gan, bet, vai viņš dara darbu, tas vēl liels jautājums. «Es dziedāšu tam kungam visu savu mūžu; es teikšu savu dievu, kamēr vien dzīvošu.» Tas nu gan apšaubāmi. «Teici to kungu, ak, dvēsele mana, dievu to visaugstāko.» Dziedāšana apklusa, un Soumss atkal izslēja zodu gaisā. Viņš sēdēja gluži klusu, pat neko nedomādams, it kā saplūdis vienuviet ar krēslu zem velvēm. Viņš izbaudīja jaunu sajūtu, kas nebūt nebija nepatīkama. Likās — viņš sēž dārgakmeņiem izrotātā un sasmaržotā šķirstiņā. Lai pasaule ārpusē auro un smird, un dun, griezīgi skaļa un vulgāra, bērnišķa un ārišķīga, lēta un pretīga, — viens vienīgs džezs un žargons, bet šeit nekas nav ne dzirdams, ne jūtams, ne redzams. Šis lielais šķirsts — amerikāņi to sauktu par dieva šķirstu — uzcelts kopš gadsimtiem, pirms vēl sākās industrializācijas ēra; tam nav nekā kopīga ar šo laikmetu. Te visi runā un dzied klasiskā angļu valodā; te viss izdveš senatnes un vīraka smaržu; te nav nekā neglīta. Soumss jutās kā drošā patvērumā.

Garām pagāja ķesteris, uzmezdams viņam ziņkārīgu skatienu, it kā izsliets zods būtu kaut kas neparasts; aiz Soumsa muguras vārgi iešķindējās viņa atslēgas. Soumss nošķaudījās un, pasniedzies pēc cepures, piecēlās. Viņam nebija nekādas vēlēšanās, lai šis cilvēks par puskronu vadā viņu apkārt un rāda ko tādu, ko viņš negrib redzēt. Un, pateicis: «Nē, paldies, citreiz,» — viņš pagāja ķesterim garām un devās pie mašīnas.

— Jums vajadzēja ienākt paskatīties, — viņš uzrunāja Rigzu, — te kādreiz kronēti Anglijas karaļi. Un nu uz Londonu!

Viņi brauca vaļējā mašīnā spožās saules staros, un tikai pie jaunā atzarojuma, kas iztaisnoja ceļu uz Čizviku, Soumsam ienāca prātā laba doma:

— Pieturiet pie tā nama, pie «Papelēm», kur mūs viņdien atvedāt.

Brokastlaiks vēl nav pienācis, un pilnīgi iespējams, ka Flēra joprojām «sēž»; kāpēc nepaņemt viņu un neaizvest tiešā ceļā uz mājām? Drēbes viņai Meiplderhemā ir. Pāris stundu svaigā gaisā nāks viņai tikai par labu. Taču ārzemniece, kas atvēra durvis, pasacīja, ka lēdija neesot ieradusies «sēdēt» ne vakar, ne šodien.

— O! — Soumss noteica. — Kā tad tā?

— Neviens nezina, ser. Viņa nav atsūtījusi nekādu ziņu. Misters Bleids ir ļoti dusmīgs.

Soumss mirkli domāja, šķobīdams lūpas.

—      Vai jūsu saimniece mājās?

—      Jā, ser.

— Tad esiet tik laipna un pavaicājiet, vai viņa nevar pieņemt mani. Misters Soumss Forsaits.

— Esiet tik laipns pagaidīt ēdamistabā, ser! Soumss nervozi gaidīja mazajā istabiņā. Flēra bija

aizbildinājusies, ka nevar braukt līdzi šo seansu dēļ, un tomēr nebija «sēdējusi». Vai viņa būtu saslimusi?

No nemierīgās papeļu zaru vērošanas viņu iztraucēja vārdi:

— O, tas esat jūs! Labi gan, ka ieradāties.

Tāda sirsnīga apsveikšana vēl palielināja viņa nemieru, un viņš sacīja, pastiepdams roku pretī:

—      Sveika, Džūna! Es atbraucu pēc Flēras. Kad viņa bija te pēdējo reizi?

—      Otrdien no rīta. Un vēl es redzēju viņu pa logu otrdien pievakarē, mašīnā. — Soumss pamanīja, ka Džūnas acis sāk šaudīties, un zināja, ka nu sekos kaut kas nepatīkams. Tā arī notika. — Viņa paņēma līdzi Džonu.

Juzdams, ka viņam aizžņaudzas elpa, Soumss izsaucās:

—      Kā? Jūsu brāli? Ko tad viņš te darīja?

—      Pozēja, protams.

—      Pozēja! Kāda… — viņš aprāvās un nepateica: «Kāda velna pēc viņam vajadzēja pozēt!» — bet tikai vērās tumši pietvīkušajā māsīcā, kura sacīja:

— Es viņai piekodināju, lai nesatiekas ar Džonu šeit. Arī Džonam teicu.

— Tātad viņi arī agrāk satikās?

—      Jā, divas reizes. Viņa, zināt, ir tik izlutināta.

—      A! — Draudošo briesmu reālība atbruņoja Soumsu. Naidoties katastrofas priekšā likās aplami.

—      Kur viņa ir?

—      Otrdienas rītā viņa sacīja, ka braucot uz Dorkingu.

— Un viņa paņēma Džonu līdzi? — Soumss atkārtoja. Džūna pamāja.

—      Jā, pēc viņa seansa. Viņa portrets ir pabeigts. Ja jūs domājat, ka es vairāk par jums gribu, lai viņi. . .

—      Neviens cilvēks ar veselu saprātu negribēs, lai viņi… — Soumss dzestri attrauca. — Bet kāpēc jūs rīkojāt viņam seansus, kamēr Flēra nāca te?

Džūna piesarka vēl tumšāka.

—    Jūs nezināt, cik grūti klājas īstiem māksliniekiem. Man bija jādomā par Haroldu. Ja es nebūtu dabūjusi Džonu, pirms viņš sāk strādāt fermā . . .

—      Fermā! — Soumss atkārtoja. — Ko mēs zinām, varbūt… — un atkal viņš aprāvās. — Es jau kaut ko tādu gaidīju, kad uzzināju, ka viņš pārbraucis. Vai nezināt, kur tagad viņa māte?

—      Parīzē.

A! Tagad gan viņam nevajadzēs lūgt šo sievieti atdot savu dēlu viņa meitai! Nē! Ja vispār ko lūgtu, tad — lai viņa ņem to drīzāk atpakaļ.

—      Ardievu! — viņš sacīja.

—      Soums, — Džūna pēkšņi ierunājās, — neļaujiet Flērai… tā ir viņa, kas . . .

—      Es negribu dzirdēt par viņu neko ļaunu.

Džūna piespieda sažņaugtās rokas pie plakanajām krūtīm.

—      Es jūs mīlu par to, — viņa sacīja, — un man ļoti žēl. ..

—      Nekas, nekas, — Soumss nomurmināja.

— Ardievu! — Džūna sacīja. — Sniedziet roku! Soumss pastiepa roku, viņa to krampjaini saspieda un

tūliņ atrāva savējo.

— Uz Dorkingu, — viņš teica Rigzam, iekāpdams mašīnā. Kamēr viņš brauca pa Hemmersmitas tiltu, viņu vajāja atmiņas — Flēras seja, kādu viņš to bija redzējis Netlfoldā un nekad iepriekš. O, kas par patvaļīgu radījumu! Un ja nu — ja nu viņa izšķīrusies iet līdz galam? Ja jau noticis pats ļaunākais? Lai dievs žēlīgs! Ko tad vajag, ko tad var darīt? Šī aprēķina pilnā, neatlaidīgā kaislība uz šo jauno cilvēku — paņēmiens, kā viņa to noslēpa no tēva, no visiem vai mēģināja slēpt! Tas bija kaut kas baismīgs un reizē aizkustinošs, kas pamodināja viņa paša atmiņas par to, kā viņš bija vajājis šā zēna māti, — atmiņas par kaislību, kura negribēja, kura nevarēja rimties, kura ieguva savu un ieguvusi cieta sakāvi. Viņš bija bieži domājis, ka Flērai trūkst loģikas — ka viņa, līdzīgi visiem tagadējiem «gaisagrābšļiem», svaidās bez mērķa un virziena. Un kā ironija šobrīd atausa apziņa, ka Flēra, ja vien zina, ko grib, ir spējīga uz tādu pašu neatlaidību kā viņš un viņa paaudze.

Acīm redzot, pēc ārienes nevar ne par ko spriest. Zem rāmās virsmas ir tās pašas kaislības, kādas reiz bijušas, un, kad tās pamostas un sāk elpot, tas pats tveicīgais klusums sastingst vēju caurstrāvotajos klajos . . . Rigzs nogriežas uz Kingstonu! Drīz viņi brauks cauri Robinhilai. Kā pārmainījusies apkārtne kopš tās dienas, kad viņš atveda šeit Boziniju izraudzīties vietu celtnei. Četrdesmit gadi, ne vairāk, — un tik daudz pārmaiņu! «Plus cachange ,» — tā Anete sacītu, — «plus c'est la mкme chose !» [93] Mīlestība un naids — tiem tomēr nav gala!

Dzīves pulss joprojām sit cauri automobiļu riepu švirkstoņai, cauri džezbenda auriem. Vai liktenis sit tur bungas vai pukst cilvēka sirds? Dievs zina! Dievs? Izdevīgs vārds. Ko ar to saprot? Viņš nezina, nekad neuzzinās. Šorīt katedrālē viņam vēl likās . . . bet tad — šis ķesteris! Pavīdēja papeles, tornis ar pulksteni, nams, kuru viņš uzcēlis un kurā nekad nebija dzīvojis! Būtu zinājis agrāk, kāda automobiļu straume diendienā plūdīs ceturtdaļjūdzi atstatu no mājas, viņš nebūtu to cēlis — un tad varbūt arī nebūtu šī traģēdija .. . Bet vai kāda nozīme tam, ko dara? Tik un tā dzīve katru paķers un aizmetīs, kur tai gribas. Viņš paliecās uz priekšu un pieskārās šoferim pie muguras.

—      Pa kuru ceļu jūs braucat?

—      Caur Išeru, ser, un pēc tam pa kreisi.

—      Labi, — Soumss atteica, — man vienalga.

Brokastu laiks bija jau pagājis, taču viņš nejuta ēstgribu. Viņam negribēsies ēst, iekams nebūs uzzināts pats ļaunākais. Taču Rigzs noteikti grib ēst.

— Pieturiet kaut kur, — Soumss sacīja, — iekodiet un izsmēķējiet papirosu!

— Jā, ser.

Viņš pieturēja drīz. Soumss palika mašīnā, gurdi pētīdams izkārtni. Sarkanās lauvas, Eņģeļi, Baltie zirgi — tiem neviens neko nevar padarīt. Kas zina, vai Anglijā kādu dienu nesadomā ievest sauso likumu, tikai tas triks te negūs piekrišanu — pārāk ekstravagants! Ja pret cilvēkiem izturas kā pret bērniem, tad tas nav īstais paņēmiens, kā padarīt tos pieaugušus; viņi jau tā pārāk bērnišķīgi. Kaut vai kalnraču streiks, kas aizvien vēl turpinās, — skaidra bērnišķība, visiem par ļaunu, un labuma nevienam! Plānprātiņi! Soumsam, kuram nākotne draudēja ar katastrofu, bija liels atvieglojums apsvērt savu līdzpilsoņu stulbumu. Jo vai tā nav katastrofa, kad Flēra tādā noskaņojumā vizina šo jauno cilvēku savā mašīnā? Ko tas Rigzs kavējas? Soumss izkāpa no mašīnas un sāka staigāt šurpu turpu. Īstenībā gan arī, nobraucis galā, viņš neko nevarēs līdzēt. Lai kā mīl cilvēku, lai kā raizējas par viņu — tu tomēr esi bezspēcīgs; varbūt jo bezspēcīgāks, jo stiprāka tava mīlestība. Taču savi uzskati viņam jāizsaka, ja vien radīsies izdevība. Nevar ļaut Flērai iekrist bezdibenī un nepasniegt roku. Saule spīdēja Soumsam tieši sejā, viņš atmeta galvu, pievēris acis, it kā pateicīgs par sniegto siltumu. Ka pasaules gals tuvojas, tas, protams, viss ir blēņas, taču labāk, lai tas pienāktu, iekams bēdas viņu pašu nav novedušas kapā. Derdzīgi skaidri viņš redzēja tuvojošos nelaimi visos tās apmēros. Ja Flēra aizbēg, tad viņam vairs nepaliek it nekas visā pasaulē, jo Kitu paņems Monti. Mūžs būs jābeidz starp gleznām un govīm, kas sirdij gluži vienaldzīgas. «Es to nepieļaušu,» viņš nodomāja. «Ja vēl nav par vēlu, es nepieļaušu.» Jā! Bet kā aizturēt? Un, skaidri redzēdams savas apņemšanās niecību, viņš gāja atpakaļ uz mašīnu. Tur jau Rigzs sēdēja un smēķēja papirosu.

— Braucam! — Soumss noteica. — Labi ātri!

Viņš iebrauca Dorkingā trijos un uzzināja, ka Flēra izbraukusi desmitos. Jau tas vien bija milzīgs atvieglojums, ka viņa vismaz nakti pavadījusi te. Soumss tūliņ sāka pieteikt tālsarunas. Bažas uzliesmoja ar jaunu sparu. Mājās viņas nebija, pie Džūnas arī ne. Kur tad viņa varēja būt, ja ne kopā ar šo jauno cilvēku? Taču viņa neko nebija paņēmusi līdzi — to Soumss konstatēja, un tas deva viņam spēku izdzert tasi tējas un gaidīt. Viņš jau ceturto reizi izgāja palūkoties uz ceļu, kad beidzot ieraudzīja Flēru nākam pretī.

Viņas seja — izsalkusi, nežēlīga, drudžaina — dīvaini ietekmēja Soumsu; viņa sirds iesmeldzās un tūliņ pat salēcās atvieglojumā. Šī seja nepauda uzvaras apstarotu kaislību! Tā bija traģiski nelaimīga, izdegusi, satriekta. Katrs vaibsts šķitās saasinājies, kopš viņš meitu bija pēdējo reizi redzējis. Un, paklausīdams instinktam, viņš neko neteica, pieliekdams seju skūpstam. Viņas lūpas bija sausas un apkaltušas.

— Tu esi pārbraucis, — viņa sacīja.

— Jā, un, kad tu būsi padzērusi tēju, es gribu ņemt tevi līdzi uz Meiplderhemu — Rigzs novietos tavu mašīnu.

Viņa paraustīja plecus un pagāja tēvam garām, ieiedama mājā. Likās — viņai tagad vienalga, ko tēvs viņā saskata, ko domā par viņu. Tas tik ļoti neatbilda Flērai, ka Soumss jutās kā no laivas izmests. Vai viņa izmēģinājusi laimi un cietusi neveiksmi? Vai patiesi būtu tik labi? Viņš rakņājās atmiņās, atcerējās meitas tēlu, kāds tas bija pirms sešiem gadiem, kad viņš bija atnesis vēsti par neveiksmi. Jā! Bet tolaik viņa bija tik jauna, seja bija tik apaļa — ne jau šī nocietinātā, apsveltā, iekritusī seja, kas iedvesa viņam bailes. Aizvest viņu pie Kita, aizvest ātrāk! Un, paklausīdams instinktam, kas izglāba viņu vienmēr tais gadījumos, kad runa bija tikai par Flēru, viņš iesauca Rigzu, lika pacelt mašīnas jumtu un piebraukt pie durvīm.

Flēra bija uzgājusi savā istabā. Pēc kāda laiciņa Soumss lika viņai pateikt, ka mašīna gaida. Viņa drīz nonāca lejā. Viņa bija biezi nopūderējusi seju un nokrāsojusi lūpas, un atkal Soumsu nobiedēja šī baltā maska ar sakniebto, sarkano lūpu svītru un dzīvās, mokpilnās acis. Un atkal viņš neteica ne vārda un izvilka karti.

— Tas cilvēks nomaldīsies kā likts, ja nesēdēšu viņam blakus. Ceļš nav vieglais, — un viņš atsēdās blakus šoferim. Viņš zināja, ka Flērai negribas runāt un ka viņam nebūs spēka nolūkoties meitas sejā. Tā viņi sāka braukt.

Ceļš viņam likās bezgala garš. Pāris reižu viņš atskatījās un redzēja, ka meita sēž kā nedzīva, bāla un nekustīga. Un viņa sirdī turpināja cīņu divas jūtas — atvieglojums un žēlums. Skaidrs, ka tās bija beigas, — viņa bija izdarījusi gājienu un zaudējusi! Kā, kur, kad — viņš juta, ka to nekad neuzzinās, taču zaudējusi viņa bija! Nabadzīte! Tā nebija viņas vaina, ka viņa mīlēja šo zēnu, ka nevarēja aizmirst viņu, — tāpat kā nebija Soumsa vaina, ka viņš mīlēja šā zēna māti. Tā bija nelaime! Likās — kaislība, dzimusi pirms četrdesmit sešiem gadiem no liktenīgās sastapšanās Bornmautas viesistabā un pārgājusi ar viņa asinīm viņa meitā, dziedāja savu pirmsnāves gulbja dziesmu ar šīs mašīnas spilvenos atslējušās, bālās sievietes sakniebtajām, nokrāsotajām lūpām. «Teici to kungu, ak, dvēsele mana, dievu to visaugstāko!» Hā! Viegli sacīt! Viņi pārbrauca pār upi pie Steinsas — tālāk šis radījums zināja ceļu. Kad viņi pārbrauks mājās, kā lai iedveš dzīvību Flēras sejā? Paldies dievam, ka viņas māte nav mājās! Droši vien Kits zināmā mērā palīdzēs! Un varbūt viņas vecais suns! Un, kaut Soumss bija noguris pēc triju dienu brauciena, viņš tomēr baidījās no tā mirkļa, kad mašīna apstāsies. Varbūt Flērai būtu labāk, ja brauciens nebeigtos. Un arī visiem citiem. Aiziet no kaut kā, kas vajā kopš paša kara, no kā nevar aiziet, — braukt tikai tālāk! Kad ilgotais nav iegūstams un nelaiž vaļā, tad tikai braukt un braukt, lai apdullinātu sāpes. Pakļaušanās liktenim, tāpat kā glezniecība, ir māksla bez izredzēm, tā vismaz likās Soumsam, kad viņi brauca garām kapsētai, kur viņš pats ar laiku cerēja atdusēties.

Māja tik tuvu, bet ko viņš sacīs atbraucis? Vārdi ir veltīgi. Viņš izliecās no mašīnas un dziļi ieelpoja gaisu. Viņam vienmēr šķita, ka te pie upes smaržo labāk nekā citur — kokiem vairāk sulas, zālei — aromāta. Protams, tāds gaiss jau nav kā tīrumā «Lielais Forsaits», taču tuvāk pie zemes, mājīgāk. Jumta kore un papeles, malkas šķilu dūmi, baloži laižas uz naktsguļu — klāt ir! Un, gari nopūties, viņš kāpa ārā.

— Tu esi pārāk nogurusi, — viņš sacīja, atvērdams durtiņas. — Vai negribi iet tūliņ gulēt, kad būsi sasveicinājusies ar Kitu? Es tev uzsūtīšu pusdienas augšā.

— Pateicos, tēt! Man tikai mazliet viras. Esmu laikam saaukstējusies.

Soumss domīgi palūkojās uz meitu un papurināja galvu, tad, pieskāries ar pirkstu pie viņas «nobalsinātā» vaiga, novērsās.

Viņš iegriezās pagalmā un palaida vaļā Flēras veco suni. Varbūt tam gribas izskrieties pirms iešanas istabā, un viņi gāja uz upi. Saule bija kopš laiciņa norietējusi, bet blāva gaismiņa vēl kavējās, un, kamēr suns šaudījās pa krūmiem, Soumss stāvēja, lūkodamies ūdenī. Tikmēr papeldēja garām gulbji uz savu saliņu. Jaunie jau pieauguši, kļuvuši gandrīz gluži balti. Flotile aizpeldēja garām, mazliet rēgaina krēslā — graciozi un klusi putni. Soumss bija bieži domājis iegādāties vienu vai divus pārus, tie piešķir dārzam zināmu noapaļotību, taču tie ir trokšņaini; viņš nekādi nevarēja aizmirst to agro rītu Monpeljē skvērā, kad dzirdēja kaislības pārmāktos pāvu brēcienus no Haidparka. Nē! Gulbis ir labāks: tikpat skaists un nedzied. Šis suns salauzīs viņa zemeņu koku!

— Nāc, iesim pie saimnieces! — Soumss sacīja un devās atpakaļ uz apgaismoto namu. Viņš iegāja gleznu galerijā. Uz rakstāmgalda bija avīzes un vēstules. Viņš nostrādāja te kādu pusstundu. Viņš nekad nebija plēsis papīrus ar lielāku gandarījumu. Tad atskanēja zvans un Soumss gāja lejup, sagatavojies pavadīt vakaru vienatnē.

XIII UGUNSGRĒKI

Taču Flēra nonāca lejā. Un nu Soumsam sākās pats mocošākais vakars viņa mūžā. Viņa sirdī mājoja liels prieks un liela līdzcietība, bet viņš nedrīkstēja izrādīt ne vienu, ne otru. Viņš nožēloja, ka nebija apskatījis Flēras portretu, tad vismaz būtu viela sarunai. Viņš bikli ieminējās par Dorkingas atpūtas namu.

— Liekas tīri derīga iestāde, — Soumss sacīja, — un meitenes…

— Es vienmēr jūtu, ka viņas mani ienīst. Viņām nav nekā, un man ir viss.

Flēras smiekli sāpīgi iedzēla Soumsam.

Viņa tikai izlikās ēdam, bet Soumss baidījās prasīt, vai viņa mērījusi temperatūru. Flēra var tikai pasmieties par to. Viņš labāk sāks stāstīt, kā atradis pie jūras zemes gabalu, kur cēlušies visi Forsaiti, un kā apmeklējis Vinčesteras katedrāli; viņš runāja vienā laidā, bet pats domāja: «Viņa taču neko nedzird.»

Viņu satrauca un nomāca doma, ka Flēra dosies pie miera ar šo slepeno, liesmojošo sārtu krūtīs, kuram viņš nekādi netiek klāt. Viņai bija tāds izskats, it kā — it kā viņa varētu padarīt sev galu! Jācer, ka mājās nav veronāla vai kā tamlīdzīga. Un visu laiku Soumss lauzīja galvu, kas īsti ir noticis. Ja iznākums vēl būtu apšaubāms, ja viņa vēl gaidītu, tad viņa nezinātu, kur dēties, mocītos nemierā, bet nesēdētu tā kā tagad. Nē! Tā ir sakāve! Bet kas ir noticis? Un vai patiesi viss beidzies un viņš atbrīvots no pēdējo mēnešu nomācošajām bažām? Viņa skatiens iztaujāja meitas seju, bet tā, atspoguļojot, par spīti pūdera kārtai, viņas saspringto garastāvokli, bija teatrāla un sveša. Tās nocietinātā, bezcerīgā izteiksme plosīja viņam sirdi. Varējusi jel viņa izraudāties un izstāstīt visu! Taču Soumss saprata, ka, nonākdama lejā un sēdēdama pie pusdienu galda tēvam pretim, viņa ar to gribēja pierādīt, ka nekas nav noticis! Un viņš saknieba lūpas. Mīlestība ir mēma — vārdos to nevar izteikt! Jo dziļākas bijušas viņa jūtas, jo mazāk viņš spējis tās izteikt. Tos runīgos cilvēkus, kuri var izliet savas sāpes un atbrīvoties no savām jūtām, viņš nekad nav varējis saprast!

Beidzot pusdienas tuvojās beigām. Flēra šad tad izmeta pa aprautam teikumam, šad tad iesmējās, un viņas smiekli graizīja Soumsu kā ar nazi. Tad viņi iegāja viesistabā.

—      Šovakar ir karsti, — Flēra sacīja un atvēra stikla durvis. Mēness patlaban parādījās zemu un tālu aiz upmalas krūmiem; gaismas strēle jau vizēja uz ūdens.

—      Jā, silts ir, — Soumss piekrita, — tikai tev gan nav labi stāvēt ārā, ja esi saaukstējusies.

Un, paņēmis meitu pie rokas, Soumss atveda viņu atpakaļ viesistabā. Bija baigi laist viņu staigāt tik tuvu ūdeņiem.

Viņa piegāja pie klavierēm.

— Vai var patrinkšķināt, tēt?

— Spēlē vien! Tavai mātei tur saliktas visādas franču romances.

Lai viņa dara, ko vien vēlas, kaut tikai izgaistu šī nedzīvā izteiksme viņas sejā! Bet mūzika saviļņo, un franču romances visas ir par mīlestību! Jācer vienīgi, ka viņai nepatrāpīsies tā dziesmiņa, ko Anete mēdz dziedāt:

Auprиs de ma blonde, il fait bon —fait bon —fait bon,

Auprиs de ma blonde, il fait bon dormir.[94]

Šā jaunā cilvēka mati! Tās senās dienas, kad Soumss stāvēja blakus viņa mātei! Lūk, kam bija mati! Tik gaiši mati un tik tumšas acis! Un uz: mirkli šķita, ka tā nav Flēra, bet Irēna, kas sēž pie klavierēm. Mūzika! Taisni neticami, ka mūzika var nozīmēt cilvēkam tik daudz, kā tā nozīmēja Irēnai. Jā! Mūzika — vairāk par cilvēkiem un vairāk par naudu! Mūzika, kas Soumsu nekad nav saviļņojusi, ko viņš nekad nav sapratis! Kāda neveiksme! Irēna pie klavierēm — tādu viņš to atceras mazajā viesistabā Monpeljē skvērā, tādu redzējis pēdējo reizi Vašingtonas viesnīcā. Droši vien viņa sēdēs pie klavierēm, kamēr nomirs, un vēl vienmēr būs skaista. Mūzika!

Viņš atjēdzās.

Flēras augstā, spalgā balstiņa sasniedza viņa dzirdi, kad viņš sēdēja, ietinies cigāra dūmos. Sāpīgi! Viņa drosmīgi pretojas. Viņš vēlējās, kaut meita padotos, un reizē nevēlējās. Ja viņa sabruks, ko tad lai viņš dara?

Flēra pārtrauca iesākto dziesmu un aizvēra klavieres. Seja viņai izskatījās gandrīz vai veca — tāda viņa būs četrdesmit gadu vecumā. Tad viņa pienāca un atsēdās otrā pusē kamīnam. Viņa bija sarkanā tērpā, un tas nebija patīkami, jo pastiprināja iespaidu, ka viņa liesmo zem baltās pūdera maskas uz sejas un kakla. Viņa sēdēja ļoti klusu, izlikdamās lasām. Un Soumss, turēdams rokās «The Times», izlikās meitu neredzam. Vai nekādi nav iespējams pievērst kam citam viņas uzmanību? Varbūt gleznas? Kas viņai visvairāk patīk, viņš iejautājās, — Konsteibls, Stīvenss, Koro, Domjē?

— Es atstāšu kolekciju valstij, — viņš runāja. — Taču man gribētos, lai tu paņem trīs četras, un, protams, «Vendimia» kopija arī pieder tev. — Viņam ienāca prātā Flēras maskuballes tērps Netlfoldā, un viņš pasteidzās iebilst: — Varbūt arī valsts atteiksies no gleznām, tagad jau cita gaume, ko tur var zināt. Domāju, ka tad Dumetriuss tās pievāks no tevis; viņš jau tā uz daudzām ir krietni nopelnījis. Ja tu izvēlēsies izdevīgu momentu, kad nav streiku un citu nepatikšanu, tad to pārdošana ienesīs prāvu summu. Man tās izmaksājušas ap septiņdesmit tūkstošus — ieņemt var vismaz simt tūkstošus.

Viņa šķita klausāmies, bet galvot to nevarēja.

— Pēc manām domām, — Soumss izmisīgi turpināja, — pēc desmit gadiem no šīs modernās glezniecības nebūs nekas pāri palicis — nevar jau mūžīgi žonglēt. Tikmēr visiem būs apnicis eksperimentētāja vien nesāksies jauns karš.

— Karš nav vainīgs.

— Kā — nav vainīgs? Karš ieviesa dzīvē kroplīgumu, piespieda visus steigties. Tu jau neatceries, kā bija pirms kara.

Viņa paraustīja plecus.

— Tiesa, tas viss gan sākās jau agrāk, — Soumss turpināja. — Es atceros šo postimpresionistu un agrīno kubistu pirmās izstādes Londonā. Taču kara laikā viņi likās visi galvas pazaudējuši, cenzdamies saķert to, kam netiek klāt.

Viņš aprāvās. Taisni tas pats, ko viņa. . .

— Es domāju iet gulēt, tēt.

— Ā, — Soumss noteica. — Ieņem aspirīnu. Ar saaukstēšanos nevar jokot.

Saaukstēšanās! Tā vēl nebūtu liela bēda! Viņš atkal piegāja pie atvērtajām durvīm un apstājās, lūkodamies mēnesnīcā. No kalpotāju telpām plūda gramofona skaņas. Kā viņiem patīk klausīties šo kaķu koncertu, un citreiz vēl skaļruni uzgriež! Viņš nevarēja izšķirties, kurš ļaunums lielāks.

Nogājis līdz verandas galam, viņš pastiepa roku. Ne rasas lāsītes! Sauss kā vienmēr — lielisks laiks! Otrpus upes sāka gaudot suns. Dažs labs uzskatītu to par ļaunu zīmi. Jo vairāk iepazīstas ar cilvēkiem, jo aplamāki tie liekas: vai nu dzenas pēc sensācijām, vai vispār neko neredz un nedzird. Dārzs mēnesnīcā izskatījās tik skaists — skaists un nereāls. Saulgriežu un rudens mārgrietu apstādījumi, vēlās rozes apaļās dobītēs, zemais vecum veco ķieģeļu mūris — cik grūti nācās sadzīt tādus ķieģeļus! — pat mauriņš — visu mēness padarīja līdzīgu dekorācijai. Tikai papeles neiederējās šai sapņu valstībā — mēness gaisma to aizmugurē piešķīra tām skarbas un tumšas līnijas. Soumss izgāja ārā uz mauriņa. Arī baltais nams, apvīts ar vīteņaugiem, likās nereāls — kā nopūderēts; tikai Flēras logā dega uguns. Trīsdesmit divus gadus viņš ir te nodzīvojis. Viņš pieķēries šai vietai, īpaši pēc tam, kad bija nopircis zemi viņpus upes, lai neviens nevarētu tur būvēties un izspiegot viņu. Izspiegošana, fiziska un morāla, — viņš vismaz cerēja, ka no tās izsargājies visu mūžu.

Viņš izsmēķēja cigāru un nometa smēķa galu zemē. Viņam gribējās nogaidīt, kamēr gaisma Flēras logā nodzisīs, lai zinātu, ka viņa aizgājusi gulēt, kā toreiz, kad bērnības gados mocījās ar zobu sāpēm. Taču viņš jutās ļoti noguris. Braukšana mašīnā slikti ietekmē aknas. Nekas! Viņš ies iekšā un noslēgs durvis. Galu galā no tā nebūs nekāda labuma, ja viņš te stāvēs dārzā, — vispār viņš neko nevar palīdzēt. Vecie nevar palīdzēt jaunajiem — neviens nevar palīdzēt otram, vismaz tur, kur iejaukta sirds. Dīvaina gan tāda sirds! Un, ja tā padomā, tad taču katram tā ir. Tas skan kā zināms mierinājums, un tomēr tā nav. Kad viņš dienām un naktīm cieta šā zēna mātes dēļ, viņu nebūt neapmierināja tas, ka Irēna tāpat cieta! Arī Flērai nav nekāda mierinājuma, ka šis jaunais cilvēks un viņa sieva droši vien tāpat cieš! Un, aizdarījis durvis, Soumss devās augšup. Viņš paklausījās pie Flēras durvīm, bet neko nedzirdēja; tad izģērbies paņēma Vasari «Gleznotāju dzīvi» un, atslējies pret spilveniem, sāka lasīt. Parasti viņam pietika ar divām lappusēm, lai iemigtu, un vienmēr ar tām pašām, jo viņš tik labi zināja grāmatu no galvas, ka nekad neatcerējās, kur bija apstājies.

Viņš pēkšņi pamodās, pats nezinādams, kāpēc, un gulēja ieklausīdamies. Likās, it kā namā būtu kāda rosība. Bet, ja viņš piecelsies un ies skatīties, atkal sāksies raizes, un to viņam negribējās. Turklāt, ielūkodamies, vai Flēra guļ, viņš var vēl meitu pamodināt. Viņš pagriezās uz otriem sāniem, iesnaudās, atkal pamodās, gulēja un gurdi domāja: «Nav vairs laba miega — vajag vairāk kustēties.» Caur lāgā neaizvilktiem aizkariem spiedās iekšā mēness gaisma. Pēkšņi viņa nāsis nodrebēja. Ož it kā pēc deguma! Viņš uzslējās sēdus, ostīdams gaisu. Vai radies īssavienojums, jeb vai varbūt deg baložu būdas salmu jumts? Izkāpis no gultas, viņš uzvilka rīta svārkus un tupeles un piegāja pie loga.

No augšstāva loga strāvoja nevienmērīga, sarkanīga gaisma. Lai dievs žēlīgs! Viņa gleznu galerija! Soumss izskrēja kāpņu laukumā. Viņu pārsteidza neskaidras skaņas un nepārprotama sviluma smaka. Viņš uzskrēja augšā un atrāva durvis. Ak, debess! Galerijas viņējais gals mājas kreisajā spārnā bija vienās liesmās. Sarkanas liesmu mēlītes laizīja sienu koka apšuvumu; gala loga aizkari jau bija apsviluši melni, papīrkurvis, kas atradās starp logu un rakstāmgaldu, pārvērties oglē! Uz parketa viņš pamanīja papirosa pelnus. Te kāds bija smēķējis! Uguns iesprakšķējās, kamēr viņš tur stāvēja kā apstulbis. Viņš nodrāzās lejā, atrāva Flēras guļamistabas durvis. Viņa gulēja gultā aizmigusi, bet ar visām drēbēm! Neizģērbusies! Tātad . . . Vai tiešām viņa? Flēra atvēra acis un nesapratnē blenza viņā.

— Celies augšā! — viņš uzsauca. — Gleznu galerijā ugunsgrēks. Izved Kitu un kalpotājus ārā — tūliņ! Aizsūti pēc Rigza! Piezvani uz Redingu ugunsdzēsējiem — žigli! Lai visi būtu ārā no mājas!

Nogaidījis, kamēr Flēra izlēca no gultas, Soumss izskrēja atpakaļ uz kāpnēm un paķēra uguns dzēšamo aparātu. Viņš vilka to augšup — šo smago, neērto priekšmetu. Atmiņā neskaidri paplaiksnījās, it kā vajag atsist tā vāku pret grīdu un tad aplaistīt liesmas. Pa vaļējām durvīm viņš redzēja, ka uguns jau stipri izplatījusies.

Žēlīgais dievs! Dega jau Freds Voukers un abas Dāvida Koksa gleznas! Liesmas bija sasniegušas plintusu, kas stiepās gar visu galeriju, atdalot gleznu augšējo rindu no apakšējās; jā, arī augšējais plintuss jau dega! Konsteibls! Mirkli Soumss vilcinājās. Vai skriet pie Konsteibla, izglābt vismaz vienu gleznu? Var būt, ka aparāts nedarbojas! Viņš nosvieda to zemē, metās skriešus cauri galerijai un saķēra Konsteiblu tieši tai mirklī, kad liesmas pa sienu jau bija tikušas tam klāt. Liesmu karstā elpa apsvilināja Soumsam seju, kad viņš rāva gleznu nost no sienas; atskrējis atpakaļ, viņš atrāva vaļā logu iepretim durvīm un nolika gleznu uz palodzes. Tad viņš, saķēris atkal uguns dzēšamo aparātu, trieca to ar visu spēku pret grīdu. Izšļācās šķidruma strūkla, un, pacēlis aparātu augstāk, viņš pavērsa strūklu pret liesmām. Telpa pieplūda pilna ar dūmiem, viņam apreiba galva. Šķidrums bija iedarbīgs. Soumss ar prieku redzēja, ka ugunij tas nebija pa prātam. Tā jūtami padevās. Taču Voukers bija pagalam un — ai, abi Koksi tāpat! Viņš bija aiztriecis uguni līdz tai sienai, kur bija logi, kad strūkla izbeidzās, un viņš pamanīja, ka plintuss deg pirms tās vietas, kuru viņš bija sācis apšļakstīt. Arī rakstāmgalds ar visiem papīriem atradās uguns varā! Vai skriet zemē pēc otra aparāta cauri visai mājai? Kur tas Rigzs aizķēries? Ko, Alfreds Stīvenss?! Nu, pie velna! Viņš neatdos ne savu Stīvensu, ne Gogēnus, ne Koro!

Likās, kāds dēmons iemājojis Soumsā. Viņa gaume, viņa pūles, viņa nauda, viņa lepnums — lai viss ietu bojā? Nekad ne! Un cauri dūmiem viņš metās pie gala sienas. Liesmas laizīja viņa piedurkni, kad viņš rāva nost Stīvensu; viņš pat saoda sviluma smaku, kad atbalstīja gleznu pie loga ietvara blakus Konsteiblam.

Liesmu mēles pārskrēja pāri Dobiņjī, stikls krakšķot sasprāga — nu glezna palika neaizsargāta, un uguns lodāja un šaudījās pa to! Soumss metās atpakaļ un saķēra Gogēna gleznu — kailo Tahiti salas meiteni. Tā negribēja pamest sienu; viņš sagrāba stiepli, bet tūliņ atrāva roku — nokaitusi sarkana; ieķēries logatā, viņš rāva no visa spēka. Glezna padevās, un viņš atkrita augšpēdu. Taču mīļotais Gogēns ir paglābts! Viņš atslēja to pret pārējiem un skrēja atkal atpakaļ — pie Koro, kam tagad draudēja liesmas. Sudrabainā, dzestrā ainava apsvilināja rokas, tomēr viņš to paglāba! Un nu Monē! Ugunsdzēsēji pirms divdesmit minūtēm neieradīsies. Nācis jel tas Rigzs! Lejā vajag turēt izplestu segu, tad viņš sviestu gleznas uz to! Viņam izlauzās vaids. Uguns bija sasniegusi otro Koro. Nabadziņš! Norāvis no sienas Monē, viņš izskrēja uz kāpnēm. Pa tām skrēja augšup divas pārbijušās istabenes, uzmetušas mēteļus uz naktskrekliem, izstiepušas kaklus. — Ātrāk! — viņš uzsauca. — Ņemiet šo gleznu un nezaudējiet galvu! Vai mis Flēra un zēns ir ārā?

—     Jā, ser.

—     Ugunsdzēsējiem zvanīts?

—     Jā, ser.

— Atnesiet uguns dzēšamo aparātu un ejiet visas turēt segu zem tā loga — es metīšu gleznas ārā! Nav ko prātu zaudēt — nekādas briesmas nedraud. Kur Rigzs?

Viņš atgriezās galerijā. O-o! Deg mazais mīļais Degā! Un, niknumā iesvilies, Soumss atkal pieskrēja pie sienas un norāva otro Gogēnu. Ja kādreiz viņam bija izdevies apšmaukt Dumetriusu, tad tikai ar šo koši raibo nieku. Un it kā aiz pateicības glezna viegli padevās viņa apdegušajām, trīcošajām rokām. Viņš aiznesa to Uz palodzi un palika stāvam — aizelsies, izslāpis pēc gaisa. Kamēr vēl var elpot caurvējā starp logu un durvīm, tikmēr jārauj gleznas nost no sienām.

Nomest tās zemē — sīkums. Boningtons un Terners — diezin vai Terners tā būtu mīlējis rietus, ja būtu zinājis, kas ir ugunsgrēks. Ik reizi, pieskriedams pie sienas, Soumss juta, ka vēl viens reiss un viņa plaušas vairs neizturēs. Bet jāiztur!

— Tēt!

Flēra ar uguns dzēšamo aparātu.

— Ej lejā! Ej ārā! — viņš uzkliedza. — Vai dzirdi? Ej ārā no mājas! Liec, lai lejā izpleš segu un lai tur labi cieši!

— Tēt! Ļauj man! Man vajag!

— Ej prom! — Soumss atkal uzkliedza un izstūma viņu uz kāpnēm. Viņš pagaidīja, kamēr Flēra nosteidzās lejā, tad trieca aparāta vāku pret grīdu un atkal laida strūklu pret uguni. Viņš apdzēsa rakstāmgaldu un atspieda uguni atpakaļ līdz sienai. Smagais aparāts bija ar pūlēm noturams, un, kad tas tukšs izkrita no rokām, Soumsam apmiglojās acis. Taču uguni viņš bija uz brītiņu pieveicis. Kaut tikai varētu noturēties!

Tad viņš ieraudzīja, ka viņa Harpiņjī sadedzis — tāds skaistums! Šis bezjēdzīgais zaudējums atdeva viņam spēkus. Un, mezdamies pie sienas — šoreiz pie garākās, — viņš rāva nost vienu gleznu pēc otras. Taču arī liesmas spiedās uz priekšu, neatlaidīgas kā pati pekles uguns. Sisleju un Pikaso viņš nevar aizsniegt, tie ir augstu viņā stūrī, un viņš nedrīkstēja līst pašā ugunī,— ja viņš paslīdēs un nogāzīsies, viss pagalam! Tiem jāiet bojā! Taču Domjē viņš izglābs! Savu mīļāko, varbūt pašu mīļāko gleznu! Glābta! Aizelsies, alkatīgi dzerdams svaigo gaisu, viņš redzēja pa logu, ka četras kalpones lejā tur segu, katra aiz sava stūra.

—     Turiet cieši! — Soumss uzsauca un nometa Domjē. Viņš noskatījās, kā glezna krīt. Vai tā var rīkoties ar gleznām! Sega ieliecās zem svara, tomēr izturēja.

—     Turiet ciešāk! — viņš sauca. — Uzmanību! — Un Gogēna Tahiti salas meitene lidoja lejup. Gleznu pēc gleznas uztvēra segā un tad salika citu uz citas zālē. Kad visas bija nomestas, Soumss apgriezās un novērtēja stāvokli. Uguns jau bija pārgājusi uz grīdu un strauji virzījās tālāk pa sienas apšuvumu.

Ugunsdzēsēji ieradīsies, lai paglābtu sienu pa labi. Siena kreisajā pusē nav glābjama, taču vairumu gleznu viņš ir norāvis. Tagad jāglābj garā siena, kurai pašreiz uguns brūk virsū; jāķeras pie tās. Viņš pieskrēja pie kakta, cik tuvu varēja, un saķēra Morlendu. Logats svilināja rokas, bet glezna jādabū nost — baltais ponijs, kas maksāja seši simti mārciņu. Viņš bija tam apsolījis labu mājokli! Viņš izmeta to pa logu un redzēja, ka glezna atsitās pret segu.

— Goda vārds!

Aiz viņa durvīs stāv šis Rigzs — beidzot! — kreklā un biksēs, ar diviem aparātiem rokās un vaļēju muti.

— Aizveriet muti, — Soumss nogārdza, — un lejiet uz to sienu!

Viņš skatījās, kā uguns atkāpās strūklas priekšā. Kā viņš nīda šīs neatlaidīgās, sarkanās mēles! Ahā! Nu tās pierimās!

— Tagad otro! Glābiet Kurbē! Knaši!

Atkal izšāvās strūkla un liesmas atkāpās. Soumss metās pie Kurbē. Stikls bija nost, bet glezna neskarta; viņš norāva to no naglas.

— Tie sasodītie aparāti visi tukši, — viņš dzirdēja Rigza balsi.

— Nāciet šurp! — viņš sauca. — Ņemiet gleznas nost no tās sienas un metiet pa vienai ārā pa logu. Tikai trāpiet taisni segā. Kustieties!

Viņš arī pats kustējās, cik jaudas, redzēdams, kā uz mirkli aprimušās liesmas cenšas atgūt pazaudēto. Viņi abi skrēja pie sienas, aizelsdamies rāva nost gleznas, skrēja pie loga un atkal atpakaļ, bet uguns nāca aizvien tuvāk.

— To augšējo! — Soumss izdvesa. — Katrā ziņā! Kāpiet uz krēsla! Žigli! Nē, es pats! Paceliet mani — es nevaru aizsniegt!

Pacelts Rigza stiprajās rokās, Soumss noņēma no sienas savu Džeimsu Marisu, pirktu tajā pašā dienā, kad visu pasauli bija pārņēmis ugunsgrēks. «Erchercoga noslepkavošana!» viņš vēl šo baltdien dzirdēja šos saucienus. Jauka diena; saule spīd iekšā pa mašīnas logiem; viņš brauc mājup vieglu sirdi, turēdams savu pirkumu uz ceļiem. Un nu tas lido lejup no loga! Ak, vai tā var rīkoties ar gleznām!

—     Nāciet! — viņš elsa.

—     Labāk iesim lejā, ser! Te kļūst par karstu.

— Nē! — Soumss attrauca. — Nāciet! Vēl trīs gleznas izglābtas!

— Ja jūs neiesiet lejā, ser, es jūs nonesīšu — jūs jau tā te esat uzturējies par ilgu.

—     Nieki! — Soumss gārdza. — Nāciet!

—     Urā! Ugunsdzēsēji!

Soumss palika stāvam; cauri apdullinošajam troksnim sirdī un plaušās viņš sadzirdēja arī citu skaņu. Rigzs satvēra viņu aiz pleca,

— Nāciet, ser, kad viņi te sāks laist visu vaļā, tad mēs neglābsimies …

Soumss norādīja ar pirkstu caur dūmiem.

— Vēl to vienu, — viņš izdvesa. — Palīdziet! Ta ir smaga.

«Vendimia» kopija stāvēja uz molberta. Soumss grīļodamies devās pie tās. Pa pusei nesdams, pa pusei vilkdams, viņš aizdabūja Flēras spāniešu līdzinieci līdz logam.

— Tagad pacelsim! — Viņi cēla uz augšu, kamēr glezna atslējās pret loga ietvaru.

— Nāciet ārā! — atskanēja sauciens no durvju puses.

— Metiet lejā! — Soumss nočukstēja, bet kādas rokas satvēra viņu, iznesa pa durvīm, tad lejā un svaigā gaisā, pa pusei bez samaņas. Viņš atžilba krēslā uz verandas. Varēja redzēt ugunsdzēsēju kaskas un dzirdēt šņācam ūdens strūklu. Plaušas sāpēja, acis briesmīgi sūrstēja, rokas bija apdegušas, viņš jutās apskurbis, miegains un uzvaras pilns, par spīti sāpēm un sūrstēšanai.

Zāle, koki, dzestrais ūdens mēnesnīcā! Kāds murgains pārdzīvojums tas bija tur augšā, pie gleznām — nabaga gleznām! Bet viņš bija tās izglābis! Papirosa pelni! Papīrkurvis! Flēra! Iemesls pārāk skaidrs! Kāda vilka pēc viņš bija novirzījis Flēru uz domām par gleznām tādā brīdī, kad viņa pati nezināja, ko dara! Kāda nelaime! To viņai nevar teikt, ja vien. . . ja vien viņa jau nezina! Satricinājums — bet varbūt šāds satricinājums nāks Flērai par labu? Viņa Degā! Harpiņjī! Viņš pievēra acis, lai paklausītos ūdens šņākšanā. Labi! Laba skaņa! Atlikumu viņi izglābs! Varēja jau būt ļaunāk. Kaut kas salts pieskārās pie viņa nolaistās rokas. Suņa deguns. Suni gan nevajadzēja laist ārā. Un pēkšņi Soumsam likās, ka viņam atkal nepieciešams dot rīkojumus. Viņi var pieliet ar ūdeni visas malas! Viņš uzrausās kājās. Nu viņš atkal varēja skaidrāk redzēt. Flēra! Ā! Tur viņa stāv gluži viena — un tik tuvu pie mājas! Un kas par jucekļi mauriņā — ugunsdzēsēji, mašīnas, istabenes, šis Rigzs — šļūtene izvilkta līdz upei — ūdens, cik vajag. Kaut tikai nesabojā gleznas! Stulbeņi! Viņš jau to paredzēja! Kā ne — viņi laiž strūklu uz neskarto sienu. Laiž pa abiem logiem. Vai tur kāda vajadzība? Tikai logs pa labi, vairāk nekā! Viņš steberēja pie ugunsdzēsējiem.

—     To sienu ne! To ne! Tā siena nedeg. Jūs sabojāsiet man gleznas. Tēmējiet centrā! — Ugunsdzēsējs pārmainīja rokas pozīciju, un Soumss ieraudzīja, ka strūkla šļāc loga labējā stūrī. «Vendimia»! Viņa dārgums! Ūdens strūklas spiedienā tā saliecās uz priekšu. Un Flēra! Ak, dievs! Stāv tieši apakšā un skatās uz augšu! Viņa taču redz, kas notiks, un tomēr neiet nost! Soumsam pazibēja doma, ka Flēra grib, lai viņu nosit.

—     Krīt! — viņš iekliedzās. — Sargies! Sargies! — Un, it kā ieraudzījis meitu metamies zem mašīnas, viņš pieklupa klāt, pagrūda Flēru ar izstieptajām rokām un pakrita.

Glezna bija viņu notriekusi zemē.

XIV KLUSUMS

Vecais Gredmens, ēzdams Poultrijā savu ikdienišķo aitas gaļas kotleti, paņēma vakara avīzes pirmo izlaidumu, ko viņam nesa reizē ar pusdienām, un lasīja: «Ugunsgrēks gleznu galerijā Pazīstams gleznu speciālists dabūjis smagus ievainojumus.

Vakar vakarā aiz nezināmiem iemesliem mistera Soumsa Forsaita namā Meiplderhemā izcēlies ugunsgrēks gleznu galerijā. No Redingas ieradušies ugunsdzēsēji likvidēja uguni, un vairums vērtīgo gleznu izglābtas. Pirms ugunsdzēsēju ierašanās misters Forsaits, kurš tonakt atradies mājās, viens pats cīnījies ar uguni un izglābis daudz gleznu, mezdams tās pa galerijas logu uz segas, ko apakšā turējuši. Diemžēl pēc ugunsdzēsēju ierašanās viņam trāpījis pa galvu gleznas ietvars, krītot pa galerijas logu no trešā stāva, un viņš zaudējis samaņu. Ievērojot viņa vecumu un pārpūlēšanos ugunsgrēka laikā, maz cerību uz viņa atveseļošanos. Neviens vairāk nav cietis, un uguns nav pārsviedusies uz pārējām telpām.»

Nolicis dakšiņu, vecais Gredmens paņēma salveti un pārvilka pār nosvīdušo pieri. Atlicis salveti uz galda, viņš atstūma kotleti un par jaunu ķērās pie avīzes. Zināms, šais laikos visam nevar ticēt, taču korespondence bija visai lietišķi uzrakstīta; viņš nometa avīzi un sasita rokas.

«Misters Soumss,» Gredmens domāja, «misters Soumss.» Viņa abas sievas, meita, mazdēls, visa ģimene, viņš pats! Gredmens piecēlās, tverdamies pie galda malas. Tāds nelaimes gadījums! Misters Soumss! Viņš taču bija vēl jauns cilvēks — samērā! Bet varbūt avīzē kaut kas sajaukts? Gredmens mehāniski piegāja pie telefona. Ar pūlēm sameklēja numuru — acis bija kā miglas aizvilktas.

— Misis Dārtijas nams? Runā Gredmens. Vai tas tiesa, mem? … Cerības taču ir? Ai, ai, ai! Glābdams mis Flēras dzīvību? Ko jūs sakāt! Jūs braucat uz turieni? Domāju, ka man arī vajadzētu aizbraukt. Zināms, viss pilnīgā kārtībā, bet varbūt viņam ko ievajagas, kad viņš atjēdzas . . . Ak vai, ak, vai! Ko? Jā, zināms . . . Briesmīgs trieciens, briesmīgs . . .

Viņš pakāra klausuli un stāvēja kā sastindzis. Kas tagad kārtos visas ģimenes lietas? Visā ģimenē, atskaitot misteru Soumsu, nav neviena, kas tanīs ko saprastu, neviens neatceras vecos laikus, nevienam nav jēgas, kā rīkoties ar nekustamo īpašumu. Nē, ēst Gredmenam vairs negribas — tas ir skaidrs! Mis Flēra! Glābis meitas dzīvību? Kas gan notiek! Meitu misters Soumss vienmēr mīlēja vairāk par visu. Kā nu viņa tagad jūtas? Gredmens atcerējās viņu kā mazu meiteni; jā, un kāzu dienā viņš arī bija to redzējis. Jā, kad tā padomā, viņa nu būs bagāta sieviete. Gredmens paņēma platmali. Vispirms jāpārbrauc uz mājām, jāpaņem šis tas — var gadīties, ka tur jāpaliek vairākas dienas. Taču vēl labu brīdi viņš stāvēja kā stabs — drukns stāvs ar mopša seju, ko aplī ietvēra sirma bārda, — apjēgdams savas lielās sāpes. Pat ja Anglijas banka būtu gājusi bojā, viņš nejustos vairāk satriekts. Nudien, ne.

Kad īrētā ekipāžā viņš no stacijas nobrauca uz Meiplderhemu ar somu, pilnu ar nakts apģērbu un papīriem, pulkstenis bija jau seši. Hallē viņu saņēma tas jaunais cilvēks — misters Maikls Monts, kurš, cik Gredmens atcerējās, mēdza jokot par nopietniem jautājumiem, — jācer, ka tagad gan viņš to nedarīs!

— A, misters Gredmens! Cik labi, ka ieradāties. Nē! Domā, ka diezin vai viņš nāks pie samaņas; trieciens bija ārkārtīgi stiprs. Bet, ja viņš atjēgsies, tad katrā ziņā gribēs jūs redzēt, kaut arī parunāt nevarēs. Jūsu istaba ir kārtībā. Vai vēlaties tēju?

Jā, tasīti tējas viņš labprāt izdzertu — labprāt!

— Mis Flēra?

Jaunais cilvēks papurināja galvu; acis viņam bija skumjas.

— Misters Forsaits izglāba viņai dzīvību. Gredmens palocīja galvu.

— Tā es dzirdēju. Jā, jā! Kad tā padomā, ka viņš … Viņa tēvs nodzīvoja līdz deviņdesmit gadiem, un misters Soumss vienmēr bija piesardzīgs. Vai, vai!

Viņš ar patiku izdzēra tasi karstas tējas un tad ieraudzīja kādu uz sliekšņa — pati mis Flēra! Ai, kāda seja! Viņa pienāca tuvāk un satvēra Gredmena roku. Un gluži neapzinīgi vecais Gredmens uzlika savu otro roku uz viņējās.

— Mana dārgā, — viņš sacīja, — kā es jūtu jums līdzi! Es atceros jūs vēl kā mazu meiteni.

Flēra atbildēja vienīgi: — Jā, mister Gredmen . . . — Un tas viņam likās dīvaini. Viņa ieveda Gredmenu tā istabā un atstāja tur. Viņš nekad nebija atradies tik skaistā guļamistabā — puķes, jauka smarža un atsevišķa vannas istaba, — tas jau pavisam nevajadzīgi. Un ja padomā, ka tepat divas istabas tālāk guļ misters Soumss — tikpat kā mironis!

— Tikko velk elpu, — mis Flēra sacīja, iedama garām viņa durvīm. — Operēt nedrīkst. Mana māte arī tur ir.

Kāda viņai seja — pavisam balta, tik nožēlojama — nabadzīte! Gredmens apstājās pie vaļējā loga un lūkojās ārā. Silts, septembra beigām pat stipri silts. Patīkams gaiss — smaržo pēc zāles. Lejā vajag būt upei. Tāds miers — bet ja padomā . . . Miklums acīs aizsedza skatienam upi; viņš samirkšķināja tās. Vēl nesen viņi bija runājuši, ka kaut kas var atgadīties; taču tas neatgadījās viņam, bet pašam misteram Soumsam. Jā, tā kunga ceļi! Jēzu Kristu, stāvi mums klāt! Vai, vai! Lai padomā vien! Misters Soumss ir ļoti bagāts cilvēks. Daudz bagātāks, nekā bija viņa tēvs. Var redzēt putnus uz ūdens — zosis, gulbji vai kas cits. A, gulbji! Kas par baru! Un peld visi rindiņā. Gredmens nebija redzējis gulbjus kopš tās reizes, kad togad pēc kara bija aizvedis misis Gredmenu uz Golderhila parku. Un viņi saka — bez cerībām! Briesmīgs gadījums — kad viss uzbrūk tik pēkšņi, ka ne lūgšanu nepagūst noskaitīt. Laime, ka testaments ir pavisam vienkāršs. Ik gadus tik un tik daudz misis Forsaitai, pārējais meitai, kamēr dzīva, un atlikums bērniem vienādās daļās. Pagaidām ir tikai viens bērns, bet gan jau būs citi — ar tādu kapitālu. Ak, kāds milzums naudas, ja saskaita par visu ģimeni kopā, un tomēr no tagadējās paaudzes misters Soumss ir vienīgais bagātnieks. Pārējais viss sadalīts uz galviņām, bet jaunā paaudze nezin kāpēc nemāk iedzīvoties. Vajadzēs cieši pieskatīt īpašumu, ka vēl neiedomājas ķerties klāt kapitālam, un tas misteram Soumsam gan nebūtu pa prātam! Pārdzīvot misteru Soumsu! Un kaut. kas neuzpērkami uzticams, kas slēpās šai druknajā augumā un mopša sejā, tas, kas divas paaudzes bija kalpojis un nekad negaidījis uz atmaksu, tā satrauca veco Gredmenu, ka viņš atslīga uz krēsla pie loga un noteica:

— Esmu pavisam bez galvas!

Viņš vēl aizvien sēdēja, atspiedis galvu rokās, un aiz loga jau bija satumsis, kad pie durvīm pieklauvēja un ienāca atkal tas jaunais cilvēks:

—     Mister Gredmen, vai vēlaties ēst lejā jeb vai lai ienes jums pusdienas tepat?

—     Tepat, ja tas jūs neapgrūtina. Šķēlīti auksta bifšteka un kaut ko marinētu, un glāzi portera, ja ir pie rokas.

Jaunais cilvēks pienāca tuvāk.

— Jums tās ir lielas bēdas, mister Gredmen, jūs taču tik sen kopš viņu pazināt. Viņu nebija viegli iepazīt, taču bija jūtams …

Gredmenam kaut kas sāka lauzties uz āru, un viņš ierunājās:

— Ak, es viņu pazinu kopš bērnības — vedu viņu uz pirmo skolu — mācīju sastādīt kontraktus — neviena tumša darījuma uz viņa sirdsapziņas; ļoti nosvērts vīrs bija misters Soumss, bet neviens labāk par viņu neprata izvietot kapitālus, ja nu vienīgi viņa tēvocis Niklass. Viņam tāpat bija savas nepatikšanas, bet viņš nekad par tām nerunāja; labs dēls savam tēvam, labs brālis savām māsām, labs tēvs savam bērnam, to jūs pats zināt, jaunais cilvēk.

— Jā, tas tiesa! Un ļoti labs pret mani.

—     Nekāds lielais baznīcā gājējs viņš gan nebija, taču godīgs caur un cauri. Savu sirdi nevienam nemēdza rādīt, kazi, bija mazliet par skarbu, toties paļauties uz viņu varēja vienmēr. Žēl man jūsu sievas, jaunais cilvēk, ļoti žēl! Kā tas atgadījās?

—     Viņa stāvēja zem loga, kad glezna krita lejā, — laikam nepamanīja. Misters Forsaits atgrūda meitu, un trieciens ķēra viņu pašu.

— Nu, vai tā nav nelaime!

— Jā. Viņa nevar to nekādi aizmirst. Gredmens pakrēslā ieskatījās jaunā cilvēka sejā.

—     Nemocieties tik ļoti, — viņš sacīja. — Gan viņai tas pāries. Kam gan negadās nelaime. Tuviniekiem droši vien paziņots? Tikai zināt ko, mister Maikl, — viņa pirmā sieva, misis Irēna, kas vēlāk apprecēja misteru Džolionu, vēl esot dzīva, tā saka; varbūt viņai gribētos pateikt misteram Soumsam, ja viņš nāk pie samaņas, ka viss bijušais piedots un aizmirsts.

—     Nezinu, mister Gredmen, nezinu.

—     «Un piedodi mums mūsu parādus, kā mēs piedodam saviem parādniekiem.» Misters Soumss bija kādreiz viņai ļoti pieķēries.

—     Esmu par to dzirdējis, taču ir lietas, kas . . . Nu, misis Dārtija zina viņas adresi, ja vēlaties viņai pavaicāt. Viņa ir šeit.

—     Es padomāšu par to. Atceros misis Irēnas kāzu dienu — ļoti bāla viņa bija, bet skaista gan.

—     Tā stāsta.

—     Tagadējā — francūziete — droši vien neslēpj savas jūtas. Kaut gan — ja viņš ir bez samaņas … — Viņam šķita, ka jaunā cilvēka sejā parādījās kaut kas dīvains, un viņš piemetināja: — Es par tagadējo misis

Forsaitu maz ko zinu. Liekas gan, ka ar sievām viņam nav sevišķi laimējies.

—     Dažam labam nelaimējas, mister Gredmen. Laikam tāpēc, ka cilvēki pārāk bieži redz cits citu.

—     Jā, visādi gadās, tas ir fakts. Mums gan ar misis Gredmenu piecdesmit divos laulības dzīves gados nekādas nesaprašanās nav bijis, un tas, kā mēdz sacīt, nav mazais laika sprīdis. Nu, labi, es jūs nekavēšu, ejiet pie mis Flēras. Viņai vajag uzmundrināšanas. Tātad aukstu bifšteku un gurķīti. Jūs jau mani pasauksiet, ja būšu vajadzīgs, — katrā laikā, dienu vai nakti. Un, ja misis Dārtija gribēs mani redzēt, esmu viņas rīcībā.

Saruna nāca viņam par labu. Šis jaunais cilvēks izrādījās daudz patīkamāks, nekā viņš bija domājis. Vecais Gredmens juta, ka gurķīti apēdīs ar patiku. Kad viņš bija paēdis, viņam apjautājās, vai viņš nenoiešot lejā pie misis Dārtijas.

— Pagaidiet mani, mīļā, — viņš sacīja istabenei, — es te esmu pirmo reizi.

Nomazgājis rokas un pārvilcis ar dvieli pār seju, viņš sekoja istabenei pa apklusušā nama kāpnēm. Kas par istabu! Patukša, bet priekšzīmīgā kārtībā, paneļi krēma krāsā, porcelāns, lielas klavieres. Vinifreda Dārtija sēdēja pie kamīna uz dīvāna. Viņa piecēlās un saņēma Gredmenu aiz rokas.

— Cik labi, ka jūs esat šeit, Gredmen, — viņa sacīja. — Jūs esat mūsu visvecākais draugs.

Viņas seja likās dīvaina — it kā viņa gribētu raudāt, bet būtu aizmirsusi, kā to dara, Gredmens atcerējās viņu kā mazu meiteni, kā jaunu modesdāmu, bija piedalījies viņas laulības līguma sastādīšanā un daudzkārt grozījis galvu par viņas laulāto draugu — cik daudz pūļu bija, kamēr noskaidroja, cik īsti parādā šis džentlmenis ap to laiku, kad viņš nogāzās Parīzē no kāpnēm un nolauza kaklu! Un vēl aizvien katru gadu Gredmens sastādīja tai ienākumu nodokļa aprēķinu.

— Jums vajadzētu krietni izraudāties, — viņš sacīja, — tas jums nāktu tikai par labu. Taču mums nevajag domāt to ļaunāko: misteram Soumsam ir laba veselība, dzert viņš arī neko nedzēra; kazi, viņš vēl šoreiz izvilks cauri.

Vinifreda pakratīja galvu. Viņas sejas apņēmīgā, drūmā izteiksme atgādināja Gredmenam viņas veco krustmāti Annu. Ar visu viņas smalko toni Vinifredai bija daudz ko nācies panest — daudz ko pārdzīvot, ja tā padomā.

— Trieciens ķēra viņu te, — Vinifreda sacīja, — tieši labajos deniņos. Es jutīšos drausmīgi vientuļa; viņš bija vienīgais. ..

Gredmens noglāstīja viņas roku.

— Jā-a, jā-a, taču nezaudēsim cerību. Ja viņš nāks pie samaņas, es būšu šeit. — Gredmens gan pats nevarētu paskaidrot, kāds labums no viņa klātbūtnes. — Es tikai domāju, vai viņš negribētu, lai paziņo misis Irēnai. Būtu bēdīgi, ja viņš nomirtu, turēdams uz kādu ļaunu prātu. Zināms, tas ir vecs notikums, taču pastarā tiesā …

Vārgs smaids pavīdēja skarbajās grumbās ap Vinifredas muti.

— Ar to viņu nav vērts apgrūtināt, Gredmen; tas tagad nav pieņemts.

Gredmenam izlauzās neskaidra skaņa, it kā viņa sirdī būtu sadūrusies viņa ticība un cieņa pret ģimeni, kurai nokalpojis sešdesmit gadus.

— Jums jau tas labāk jāzina, — viņš noteica. — Man tikai negribētos, ka viņam aizejot kaut kas paliktu uz sirdsapziņas.

— Viņai uz sirdsapziņas, Gredmen. Gredmens blenza uz Drēzdenes aitu gani.

— Ja runa par piedošanu, tad neko nevar zināt. Es gribēju parunāt ar viņu arī par tērauda akcijām; tās neienes tik daudz, cik varētu gaidīt. Bet tur nu nekā nevar darīt. Labi vēl, ka jūsu tēvam tas gāja secen; misteram Džeimsam tas būtu ļoti ķēries pie sirds. Jā, pasaulē daudz kas trūks, ja misters Soumss . . .

Vinifreda piespieda roku pie mutes un novērsās. Viņas smagnējais augums mirklī šķitās pazaudējis visu smalkā toņa diktēto stāju. Dziļi satraukts, Gredmens pagriezās uz durvju pusi.

— Es neģērbšos nost, ja gadījumā esmu vajadzīgs. Man viss ir līdzi. Ar labu nakti!

Viņš atkal uzkāpa augšā, pagāja uz pirkstgaliem gar Soumsa durvīm un, ienācis savā istabā, uzgrieza uguni. Gurķi bija aizvākti; gulta saklāta; viņa flaneļa pidžama izņemta no somas. Kāda liela uzmanība! Un, noslīdzis ceļos, viņš apspiestā čukstā sāka skaitīt lūgšanu, pārmainīdams ierastos vārdus un nobeigdams tā: — Un par misteru Soumsu, ak, kungs, pieņem viņa miesu un dvēseli! Piedod viņam viņa parādus un atpestī viņu no apcietinātas sirds un apgrēcībām, iekams viņš pamet šo pasauli, un dari viņu atkal nevainīgu kā jēru, lai viņš atrod žēlastību tavās acīs! Tavs uzticīgais kalps. Āmen! — Vēl brīdi pēc lūgšanas noskaitīšanas viņš palika ceļos uz neticami mīkstā paklāja, ieelpodams pazīstamo flaneļa un seno dienu smaržu. Viņš piecēlās nomierināts. Novilcis saišzābakus ar četrstūrainajiem purngaliem un apnēsātos svārkus, viņš uzvilka vilnas nakts veļu un aizvēra logu, lai nenāktu iekšā vēss gaiss. Tad noņēma no gultas dūnu segu, apsedza pliko pakausi ar lielu kabatas lakatu un, nodzēsis uguni, atsēdās atzveltnes krēslā, uzklājis segu uz ceļiem.

Kāds klusums pēc Londonas, nudien, paša domas var dzirdēt! Nezin kāpēc viņam atausa atmiņā karalienes Viktorijas pirmās jubilejas svinības, kad viņš pats vēl bija jauneklis četrdesmitajos gados un misters Džeimss iedāvināja viņam un misis Gredmenai divas biļetes. Viņi varēja redzēt itin visu — pirmā labuma sēdvietas! — gvardi un procesiju, karietes, zirgus, karalieni un karalisko ģimeni. Skaista vasaras diena — īsta vasara, ne jau tāda kā tagad. Un viss ritēja tā, it kā nekas nekad nemainītos; pat trīs procentu rente, cik viņš atcerējās, tika kotēta teju pat pēc paritātes, un visi kārtīgi apmeklēja baznīcu. Un tai pašā gadā, mazliet vēlāk, misteram Soumsam uzbruka pirmā nelaime. Un vēl kāda atmiņa. Nezin kāpēc šonakt ienāca prātā, kad misters Soumss guļ kā . . . laikam tas notika tūliņ pēc jubilejas. Viņš nesa kādu kontraktu uz mistera Soumsa privāto dzīvokli Monpeljē skvērā, un, kad viņu ieveda ēdamistabā, viņš dzirdēja, ka tālāk kāds spēlē klavieres un dzied. Viņš pavēra durvis, lai labāk dzirdētu. Jā, viņš pat atcerējās vārdus! Kaut kas kā «guļu zālē», «es gurstu, mirstu», «skurba smarža», «pie tava vaiga», «bāls».

Re, nu! Un pēkšņi durvis atvērās un viņa ienāca — misis Irēna — un kādās drēbēs — ai!

— Vai jūs gaidāt misteru Forsaitu? Varbūt nāksiet iedzert tēju? — Un viņš bija iegājis un dzēris tēju, sēžot uz krēsla maliņas, bet krēsls zeltīts un tik viegls, ka teju, teju salūzis. Un viņa sēž uz dīvāna šai savā apģērbā, ielej tēju un runā:

— Tātad jums patīk mūzika, mister Gredmen?

Maigs, tik maigs skatiens, acis tumšas un mati — ne īsti rudi, ne tie, ko sauc par zeltainiem — kā lapas rudenī, vai, — skaista jauna sieviete, bet seja skumja un tik mīlīga. Gredmens bieži bija domājis par viņu — un arī tagad tik skaidri atcerējās viņas seju! Un tad ienāca misters S'oumss un viņas seja uzreiz aizvērās — kā grāmata. Nezin kāpēc tas nāk prātā šonakt . .. Ai, ai, ai! Cik tumšs un kluss visapkārt! Mistera Soumsa nabaga meitiņa, kuras dēļ tas viss notika! Kaut nu viņa varētu iemigt! Jā-a! Un ko teiktu misis Gredmena, ja redzētu viņu sēžam tādā atzveltnes krēslā un ar visu protēzi mutē! Ai! Nu jā, viņa nekad nav redzējusi misteru Soumsu, tāpat arī ģimeni — nē, Mērija neko nezina! Bet kāds klusums! Un lēnām, bet neatvairāmi vecā Gredmena mute pavērās, un klusums tika pārtraukts.

Aiz loga cēlās augšup mēness — pilns un spožs mēness, tā ka krēslā aprimusi daba nodalījās veidos un ēnās; pūces klaigāja, suņi rēja tālumā; katra puķe dārzā atspirga, ieslēgdamās nakts mēmajā karnevālā; uz katras nokaltušās lapas, ko nesa projām mirgojošā upe, rotājās mēness stars, bet krastā slējās koki, rāmi, skaidri saredzami, gaismas apspīdēti, mierīgi kā pati debess, jo ne vēsmiņa neskāra tos.

XV SOUMSS PĀRCEĻAS CITĀ PASAULĒ

Soumsā tikko vēl turējās dzīvība. Divas naktis un divas dienas visi gaidīja, raudzījās uz nekustīgo, pārsieto galvu. Ieradās speciālisti, paziņoja savu spriedumu: «Operācija neko nevar palīdzēt,» — un devās projām. Uzraudzīt slimnieku uzņēmās ārsts, kurš kādreiz bija asistējis pie Flēras dzimšanas. Kaut gan Soumss nekad nespēja piedot «šim tipam» uztraukumu, ko tas bija sacēlis sakarā ar to gadījumu, «tips» tomēr neatlaidās un ārstēja joprojām visu ģimeni. Viņš deva rīkojumu vērot pacienta acis un tūliņ sūtīt pēc viņa, ja pacients šķiet nākam pie samaņas.

Maikls, nojauzdams, ka Flēras ciešanas nav remdināmas, noņēmās ar Kitu, pastaigājās ar viņu, rotaļājās un pūlējās, lai bērns neko nemanītu. Maikls negāja apmeklēt nekustīgo ķermeni — ne aiz vienaldzības, bet tādēļ, ka jutās tur lieks. Viņš bija savācis vienuviet visas gleznas — ir tās, kas bija palikušas galerijā, ir tās, ko Soumss bija paspējis izmest pa logu, un rūpīgi sastādījis sarakstu. Ugunī bija gājušas bojā vienpadsmit gleznas no astoņdesmit četrām.

Anete bija izraudājusies un jutās labāk. Dzīve bez Soumsa likās viņai dīvaina un — iespējama; īstenībā tāda pati kā dzīve ar Soumsu. Viņa vēlējās, lai Soumss atlabtu, bet, ja tas nenotiktu, viņa bija nodomājusi dzīvot Francijā.

Vinifreda, kura dalījās dežūrās pie brāļa gultas, ilgi un skumīgi kavējās domās, kas saistījās ar pagātni. Soumss bija kalpojis viņai par atbalstu trīsdesmit četrus gadus, ko bija rotājusi Montegjū Dārtija spilgtā personība, un bija palicis viņas balsts arī trīspadsmit vienmuļākajos gados. Viņa nespēja iedomāties, ka dzīve varētu atkal kļūt patīkama. Viņa nebija bez sirds, un viņa nevarēja nolūkoties nekustīgajā augumā, nemēģinādama vismaz atcerēties, kā cilvēki raud. Viņa saņēma daudz vēstuļu no radiem, kuri bažīgā izbrīnā vaicāja, kā gan Soumss pieļāvis, lai ar viņu notiek kaut kas tamlīdzīgs.

Gredmens, nomazgājies vannā, uzvilka melnas bikses un iegrima dziļi jo dziļi visādos aprēķinos un sarakstē ar apdrošināšanas kantori. Viņš gāja pastaigāties sakņu dārzā tālāk no mājas; viņš nekādi netika vaļā no domas, ka misters Džeimss nodzīvojis līdz deviņdesmit gadiem un misters Timotijs līdz simt gadiem, nemaz nerunājot par citiem. Un, pievērsis drūmu skatienu selerijām vai Briseles kāpostiem, viņš grozīja galvu.

Smizere bija atbraukusi, lai būtu Vinifredas tuvumā, taču vairāk neko nespēja kā tikai vaimanāt:

— Nabaga misters Soumss! Nabaga dārgais misters Soumss! Vai to varēja domāt! Un viņš vienmēr tā sargājās un sargāja citus!

Tā jau tas bija! Nezinot, cik sen jau kopš kaislība slepeni zagās klāt un kādā stāvoklī tā bija novedusi Flēru; nezinot, kā Soumss vēroja viņu, redzēja, ka meita, vismīļākā daļa no viņa paša, cietusi sakāvi, sasniegusi bezdibeņa malu un katru mirkli var iekrist tanī; nezinot par izmisumu, kas Flēru stūma pretī krītošajai gleznai un viņas tēva nojausmu par to, — nezinot neko par to, visi bija skumīgā neizpratnē. Viņiem šķita, it kā tas būtu drīzāk pērkons no skaidrām debesīm nekā vecum veca slepena notikuma neizbēgamais noslēgums, kas ķēris cilvēku, kurš mazāk nekā jebkurš cits likās pakļauts nejaušībām. Kā viņi varēja zināt, ka tas nemaz nebija tik pārāk nejauši!

Bet Flēra zināja pietiekami skaidri, ka viņas izmisums bija iegrūdis tēvu nelaimē, zināja tikpat skaidri, it kā būtu metusies upē un tēvs noslīcis, viņu glābdams. Viņa pārāk labi zināja, ka tonakt bija spējīga ielēkt upē, mesties ceļā mašīnai, izdarīt daudz ko bez plāna un liela spēku patēriņa, lai tikai atbrīvotos no neizturamajām sāpēm. Viņa zināja pietiekami labi, ka bija stāvējusi kā pienaglota, lai glezna gāžas viņai virsū. Un tagad, kad lielais satricinājums bija licis viņai atjēgties, viņa vairs neatrada sev nekāda attaisnojuma.

Viņa dalījās dežūrās ar māti, krustmāti un divām pieredzējušām slimo kopējām, tā, ka pie tēva, vienmēr atradās divas, un viņa visbiežāk bija viena no tām Anetes guļamistabā, kur Soumss gulēja. Viņa sēdēja stundām ilgi, gandrīz tikpat nekustīga kā viņas tēvs, nenolaizdama no tēva sejas ilgu pilnās, tumšiem lokiem ietvertās acis. Kaislība un drudžainās alkas bija izgaisušas. Likās, it kā nekļūdīgais tēva instinkts bija rādījis Soumsam vienīgo iespēju paglābt meitu no uguns, kas viņu draudēja aprīt. Džons bija tālu no viņas šai istabā, ko padarīja krēslainu nolaistie sauljumi un viņas nožēla.

Jā! Viņa bija gribējusi, lai glezna nonāvē viņu — kā izsmiekla dēļ tā pati Goijas glezna, kuras tērpā viņa bija apmeklējusi Džonu Vonsdonā un dejojusi ar viņu Netlfoldā! Kā prātu zaudējusi tai izmisuma pilnajā naktī, viņa pat neaptvēra, ka pati bijusi par cēloni ugunsgrēkam, nomezdama degošu papirosu, pat neatcerējās, ka vispār smēķējusi. Taču pārāk skaidri viņa zināja, ka tāpēc, ka toreiz viņai tā gribējās mirt, viņas tēvs tagad guļ uz nāves gultas. Cik tēvs labs vienmēr bija pret viņu bijis! Neticami, ka viņš varētu nomirt un paņemt līdzi šo labsirdību, neticami, ka viņa nekad vairs nedzirdēs tēva nosvērto balsi, nejutīs viņa ūsu pieskaršanos pie savas pieres vai vaiga. Neticami, ka nebūs nekādas iespējas parādīt, ka viņa tēvu patiesi mīlējusi, — jā, no sirds, par spīti visai savas dzīves pašmīlībai un gaisīgumam. Tagad pie tēva gultas atmiņā atausa nevis lieli notikumi, bet sīkumi. Kā tēvs ienes bērnistabā jaunu lelli un saka: «Es gan nezinu, vai tev patiks, — garām ejot paķēru.» Kā reiz, kad māte bija viņu nopērusi, tēvs ienāca, saņēma viņu pie rokas un sacīja: «Nekas, nekas. Iesim paskatīties, vai avenes nav jau gatavas!» Kā viņš bija stāvējis uz kāpnēm Grīnstrītā viņas kāzu dienā, raudzījies pāri hallē sadrūzmējušos viesu galvām, gaidījis, bāls un neuzmācīgs, vai viņa pēdējo reizi neatskatīsies. Neuzmācīgs! Tas bija īstais apzīmējums — viņš nekad neuzmācās. Un, ja nu viņš nomirst, tad par atmiņu nepaliek neviena portreta, pat ne lāga fotogrāfijas! Tik vien viņš uzfotografēts kā mātes rokās, būdams mazulis, tad kā mazs zēns, kurš skeptiski nolūkojas uz savām samta biksītēm; tad 1876. gadā — jauns cilvēks frakā, ar īsu vaigubārdu — un pāris momenta uzņēmumu, kad viņš nofotografēts, pašam nezinot. Diezin vai vēl kāds tik maz fotografējies! Viņš laikam nav vēlējies, lai viņu novērtētu vai pat pieminētu. Flērai, vienmēr izslāpušai pēc uzslavas, tas šķita gluži nesaprotami. Kāds slepens spēks šai tagad nekustīgajā, kalsnajā augumā padarīja Soumsu tik neatkarīgu? Viņš bija uzaudzis tikpat lielā greznībā kā pati Flēra, nekad nebija pazinis trūkumu vai nopietnu nepieciešamību strādāt, taču kaut kādā veidā bija saglabājis stoiķa neatkarību no citiem un citu uzskatiem. Taču viņš bija ilgojies pēc mīlestības — to neviens nezināja labāk par Flēru. Tas Flēru tagad sāpināja visvairāk. Viņš bija ilgojies pēc meitas mīlestības, un viņa nebija to pietiekami parādījusi. Bet viņa bija jutusi mīlestību — nudien, jutusi visu laiku. Kaut kas pašā tēvā pretojās jūtu izrādīšanai, atvēsināja to izpausmi. Viņa ārējam tēlam trūka pievilkšanas spēka. Un bieži, piezagdamās pie gultas, savas mātes gultas, kur pati bija ieņemta un laista pasaulē, Flēra stāvēja blakus mirējam un raudzījās pelēkajā, izdilušajā sejā, juzdama tādu tukšumu un mokas, ka tikko spēja valdīties.

Tā gāja dienas un naktis. Trešajā dienā ap pulksten trim, stāvēdama tēvam blakus, viņa pamanīja, ka acis paveras — pareizāk sakot, pavērās plaksti, bet acīs apziņas nebija, taču viņas sirds sāka strauji pukstēt. Kopēja, kuru viņa ar mājienu pieaicināja, paskatījās un aši izsteidzās pie telefona. Un Flēra stāvēja, lūkodamās ar visiem dvēseles spēkiem, cenzdamās ar skatienu pamodināt tēva apziņu. Viņš neatjēdzās, plaksti atkal aizvērās. Flēra pievilka krēslu un apsēdās, nenolaizdama acu no tēva sejas. Kopēja ienāca atkal un pavēstīja, ka ārsts izbraucis pie slimniekiem; līdzko pārbraukšot, tā viņu tūliņ sūtīšot šurp. Kā viņas tēvs būtu teicis: «Protams, «tas tips» nekad nav mājās, kad viņa vajag!» Taču tam nebija nozīmes. Viņas zināja, kas darāms. Apmēram pulksten četros plaksti atkal pavērās, un šoreiz kaut kas palūkojās ārā. Flēra nebija pārliecināta, vai tēvs redz, vai pazīst viņu vai kādu priekšmetu, taču tur bija kāda mirgojoša gaisma, kāda tieksme koncentrēties. Tā gausi pieņēmās spēkā, tad atkal nozuda zem plakstiem. Viņam iešļircināja ko ierosinošu. Un atkal Flēra apsēdās un sāka gaidīt. Pēc kādas pusstundas acis atvērās. Šoreiz viņš redzēja! Un Flēra mokoši vēroja, kā cilvēks pūlas būt, kā instinktīvais gribasspēks cenšas pakļaut apziņu. Noliekusies tā, lai šīm acīm, kas viņu noteikti pazina, vajadzētu mazāk piepūles, Flēra gaidīja trīsošām lūpām kā uz skūpstu. Neiedomājamā neatlaidība, ar kādu tēvs centās atgriezties dzīvē, šausmināja viņu. Viņš gribēja tikt pie samaņas, gribēja zināt, dzirdēt un runāt. Likās, šīs pūles vien var viņu nogalināt. Flēra klusu uzrunāja viņu. Viņa palika roku zem tēva aukstās plaukstas, lai sajustu vismazāko kustību. Viņa izmisīgi vēroja tēva lūpas. Beidzot šī cīņa par saprašanos aprima, pa pusei tukšo, pa pusei pikto skatienu nomainīja kaut kas dziļāks, lūpas sakustējās. Tās nerunāja neko, tikai kustējās, un no tēva pirkstiem tikko manāmas trīsas pārgāja meitas pirkstos.

—     Vai tu pazīsti mani, mīļais? Viņa acis atbildēja: «Jā.»

—     Vai tu atceries?

Acis atkal atbildēja: «Jā.»

Viņa lūpas visu laiku raustījās, it kā mēģinādamas runāt, un acu skatiens kļuva dziļāks. Flēra manīja, ka viņš viegli sarauc pieri, it kā viņas seja būtu par tuvu; viņa mazliet atvirzījās, un grumbas izlīdzinājās.

— Mīļais, tu atveseļosies.

Viņa acis sacīja: «Nē,» — un lūpas kustējās, taču Flēra nevarēja izšķirt skaņas. Uz mirkli viņa zaudēja pašsavaldīšanos un ieelsojās:

— Tēt, piedod man!

Skatiens atmaiga, un šoreiz viņa uztvēra kaut ko līdzīgu: «Piedot? Blēņas!»

— Es tevi tā mīlu.

Viņš, likās, atmeta mēģinājumu runāt un koncentrēja visus spēkus skatienā. Aizvien dziļāka un dziļāka kļuva acu krāsa, to veids un ietvertā doma — tās it kā spieda Flēru ko darīt. Un pēkšņi kā maza meitene viņa izrunāja:

— Jā, tēt, es gribu būt laba!

Viņas plauksta juta, kā nodrebēja tēva pirksti; viņa lūpas mēģināja pasmaidīt, galva pakustējās, it kā gribētu pamāt, un acu skatiens kļuva vēl dziļāks.

— Te ir Gredmens, dārgais, un māte, un krustmāte Vinifreda, un Kits, un Maikls. Vai gribi redzēt kādu no viņiem?

Viņa lūpas izveidoja vārdus: «Nē — tevi!»

— Esmu te visu laiku.

Atkal viņa juta tēva pirkstus notrīsam un redzēja lūpas nočukstam: «Tas ir viss.»

Un pēkšņi viņa acis izdzisa. Nekā vairs nepalika! Vēl kādu brīdi viņš elpoja, bet nesagaidīja, kamēr ierodas «tas tips», neizturēja — nomira.

XVI PILNA KADENCE

Atbilstoši Soumsa gaumei nekādas plašas bēres nerīkoja. Visa ģimene jau sen bija zaudējusi interesi par šo ceremoniju, izņemot viņu vienīgo.

Viss noritēja ļoti neuzkrītoši, piedalījās tikai vīrieši.

Sers Lorenss ieradās tik nopietns, kādu Maikls viņu nekad nebija redzējis.

— Es cienīju veco Forsaitu, — viņš sacīja dēlam, kad viņi atgriezās kājām no kapsētas, kur Soumss nu gulēja paša izraudzītā stūrī zem mežābeles. — Viņš bija veclaiku cilvēks un neprata izteikties, bet bija goda vīrs, bez kādām aplamībām. Kā Flēra panes to visu?

Maikls pakratīja galvu.

—     Viņu šausmina apziņa, ka tēvs…

—     Manu mīļo zēn, nav labākas nāves kā mirt, glābjot savu visdārgāko. Līdzko iespējams, atved Flēru pie mums uz Lipinghollu — tur ne viņas tēvs, ne tuvinieki nav bijuši. Es uzaicināšu paviesoties Hileriju un viņa sievu — Flērai viņi ir simpātiski.

—     Esmu ļoti noraizējies par viņu, tēt, — kaut kas ir salūzis.

—     Tas notiek gandrīz ar visiem mums, iekams sasniedzam trīsdesmit gadus. Vai nu kāda atspere neklausa, vai kas cits, bet drīz vien mēs atgūstam savu «otro elpu». Tas pats ir noticis ar visu mūsu laikmetu — kaut kas ir salauzts, bet «otrā elpa» vēl nav atgūta. Kādu pieminekli domājat likt?

—     Varbūt krustu.

—     Manuprāt, viņam labāk patiktu plakans akmens; mežābele galvgalī un visapkārt īves, lai neviens neredzētu. Nekādus «Mīļotajam» vai «Neaizmirstamajam». Vai viņš nopircis kapa vietu mūža lietošanā? Viņam būtu patīkami piederēt saviem pēcnācējiem uz mūžīgiem laikiem. Mēs visi būtībā esam daudz lielāka rada ķīniešiem, nekā to var iedomāties, tikai viņiem privātīpašnieki ir viņu senči. Kas bija tas vecais vīrs, kas raudot slēpās aiz cepures?

—     Vecais misters Gredmens — zināma veida lietišķa aukle visai ģimenei.

—     Uzticamais vecais suns! Jā, es gan nedomāju, ka vecais Forsaits pārcelsies uz viņu sauli pirms manis! Viņš izskatījās nemirstīgs, taču mūsu pasaule balstās uz ironijas. Vai varu kaut ko izdarīt tavā un Flēras labā? Vai neparunāt ar valdību par gleznām? Mēs ar marķīzu varētu jums to nokārtot. Marķīzam ir vājība pret veco Forsaitu, turklāt viņa Morlends ir izglābts, Jādomā, ka vecajam Forsaitam bijusi nikna cīņa ar uguni, jo viņš bija viens pats visā galerijā. Kaut ko tamlīdzīgu neviens no viņa nebūtu gaidījis!

—     Jā, — Maikls atbildēja, — es runāju ar Rigzu. Viņš nekādi vēl nevar atjēgties.

—     Vai tad viņš to redzējis? Maikls pamāja ar galvu.

—     Rau, kur viņš nāk!

Viņi palēnināja gaitu, un šoferis, paceldams cepuri, pienāca viņiem klāt.

—     A, Rigzs! — sers Lorenss noteica. — Dzirdēju, ka jūs esot bijis klāt ugunsgrēkā.

—     Jā, ser Lorens. Misters Forsaits taisni brīnumus darīja — tik naigs kā divus gadus vecs kumeļš; mēs ar pūlēm dabūjām viņu laukā. Tā viņš vienmēr baidījās, ka tikai nesamērcē mēteli vai nenosēžas caurvējā, bet kā toreiz ķērās klāt — un viņa vecumā! «Nāciet šurp!» viņš man sauca, lai tur dūmu kā biezs, — īsts varonis! Nekad mūžā nebiju tik pārsteigts, ser Lorens, — tik nervozs džentlmenis kā viņš. Un vajadzēja arī tā notikt! Nebūtu viņš tā uzstājies, lai glābj to pēdējo gleznu, tad tā nekad nebūtu kritusi un nebūtu viņu nositusi.

—     Kā ugunsgrēks izcēlās?

—     To neviens nezina, ser Lorens, ja nu vienīgi misters Forsaits, bet viņš jau neko neteica. Būtu jel es ieradies ātrāk, bet, kamēr novācu benzīnu…Kā tas vecais džentlmenis dabūja tur noņemties un vēl pēc tādas dienas! Kā ne, mēs taču torīt atbraucām no Vinčesteras uz Londonu, tad uz Dorkingu, paņēmām misis Montu un atkal atpakaļ. Un nu viņš nekad man vairs neteiks, ka esmu atkal iegriezies pa nepareizu ceļu.

Viņa kalsnā seja, tumša un vēju appūsta aiz pastāvīgās braukšanas, sašķobījās; pieskāries pie cepures, viņš pameta tos pie vārtiem.

— «Īsts varonis», — pusbalsī atkārtoja sers Lorenss. — To jau var rakstīt uz pieminekļa. Jā, pasaule balstās uz ironijas!

Hallē viņi izšķīrās — sers Lorenss brauca atpakaļ uz pilsētu mašīnā. Viņš paņēma līdzi Gredmenu, jo testaments jau bija nolasīts. Smizere raudāja un vilka logiem priekšā aizkarus, bet bibliotēkā Vinifreda un Vals ar Holiju, kas arī bija ieradušies bērēs, pieņēma nedaudzos līdzjūtības izteicējus. Anete bija bērnistabā pie Kita. Maikls uzgāja augšā pie Flēras. Viņa bija apmetusies istabā, kur kādreiz bija dzīvojusi meitenes gados; istaba bija domāta vienai personai, un Maikls gulēja citā.

Flēra gulēja gultā, gracioza un šķietami nedzīva.

Maiklam pievērstais skatiens likās veltījam viņam tikpat daudz uzmanības kā griestiem, ja ne mazāk. Nevarētu teikt, ka viņas domas klejoja tālu — viņai nebija kur iet. Maikls piegāja pie gultas un uzlika savu roku uz viņējās.

— Manu dārgumiņ!

Flēra atkal uzmeta viņam skatienu, ko viņš nespēja izprast.

— Kad vien gribēsi, dārgā, mēs vedīsim Kitu uz mājām.

— Kad tu gribi, Maikl.

— Es ļoti labi saprotu, ko tu izjūti, — Maikls sacīja, apzinādamies, ka neko nesaprot. — Rigzs stāstīja mums, cik apbrīnojami izturējies tavs tēvs ugunsgrēka laikā.

— Nevajag!

Kaut kas viņas sejā galīgi samulsināja Maiklu — kaut kas nedabisks, lai kā viņa sērotu pēc tēva. Tad viņa ierunājās:

— Nesteidzini mani, Maikl! Galu galā viss laikam ir nieki. Un neraizējies par mani — es neesmu tā vērta.

Labāk nekā jebkad apzinādamies, ka vārdi neko nespēj līdzēt, Maikls noskūpstīja viņai pieri un izgāja ārā.

Viņš nogāja pie upes un vēroja tās straumi, klusu, mirdzošu ieilgušā rudens zeltainajās dienās. Otrpus upes ganījās Soumsa govis. Tās drīz vien izūtrupēs; droši vien izūtrupēs visu, kas šeit Soumsam piederējis. Anete dzīrās pārcelties pie mātes uz Parīzi, un Flēra nevēlējās palikt te par namamāti. Maikls atskatījās uz namu, ko bija iebojājis ugunsgrēks un ūdens. Viņa sirdī pamodās grūtsirdība, it kā blakus būtu nostājies nelaiķa īpašnieka izdilušais, pelēkais rēgs un noskatītos, kā izput viss viņa īpašums, kā sairst viss, ko viņš uzkrājis ar tādām pūlēm un tik ilgi. «Pārmaiņa,» Maikls domāja, «pasaulē nav nekā cita, izņemot pārmaiņu. Tas ir vienīgais pastāvīgais lielums. Protams, katrs labāk izvēlēsies upi nekā purvu!» Viņš pagriezās pret puķēm, kas bija sastādītas gar sakņu dārza žogu. Kāršu rozes un saulgriezes bija pilnos ziedos, un Maikls izjuta dziņu pēc ziedu siltuma. Mazajā lapenē kāds sēdēja. Vala Dārtija dzīvesbiedre! Holija — jaukā sieviete! Un tas neaptveramais samulsums, ko Maikls izjuta Flēras tuvumā, radīja kādu nepieciešamību, sākumā biklu, kaunīgu, tad aizvien drošāku un neatlaidīgāku. Viņš devās pie Holijas. Viņa turēja rokā grāmatu, bet nelasīja.

— Kā klājas Flērai? — viņa vaicāja. Maikls pakratīja galvu un atsēdās.

— Es gribu jums kaut ko jautāt. Neatbildiet, ja nevēlaties, bet es jūtu, ka man jājautā. Vai jūs varat pateikt, vai gribat — kādas attieksmes ir tagad starp viņu un jūsu brāli? Es zinu, kas ir bijis pagātnē. Vai arī tagadnē kaut kas ir? Es jautāju viņas, nevis savā labā. Lai ko jūs sacītu, viņa necietīs.

Holija raudzījās viņam tieši acīs, un Maikls ielūkojās viņas sejā. Viņam kļuva skaidrs: lai ko Holija teiktu — ja viņa vispār ko teiks, — tā būs patiesība.

—     Lai kas starp viņiem bijis, — Holija beidzot sacīja,— un kaut kas ir bijis, kopš brālis pārbraucis, — tagad tas izbeidzies uz visiem laikiem. To es zinu noteikti. Tas izbeidzās dienu pirms ugunsgrēka.

—     Tā, — Maikls klusiņām noteica. — Kāpēc jūs sacījāt — uz visiem laikiem?

— Tāpēc, ka es pazīstu savu brāli. Viņš devis savai sievai vārdu nekad vairs nesatikties ar Flēru. Viņš laikam kaut kā sapinies, es zinu, ka bija kāda krīze, bet, ja Džons ir devis vārdu, tad neviens, it nekas nepiespiedīs viņu lauzt šo vārdu. Viss, kas bijis, ir beidzies uz visiem laikiem, un Flēra zina to.

Un atkal Maikls noteica: — Tā. — Un tad, it kā pats sev: — Viss, kas bijis.

Holija uzlika savu roku uz viņējās.

— Nekas, — viņš sacīja. — Tūliņ būs «otrā elpa». Un jūs varat būt droša, ka arī es turēšu savu vārdu. Es vienmēr esmu apzinājies, ka spēlēju otro vijoli. Flēra necietīs.

Viņa ciešāk saspieda Maikla roku; pacēlis galvu, viņš ieraudzīja Holijas acīs asaras.

— Liels paldies jums, — viņš sacīja, — tagad es saprotu. Kad cilvēks nekā nesaprot, tad viņš jūtas kā apstulbis. Liels paldies!

Viņš lēni atbrīvoja savu roku un piecēlās. Nolūkodamies uz Holiju un asarām viņas acīs, viņš pasmaidīja.

— Dažkārt diezgan grūti atcerēties, ka viss ir komēdija, taču pie šā slēdziena visiem jānonāk.

— Labu laimi! — Holija noteica, un Maikls atsaucās: — Labu laimi mums visiem!

Vakarā, kad mājā aizdarīja aizvirtņus, viņš aizsmēķēja pīpi un atkal izzagās ārā. «Otrā elpa» bija iestājusies. Kas zina, varbūt te palīdzēja Soumsa nāve. Varbūt, gulēdams ēnainajā stūrītī zem mežābeles, Vecais Forsaits aizvien vēl apsargāja savu mīluli. Pret Flēru Maikls juta tikai līdzcietību. Putnu ķēris šāviens no abiem stobriem, bet tas tomēr vēl dzīvs; vai tad cilvēks, kam vēl kaut lāse cildenuma, spējīgs nodarīt tam pāri? Nekas cits neatliek kā pacelt to un, cik iespējams, censties tam salabot spārnus. Maiklam palīgā steidzās kaut kas spēcīgs, tik spēcīgs, ka viņš nemaz nebija apzinājies tā esamību sevī. Vai tās bija sportista jūtas — bruņnieciskums? Nē! Tam nebija vārda; tas bija instinkts, kas lika just, ka svarīgākais nav cilvēks pats, kaut viņš ir sadragāts un pazemots. Visu savu mūžu

Maiklam bija riebies tādu jēdzienu kā crime passionnel[95]pārspīlētais egoisms, — apvainots laulātais draugs, gods, atriebība, «visa šī nejēdzība un mežonība». Meklēt iemeslu, lai varētu nebūt godīgs cilvēks! Tur nekāda iemesla nedrīkst būt. Pretējā gadījumā būtu jāsecina, ka dzīve nav ne par matu tālāk no akmens laikmeta, no pirmatnējo mednieku aplamās traģēdijas, kad vēl nebija ne civilizācijas, ne komēdijas.

Lai kas noticis starp Džonu un Flēru — un Maikls juta, ka noticis viss, — tagad visam beigas un viņa ir «salūzusi». Jāpalīdz viņai un jāklusē. Ja viņš tagad nevar to izdarīt, tad nebija nozīmes Flēru precēt, zinot, cik maz viņai bija jūtu pret Maiklu. Un, ievilcis dziļi pīpes dūmus, viņš devās pa tumšo dārzu uz upi.

Debess bija kā nosēta zvaigznēm; reizē ar pirmo rudenīgo dzestrumu cēlās augšup viegla migla, un melnais ūdens tās plīvurā likās gluži nekustīgs. Retumis cauri klusumam atskanēja tāla autotaure vai iepīkstējās kāds dzīvnieciņš. Zvaigznes, krūmu un zemes smarža, pūces brēciens, sikspārņu lidas, stalto papeļu aprises, melnākas par melno tumsu, — kā tas viss atbilda Maikla noskaņojumam!

Pasaule balstās uz ironiju, kā bija sacījis viņa tēvs. Jā, liela ironija un formu, noskaņojumu un skaņu maiņa — un nekā pastāvīga, ja nu vienīgi zvaigžņu gaisma un instinkts, kas dzen visas dzīvās būtnes: «Dzīvo!»

No upes atplūda klusas mūzikas skaņas. Laikam kādās mājās viesības. Droši vien tur dejo, kā šodien knišļi dejoja piesaulē! Un kāds dīvains šās nakts spēks aizžņaudza Maiklam elpu. Velns! Cik skaisti, brīnišķīgi! Šai tumsā elpo miljoniem dzīvu būtņu, tikpat daudz, cik zvaigžņu debesīs, un katra savādāka! Kas par pasauli! Kāds Mūžīgā Sākuma veikums! Un, ja kāds nomirst, kā tas vecais vīrs, un liekas atdusēties zem mežābeles, — tas ir tikai Sākuma acumirklīga atpūta viņa aprimuša jā ķermenī — nē, pat ne atpūta — tā ir tā pati kustība

noslēpumainā ritmā, kas saucas dzīvība. Kas var apturēt šā Sākuma kustību, kas gribētu to darīt? Un, ja kāds vārgs mantrausis, kā tas nabaga vecais vīrs, mēģinātu to un uz mirkli viņam tas izdotos, — zvaigznes tikai lieku reizi pamirkšķinās, kad viņa vairs nebūs. Iegūt un paturēt! Vai tad tas iespējams!

Un Maikls aizturēja elpu. Melodiska skaņa atplūda šurp pār ūdeņiem, gari vilkta, tāla, smalka, liega. It kā gulbis būtu nodziedājis savu dziesmu!

PASKAIDROJUMI UN TULKOJUMI

[1] 1922.gada oktobra vidū konservatīvo konference Karltona klubā nolēma izbeigt koalīciju ar Lloid-Džordža valdību. Nākamajā dienā Lloid-Džordžs iesniedza atlūgumu, parlamentu atlaida un izsludināja vispārējas vēlēšanas.

[4] Au fond(franc) – galvenokārt.

[5] „Bart”-saīsinājums no „baronet”.

[6] Karalis miris (franc).

[7] Lielais Vecais Vīrs – Gledstona iesauka

[8] Pārspīlēta (franc).

[9] Nomaļa Londonas daļa.

[10] Viņi dzīvoja, bet maz piedalījās dzīvē(franc).

[14] Bezizejas stāvoklis (franc).

[17] Viljams Kongrīvs (1670—1729) — angļu dramaturgs, rakstījis tehnikas ziņā spožas, asprātību pilnas komēdijas.

[18] Lorenss Sterns (1713—1768) — angļu humorists un romānu rakstnieks, sentimentālisma nodibinātājs angļu literatūrā.

[19] Bailes no noslēgtas telpas

[20]Mingu dinastija valdīja Ķīnā no 1368. līdz 1647. gadam.

[21]Sers Lorenss Alma-Tadema (1836—1912) — angļu gleznotājs.

[23]Rumā.

[24]Ir vienmēr viens, kas skūpsta, un otrs, kas ļauj sevi skūpstīt (franc.).

[25] saīsinājums no: Au revoir! — Uz redzēšanos!

[28] Savoir faire— prasme darīt vai uzvesties(franc).

[29] Ļoti skaists jauneklis senajā Mazāzijā

[30] EmīlsK u e propagandēja autosuģestiju kā līdzekli pret visām slimībām.

[33] Vienmēr ir viens, kas skūpsta, un otrs, kas neļaujas sevi skūpstīt (franc).

[37] Franču konjaka šķirne.

[38] fauna atpūta» (franc).

[41] liels skvērs londona, kur atrodas augļu, dārzeņu un puķu tirgus.

[43] franču baltvīns.

[44] Glābiet mūsu dvēseles(angl.).

[46] DžonsKonstebls (1776—1837) — gleznotājs

[48] bankrotu tiesa saskaņā ar kreditoru sūdzībām apraksta debitoru mantu, pārvērš to naudā un dabūto naudu izsniedz kreditoriem

[50] Kiaroskuro

[52] Gineja ir viens šiliņš vairāk (pavisam divdesmit viens) nekā mārciņa

[53] Lloid-Džordžs

[54] Angļi uzskata, ka siltajos mēnešos — no maija līdz augustam — austeres izraisa gremošanas traucējumus.

[55] Promesošie vienmēr vainīgi

[56] sv. paula katedrāle celta pēc arhitekta Kristofera Rena projekta.

[57] Sautēta gaļa piparotā un vircota mērce, kādu gatavo Indijā.

[59] Velingtonas hercogs

[61] mans draugs (franc).

[62] ap trim (franc).

[65] blakus manai gaišmatainajai mīļākajai ir saldi dusēt (fr.).

[66] pirmavots (lat.).

[67] cik netīrs tips(fr.).

[68] no sākuma līdz galam(fr.).

[69] Skandalozi procesi (fr.).

[70] Visumā (lat.).

[71] Frontes maiņa(fr.).

[73] Līdz smieklīgumam (fr.).

[74] Marionetes(fr.).

[75] requiescat in pace (lat.) — miers viņa pīšļiem

[76] Došanās ceļā (fr.).

[77] Daudz no mazuma, maz no daudzuma(lat.).

[78] «Habanera»no Bizē operas «Karmena».

[79] Pašcieņas jūtas( fr.).

[80] uz redzi (it)

[81] kura nekādi nevēlas atteikties no mazām cepurītēm (tr.). — Tulk.

[82] neskaidrībā (ir.). — Tulk.

[83] tas ir neiespējami, tavu tēvu ķers trieka (Ir.). — Tulk.

[84] nezinu vis, mīļā, tavs tēvs spējīgs uz visu (fr.).

[85] venēcijas( fr.).

[86] viss paiet, viss pāriet( fr.).

[87] naida objekti (fr.).

[88] Parunāsim par ko citu( fr.).

[89] Novecojies( fr.).

[91] vecmodīgs (fr.).

[92] beer (angl.) — alus.

[93] Jo vairāk viss mainās, jo nemainīgāks paliek (fr.).

[94] blakus manai gaišmatainajai mīļajai ir saldi dusēt (fr.).

[95] Aiz kaislības pastrādāts noziegums (fr.).

Content

Golsvertijs Džons Modernā komēdija

S A T U R S

PIRMĀ DAĻA BALTAIS PĒRTIĶIS

I PASTAIGA

II MĀJAS

III MŪZIKA

IV PUSDIENAS

V IEVA

VI VECAIS FORSAITS UN VECAIS MONTS

VII VECAIS MONTS UN VECAIS FORSAITS

VIII BIKETS

IX MULSA

X SPORTSMENA NĀVE

XI RISKANTS PASĀKUMS

XII SKAITĻI UN FAKTI

XIII NEZIŅAS MOKAS

OTRĀ DAĻA

I MARKA KRĪT

II VIKTORĪNA

III MAIKLS KLAIŅO UN SARUNĀJAS

V FLĒRAS DVĒSELE

VI MAIKLS DABŪ «PA KAKLU»

VII «KAILA»

VIII SOUMSS SĀK RĪKOTIES

IX DETEKTĪVS

X SEJA

XI VECĀ CEPURE

XII UZ AUSTRUMIEM

TREŠĀ DAĻA

I SVĒTKI

II DIENESTA JAUTĀJUMI

III «DRIĀDAS ATPŪTA»

IV BIKETA PĒCPUSDIENA

V MAIKLS DOD PADOMU

VI NOLĪDZINĀŠANAS

VII SARUNA AR ELDERSONU

VIII AIZMUCIS

IX SOUMSS NEBAIDĀS NE VELNA

X …TAČU NERISKĒ

XI AR MAZO BURTU

XII SMAGAIS PĀRBAUDĪJUMS

XIII SOUMSS STRUPCEĻĀ

XIV MOKAS

XV MIERS

INTERLŪDIJA KLUSA MĪLA

OTRĀ DAĻA SUDRABA KAROTE

PIRMĀ DAĻA

I ārzemnieks

II pārmaiņas

III MAIKLS «IZDARA IZLŪKOŠANU»

IV SARUNAS VIEN

V PABĒRNI

VI SOUMSS IR MODRS

VII SKAŅAS NAKTĪ

VIII CILPU MEŠANA

IX VISTAS UN KAĶI

X FRENSIS VILMOTS MAINA FRONTI

XI SOUMSS APMEKLĒ REDAKCIJU

XII MAIKLS PĀRDOMĀ

XIII PRĀVA TIEK IEVADĪTA

XIV TURPMĀKAS PĀRDOMAS

OTRĀ DAĻA

I MAIKLS SAKA RUNU

II sekas

III mārdžorija ferāra savās mājās

IV

V PRĀVA VĒRŠAS PLAŠUMĀ

VI MAIKLS BRAUC UZ BETNELGRĪNU

VII PRETSTATI

VIII PIERĀDĪJUMUS MEKLĒJOT

IX VOLTE FACE

X FOTOUZŅĒMUMI

XI ĒNAS…

XII ... SABIEZĒ

TREŠĀ DAĻA

I «IZRĀDES»

II «viņš nedomĀ to pieļaut»

III soumss brauc uz mājam

IV JAUTĀJUMI UN ATBILDES

V TIESAS DIENA

VI LIECINIEKU SOLĀ

VII LĪDZ KAKLAM

VIII FANTOCHES

IX RAUTS PIE MISIS MEGISIJAS

X JAUNA LAPPUSE

XI PĀR BORTU

XII ENVOI

INTERLŪDIJA NEJAUŠA SASTAPŠANĀS

I

II

III

TREŠĀ DAĻA GULBJA DZIESMA

PIRMĀ DAĻA

I ēdnīcas rašanās

II pie telefona

III atgriešanās mājās

IV soumss brauc uz londonu

V briesmas

VI TABAKAS DOZE

VII MAIKLU MĀC NEMIERS

VIII NOSLĒPUMS

IX NEJAUŠA SATIKŠANĀS

X PĒC BROKASTĪM

XI KLEJOJUMI

XII PERSONISKĀS IZJŪTAS

XIII SOUMSS GAIDA

OTRĀ DAĻA

I DŪJAS DĒLS

II SOUMSS HIPODROMĀ

III divgadnieki

IV «pļavās»

V MASALAS

VI KOMITEJAS DIBINĀŠANA

VII DIVI APMEKLĒJUMI

VIII AMIZANTA SASTAPŠANĀS

IX BET DŽONS . . .

X NEPATIKŠANAS

XI ĶERŠANAS PIE GRAUSTIEM

XII BRĪNIŠĶĪGA NAKTS

XIII «MŪŽĪGI MŪŽAM»

TREŠĀ DAĻA

I SOUMSS DOD PADOMUS

II PRĀTA NODARBINĀŠANA

III SAVALDĪBA

IV SARUNA MAŠĪNĀ

V ATKAL SARUNA MAŠĪNĀ

VI SOUMSAM RODAS ĢENIĀLAS DOMAS

VII RĪT

VIII AIZLIEGTAIS AUGLIS

IX sekas

X RŪGTAIS ĀBOLS

XI «LIELAIS FORSAITS»

XII GARŠ CEĻŠ

XIII UGUNSGRĒKI

XIV KLUSUMS

XV SOUMSS PĀRCEĻAS CITĀ PASAULĒ

XVI PILNA KADENCE

PASKAIDROJUMI UN TULKOJUMI