Golsverzijs Džons

Pēdējā lappuse

Džons Golsverzijs

Pēdējā lappuse

TRILOĢIJA

1.Daļa Meitene gaida

...

I NODAĻA

Portminsteras bīskapa dzīvības svece ātri dzisa; drīz vajadzēja ierasties viņa četriem brāļadēliem, divām brāļameitām un vienas brāļameitas vīram. Nebija domājams, ka bīskaps izdzīvos līdz rītam.

Viņš tā arī nebija apprecējies, šis «švītīgais Čerels» (tā izrunā Čeruelu vārdu), kā viņu sešdesmitajos gados dēvēja biedri Herovā un Keimbridžā, turpretī abām savām Londonas draudzēm viņš vēlāk bija cienījamais Katberts Čerels, oratora mākslas ziedu laikos — kanoniķis Čerels, bet pēdējos astoņpadsmit gados — Portminsteras Katberts. Viņš bija nodzīvojis astoņdesmit divus gadus un piecdesmit piecus no tiem (mācītāja kārtā viņu iesvētīja diezgan vēlu) vairākās vietās pārstāvējis dievu zemes virsū. Tieši tas, kā arī dabisko tieksmju nomākšana kopš divdesmit gadu vecuma bija piešķīruši viņa sejai apvaldītu cieņu, ko neizgaisināja pat nāves tuvums. Katberts sagaidīja to gandrīz zobgalīgi — ja sprieda pēc uzrauktajām uzacīm un toņa, kādā viņš vārgi uzrunāja kopēju:

— Rīt jūs varēsiet kārtīgi izgulēties, māsiņ. Es būšu precīzs, nav taču jāvelk talārs.

Tas, kurš bija mācējis valkāt savu amata tērpu visiznesīgāk visā bīskapijā, izskatījies visaristokrātiskākais gan sejā, gan stājā, pratis līdz pat pēdējai stundai saglabāt eleganci, kas bija sagādājusi viņam iesauku «švītīgais Katberts», — tagad gulēja pavisam klusu; sirmie mati bija kārtīgi sasukāti, un seja atgādināja ziloņkaulu. Viņš bija ieņēmis bīskapa amatu tik ilgi, ka tagad neviens nezināja, ko viņš domā par nāvi un patiesībā arī par visu citu, izņemot sprediķu grāmatu, kurā viņš noteikti noraidīja ikkatru izmaiņu. Cilvēku, kas jau no dabas bija atturīgs, ceremonijām pilnā dzīve bija pieradinājusi slēpt pat mazākās izjūtas: tā izšuvumi un dārgakmeņi aizsedz garīdznieka amata tērpa drānu.

Viņš gulēja istabā ar gariem, šauriem divviru logiem. Tā bija askētiska telpa sešpadsmitajā gadsimtā celtā mājā, kas atradās katedrāles tuvumā; pat septembra gaiss, plūzdams pa atvērtajiem logiem, nespēja pilnīgi izdzīt vecuma elpu. Pāris ciniju senā vāzē uz palodzes bija vienīgais krāsu plankums, un kopēja ievēroja, ka bīskapa acis, izņemot brīžus, kad pievērās, neatraudamās kavējās pie tā. Ap pulksten sešiem viņam paziņoja, ka ieradusies jau labi sen mirušā vecāka brāļa ģimene.

— Ā! Parūpējieties, lai viņi jūtas kā mājās. Es vēlētos redzēt Adriānu.

Kad pēc stundas bīskaps atkal atvēra acis, viņš ieraudzīja gultas kājgalī sēžam savu brāļadēlu Adriānu. Kādu brīdi mirējs aplūkoja viņa grumbu izvagoto, brūngano, kalsno, bārdaino seju un sirmojošos matus tādā kā vieglā izbrīnā, it kā ieraudzījis, ka brāļadēls ir vecāks, nekā būtu sagaidāms. Tad, uzraucis uzacis, viņš savā vārgajā balsī ar to pašu zobgalīgo pieskaņu noteica:

— Mans dārgais Adriān! Cik jauki, ka esi atnācis! Vai tu varētu pievirzīties tuvāk? Tā, tā! Man nav daudz spēka, bet no tā, kas man ir, es gribētu, lai tu gūtu kādu labumu, kaut gan tu varbūt domāsi, ka tas ir ļaunums. Man vai nu jārunā bez aplinkiem, vai jācieš klusu. Tu neesi garīdznieks, tāpēc to, kas man jāsaka, es teikšu sabiedrības cilvēka vārdiem, jo tāds es biju reiz pats un varbūt esmu tāds palicis visu savu mūžu. Esmu dzirdējis, ka tu esot iemīlējies vai, varbūt varētu teikt, aizrāvies ar kādu dāmu, kas nevar tevi precēt, — vai tā ir?

Raižpilnā izteiksme, kas pavīdēja brāļadēla laipnajā, grumbainajā sejā, padarīja to vēl maigāku.

— Tā ir, tēvoci Katbert. Man ļoti žēl, ja tas tevi dara nemierīgu.

— Vai mīlestība ir abpusēja? Brāļadēls paraustīja plecus.

— Mans dārgais Adriān, kopš manām jaunības dienām pasaule ir mainījusi savus uzskatus, taču laulību vēl joprojām apvij zināms oreols. Tomēr tā ir tavas sirdsapziņas darīšana — mans nolūks arī nebija par to runāt. Pasniedz man mazliet ūdens.

Padzēries no glāzes, kuru Adriāns viņam pielika pie lūpām, viņš vēl vārgākā balsī turpināja:

— Kopš nomira tavs tēvs, esmu bijis jums visiem it kā in loco parentis [1] un, šķiet, galvenais to tradīciju glabātājs, kuras saistās ar mūsu vārdu. Gribēju tev sacīt, ka mūsu vārds ir ļoti sens un ļoti cienījams. Zināma mantota pienākuma apziņa ir viss, kas tagad palicis vecajām ģimenēm; to, ko dažreiz piedod jauneklim, nepiedod nobriedušam cilvēkam, kas ieņem zināmu stāvokli — kā tu. Man būtu skumji aiziet no šīs dzīves, zinot, ka mūsu vārdu varbūt velti valkās presē vai arī tas iekļūs ļaužu valodās. Piedod, ka ielauzos tavā personiskajā dzīvē, un ļauj man tagad pateikt jums visiem ardievas. Būs labāk, ja tu pats nodosi citiem manu svētību, lai gan baidos, ka tā ir visai maz vērta. Ardievu, mans dārgais Adriān, ardievu!

Balss kļuva klusāka, līdz pārgāja čukstā. Runātājs aizvēra acis, un Adriāns, garš un mazliet salīcis, brīdi pastāvējis, nolūkodamies izdrāztam ziloņkaulam līdzīgajā vaska dzeltenajā sejā, uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm, klusi atdarīja tās un izslīdēja ārā.

Atgriezās kopēja. Bīskapa lūpas kustējās un uzacis šad tad noraustījās, taču runāt viņš ierunājās tikai vienu reizi:

— Esiet, lūdzu, tik laipna un parūpējieties, lai mans kakls ir taisns un mute aizvērta. Piedodiet, ka apgrūtinu jūs ar tādiem sīkumiem, bet es nevēlētos izskatīties atbaidošs…

Adriāns nogāja lejā garajā, paneļiem apšūtajā istabā, kur gaidīja radinieki.

— Dziest. Viņš sūtīja jums visiem savu svētību. Sers Konvejs noklepojās. Hilerijs sažņaudza Adriāna elkoni. Laionels piegāja pie loga. Emīlija Monta izņēma mazu mutautiņu un ļāva otrai rokai ieslīdēt sera Lorensa plaukstā. Vienīgi Vilmeta ierunājās.

— Kā viņš izskatās, Adriān?

— Līdzīgs karavīra rēgam uz vairoga. Sers Konvejs atkal aizkrekstējās.

— Lieliskais vecais zēns! — klusi noteica sers Lorenss.

— Jā! — nopūtās Adriāns.

Nebilzdami ne vārda, viņi palika sēžot un stāvot tai piespiedu neērtībā, kas valda nāves apciemotā mājā. Ienesa tēju, bet it kā pēc mēmas vienošanās tai neviens nepieskārās. Pēkšņi iedunējās zvans. Visi septiņi pacēla acis. Kādā tukšā telpas punktā viņu skatieni sastapās un krustojās, it kā apstātos pie kaut kā tāda, kā tur tomēr nebija.

No durvju puses atskanēja balss:

— Lūdzu, nāciet, ja vēlaties viņu redzēt. Vecākais, sers Konvejs, sekoja bīskapa kaplānam; pārējie devās viņa pēdās.

Balts, taisns un kalsnējs, vienīgi nāvē vēl cienījamāks, bīskaps gulēja savā šaurajā gultā, kuras galvgalis bija piebīdīts sienas vidum pretī divviru logiem. Savā pēdējā dusas vietā viņš izskatījās pat skaistāks nekā dzīvē. Neviens no klātesošajiem, pat viņa kaplāns, kas bija astotais skatītājs, nezināja, vai Portminsteras Katberts patiešām bijis dievbijīgs cilvēks vai arī, dziļā padevībā kalpodams baznīcai, ticējis vienīgi tās ārējam spožumam. Brālabērni patlaban lūkojās uz mirušo, domādami katrs savu, jo nāve dažāda temperamenta cilvēkos izraisa visai atšķirīgas izjūtas; kopēja bija tikai estētiskā bauda, ko sniedza šis neaizmirstamās cieņas pilnais skats.

Konvejam — ģenerālim seram Konvejam Čerelam — nāve nebija nekas neparasts. Viņš stāvēja, rokas sakrustojis kā senos laikos Sendherstas kadetu skolā pēc komandas: «Brīvi!» Viņa askētiskā seja ar iekritušajiem deniņiem it kā nepiedienēja karavīram; vēja appūstos vaigus no pat platajiem vaigu kauliem līdz stingrajam zodam vagoja grumbas; virs plānajām lūpām un deguna vērīgi lūkojās melnās acis; tumšas un viegli iesirmas vīdēja īsi apcirptās ūsas; ģenerāļa seja varbūt bija vismierīgākā no visām astoņām, turpretī blakus stāvoša, augumā garākā Adriāna vaigs — visnemierīgākais. Sers Lorenss Monts bija paņēmis zem rokas savu sievu Emīliju, un viņa kalsnā, nervozā seja šķita sakām: «Ļoti skaista izrāde — neraudi, mana dārgā.»

Hilerijs un Laionels stāvēja abas puses Vilmetai, un viņu sejas, viena — rētaina, otra — gluda, abas — iegarenas, sausnējas un stingras, pauda tādu kā skumju skepsi — likās, viņi gaida, ka mirušā acis atvērsies. Garā, kārnā Vilmeta bija tumši piesarkusi un sakniebusi muti. Kaplāns stāvēja, noliecis galvu, un kustināja lūpas, it kā laistu caur pirkstiem neredzamas lūgšanu krelles. Tā viņi palika varbūt trīs minūtes, tad, klusi nopūzdamies, rindās devās uz durvīm un aizgāja katrs uz savu istabu.

Viņi satikās atkal pie pusdienu galda, domās un runās atgriezušies zemes dzīvē. Tēvocis Katberts, oficiāli gan skaitīdamies ģimenes galva, nekad nebija ne ar vienu no viņiem atradies sevišķi tuvās attiecībās. Apsprieda jautājumu, vai viņu apglabāt ģimenes kapenēs Kondafordā vai šeit, katedrālē. Bija iespējams, ka to izšķirs testaments. Visi, izņemot ģenerāli un Laionelu, mirušā pēdējās gribas izpildītājus, tai pašā vakarā atgriezās Londonā.

Abi brāļi, pārlasījuši testamentu, kas bija īss, jo nebija daudz, ko atstāt, klusēdami sēdēja bibliotēkā, līdz ģenerālis beidzot ierunājās:

— Gribu tev prasīt padomu, Laionel. Par manu zēnu, Hjūbertu. Vai lasīji, kā viņam pirms parlamenta brīvdienām uzbrukuši apakšnamā?

Vārdos skopais Laionels, kas cerēja tuvākajā laikā kļūt par tiesnesi, pamāja ar galvu.

—   Lasīju, ka iesniegta interpelācija, bet nezinu, ko par notikušo saka pats Hjūberts.

—   Varu tev pateikt. Viss šis notikums ir riebīgs. Zēnam, protams, ir ātra daba, taču netaisnību viņš mutē neņems. Ja viņš ko saka, tad uz to var paļauties. Un es varu pateikt tev tikai to, ka, būdams viņa vietā, es laikam gan rīkotos tāpat.

Laionels palocīja galvu. — Turpini!

— Kā jau tev zināms, viņš tieši no Herovas aizgāja karā, kaut gan viņa gadagājumu vēl neiesauca, nokalpoja vienu gadu Karaliskajā aviācija, tika ievainots, atgriezās ierindā un pēc kara palika armijā Sākumā viņš kalpoja Mezopotāmijā, tad Ēģiptē un Indijā. Pēc tam viņš smagi saslima ar malāriju un pērnajā oktobrī saņēma uz veselu gadu slimības atvaļinājumu, kas izbeigsies nākamā mēneša pirmajā datuma. Viņam ieteica doties kādā garā ceļojumā. Tam viņš dabūja atļauju un aizbrauca pāri Panamas kanālam uz Limu. Tur viņš sastapa amerikāņu profesoru Hallorsenu, kas pirms neilga laika bija uzturējies Anglijā un nolasījis dažas lekcijas, liekas, par kaut kādiem retiem izrakumiem Bolīvijā; toreiz viņš grasījās rīkot uz turieni ekspedīciju. Kad Hjūberts ieradās Limā, šī ekspedīcija tieši devās ceļā, un Hallorsenam bija vajadzīgs transporta vadītājs. Hjūberts pēc ceļojuma pa jūru jutās jau pietiekami labi un nolēma nepalaist šo izdevību garām. Nespēja dzīvot bez darba. Hallorsens viņu pieņēma; tas notika pagājušā gada decembrī. Drīz vien amerikānis atstāja visu savu nometni līdz ar veselu baru metisu mūļu dzinēju Hjūberta ziņā. Hjūberts bija vienīgais baltais, bez tam viņu atkal drausmīgi sāka mocīt drudzis. Kā viņš stāsta, daži no šiem jaukteņiem esot tīrie velni, nesaprotot nekā no disciplīnas un bezgala nežēlīgi apejoties ar dzīvniekiem. Hjūberts ar viņiem nevarēja satikt — kā jau tev teicu, viņš ātri sadusmojas un turklāt ārkārtīgi mīl dzīvniekus. Metisi kļuva arvien nepaklausīgāki un nepaklausīgāki, līdz beidzot viens no tiem, kurus Hjūbertam reiz par sliktu apiešanos ar mūļiem un biedru musināšanu bija vajadzējis iepērt, metās viņam virsū ar nazi. Par laimi, Hjūbertam bija pie rokas revolveris, un viņš uzbrucēju nošāva. Pēc tam viss neliešu bars, izņemot trīs, aizlasījās projām, paņemot līdzi ari mūļus. Neaizmirsti, ka viņš gandrīz veselus trīs mēnešus bija pamests tur viens un Hallorsens nelikās par viņu ne zinis, par palīdzības sniegšanu nemaz nerunājot. Tā nu viņš tur pusdzīvs, pusmiris līdz ar atlikušajiem vīriem kaut kā noturējās. Beidzot ieradās Hallorsens un, nemaz nepūlēdamies izprast zēna grūto stāvokli, ņēmās brukt viņam virsū. To Hjūberts vairs nespēja paciest, sadeva amerikānim pretī un aizgāja projām. Zēns ieradās tiešā ceļā mājās un patlaban dzīvo pie mums Kondafordā. No drudža viņš, par laimi, ir izārstējies, taču joprojām jūtas ārkārtīgi noguris. Un tagad šis Hallorsens uzbrūk viņam savā grāmatā, faktiski uzveldams visu vainu par ekspedīcijas neizdošanos Hjūbertam, nosaukdams viņu par ātrsirdīgu aristokrātu un apgalvodams, ka zēns esot tirāns un neprotot apieties ar cilvēkiem, — vārdu sakot, melsdams visas tās blēņas, kas pašlaik ir tik ļoti modē. Nu, un viens no parlamenta locekļiem — armijas vīriem — tam piesējās un iesniedza interpelāciju. Ja nepatikšanas taisa sociālisti, tad tas nav nekāds brīnums, bet, ja tevi par britu virsniekam nepiedienīgu uzvedību apvaino karavīrs, tad nu tas ir zem katras kritikas. Hallorsens atrodas Savienotajās Valstīs. Nav pret ko ierosināt lietu: bez tam Hjūbertam nebūtu iespējams dabūt lieciniekus. Man šķiet, viss šis notikums sabojās viņam karjeru. Laionela Čerela iegarenā seja pastiepās vēl garāka.

—   Vai viņš ir mēģinājis ziņot par to štābam?

—   Jā, trešdien zēns tur bija aizgājis. Saņēmuši viņu ļoti vēsi. Ikkatras tenkas par patvarīgu rīcību, kuras nokļuvušas visu mutē, viņus tagad biedē. Man gan šķiet, ja baumas pašreizējā brīdī apklusinātu, tad štābā viss nokārtotos, bet kā to panākt? Viņš ir publiski kritizēts šajā grāmatā un parlamentā faktiski apsūdzēts vardarbībā, kas nepiedien ne virsniekam, ne džentlmenim. Norīt viņš tādu apvainojumu nespēj, bet… ko citu lai viņš iesāk?

Laionels ievilka no pīpes dziļu dūmu.

— Vai zini, — viņš sacīja, — manuprāt, vislabāk būtu nelikties par to ne zinis.

Ģenerālis sažņaudza dūri. — Pie velna, Laionel, es to nesaprotu!

— Bet viņš taču atzīst, ka vairākus sitis un vienu nošāvis. Publikai nav nekādas iztēles, Kon, — viņi nemūžam nespēs skatīties uz notikušo no Hjūberta viedokļa. Līdz viņu saprašanai nonāks tikai fakts, ka Hjūberts civilā ekspedīcijā vienu nošāvis un citus sitis. Tu nevari gaidīt, lai viņi saprastu apstākļus vai grūto stāvokli, kurā zēns atradās.

—   Tātad tu visa nopietnība iesaki viņam nekurnot saņemt pļauku?

—   Kā cilvēks — nē; kā mūsu aprindu cilvēks — jā.

—   Mīļais dievs! Kurp gan iet Anglija? Interesanti, ko būtu teicis vecais tēvocis Katberts? Viņš bija tik augstās domās par mūsu vārdu.

—   Es arī. Bet kā Hjūberts lai tiek ar šiem mēlnešiem galā?

Ģenerālis īsu brīdi klusēja un tad teica:

—   Šī apsūdzība ir kauna traips armijai, taču Hjūberta rokas, šķiet, saistītas. Iesniegdams atlūgumu, viņš varētu mēģināt apvainojumu atspēkot, bet viņš ir ar sirdi un dvēseli pieķēries armijai. Nejauka ķeza. Starp citu, Lorenss runāja ar mani par Adriānu. Diāna Fērza agrāk saucās Diāna Montdžoja, vai ne?

—   Jā, viņa ir Lorensa māsīca otrā pakāpē — ļoti skaista sieviete, Kon. Vai esi viņu redzējis?

—   Kā meiteni, jā. Kāds tad tagad ir viņas ģimenes stāvoklis?

—   Dzīva vīra atraitne… ar diviem bērniem. Vīrs mīt ārprātīgo namā.

— Tas nu gan nav visai patīkami. Vai nedziedināms? Laionels pamāja ar galvu. — Tā stāsta. Bet, protams, kas gan to īsti var zināt.

—   Ak, dievs!

—   Tā jau ir tā nelaime. Viņa ir nabaga un Adriāns jo vairāk; mūsu brālis šīs jūtas lolo kopš seniem laikiem, viņš mīlēja Diānu jau pirms tās laulībām. Ja viņš izdarīs kādu muļķību, tad zaudēs vietu.

—   Vai tu domā, ka viņi varētu kopā kaut kur aizlaisties? Viņam taču drīz būs piecdesmit gadu!

—   Matos sarma, bet sirds… Viņa ir ārkārtīgi valdzinoša. Montdžojas ir slavenas ar savu šarmu. Vai viņš tevi klausītu, Kon?

Ģenerālis papurināja galvu.

—   Drīzāk Hileriju.

—   Nabaga Adriāns — viņš ir viens no labākajiem cilvēkiem pasaulē. Parunāšu ar Hileriju; bet viņš vienmēr ir tik aizņemts.

Ģenerālis piecēlās. — Došos gulēt. Kondafordā tikļoti nejūt vecuma smaku kā te — lai gan tā celta daudz senākos laikos.

— Te ir pārāk daudz koka. Ar labu nakti, veco zēn.

Brāļi paspieda viens otram roku un, paņemdami katrs savu sveci, devās pie miera.

II NODAĻA

Kondafordas muiža, kādreizējais de Kanforu miteklis (no viņiem bija cēlies arī tās nosaukums), bija pārgājusi Čerelu īpašumā 1217. gadā, kad viņu vārda rakstība bija «Kerveli» vai dažkārt arī «Keruali», kā jau nu rakstītājam ienāca prātā. Stāsts par īpašnieku maiņu izklausījās romantisks, jo Kervels, kas iemantoja muižu, apprecot kādu de Kanforu, bija iekarojis savas dāmas sirdi, izglābdams daiļavu no meža kuiļa. Viņš bija nabaga bezzemnieks, kura tēvs, kāds francūzis no Gijenas, bija ieradies Anglijā pēc Ričarda Lauvassirds krusta kara gājiena[2]; līgava turpretī bija lielo zemes īpašnieku de Kanforu mantiniece. Meža kuili iemūžināja dzimtas «vairogā», un daži šaubījās, vai tikai tur redzamais dzīvnieks nav bijis par iemeslu leģendai, nevis leģenda — dzīvniekam. Lai kā ari būtu, akmens mūru celtniecības lietpratēji apstiprināja, ka atsevišķas mājas daļas būvētas jau divpadsmitajā gadsimtā. Kādreiz to neapšaubāmi tika iejozis aizsarggrāvis, bet karalienes Annas laikā kāds jauninājumu kārs Čerels, vai nu domādams, ka pienācis zelta laikmets, vai varbūt arī nevarēdams atkauties no odiem, bija ūdeni novadījis, un tagad no grāvja nebija ne vēsts.

Nelaiķis sers Konvejs, bīskapa vecākais brālis, bija kalpojis par diplomātu un titulu iemantojis 1901. gadā, kad viņu sūtīja uz Spāniju. Tāpēc viņš bija muižu bezgalīgi nolaidis. Nāve veco diplomātu aizsauca 1904. gadā, viņam vēl joprojām uzturoties ārzemēs, un muižas pagrimšanas process turpinājās nelaiķa vecākā dēla — pašreizējā sera Konveja laikā, jo tas līdz pirmā pasaules kara beigām nepārtraukti atradās armijā un tikai retumis varēja baudīt iespēju kādu brītiņu padzīvot Kondafordā. Tagad, kad sers Konvejs bija apmeties šeit uz pastāvīgu dzīvi, apziņa, ka viņa senči mituši te kopš Viljama Iekarotāja laikiem, mudināja pielikt visus spēkus, lai savestu muižu kārtībā, un patlaban tā likās tīri glīta no ārpuses un ērta iekšpusē, taču viņš pats bija kļuvis gandrīz vai par nabagu, lai tajā dzīvotu. Ienesīga Kondafordā nebija tāpēc, ka tās robežās atradās pārāk daudz mežu; šādā sakarā tā, nebūdama gan noslogota ar hipotēku, gadā deva tikai pāris simtu mārciņu skaidras peļņas. Ģenerāļa pensija un sievas (dzimušas aristokrātes Elizabetes Frenšemas) pieticīgie ienākumi piešķīra seram Konvejam tiesības maksāt visai mazu nodokli, kā arī ļāva turēt divus jājamzirgus un dzīvot klusi, ar grūtībām savelkot kopā galus. Viņa sieva bija viena no tām anglietēm, kuras šķiet visai nenozīmīgas, bet tieši šī iemesla pēc ir ļoti nozīmīgas. Viņa bija neuzbāzīga, maiga un mūžam darbīga. Vārdu sakot, viņa turējās ēnā, un viņas bālā, mierīgā, smalkjūtīgā un mazliet biklā seja pastāvīgi atgādināja, ka gara bagātība nebūt nav atkarīga no naudas vai lielām intelektuālām dotībām. Viņas vīrs un trīs bērni zināja, ka uz māti var paļauties kā uz klinti. Viņi bija ņiprāki un spriganāki un pie mātes varēja atvieglot sirdi.

Viņa nebija braukusi ģenerālim līdzi uz Portminsteru un tāpēc pašlaik gaidīja vīru atgriežamies. Mēbelēm drīz vajadzēja noņemt vasaras pārklājus, un lēdija Čerela patlaban stāvēja tējas istabā, prātodama, vai tie vēl nokalpos nākamo sezonu, kad ienāca skotu terjers, kam sekoja viņas vecākā meita Elizabete, kuru parasti visi dēvēja par Diniju. Dinija bija trausla, pagara meitene ar kastaņkrāsas matiem, uzrautu deguntiņu, muti kā Botičelli madonnām un rudzupuķu zilām, patālu stāvošām acīm; viņa izskatījās pēc garkātaina zieda, kas viegli varētu salūzt un tomēr nelūst. Viss meitenes izskats pauda, ka viņa soļo pa dzīvi, pūlēdamās neuzlūkot to par joku. Viņa patiesi bija līdzīga strautiņam vai avotiņam, kaš neapnikdams met burbuļus. «Dinija čalo kā urdziņa,» mēdza teikt viņas tēvocis sers Lorenss Monts. Pašlaik viņai bija divdesmit četri gadi.

—   Māmiņ, vai mums tēvocim Katbertam par godu jānēsā sēras?

—   Manuprāt, nē, Dinij; vismaz ne dziļas.

—   Vai viņu glabās te?

—   Droši vien katedrālē; tēvs jau būs uzzinājis.

—   Vai gribi tēju, māmulīt? Skaramušs, nāc šurp un nebāz degunu pastētē.

—   Dinij, man tādas raizes par Hjūbertu.

—   Man tāpat, māmiņ; viņš pilnīgi zaudējis savu agrāko izskatu; palicis tikai profils, un tas arī atgādina senu vācu gravīru. Viņam nemūžam nevajadzēja doties tajā drausmīgajā ekspedīcijā, māmiņ. Sadzīvot ar amerikāņiem ir tīrā māksla, un Hjūberts to prot mazāk par visiem, ko es pazīstu. Viņš nekad nav varējis ar šo tautu satikt. Bez tam civilistiem, manuprāt, nekad nevajadzētu ņemt sev līdzi karavīrus.

—   Kāpēc, Dinij?

—   Redzi, karavīriem ir tāds pastīvs saprāts. Viņi skaidri zina, kas pienākas dievam un kas — ķeizaram. Vai tu neesi to ievērojusi, māmulīt?

Lēdija Čerela bija gan to ievērojusi. Viņa bikli pasmaidīja un ievaicājās: — Kur ir Hjūberts? Tēvs tūlīt būs mājās.

—   Viņš izgāja ar Donu padabūt kādas irbes pusdienām. Varu derēt, ka viņš piemirsīs tās nošaut, un, ja arī nošaus, putni būs pārāk svaigi. Hjūberts ir tādā garastāvoklī, ka lai dievs pasargā, tikai šoreiz dieva vietā to būtu jālūdz darīt velnam. Viņš ne par ko citu nedomā kā tikai par šo notikumu, māmiņ. Vienīgais, kas viņam spētu palīdzēt, ir iemīlēšanās. Varbūt mēs varētu atrast viņam kādu ideālu meiteni? Vai pazvanīt, lai atnes tēju?

—   Jā, mīlulīt. Un šai istabā vajadzīgas svaigas puķes.

—   Tūlīt saplūkšu. Ejam, Skaramuš!

Izgājusi septembra saules pielijušajā dārzā, Dinija ieraudzīja lejas zālienā zaļu dzeni, un viņai ienāca prātā pantiņš: «Ja septiņi putni ar septiņiem knābjiem ņemtos un klaudzinātu, vai tad pēc pusgada,» domāja dāma, «tie tiktu tārpiņam klātu?» Kāds sausums! Taču cinijas šogad bija krāšņas, un Dinija noliecās, lai dažas norautu. Tās liesmoja viņas rokā visās nokrāsās, no tumši sarkanas līdz rožainai un citrondzeltenai — skaistas, bet vēsas. «Žēl,» Dinija nodomāja, «ka nav tādas modernu meiteņu dobes, pie kuras mēs varētu pieiet un noplūkt vienu Hjūbertam.» Viņa reti izrādīja savas jūtas, bet dziļi sirdī slēpa divas mīlestības — vienu pret brāli, otru pret Kondafordu, un abas tās bija nesaraujami saistītas. Ikviens viņas dzīves brīdis bija savīts ar Kondafordu; viņa mīlēja šo vietu ar tādu kaismi, kādu no viņas runas veida neviens nebūtu varējis nojaust, un loloja kvēlu un dedzīgu vēlēšanos iepotēt šīs jūtas arī brālim. Viņa taču bija dzimusi, kad te viss izskatījās panīcis un nolaists, un piedzīvojusi atjaunošanas periodu. Turpretī Hjūbertam tā bija tikai vieta, kur pavadīt brīvdienas un atvaļinājumu. Lai gan Dinija neparko nebūtu runājusi par savām saiknēm skaļi un nopietni pieminējusi tās citu klātbūtnē, viņa tomēr slepenībā ticēja Čereliem, viņu īpašumiem un darbiem, un šo ticību nekas nespēja satricināt. Ikviens Kondafordas dzīvnieks, putns un koks, pat puķes, ko viņa plūca, bija Dinijas daļa, gluži tāpat kā vienkāršie ļaudis, kas dzīvoja salmiem apjumtās būdiņās muižas apkārtnē, gotu stilā celtā divpadsmitā gadsimta baznīca, ko viņa apmeklēja, pati gan būdama gandrīz pavisam neticīga, pelēcīgās ausmas, ko viņa reti redzēja, mēness gaismas pārlietās naktis, kuru klusumu iztraucēja tikai pūču kliedzieni, garās saulstaru strēles, kas apspīdēja rugāju, smaržas, skaņas un pat apkārtējais gaiss. Būdama tālu no mājām, viņa nekad neatzinās, ka ilgojas pēc tām, bet ilgas viņu patiešām māca; būdama mājās, viņa nekad nepauda savu līksmi, bet līksma viņa patiešām bija. Ja Kondaforda pārietu citās rokas, viņa nevaimanātu, bet justos kā stāds, kas ar visām saknēm izrauts no zemes. Tēvs izturējās pret senču mājokli ar to mierīgo mīlestību, kas piemīt cilvēkam, kurš savus labākos mūža gadus pavadījis citur, māte bija samierinājusies ar to kā vietu, kas, īsti nebūdama viņas dzimtā ligzda, tomēr prasa nenogurstošu darbu no rīta līdz vakaram; māsa izjuta pret muižu lietišķu iecietību, labprātāk vēlēdamās atrasties citur, kur būtu interesantāk, un Hjūberts — ko domāja Hjūberts? Dinija patiešām to nezināja. Ciniju pilnām rokam un vakara saulē sasildītu pakausi meitene atgriezās ēdamistabā.

Māte stāvēja pie tējas galda.

— Vilciens kavējas, — viņa teica. — Kaut jel Klēra nebrauktu tik ātri!

— Neredzu starp šiem teikumiem sakara, māmulīt.— Taču Dinija to redzēja gan. Māte vienmēr nervozēja, kad tēvs aizkavējās.

—   Māmiņ, es tomēr domāju, ka Hjūbertam jāpublicē avīzēs sava versija.

—   Redzēsim, ko teiks tēvs, — viņš būs aprunājies ar tēvoci Laionelu.

—   Klau, mašīna, — sacīja Dinija.

Tūlīt aiz ģenerāļa istabā ienāca viņa jaunākā meita. Klēra bija visnemierīgākā ģimenes locekle. Viņai bija tumši, mīksti, īsi apcirpti mati un bāla, izteiksmīga seja ar viegli krāsotām lūpām. Viņas acis bija brūnas un to skatiens tiešs un nepacietīgs, bet piere zema un sniegbalta. Cauri ārējam mieram vīdēja pārgalvīga drosme, kas darīja viņu vecāku par saviem divdesmit gadiem. Viņai bija lielisks augums un cēla gaita.

—   Nabaga tētis nav ēdis lenču, māmiņ, — viņa sacīja.

—   Nejauki garš ceļojums, Lizij. Kopš brokastīm neesmu baudījis neko citu kā vienīgi viskiju ar sodu un cepumus.

— Atnesīšu tev olu punšu, tētīt, — sacīja Dinija, iziedama no istabas. Klēra devās māsai pakaļ.

Ģenerālis noskūpstīja sievu. — Vecais zēns izskatījās brīnišķīgi, dārgā, lai gan mēs citi, izņemot Adriānu, redzējām viņu tikai mirušu. Man vajadzēs braukt vēl atpakaļ uz bērēm. Tās laikam būs ļoti krāšņas. Izcils vīrs bijis mūsu tēvocis Katberts. Runāju ar Laionelu par Hjūbertu; viņš nezina, ko varētu darīt. Bet es šo to izdomāju.

—   Ko tad, Kon?

—   Viss atkarīgs no tā, vai priekšniecība pievērsīs uzmanību uzbrukumam parlamentā vai ne. Viņi var pieprasīt, lai Hjūberts iesniedz atlūgumu. Tad nu ir beigas. Tādā gadījumā labāk aiziet pašam. Uz ārsta apskati viņam jāierodas pirmajā oktobrī. Vai mēs varētu, viņam nezinot, piespiest kādu pogu? Zēns ir lepns. Es varētu aiziet pie Topšema un tu — parunāties ar Folenbiju, vai ne? Lēdija Čerela saviebās.

— Es zinu, — teica ģenerālis, — tas ir riebīgi; taču īstais vīrs būtu Saksendens, tikai man nav ne jausmas, kā viņam piekļūt.

— Varbūt Dinija var ko ieteikt?

—   Dinija? Jā, viņa, šķiet, ir gudrāka par mums visiem, izņemot tevi, dārgā.

—   Man nu gan, — teica lēdija Čerela, — no gudrības nav ne vēsts.

—   Blēņas! Ā! Te viņa ir.

Dinija ienāca, nesdama glāzi ar putojošo dzērienu.

—   Dinij, es nupat sacīju mātei, ka mums vajadzētu stāties sakaros ar lordu Saksendenu un pastāstīt viņam par Hjūberta stāvokli. Vai tu vari iedomāties, kā to izdarīt?

—   Ar kāda lauku kaimiņa starpniecību, tēt. Vai viņam tādi ir?

—   Viņa muiža atrodas blakus Vilfrīda Bentvorta īpašumam.

—   Tad jau ir rokā. Vajadzīgs vai nu tēvocis Hilerijs, vai tēvocis Lorenss.

—   Kāpēc?

—   Vilfrīds Bentvorts ir tēvoča Hilerija nabadzīgo kvartālu pārbūves komisijas priekšsēdētājs. Saprāts liek meklēt glābiņu onkuļu būšanā, tētīt.

— Hm! Hilerijs un Lorenss abi bija Portminsterā — žēl, ka man tas neienāca prātā agrāk.

—   Vai gribi, lai parunāju ar viņiem tavā vietā, tēv?

—   Tas nu gan būtu lieliski, Dinij! Man tik ļoti nepatīk lūgt protekciju.

—   Jā, tēt. Tas ir sieviešu darbs, vai ne?

Ģenerālis uzmeta meitai šaubu pilnu skatienu — viņš nekad lāgā nezināja, kad Dinija runā nopietni.

—   Re, kur Hjūberts, — aši ieteicās Dinija.

III NODAĻA

Hjūberts Čerels ar bisi pār plecu spāniela pavadībā patlaban šķērsoja vecās, pelēkās terases flīzes. Auguma viņš bija garāks par vidusmēru, slaids, taisnu muguru, pašauru, vējā apbrūnējušu seju, ko vagoja tādam vecumam neparastas grumbas; virs plānajām, nervozajām lūpām melnoja mazas, pavisam īsi apgrieztas ūsiņas; mati deniņos metās jau mazliet iesirmi. Saulē iedegušie vaigi bija kalsni, ar paaugstiem vaigu kauliem; zem augstu uzliektajiem uzacu lokiem virs taisnā, plānā deguna, patālu viena no otras, dzīvi un vērīgi mirdzēja gaišbrūnās acis. Hjūberts patiesībā izskatījās tieši tāds kā viņa tēvs jaunībā. Darbīgs cilvēks, kas spiests ilgstoši nodoties pārdomām, jūtas nelaimīgs, līdz beidzot rod iespēju no šī stāvokļa atbrīvoties; un Hjūberts, kopš viņa bijušais priekšnieks tika nosodījis viņa rīcību, nepārstāja skaisties, jo uzskatīja, ka rīkojies pareizi vai vismaz tā, kā viņu bija mudinājusi darīt nepieciešamība. Jo vairāk viņš errojās tāpēc, ka audzināšana un raksturs neļāva runāt skaļi. Būdams karavīrs aiz brīvas gribas, nevis nejaušības pēc, viņš redzēja, ka viņa militārā karjera apdraudēta, viņa virsnieka un džentlmeņa vārds nopulgots un viņš nevar saviem apvainotājiem pat cirst pretī. Hjūbertam šķita, ka viņa galva ir spīlēs un katrs to var sist, un viņa nervozajai dabai tas bija tikpat kā sāls vaļējā brūcē. Atstājis suni un bisi ārpusē, jauneklis ienāca pa divviru durvīm istabā un tūlīt noprata, ka runāts par viņu. Pēdējā laikā viņam bieži gadījās uzskriet virsū, kad citi apsprieda viņa stāvokli, jo šinī ģimenē viena bēdas bija visu bēdas. Paņēmis no mātes tējas tasi, viņš piezīmēja, ka putni kļūstot arvien bailīgāki, jo mežus stipri izcērtot; tad atkal iestājās klusums.

— Iešu pārskatīt vēstules, — sacīja ģenerālis un kopā ar sievu izgāja ārā.

Palikusi viena ar brāli, Dinija sasparojās un teica:

— Kaut kas jādara, Hjūbert.

— Neraizējies māšel; tas ir riebīgi, bet līdzēt tur neko nevar.

—    Kāpēc tu neizmanto savu dienasgrāmatu un nepastāsti par šo notikumu pats? Es varētu pārrakstīt uz mašīnas, un Maikls tev atradīs izdevēju, viņš visus šos vīrus pazīst. Mēs taču nevaram sēdēt un gaidīt kā uz ūdens kustēšanos.

—    Man riebj doma, ka jāizklāsta savas apslēptākās jūtas visai pasaulei, un šai gadījumā tas būs jādara, citādi nekas neiznāks.

Dinija sarauca uzacis.

— Man riebj doma, ka šim jeņķim atļauj viņa neveiksmi novelt uz taviem pleciem. To tu esi parādā britu armijai, Hjūbert.

— Vai nu tik traki ir? Es taču devos turp kā civilists.

— Kāpēc tu nevarētu publicēt savu dienasgrāmatu tādu, kāda tā ir?

— Tas būtu vēl sliktāk. Tu to neesi redzējusi.

—    Mēs varētu šo to izsvītrot, šo to piepušķot un tā tālāk. Tētis, redzi, ņem to ļoti pie sirds.

—    Tev varbūt vajadzētu manus pierakstus izlasīt. Tie ir gaužām žēlabaini. Palicis tik vientuļš, cilvēks izlaižas.

— Visu, kas tev nepatīk, tu taču vari izsvītrot.

—    Lielu lielais paldies tev, Dinij.

—    Dinija noglaudīja brāļa piedurkni.

—    Kāds ir šis Hallorsens?

—    Patiesību sakot, viņam ir daudz labu īpašību: izturīgs kā kamielis, ar dzelzs nerviem, drosmīgs uz nebēdu, bet vienmēr pats sev tuvākais. Vārdu «neveiksme» viņš vispār neatzīst, un, ja viņam kas neizdodas, tad grēkāzim jābūt kādam citam. Viņš uzskata, ka neveiksmē vainīgs transporta trūkums, un es taču biju transporta priekšnieks. Bet, kaut viņš arī manā vietā būtu atstājis eņģeli Gabriēlu, — tāpat nekas labāks nebūtu iznācis. Vaina meklējama viņa nepareizajos aprēķinos, un viņš to negrib atzīt. Tu to visu atradīsi manā dienasgrāmatā.

—    Vai šo tu esi redzējis? — Dinija parādīja brālim laikraksta izgriezumu un nolasīja:

—    «Mums kļuvis zināms, ka kapteinis Čeruels, Sevišķu Kaujas Nopelnu ordeņa kavalieris, spers attiecīgus soļus, lai atspēkotu apvainojumus, ko viņam savā grāmatā par Bolīvijas ekspedīciju uzkrauj profesors Hallorsens, kas ekspedīcijas neveiksmi izskaidro ar kapteiņa Čeruela nespēju kritiskajā brīdī sniegt vajadzīgo atbalstu.» Kāds, redzi, cenšas jūs sarīdīt.

—    Kur tas iespiests?

—    Laikrakstā «Evening Sun ».

—    Soļus! — Hjūberts nīgri noteica. — Kādus soļus? Man nav nekādu pierādījumu; par to viņš prata parūpēties, atstādams mani vienu ar šiem izdzimteņiem.

—    Tādā gadījumā atliek tikai dienasgrāmata.

—    Atnesīšu tev šo sasodīto skrīvējumu …

Tonakt Dinija sēdēja pie savas istabas loga, lasīdama «sasodīto skrīvējumu». Pilns mēness lūkojās caur gobām, un visapkārt valdīja kapa klusums. Tikai vientuļš avju zvaniņš šķindēja kaut kur piekalnē, un vientuļš magnolijas zieds tvanoja turpat pie viņas loga. Viss šķita nereāls, un Dinija palaikam pārstāja lasīt, lai palūkotos uz šo pasaku valsti. Tā desmitiem tūkstošu pilnu mēnešu bija lūkojušies lejup, kopš šis zemes stūrītis bija pārgājis viņas senču rokās; senā nama netraucētais miers saasināja mokpilnās atstātības un necilvēcīgo grūtību izjūtu, kas dvesa no dienasgrāmatas lappusēm. Skarbos vārdos bija aprakstīti skarbi notikumi — viens baltais mežoņu barā, viens dzīvnieku mīļotājs starp cilvēkiem, kas nepazina līdzjūtības un ļāva dzīvniekiem mirt badā. Aiz loga vēsā, stingā dailē kuploja dārzs, un, pa mirklim palūkodamās tajā, Dinija lasīdama kvēloja izmisumā.

«Šis riebīgais neģēlis Kastro atkal durstīja mūļus ar savu nolādēto nazi. Nabaga dzīvnieki ir galīgi izģinduši un zaudējuši gandrīz vai pēdējos spēkus. Tagad ar brīdinājumiem pietiek. Ja viņi darīs tā atkal, tad nobaudīs pletni… Man bija drudzis.»

«Kastro šorīt dabūja divpadsmit pamatīgu pletnes cirtienu; paskatīsimies, vai viņš tagad rimsies vai ne.

Nekādi nespēju ar šiem neliešiem sadzīvot: šķiet, ka viņi nemaz nebūtu cilvēki. Ai! Ko es dotu, ja kaut vienu dienu varētu pajādelēties pa Kondafordas laukiem un aizmirst šos purvus un nabaga mūļus, no kuriem palikuši pāri kauli un āda …»

«Biju spiests iepērt vēl vienu no šiem neliešiem — viņu izturēšanās pret mūļiem ir vienkārši velnišķīga, lai lāsts pār viņu galvām! … Atkal mocīja drudzis …»

«Nelaime nenāk brēkdama — šorīt izcēlās dumpis. Viņi bija nolēmuši man uzglūnēt. Par laimi, Manuels mani brīdināja — viņš ir labs zēns. Taču Kastro tik un tā gandrīz pārgrieza man rīkli. Pamatīgi ievainoja mani kreisajā delmā. Pats savām rokām viņu nošāvu. Tagad viņi varbūt klausīs. No Hallorsena ne vēsts. Cik ilgi viņš domā mani vēl turēt šai ellas zaņķī? Roka deg kā ugunī…»

«Nu mērs beidzot pilns; kamēr es gulēju, šie velni tumsā paņēmuši mūļus un aizlaidušies lapās. Palicis vienīgi Manuels un vēl divi puiši. Dzināmies viņiem labu gabalu pakaļ — atradām tikai divu mūļu skeletus un vairāk neko; šie draņķi izklīduši pa visiem vējiem — tikpat labi varētu meklēt adatu siena kaudzē. Atgriezos nometnē, noguris līdz nāvei… Vai izkļūsim no šejienes dzīvi, to pats dievs vien zina. Roka drausmīgi sāp, ceru, ka tā nav asins saindēšanās pazīme …»

«Biju izlēmis, ka šodien sāksim iet kaut vai kājām. Sakrāvu akmeņu kaudzi un atstāju zīmīti Hallorsenam, kur izstāstīju visu, kas noticis, — ja viņš vispār kādreiz atsūtīs man pakaļ; tad nospriedu, ka tomēr neiesim. Turēšos, kamēr viņš atnāks vai kamēr mēs izlaidīsim garu, kas, visu pārdomājot, ir daudz ticamāk…»

Tā šis moku laiks bija aprakstīts līdz galam. Dinija nolika krietni izbalējušās un nodzeltējušās piezīmes sānis un atspieda elkoni uz palodzes. Klusums un dzedrā mēness gaisma aiz loga bija atvēsinājuši meitenes prātus. Cīņas spars bija apdzisis. Hjūbertam taisnība. Kāpēc atklāt citu acīm savas jūtas, parādīt sāpīgo vietu? Nē! Visu, tikai ne to. Personiskie sakari — jā, tie gan jāizmanto, un viņa to darīs, cik vien būs viņas spēkos.

IV NODAĻA

Adriāns Čerels bija viens no tiem zvērinātajiem lauciniekiem, kas dzīvo pilsētās. Darbs saistīja viņu pie Londonas, kur viņa uzraudzībā atradās pirmatnējā cilvēka atlieku kolekcija. Viņš patlaban pētīja kādu Jaungvinejā atrastu žokli, ko prese bija varen jūsmīgi sacildinājusi, un norūca: «Tukšs izdomājums. Vienkārši zemākā tipa Homo sapiens,» kad šveicars pieteica:

—    Ser, jūs vēlas redzēt kāda jauna dāma, manuprāt, mis Čerela.

—    Sauciet iekšā, Džeims, — Adriāns teica un nodomāja: «Ja tā ir Dinija, tad kāds vējš viņu te atpūtis?»

—    Ā! Dinij! Kanrobērs apgalvo, ka šis žoklis piederējis Javas pitekantropam, Moklijs domā, ka tā īpašnieks bijis eoantrops, bet Eldons P. Bērbenks uzskata to par kaut ko līdzīgu austrālopitekam. Es turpretī tiepjos, ka tas ir sapiens; paskaties uz šo dzerokli!

—    Es skatos, tēvoci Adriān.

—    Tieši tāds pats kā cilvēkam. Šim vīram sāpējuši zobi. Iespējams, ka zobu sāpes bija kultūras un mākslas attīstības rezultāts. Altamiras zīmējumi un Kromanjonas alu dobumi attiecas uz vienu laikmetu. Šis puisis bijis Homo sapiens.

— Tātad zobu sāpes nāk līdz ar gudrību — cik jocīgi! Es ierados apciemot tēvoci Hileriju un tēvoci Lorensu, bet domāju, ka, pabrokastojusi kopā ar tevi, jutīšos dūšīgāka.

—    Tādā gadījumā, — teica Adriāns, — iesim uz bulgāru kafejnīcu.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka patlaban tur vēl labi baro. Tas ir pavisam jauns restorāns, bērniņ, kas reklamē bulgāru ēdienus, tāpēc mēs tur, domājams, varēsim par mērenām cenām kārtīgi paēst. Vai vēlies nopūderēt degunu?

—    Jā.

—    Tad ieej teitan.

Kamēr Dinija bija projām, Adriāns stāvēja, glaudīdams savu bārdiņu, un gudroja, ko īsti varētu pasūtīt par astoņpadsmit šiliņiem un sešiem pensiem, jo, tā kā viņš bija valsts ierēdnis bez personiskiem līdzekļiem, viņam reti kad kabatā bija vairāk par mārciņu.

—    Tēvoci Adriān, — ievaicājās Dinija, kad viņu priekšā smaržoja bulgāru omlete, — ko tu zini par profesoru Hallorsenu?

—    To, kas bija nodomājis atklāt civilizācijas pirmdzimteni Bolīvijā?

— Jā, un kas paņēma sev līdzi Hjūbertu. — Ā! Bet viņš taču tavu brāli kaut kur pa ceļam laikam pameta?

— Vai tu viņu kādreiz esi sastapis?

— Jā. 1920. gadā, kad mēs Tiroles Alpos rāpāmies augšā Mazajā Grēciniekā.

—    Vai viņš tev patika?

—    Nē.

—    Kāpēc?

— Redzi, viņš bija tik bezkaunīgi jauns, visu ceļu līdz pašam kalna galam turējās man priekšā un. . . atgādināja beisbolu. Vai esi kādreiz redzējusi, kā spēlē beisbolu?

— Nē.

—    Es Vašingtonā reiz redzēju. Spēlētāji tur apsaukā savus pretiniekus, lai tie kļūtu nervozi. Tur dabū dzirdēt tādus pagodinājumus kā «lempis», «zaļknābis», «prezidents Vilsons», «melnais neveiklis» un tamlīdzīgus komplimentus — un tieši tad, kad pretinieks grasās sist bumbu. Tā ir tāda paraža. Jāuzvar — vienalga, par kādu cenu.

—    Vai tu nedomā, ka galvenais patiešām ir uzvara — vienalga, par kādu cenu?

—    To neviens skaļi nesaka, Dinij.

—    Bet darīt mēs darām tā visi, ja tiktāl nonāk?

— Jā, esmu redzējis, ka tā notiek, — pat politikā, Dinij.

—    Vai tu censtos uzvarēt par katru cenu, tēvoc?

—    Iespējams, ka jā.

—    Nē, tu to nedarītu. Bet es gan.

— Tu esi ļoti mīļa, bērns; taču kāds ir šī sevis noniecinājuma iemesls?

— Jūtos asinskāra kā moskīts — slāpstu pēc Hjūberta ienaidnieku asinīm. Visu pagājušo nakti lasīju viņa dienasgrāmatu.

—    Sieviete, — Adriāns lēni noteica, — vēl nav pazaudējusi savu dievišķīgo varas apziņu.

—    Vai tu domā, ka mums draud briesmas to pazaudēt?

—    Nē, jo, sakiet ko sacīdamas, jūs nekad nespēsiet iznīcināt vīriešu iedzimto pārliecību, ka viņi ir jūsu pavēlnieki.

—    Kā vislabāk varētu iznīcināt tādu cilvēku kā Hallorsenu, tēvoci Adriān?

—    Vai nu ar rungu, vai izsmieklu.

—    Droši vien viņa ideja par Bolīvijas civilizāciju bija aplama?

—    Pilnīgi. Mēs zinām, ka tur atrodas daži dīvaini akmens briesmoņi, kuru izcelšanās nav noskaidrota, taču viņa teorija, cik noprotu, ir tīrā fantāzija. Tikai ievēro, bērns, ka tur tiktu iejaukts arī Hjūberts.

—    Viņam ar zinātni nav ne mazākās saskares; viņš bija tikai transporta vadītājs. — Un Dinija smaidot pavērās tēvocī. — Vai tad būtu kāds ļaunums, ja šīs blēņas ņemtu un apsmietu? Tev, tēvocīt, tas tik lieliski padotos!

—    Čūska!

—    Bet vai tad nopietnu zinātnieku pienākums nav apsmiet blēņas?

—    Ja Hallorsens būtu anglis — tad varbūt, bet tas, ka viņš ir amerikānis, visu parāda citādā gaismā.

—    Kāpēc? Es domāju, ka zinātne robežas nepazīst?

—    Teorijā, jā. Praksē mēs pieveram aci. Amerikāņi gaužām ātri apvainojas. Vai atceries, kā nesen notika ar evolūcijas teoriju: ja mēs tad būtu ļāvuši pasprukt smiekliem, varēja izcelties gandrīz vai karš.

—    Bet lielais vairums amerikāņu arī par to smējās.

—    Jā, bet, ja par viņu tautas brāli smejas kāds cits, tad viņi to nevar paciest. Vai nevēlies nogaršot šo Sofijas suflē?

Viņi ēda klusēdami, palaikam mīļi pavērdamies viens otram sejā. Dinija prātoja: «Man patīk tēvoča grumbas, un arī bārdiņa viņam ir patiesi jauka.» Adriāns turpretī domāja: «Priecājos, ka Dinijai ir mazliet uzrauts deguntiņš. Man ir ārkārtīgi pievilcīgi brāļu un māsas bērni.» Beidzot Dinija ierunājās:

—    Nu, tēvoci Adriān, vai tu pamēģināsi pagudrot, kā sadot šim cilvēkam par viņa zemisko izturēšanos pret Hjūbertu?

—    Kur viņš ir?

—    Hjūberts teic, ka Savienotajās Valstīs.

—    Vai tev, bērns, nav ienācis prātā, ka radu būšana ir peļama parādība?

—    Netaisnība tāpat, tēvoc; un asinis tomēr ir vairāk nekā ūdens.

—    Un šis vīns, — saviebdamies noteica Adriāns, — ir stiprāks par abiem. Ko tev vajag no Hilerija?

—    Gribu izdiedelēt, lai viņš iepazīstina mani ar lordu Saksendenu.

—    Kāpēc?

—    Tēvs teic, ka viņš esot gaužām svarīgs vīrs.

— Tad tu esi nodomājusi, tā sakot, meklēt sakarus? Dinija pamāja ar galvu.

— Neviens smalkjūtīgs un godīgs cilvēks, meklēdams sakarus, nekur tālu netiek, Dinij.

Meitenes uzacis noraustījās un sniegbaltie, līdzenie zobi atsedzās platā smaidā.

—    Es taču, tēvocīt, neesmu ne godīga, ne smalkjūtīga.

—    Redzēsim. Pagaidām paņem kādu no šīm cigaretēm — tās nu patiesi ir lieliska propaganda.

Dinija aizpīpēja un, ievilkusi dziļu dūmu, sacīja:

—    Tu taču redzēji veco tēvoci Katbertu, vai ne?

—    Jā. Tā bija cieņas pilna nāve. Varētu teikt, viņš nomira kā parādē. Velti viņš izšķieda spēkus baznīcai; tēvocis Katberts taču bija dzimis diplomāts.

—    Es viņu redzēju tikai divas reizes. Bet vai, pēc tavām domām, viņš arī zaudēja cieņu, ja centās ko panākt, ņemdams palīgos sakarus?

—    Nu, tēvocis Katberts nu gluži tā nerīkojās, bērns; viņam panākumus nodrošināja laipnība un spēcīga personība.

—    Vai manieres, vai?

—    Manieres viņam bija kā spāniešu grandam; tās viņš paņēma sev līdzi kapā.

—     Nu, tēvoc, man jāiet; novēli man nekaunību un biezu ādu.

—     Es turpretī, — sacīja Adriāns, — atgriezīšos pie jaungvinejieša žokļa kaula, ar kura palīdzību ceru satriekt savus mācītos amata brāļus. Ja spēšu palīdzēt Hjūbertam, nerīkodamies pret sirdsapziņu, tad darīšu to. Katrā ziņā par to padomāšu. Pasveicini viņu, un ardievu, bērniņ!

Viņi izšķīrās, un Adriāns devās atpakaļ uz muzeju. Noliecies atkal pār kaulu, viņš domās aizklīda pie gluži citāda žokļa. Adriāns jau bija sasniedzis vecumu, kad kalsnu, atturīgu cilvēku asinis plūst vienmērīgi, un viņa «aizraušanās», kuras sākumu varēja meklēt pirms Diānas Fērzas liktenīgajām laulībām, bija kļuvusi stipri altruistiska. Diānas laime Adriānam rūpēja vairāk par savējo. Gandrīz nepārtraukti kavēdamies domās pie mīļotās, viņš pirmām kārtām vienmēr sev vaicāja: «Kā viņai būtu labāk?» Adriāns tik ilgi bija izticis bez Diānas, ka jebkāda uzmācība (kas vispār nebija viņa dabā) attiecībā pret dārgo būtni viņam nenāca ne prātā. Taču viņas ovālā, mierīgā un mazliet skumja seja ar tumšajām acīm, daiļajām lūpām un degunu pastāvīgi mēdza aizsegt žokļus, cisku kaulus un citus interesantus Adriāna muzeja eksponātus. Diāna ar abiem bērniem dzīvoja mazā namiņā Čelsijas rajonā no vīra līdzekļiem. Kapteinis Fērzs jau četrus gadus ārstējās privātā psihiatriskajā klīnikā, un nebija cerams, ka viņš jebkad atgūs garīgo līdzsvaru. Diānai bija gandrīz četrdesmit gadu, un pirms Fērza galīgās sajukšanas viņa bija pārdzīvojusi drausmīgas dienas. Domās un manierēs piederēdams pie vecās skolas un mācījies izprast cilvēces vēsturi kā dabas likumu nosacītu notikumu secību, Adriāns lūkojās uz dzīvi ar mazliet zobgalīgu fatālismu. Viņš nebija no tiem, kas alkst pēc pārvērtībām, un iemīļotās stāvoklis neizraisīja viņā vēlēšanos vilkt pirkstā laulības gredzenu. Adriāns gribēja, lai Diāna būtu laimīga, taču nespēja saskatīt, kā pašreizējos apstākļos viņš tai šo laimi varētu sagādāt. Patlaban viņai bija vismaz miers un pietiekami iztikas līdzekļi, kurus nodrošināja likteņa piemeklētais. Bez tam Adriāns juta tādas kā māņticīgas bailes, ar kurām pirmatnējie cilvēki uzlūko šīs slimības upurus. Kamēr veselības un audzināšanas apvalks vēl nebija nodeldēts un kaite palika apslēpta, Fērzs likās lielisks cilvēks, taču jau divus gadus pirms prāta aptumsuma viņa uzvedība kļuva tāda, ka to varēja piedot tikai garā vājam. Viņš bija viens no dieva piemeklētajiem, un viņa nevarīgums prasīja no citiem bezgalīgu piesardzību. Adriāns novērsās no žokļa kaula un noņēma no plaukta pitekantropa galvaskausa atlējumu; šīs savādās būtnes paliekas bija atrastas Trinilā, Javas salā, un zinātnieki vēl joprojām nespēja vienoties, vai šis radījums jāsauc par cilvēkpērtiķi vai par pērtiķcilvēku. Kāds garš ceļš šķīra to no tagadējā angļa galvaskausa tur uz kamīna malas! Rocies viedu vīru grāmatās, cik gribi, neviens neatbildēs uz jautājumu: kur ir Homo sapiens šūpulis, ligzda, kurā tas attīstījies no pitekantropa, eoantropa, neandertālieša vai kāda cita šo būtņu radinieka, kurš vēl nav atklāts? Patiesi, ja Adriānam bija vēl kāda kaislība, izņemot Diānu Fērzu, tad tā bija dedzīgā vēlēšanās noteikt šo pirmdzimteni. Pašlaik zinātnieki rotaļājās ar domu, ka cilvēks attīstījies no neandertālieša, bet Adriāns juta, ka šī versija viņu neapmierina. Kad suga savā attīstībā sasniegusi tik noteiktu pakāpi, kāda saskatāma šajos zvēram līdzīgajos radījumos, tā nevar pēkšņi pārlēkt uz pilnīgi atšķirīgu tipu. Tad jau tikpat labi var sagaidīt, ka no aļņa attīstīsies dižciltīgais briedis! Adriāns pagriezās pret milzīgo globusu, uz kura viņa paša kārtīgajā rokrakstā bija atzīmēti būtiski svarīgākie atklājumi, kas attiecās uz cilvēka izcelšanos, kā arī ģeoloģiskās izmaiņas, laiks un klimats. Kur — kur lai meklē? Tā bija mīklaina problēma, vismīklainākā problēma pasaulē, ko varēja atrisināt vienīgi pēc franču paražas — instinktīvi izvēloties kādu iespējamu vietu un ar pētījumiem pierādot, ka tā patiesi ir īstā. Himalaju pakāje, Fajuma ezers vai kāds apgabals, ko tagad klāj jūra? Ja tā patiešām atradās zem ūdens, tad to laikam nekad nevarēs precīzi noteikt. Varbūt viss šis jautājums ir tīri akadēmisks? Ne gluži, jo tas saistīts ar jautājumu par cilvēka būtību, par šī radījuma īsteno, pirmatnējo dabu, uz kuras varētu un vajadzētu balstīt sabiedrisko filozofiju un kura palīdzētu atrisināt jautājumu, kas atkal nesen bija uzpeldējis: vai cilvēks savā būtībā tiešām ir tikumīgs un miermīlīgs, kā, šķiet, liecina dzīvnieku un dažu tā saukto mežoņu tautu dzīves pētījumi, vai arī viņš savos sirds dziļumos ir kareivīgs un nemierīgs, kā liekas apgalvojam drūmā vēstures hronika? Jāatrod Homo sapiens dzimtās mājas, tad varbūt uzradīsies kāds pierādījums, kas ļaus spriest, vai viņš ir velnam līdzīgs eņģelis vai eņģelim līdzīgs velns. Tāda rakstura cilvēkam kā Adriānam ļoti pievilcīga šķita atkal atdzimusī tēze par cilvēkam raksturīgo cēlsirdību, taču viņa domāšanas veids liedza viegli un ātri ticēt tēzēm, lai kādas tās ari būtu. Pat pār vislēnprātīgākajiem zvēriem un putniem valda pašsaglabāšanās likums; tam pakļaujas arī pirmatnējais cilvēks; attīstītā cilvēka velnišķīgās izdarības, protams, sākas tad, kad paplašinās viņa darbības loks un saasinās konkurence, — citiem vārdiem sakot, tad, kad rodas pašsaglabāšanās likuma variācijas, kuras izraisa tā saucamais civilizētais dzīves veids. Pirmatnējā cilvēka vienkāršā eksistence droši vien nesniedz pašsaglabāšanās instinktam tik daudz izdevību izpausties visā savā nežēlībā, bet no tā vēl neko nevar secināt. Labāk ņemt moderno cilvēku tādu, kāds viņš ir, un mēģināt ierobežot viņa iespējas darīt ļaunu. Nedrīkst ari pārāk paļauties uz pirmatnējo cilvēku iedzimto cēlsirdību. Nupat iepriekšējā vakarā Adriāns bija lasījis par ziloņu medībām Centrālajā Āfrikā, kur, pēc autora vārdiem, kādas mežoņu cilts piederīgie, vīrieši un sievietes, ko baltie mednieki nolīguši par dzinējiem, metušies virsū nogalinātajiem ziloņiem, saplosījuši tos gabalos, jēlo gaļu turpat, asinīm pilot, aprijuši un tad pa pāriem nozuduši džungļos, lai pabeigtu orģiju. Galu galā šis tas labs ir ari civilizācijā. Taču šai mirklī šveicars pavēstīja:

—    Ser, jūs vēlas satikt kāds profesors Allorsens. Gribot palūkoties uz peruāniešu galvaskausiem.

—    Hallorsens! — Adriāns satrūcies iesaucās. — Vai jūs nemaldāties? Man likās, viņš ir Amerikā, Džeims.

—    Allorsens, Allorsens, ser; garš džentlmenis, runā kā amerikānis. Te ir viņa vizītkarte.

— Hm! Lūdziet viņu ienākt, Džeims, — un klusībā viņš nodomāja: «Ā, Dinijas ēna! Ko es viņam teikšu?»

Ļoti slaidais un ļoti glītais cilvēks, kas ienāca istaba, likās gadus trīsdesmit astoņus vecs. Viņa gludi skūta seja pauda lielisku veselību, acis staroja dzīves prieka, taču tumšajos matos šur tur vizēja pāragra sarma. Līdz ar Hallorsenu telpā likās ielauzusies spirgta vēsma. Viņš tūlīt ierunājās: — Vai jūs esat muzeja pārzinis? Adriāns palocījās.

—    Pag, pag! Mēs taču esam jau tikušies; kādā kalnā, vai ne?

—    Jā, — atteica Adriāns.

—    Kāda sastapšanās! Mans vārds ir Hallorsens — vai esat dzirdējis par Bolīvijas ekspedīciju? Man stāstīja, ka jums esot lieliski peruāniešu galvaskausi. Esmu paķēris līdzi savu nelielo Bolīvijas kolekciju; ļoti gribētos salīdzināt to tepat uz vietas ar jūsu peruāniešiem. Cilvēki saraksta par galvaskausiem bezgala daudz muļķību, bet paši tos nemaz nav redzējuši.

—    Pilnīgi pareizi, profesor. Arī es labprāt palūkošos uz jūsu bolīviešiem. Starp citu, jūs, šķiet, nezināt manu vārdu. Te tas būs.

Adriāns pasniedza amerikānim vizītkarti. Hallorsens to izlasīja.

—    Cik interesanti! Vai jūs esat radinieks kapteinim Čeruelam, kurš trin uz mani zobus?

—    Esmu viņa tēvocis. Man gan radies iespaids, ka zobus trinat jūs.

—    Bet viņš taču mani iegāza.

—    Cik noprotu, viņš domā, ka iegāzis esat jūs.

—    Redziet, mister Čeruel…

—    Piedodiet, mūsu vārda izruna ir — Čerels.

—    Čerels… jā, tagad atceros. Bet, ja jūs, pārziņa kungs, nolīgtu cilvēku kādam darbam un viņš ar šo darbu netiktu galā, un, tāpēc, ka viņš ar šo darbu netiktu galā, jūs uzskrietu sēklī, ko tad jūs darītu — apbalvotu viņu ar zelta medaļu, vai?

—    Manuprāt, pirms jūs sākat trīt zobus, jums katrā ziņā būtu jānoskaidro, vai darbu, kam jūs viņu nolīgāt, vispār bija iespējams veikt.

—    Tas nu jāzina cilvēkam, kurš apņemas to izpildīt. Un kas tad tur galu galā bija tik grūts? Viņam tikai vajadzēja turēt stingros grožos pāris iezemiešu.

—    Man gan visi sīkumi nav zināmi, taču, cik noprotu, viņam bija jārūpējas arī par nastu nesējiem dzīvniekiem.

—    Skaidrs; un viņš nespēja saturēt grožus. Nu, es, protams, negaidu, lai jūs nostātos pret savu brāļadēlu. Vai es varētu apskatīt jūsu peruāniešus?

—    Katrā ziņā.

—    Jūs esat ļoti laipns.

Kamēr viņi abi aplūkoja galvaskausus, Adriāns šad un tad uzmeta skatienus lieliskajam Homo sapiens paraugam, kas stāvēja viņam blakus. Viņš reti bija redzējis cilvēku, kas vai plīsa no veselības un kūsāja dzīves priekā. Tādu, protams, kaitinātu ikviens šķērslis. Nevaldāmā enerģija neļautu viņam saskatīt notikumu ēnas pusi. Tāpat kā ikviens cits amerikānis, Hallorsens droši vien uzskatīja, ka visam jārit saskaņā ar viņa gribu, — viņš savā spēka pārpilnībā citas iespējas neredzēja.

«Galu galā viņš taču nav vainīgs, ka ir paša dieva radījums — Homo transatlanticus superbus,» Adriāns nodomāja un blēdīgi ieminējās:

— Tātad saule turpmāk virzīsies no rietumiem uz austrumiem, profesor?

Hallorsens pasmaidīja — un šis starojošais smaids bija ārkārtīgi jauks.

—    Pārziņa kungs, mēs abi, šķiet, esam vienis prātis, ka civilizācija sākusies līdz ar zemkopību. Ja varēsim pierādīt, ka kukurūza Amerikas kontinentā audzēta jau sen, varbūt tūkstošiem gadu pirms tās dienas, kad pie senās Nīlas parādījās mieži un kvieši, kāpēc lai straume netecētu pretējā virzienā?

—    Un vai jūs to varat pierādīt?

—    Redziet, mums ir savas divdesmit līdz divdesmit piecas šķirnes kukurūzas. Hrdlička apgalvo, ka to izkopšanai bijuši vajadzīgi vismaz divdesmit tūkstoši gadu. Tas vien jau ļauj mums pretendēt uz zemkopības pamatlicēju godu.

—    Bet, ak, vai! Vecaja pasaulē līdz Amerikas atklāšanai neauga neviena kukurūzas šķirne.

—    Nē, ser; Amerikā jau arī līdz šim notikumam neauga neviens vecās pasaules labības augs. Ja nu pieļauj, ka vecās pasaules kultūra gājusi pāri Klusajam okeānam, kāpēc tā nenesa sev līdzi labības augus?

—    Bet tas taču nepierāda, ka Amerika nesusi gaismu visai pārējai pasaulei, vai ne?

—    Varbūt ne; bet, ja ne, tad tas nozīmē, ka Amerikas senā civilizācija attīstījusies uz vietējo labības augu pamata un mēs tos atklājām pirms jums.

—    Vai jūs piekrītat Atlantīdas teorijai, profesor?

—    Dažreiz man patīk parotaļāties ar šo versiju, pārziņa kungs.

—    Ko jūs sakāt! Atļaujiet pavaicāt, vai jūs nemaz nenožēlojat, ka esat uzbrucis manam brāļadēlam?

—    Redziet, grāmatu es, protams, rakstīju dusmās. Mums ar jūsu brāļadēlu nesaderēja raksturi.

—    Tāpēc jums, manuprāt, vēl vairāk vajadzēja šaubīties, vai esat bijis taisnīgs.

—    Ja es atsauktu savu kritiku, es neteiktu to, ko patiešām domāju.

—    Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka ne druskas neesat vainīgs savā neveiksmē?

Grumba, kas iegulās milža pierē, pauda samulsumu, un Adriāns nodomāja: «Lai nu kā, bet viņš ir godīgs.»

—    Nesaprotu, uz ko jūs mērķējat, — Hallorsens lēni novilka.

—    Jūs taču laikam pats izvēlējāties manu brāļadēlu?

—    Jā, no divdesmit citiem.

—    Nu, redziet. Tātad jūs izvēlējāties nepareizo?

—    Tieši tā.

— Tas nozīmē, ka jūs kļūdījāties?

Hallorsens iesmējās.

—    Tas bija ļoti asprātīgi, pārziņa kungs. Taču es neesmu no tiem, kas lepojas ar savām kļūdām.

—    Jums bija vajadzīgs cilvēks, kam nav ne jausmas no līdzjūtības, — vēsi noteica Adriāns. — Ko lai saka, piekrītu — tādu jūs nedabūjāt.

Hallorsens nosarka.

— Šai ziņā mēs nekad nebūsim vienis prātis, ser.

Savākšu savus galvaskausus un iešu. Ļoti pateicos par jūsu laipnību.

Pēc īsa brīža viņš atvadījās.

Palicis viens, Adriāns iegrima pretrunīgas pārdomās. Īstenībā šis cilvēks izrādījās labāks, nekā viņam bija palicis atmiņā. Fiziski amerikānis bija lielisks eksemplārs, saprāta ziņā — arī vērā ņemams, garīgi — nu, tipisks Jaunās pasaules pārstāvis. Amerikā neviens tālu nākotnē neraugās, un mērķis tur vienmēr attaisno līdzekļus. «Žēl,» Adrians nodomāja, «ja viņi sāks plēsties. Taču šim amerikānim nav taisnība; tā uzbrukt presē nav cilvēcīgi. Mūsu draugs Hallorsens pārāk uzsver savu ego.» Tā domādams, Adriāns ielika žokļa kaulu atvilktnē.

V NODAĻA

Dinija devās uz Sv. Augustīna baznīcu Pļavās. Saulainajā dienā šī kvartāla nabadzība šķita īpaši nomācoša: meitenes acis bija pieradušas pie lauku zaļuma. Tāpēc viņu jo vairāk pārsteidza jautrība, ar kādu bērni rotaļājās ielās. Kad viņa vienam pajautāja ceļu uz mācītāja māju, pavadoņu pulks pieauga līdz pieciem. Bērni neatkāpās arī tad, kad viņa piezvanīja, un Dinijai vajadzēja secināt, ka mazuļu izpalīdzības cēloņi nav jāmeklē tīrā sava tuvākā mīlestībā vien. Bērni pat mēģināja iešmaukt viņai līdzi un pazuda tikai tad, kad viņa iedeva katram pa penijam. Diniju ieveda glītā istabā, kura izskatījās tā, it kā labprāt redzētu savās sienās vairāk cilvēku, kas te nenāca laika trūkuma dēļ; meitene patlaban vēroja Kastelfranko Frančeskas reprodukciju, kad kāda balss iesaucās:

— Dinij! — un viņa ieraudzīja savu krustmāti Meju. Hilerija Čerela sieva, kā parasti, likās nupat uzveikusi nepieciešamību būt trīs vietās reizē; viņas izturēšanās pauda mierīgu neatkarību un priecīgu pārsteigumu, par ko nebija jābrīnās, jo brāļameita viņai patika.

— Vai iebrauci iepirkties, mīlulīt?

— Nē, krustmāt Meja, gribu izkaulēt, lai tēvocis Hilerijs mani iepazīstina ar kādu cilvēku.

— Tavs tēvocis ir tiesā.

Dinijas acīs iedzirkstījās jautras uguntiņas.

— Ko tad viņš nogrēkojies, krustmāt Meja? Misis Čerela pasmaidīja.

— Pagaidām neko, bet, ja tiesnesis nerīkosies saprātīgi, tad es ne par ko negalvoju. Vienu no mūsu kvartāla meitenēm apvaino, ka viņa uzmākusies vīriešiem.

— Taču ne tēvocim Hilerijam?

— Nē, mīlulīt, to nu ne. Tavs tēvocis liecinās, ka viņa ir kārtīga meitene.

— Un vai to patiešām var apliecināt, krustmāt Meja?

—    Kas to lai zina. Hilerijs gan tā saka, bet es neesmu gluži pārliecināta.

—    Vīrieši ir gaužām lētticīgi. Es nekad neesmu bijusi tiesā. Labprāt aizietu paskatīties uz tēvoci.

—    Man arī jādodas uz to pusi. Līdz tiesai mēs varētu iet reizē.

Pēc piecām minūtēm viņas jau soļoja pa ielām, kas arvien vairāk un vairāk saistīja Dinijas uzmanību, jo viņa bija pieradusi pie lauku ciematu gleznainās nabadzības.

—    Nekad iepriekš nebiju aptvērusi, — viņa pēkšņi ierunājās, — ka Londona ir tāds ļauns sapnis.

—    No kura nav atmošanās. Tas ir pats briesmīgākais. Ja mums ir tik daudz bezdarbnieku, tad saki, lūdzama, — kāpēc nevarētu visā Anglijā organizēt graustu pārbūves kampaņu? Tā atmaksātos jau divdesmit gadu laikā. Politiķi ir apbrīnojami enerģiski un principiāli, kamēr nav iekļuvuši valsts amatos, bet, iesēdušies siltās vietās, vienkārši peld pa straumi.

—    Viņi, krustmāmiņ, nav sievietes.

—    Vai tu zobojies, vai, Dinij?

— Ai nē. Sievietes uz grūtībām skatās citādi nekā vīrieši; viņām šķēršļi ir kaut kas fizisks un reāls, turpretī vīriešiem tie liekas garīgi un formāli. Vīrieši vienmēr saka: «Tur nekas neiznāks.» Sievietes tā nekad nerunā. Viņas rīkojas un tā uzzina, vai tur kas iznāk vai ne.

Misis Čerela brīdi klusēja.

— Laikam sievietes ir darbīgākas; viņām ir asāks skatiens un mazāka atbildības sajūta.

— Es neparko negribētu būt par vīrieti.

—    Patīkami dzirdēt, bet visumā viņiem pat tagad ir vieglāka dzīve, mīlulīt.

—    Tā viņi domā, taču es šaubos. Manuprāt, vīrieši ir ārkārtīgi līdzīgi strausiem. Viņi prot gan labāk par mums neredzēt to, ko negrib redzēt, bet es nedomāju, ka tā ir kāda priekšrocība.

— Ja tu dzīvotu mūsu kvartālā, Dinij, tu tā nerunātu.

— Ja man būtu jādzīvo te, krustmāmiņ, es nomirtu.

Misis Čerela palūkojās radiniecē. Dinija, protams, mazliet atgādināja trauslu, viegli nolaužamu stādu, taču skaidri bija saredzama arī viņas labā audzināšana, kas garam liek valdīt pār miesu. Grūtībās viņa varēja izrādīties negaidīti izturīga un sīksta.

— Neesmu par to pilnīgi pārliecināta, Dinij; jūs esat spēcīga cilts. Ja tā nebūtu, tavs tēvocis jau sen gulētu kapā. Klāt jau arī tiesa. Žēl, ka man nav laika ieiet tev līdzi. Taču pret tevi visi būs laipni. Te ir tādi paši cilvēki kā visur citur, vienīgi mazliet nesmalkjūtīgi. Tikai palūkojies, kas tev sēž blakus.

Dinija uzrauca uzacis: — Vai viņi var būt utaini, krustmāt Meja?

— Nevaru apgalvot, ka ne. Ja tev ir laiks, atnāc atpakaļ padzert tēju.

Misis Čerela aizgāja.

Cilvēku nesmalkjūtības tirgus bija pilns kā piebāzts: publika nemaldīgi nojauta, kad gaidāms kas dramatisks, kā, piemēram, lieta, kur Hilerijs uzstājās par liecinieku un kur runa bija par policijas taisnīgumu. Kad Dinija ieņēma pēdējās atlikušās piecpadsmit kvadrātcollas brīvās vietas, lietu patlaban izskatīja otrreiz. Labās puses kaimiņi viņai atgādināja bērnībā skaitītu pantiņu: «Miesnieks, maiznieks, kurpnieciņš.» Kreisajā pusē stāvēja garš polismens. Zāles galā pūlī bija redzamas daudzas sievietes. Gaiss bija saspiests un pilns drēbju smakas. Dinija pavērās uz tiesnesi, askētiska izskata vīru ar skābu sejas izteiksmi, un brīnījās, kāpēc viņš neliek sev uz galda kvēpināt vīraku. Tad viņas skatiens pievērsās apsūdzēto solam, kur stāvēja meitene apmēram tādā pašā vecumā kā viņa, tikpat slaida, kārtīgi apģērbta un patīkamiem sejas vaibstiem — vienīgi mute viņai varbūt bija par juteklisku, kas pašreizējā stāvoklī varēja nākt par ļaunu. Dinija sprieda, ka meitenes mati laikam ir gaiši. Apsūdzētā stāvēja kā sastingusi, viņas bālos vaigus klāja viegls sārtums un acis pauda baiļpilnu nemieru. Viņas vārds bija Milisenta Poula. Cik Dinija noprata, tad kāds konstebls bija apgalvojis, ka viņa Jūstonroudā uzmākusies diviem vīriešiem, no kuriem neviens nebija ieradies tiesā sniegt liecību. Kāds jauneklis, pēc izskata tabakas tirgotājs, patlaban liecināja, ka redzējis meiteni divas vai trīs reizes paejam garām — viņš to īpaši ievērojis tāpēc, ka tā bijusi ļoti «kārdinoša»; apsūdzētā likusies noraizējusies un it kā kaut ko meklējusi.

— Kaut ko vai kādu? — viņam jautāja.

Vai nu vienu, vai otru, kā lai viņš to zinot? Nē, uz ietvi tā neesot lūkojusies un apstājusies arī neesot, vismaz viņam tā pagājusi garām, neveltīdama ne skatienu. Vai viņš to uzrunājis? Ko vēl ne! Ko viņš darījis? Pēc veikala slēgšanas mazliet ieelpojis svaigu gaisu. Vai viņš redzējis apsūdzēto ar kādu runājam? Nē, bet viņš neuzturējies tur ilgu laiku.

— Garīdznieks Hilerijs Čeruels.

Dinija redzēja, kā tēvocis pieceļas un paiet zem liecinieku paaugstinājuma baldahīna. Viņš izskatījās enerģisks un nemaz neatgādināja mācītāju, un Dinijas skatiens ar patiku kavējās pie viņa kalsnās, noteiktās sejas, kas bija tik grumbaina un humora pilna.

—    Jūsu vārds ir Hilerijs Čeruels?

—    Čerels, ja jums nekas nav pretī.

— Protams, ne. Un jūs esat Sv. Augustīna baznīcas draudzes gans?

Hilerijs palocījās.

—    Vai sen?

—    Trīspadsmit gadus.

—    Vai pazīstat apsūdzēto?

—    Kopš viņas bērnu dienām.

— Pastāstiet mums, lūdzu, mister Čerel, ko jūs par viņu zināt.

Dinija redzēja, kā tēvocis apņēmīgi pagriežas pret tiesnesi.

— Viņas tēvs un māte, ser, bija cilvēki, pret kuriem es jutu dziļu cieņu; viņi labi audzināja savus bērnus. Tēvs bija kurpnieks, — protams, nabadzīgs; manā draudzē mēs visi esam nabagi. Es pat varētu sacīt, ka viņi nomira aiz nabadzības; tas notika pirms pieciem vai sešiem gadiem; abas meitas kopš tā laika ir vairāk vai mazāk augušas manu acu priekša. Viņas strādā pie Pētera un Poplina. Par Milisentu nekad neko ļaunu neesmu dzirdējis. Cik zinu, viņa ir laba un godīga meitene.

—    Kā var spriest, mister Čerel, tad jūsu iespējas novērtēt viņas raksturu nav visai plašas?

—    Redziet, es bieži apmeklēju māju, kur viņas ar māsu dzīvo. Ja jūs to redzētu, ser, jūs piekristu, ka cilvēkam jāpiemīt pašcieņai, lai tādos apstākļos tik labi tiktu ar visu galā.

— Vai viņa ir jūsu draudzes locekle?

Tēvoča lūpās pavīdēja smaids, un arī tiesnesis pasmaidīja.

— To nu es neteiktu, ser. Mūslaiku jaunieši savas svētdienas vērtē pārāk augstu, lai pavadītu tās baznīcā. Taču Milisenta ir viena no meitenēm, kas savās brīvdienās uzturas mūsu atpūtas namā Dorkingas tuvumā. Tur vienmēr sastopamas ļoti labas meitenes. Manas māsas vedekla, misis Monta, kas vada šo namu, devusi par Milisentu labu atsauksmi. Vai man to nolasīt?

«Dārgais tēvoci Hilerij,

Tu vaicā par Milisentu Poulu. Viņa te ir bijusi trīs reizes, un atpūtas nama pārzine uzskata, ka viņa ir jauka meitene un nav ne mazākā mērā vieglprātīga. Mans iespaids ir tāds pats.»

— Tātad, īsi sakot, mister Čerel, pēc jūsu domām, šai gadījuma pieļauta kļūda?

— Jā, ser, esmu par to pārliecināts.

Meitene apsūdzēto solā pielika pie acīm mutautiņu. Un Diniju pēkšņi pārņēma dziļš sašutums par viņas izmisuma pilno stāvokli. Stāvēt tur visu šo ļaužu priekšā — pat ja viņa būtu darījusi to, ko te apgalvo! Kāpēc meitene nevarētu uzaicināt vīrieti pastaigāties? Viņš taču var atteikties, ja negrib.

Garais polismens pagrozījās, pavērās uz Diniju, it kā nojauzdams viņas domas, un noklepojās.

— Pateicos, mister Čerel.

Nokāpdams no liecinieku paaugstinājuma, Hilerijs ieraudzīja brāļameitu un pamāja viņai ar roku. Dinija noprata, ka liecinieku klaušināšana pabeigta un tiesnesis patlaban pieņem lēmumu. Viņš sēdēja pilnīgi nekustīgi, salicis pirkstgalus kopā un cieši vērdamies meitenē, kas, pārtraukusi slaucīt acis, savukārt lūkojās tiesnesī. Dinija aizturēja elpu. Šajā brīdī varbūt izšķiras vesels cilvēka liktenis! Garais polismens pamīņājās no vienas kājas uz otru. Vai viņš simpatizēja savam darba biedram vai meitenei? Tiesas zālē nedzirdēja ne mazāko troksni, vienīgā skaņa bija spalvas čirkstēšana. Tiesnesis paplēta pirkstgalus un teica:

— Neuzskatu, ka apvainojums būtu pierādīts. Apsūdzētā tiks atbrīvota. Varat iet.

Meitene klusi iešņukstējās. «Kurpnieciņš» Dinijai pa labi aizsmacis nokliedza: — Pareizi!

— Klusu! — garais polismens viņu apsauca. Dinija redzēja, kā tēvocis līdz ar meiteni virzās uz durvju pusi; iedams garām brāļameitai, viņš pasmaidīja.

— Pagaidi mani, Dinij, tūlīt būšu klāt!

Izslīdējusi garajam polismenam pa pēdām no zāles, Dinija palika gaidām priekštelpā. Apkārtne viņai iedvesa tādas pašas baismas, kādas izjūt cilvēks, kas naktī ieslēdz virtuvē gaismu; degunu kairināja kālija permanganāta smaka; viņa pievirzījās tuvāk ārdurvīm. Kāds policijas seržants teica:

—    Vai varu jums kaut kā pakalpot, mis?

—    Pateicos, gaidu savu tēvoci; viņš tūlīt nāks.

— Vai mācītāja kungs?

Dinija pamāja ar galvu.

— Ā! Vikārs ir labs cilvēks, nudien. Vai meiteni palaida brīvā?

— Jā.

— Nu, ko! Gadās arī kļūdas. Te jau viņš ir, mis. Hilerijs pienāca un paņēma Diniju zem rokas.

— Ā, seržant! — viņš iesaucās. — Kā klājas laulātajai draudzenei?

— Pirmšķirīgi, ser. Tātad jūs meiteni izpestījāt?

Jā, — Hilerijs atteica, — un nu man gribas uzpīpēt. Ejam, Dinij. — Un, pamājis ar galvu seržantam, viņš izveda brāļameitu ārā.

— Kā tad tu nokļuvi šai soda iestādē, Dinij?

— Ienācu pēc tevis, tēvoc. Mejas krustmāte mani atveda. Vai meitene tiešām nebija vainīga?

— Pajautā man ko vieglāku. Taču notiesāt Milisentu nozīmētu nosūtīt viņu taisnā ceļā uz elli. Viņa ir parādā īri, un māsa slimo. Pagaidi brītiņu, kamēr aizdedzinu pīpi. — Hilerijs izpūta dūmu gredzenu un atkal satvēra Dinijas elkoni. — Ko tev no manis vajag, bērns?

—    Iepazīstini mani ar lordu Saksendenu.

—    Ar uzpūtīgo Bentemu? Kāpēc?

—    Hjūberta dēļ.

—    Ā! Vai tu taisies viņu savaldzināt?

—    Ja tu savedīsi mūs kopā, tad jā.

— Mēs abi mācījāmies Herovā, toreiz viņš bija tikai baronets — kopš tā laika neesmu viņu redzējis.

— Bet tu esi ļoti labās attiecībās ar Vilfrīdu Bentvortu, un viņu muižas atrodas blakus.

— Jā, Bentvorts, cerams, gan iedos tev ieteikuma vēstuli.

— Ar to ir par maz. Gribu sastapt viņu sabiedrībā.

— Hm! Jā, citādi tu viņu diezin vai savaldzināsi. Par ko īsti ir runa?

— Par Hjūberta nākotni. Mēs gribam nodzēst uguni, pirms tā apņēmusi visu māju.

— Saprotu. Tādā gadījumā, Dinij, tev vajadzīgs Lorenss. Nākamajā otrdienā Bentvorts dosies pie viņiem uz Lipingholu irbes šaut. Tu arī varētu tad aizbraukt.

— Es jau domāju par tēvoci Lorensu, bet negribēju palaist garām izdevību tikties ar tevi, tēvocīt.

— Dārgā, — teica Hilerijs, — skaistām nimfām tā nebūtu jārunā. Tas sakāpj galvā. Nu, esam klāt! Nāc iekšā un padzer tēju.

Mācītāja mājas viesistabā Dinija satrūkās, ieraudzīdama atkal tēvoci Adriānu. Viņš sēdēja kaktā, pievilcis sev klāt garās kājas, un runājās ar divām jaunām sievietēm, kas izskatījās pēc skolotājām. Adriāns pavēcināja karoti un drīz pienāca pie meitenes.

— Pēc tam kad mēs izšķīrāmies, Dinij, pie manis ieradās pats dievu dusmu piemeklētais — gribēja palūkoties uz maniem peruāniešiem.

— Taču ne Hallorsens?

Adriāns pastiepa viņai vizītkarti: «Profesors Edvords Hallorsens»; ar zīmuli bija pierakstīts «Pjemontas viesnīca».

— Viņš ir daudz simpātiskāks puisis, nekā man palicis atmiņā no kalniem, kur viņš bija vienkārši aizsmacis bārdainis; manuprāt, viņš nav arī ļauns, ja viņam pareizi pieiet. Un tieši tādu pieeju es tev gribēju ieteikt.

— Tēvoc, tu neesi lasījis Hjūberta dienasgrāmatu.

—    Es gribētu to izlasīt.

—    Droši vien tas tev netiks liegts. Varbūt to publicēs.

Adriāns klusi iesvilpās.

— Padomā labi, bērns. Suņu plūkšanās sagādā patiku visiem, izņemot pašus suņus.

— Hallorsens savu gājienu izdarījis. Tagad kārta Hjūbertam.

— Zini, Dinij, — pirms cilvēks iesaistās spēlē, viņam der palūkoties, kā tā rit. Ļauj man noorganizēt mazas pusdienas. Diāna Fērza uzlūgs mūs pie sevis, un tu varēsi palikt pie viņas pa nakti. Ko tu saki par pirmdienu?

Dinija sarauca savu strupo deguntiņu. Ja viņa nākamnedēļ patiešām brauks uz Lipingholu, tad pirmdiena būtu izdevīga. Galu galā nekaitētu varbūt palūkoties uz šo amerikāni, pirms viņam pieteic karu.

— Labi, tēvocīt, un liels paldies. Ja tu dodies uz Vestendu, vai es varu iet ar tevi reizē? Gribu satikt krustmāti Emīliju un tēvoci Lorensu. Mauntstrīta tev iznāk pa ceļam.

— Jauki. Kad būsi remdējusi izsalkuma velniņu, dosimies ceļa.

—    Viņš jau ir remdināts, — teica Dinija un piecēlās.

VI NODAĻA

Laime Diniju neatstāja, un viņa notvēra savu trešo tēvoci Mauntstrītā aplūkojam paša māju, it kā viņš gatavotos to pirkt.

—    Ā! Dinij, nāc iekša, tava krustmāte ir serīgā garastāvoklī un priecāsies, tevi redzot. Man pietrūkst vecā Forsaita, — viņš holā piebilda. — Patlaban apsvēru, cik vajadzētu prasīt, ja māju nākamajā sezonā izīrētu. Tu nepazini veco Forsaitu — Flēras tēvu; tas tik bija raksturs!

—    Kas kaiš krustmātei, tēvoci Lorens?

—    Nekas, bērns. Manuprāt, nabaga vecā tēvoča Katberta bēres gremdējušas viņu pārdomās par nākotni. Vai tu kādreiz domā par nākotni, Dinij? Kad sasniegts zināms vecums, šāda nodarbība kļūst gaužām drūma.

Viņš atvēra durvis.

— Dārgā, atbraukusi Dinija.

Emīlija, lēdija Monta, stāvēja savā paneļiem greznotajā viesistabā, ar spalvu suku slaucīdama putekļus no istabas augiem. Uz pleca viņai bija uzmeties papagailis. Nolaidusi suku, viņa ar izklaidīgu skatienu panācās uz priekšu, noteica: — Uzmanīgi, Pollij, — un noskūpstīja brāļameitu. Papagailis pārvietojās uz Dinijas pleca un palieca galvu, jautājot ielūkodamies meitenes seja.

—    Pollija ir tik mīļa, — teica lēdija Monta. — Tu taču nedusmosies, ja viņa tev ieknābs ausī? Esmu bezgala priecīga, ka tu atbrauci, Dinij; cauru dienu atcerējos visādas bēres. Saki — ko tu domā par aizkapa dzīvi?

—    Vai tad tāda pastāv, krustmāmiņ?

—    Dinij! Kā tas nomāc!

—    Varbūt tie, kam šāda dzīve nepieciešama, to arī iemanto.

—    Tu esi gluži kā Maikls. Tas arī to tik vien zina kā skatīties no saprāta viedokļa. Kur tu Diniju uzgāji, Lorens?

—    Uz ielas.

—    Kādā nepiedienīgā vietā! Kā klājas tēvam, Dinij? Ceru, ka viņš nav saslimis, pārlaizdams nakti drausmīgajā Portminsteras māja. Tur tā oda pēc nosprāgušām pelēm!

— Mēs visi raizējamies par Hjūbertu, krustmāt Emij,

—    Ā! Par Hjūbertu, kā tad. Zini, viņš, manuprāt, pieļāva kļūdu, šos cilvēkus sizdams. Nošaut — to nu vēl varētu saprast, bet sišana ir tik fiziska un atgādina veco hercogu[3]

—    Vai tev, krustmāmiņ, negribas sadot ormaņiem, kad viņi sit zirgus, kas nevar uzvilkt kalna pārāk smagu vezumu?

— Jā, gribas gan. Vai to darīja šie mūļu dzinēji?

—    Tieši to, tikai viņi bija vēl nežēlīgāki. Viņi mēdza griezt mūļiem astes, bakstīt dzīvniekus ar nažiem un vispār mocīt nabadziņus līdz nejēdzībai.

—    Vai tiešām? Nu, tad es priecājos, ka Hjūberts viņus pārmācījis, lai gan kopš dienas, kad mēs kāpām augšā Gemmi kalnā, es mūļus neesmu varējusi ciest. Vai atceries, Lorens?

Sers Lorenss pamāja ar galvu. Viņa sejā bija iegūlusies tā mīlestības un reizē zobgalības pilnā izteiksme, kura Dinijai vienmēr atgādināja krustmāti Emiju.

— Kāpēc, krustmāmiņ?

— Viņi uzvēlās man virsū; patiesību sakot, ne viņi, bet tas, uz kura es jāju. Man teica, ka tā esot vienīgā reize, kad mūlis esot uzvēlies kādam virsū, — viņi turoties ļoti stingri uz kājām.

— Cik nepieklājīgi no šā mūļa, krustmāmiņ!

— Jā; un ļoti nepatīkami — tik familiāri. Kā tu domā, vai Hjūbertam gribētos nākamnedēļ atbraukt uz Lipingholu irbes pašaudīt?

— Manuprāt, Hjūbertu tagad ar sešiem zirgiem nekur neaizvilks. Viņš ir drausmīgi sliktā omā. Bet, ja tev atrastos kāds kaktiņš man, vai es drīkstētu atbraukt?

— Protams. Vietas pietiks. Parēķināsim: būs tikai Čarlijs Maskems ar savu jauno sievu, misters Bentvorts un Hena, Maikls un Flēra, Diāna Fērza, varbūt Adriāns, tāpēc, ka viņš nešauj, un tava krustmāte Vilmeta. O! Jā, un lords Saksendens.

—    Ko! — iesaucas Dinija.

—    Kas tad ir? Vai viņš nav pieklājīgai sabiedrībai piemērots?

—    Nē, krustmamiņ, — tas ir lieliski! Es pēc viņa tieši dzenos.

—    Kāds nepieklājīgs izteiciens; nekad vēl neesmu dzirdējusi, ka šo nodarbību apzīmētu ar tādiem vārdiem. Bez tam eksistē arī lēdija Saksendena, kas mūžīgi guļ slima.

—    Nē, nē, krustmāt Emij. Viņš man vajadzīgs Hjūberta dēļ. Tētis saka: viņš esot svarīgs putns.

—    Dinij, jūs abi ar Maiklu lietojat visdīvainākos izteicienus. Kāds putns?

Sers Lorenss, kas parasti sievas klātbūtnē klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis, tagad ierunājās.

—    Dārgā, Dinija ar to domā, ka Saksendens ir svarīga persona militāro notikumu aizkulisēs.

—    Kāds viņš ir, tēvoci Lorens?

—    Vai Uzpūtīgais, vai? Pazīstu viņu jau ilgus gadus — kopš bērnības.

—    Tas ir ļoti satraucoši, — teica lēdija Monta, noceldama no Dinijas pleca papagaili.

—    Krustmāmiņ dārgā, par mani nav ko baidīties.

—    Bet kā ar to lordu … e … Uzpūtīgo? Es vienmēr esmu pūlējusies nosargāt Lipingholas labo slavu. Man jau tā uzmācas šaubas par Adriānu, taču … — viņa nolika papagaili uz kamīna malas, — … viņš ir mans mīļākais brālis. Un mīļākā brāļa dēļ cilvēks ir ar mieru darīt daudz ko.

—    Te jau ir tas āķis, — teica Dinija.

—    Viss būs kārtībā, Emij, — piebilda sers Lorenss, — es pieskatīšu Diniju un Diānu, bet tu nenolaid acis no Adriāna un Uzpūtīgā.

—    Tavs tēvocis kļūst ar katru gadu vieglprātīgāks, Dinij; viņš stāsta man tādus notikumus, ka mati ceļas stāvus. — Emīlija apstājās blakus seram Lorensam, un viņš paņēma sievu zem rokas.

Dinija nodomāja: «Melnais karalis un Baltā dāma.»

— Nu, uz redzēšanos, Dinij, — krustmāte pēkšņi sacīja, — man jāiet gulēt. Zviedru masiere man trīs reizes nedēļā dzen nost taukus. Es patiešām kļūstu vājāka. — Viņas skatiens pakavējās pie Dinijas. — Diez vai viņa nevarētu tevi padarīt drusku pilnīgāku?

—    Es esmu resnāka, nekā izskatos, krustmāmiņ.

—    Es arī… un tas tik ļoti sāpina. Ja tavs tēvocis nebūtu tāda tieva apiņu maikste, es tik daudz neuztrauktos. — Viņa pielieca vaigu, un Dinija to skaļi noskūpstīja.

—    Kas par jauku bučiņu! — teica lēdija Monta. — Sen jau neesmu tādu saņēmusi. Tagad ļaudis paraduši nevis skūpstīt, bet knābt. Nāc, Pollij! — un, uzlikusi papagaili uz pleca, viņa aizlīgoja projām.

—    Krustmāte Emija izskatās ārkārtīgi labi.

—    Tā ir, bērns. Tikai viņu vajā mānija, ka viņa ir resna; pret to viņa cīnās uz dzīvību un nāvi. Mūsu ēdienu karte ir raibumraiba. Lipingholā man klājas labāk, jo Augustīne vazā mūs aiz deguna, un viņa palikusi tikpat tipiska francūziete kā pirms trīsdesmit pieciem gadiem, kad mēs viņu atvedām līdzi no kāzu ceļojuma. Cep un vāra joprojām ar lielāko prieku. Par laimi, man nav slieksmes aptaukoties.

—    Krustmāte Emija nemaz nav resna.

—    Hm… nē.

—    Un viņai ir ļoti skaista stāja. Mēs tā neprotam turēties.

—    Stāja ir aizgājusi līdz ar karali Eduardu, — teica sers Lorenss, — tagad cilvēki kustas palēkdamies. Jūs, jaunās sievietes, vienmēr lēkājat, it kā gatavotos mesties kam virsū un tad ar visu laupījumu laisties lapās. Gribētos zināt, kas notiks tālāk. Loģiski būtu jāpāriet uz lieliem lēcieniem, bet tikpat labi mode var mainīties, un mēs atkal peldēsim kā gulbji.

—    Tēvoci Lorens, kas par cilvēku, nopietni runājot, ir lords Saksendens?

—    Viens no tiem, kas uzvarēja karā tāpēc, ka neviens uz viņiem neklausījās. Zini, kā raksta memuāros: «Aizbraucu pavadīt nedēļas nogali Kukersā. Ieradās arī Keipersi un Gvena Blendiša; viņa bija lieliskā formā un skaidroja stāvokli poļu frontē. Es gan zināju vairāk. Runāju ar Keipersu; viņš domā, ka bošiem jau smeļas ūdens mute. Es viņam nepiekritu; viņš ir ļoti nikns uz lordu T. Svētdien iegriezās Artūrs Prouzs; pēc viņa domām, krieviem tagad ir divi miljoni šauteņu, bet nav ložu. Viņš saka — janvārī karš būšot cauri. Mūsu zaudējumi viņu šausmina. Ja viņš zinātu to, ko es! Bija arī lēdija Tripa ar savu dēlu, kas zaudējis kreiso kāju. Viņa ir ļoti pievilcīga; solījos aiziet apskatīt viņas slimnīcu un sniegt padomu, kā to vadīt. Svētdien bija loti patīkamas pusdienas — visi lieliskā formā; gājām rotaļās, ķīlā ņēmām konfektes. Vēlāk ieradās Aliks; teica, ka pēdējā uzbrukumā mēs esot pazaudējuši četrdesmit tūkstošus vīru, bet franči vēl vairāk. Izsacīju domas, ka stāvoklis ir ļoti nopietns. Neviens uz mani neklausījās.»

Dinija iesmējās. — Vai tādi cilvēki tiešām bija?

— Un kā vēl, bērniņ! Tīrais zelts, ne cilvēki; ko mēs bez viņiem būtu iesākuši — cik stingri un drosmīgi viņi turējās, ne soli neatkāpdamies, un cik brīnišķīgi prata pļāpāt — ja es pats nebūtu redzējis, tad neticētu. Un gandrīz visi viņi ir pārliecināti, ka bez viņiem karš būtu zaudēts. Saksendens bija sevišķi svarīgs vīrs. Viņš visu laiku tik rosīgi darbojās.

— Ko tad viņš darīja?

— Vāca informāciju. Spriežot pēc viņa vārdiem, viņš zināja vairāk nekā jebkurš cits visā pasaulē. Bez tam viņam ir lieliska veselība — tas tūlīt redzams, un viņš prot brīnišķīgi vadīt jahtu.

— Man ļoti gribas skatīt viņu vaigu vaigā.

—    Saksendens, — tēvocis nopūtās, — ir viens no tiem cilvēkiem, kurus labāk skatīt no mugurpuses. Vai vēlies palikt pa nakti vai brauksi mājās?

—    Ai, man šovakar jābūt atpakaļ. Vilciens no Pedingtonas atiet astoņos.

—    Tādā gadījumā eskortēšu tevi cauri parkam, stacijā mēs iekodīsim, un tad es iesēdināšu tevi vilcienā.

— Ai! Par mani nerūpējies, tēvoci Lorens.

— Lai es ļautu tev iet cauri parkam bez manis un palaistu garām izdevību tikt arestētam par promenēšanu ar jaunu sievišķi! Nemūžam! Mēs varētu pat apsēsties zālītē un izmēģināt, ko tad teiks. Tu piederi tieši pie tā tipa, kurš mēdz večukus iepīt visādās ķezās. Tev, Dinij, piemīt kas botičellisks. Ejam.

Pulkstenis bija septiņi, kad viņi šai septembra novakarā ienira parkā; virs galvas savus zarus plēta platānas, zem kājām čaukstēja sakaltusī zāle.

— Pārāk agrs, — teica sers Lorenss, — vasarā taču pārbīda pulksteņus. Par piedauzīgu uzvedību soda tikai pēc astoņiem. Apsēsties laikam nebūs nekādas nozīmes, Dinij. Vai tu pazītu pārģērbtu polismenu? Tas dzīve var būt ļoti noderīgi. Galvā katliņš — jo viņi baidās pēkšņi dabūt pa pauri; grāmatās šis katliņš mūžīgi veļas nost; cenšas izskatīties tā, it kā nemaz nebūtu kruķis; mute ļoti stingri iezīmēta — policijā viņiem liek mākslīgos zobus par velti; acis — ja neurbjas tevī, tad meklē kaut ko zemē; varenākās personības stāv stingri uz abām kājām — varētu domāt, ka drēbnieks viņiem pašlaik noņem mēru. Un, protams, kroņa zābaki, kas jau kļuvuši par sakāmvārdu.

Dinija iespurdzās.

— Es tev teikšu, ko mēs varētu darīt, tēvoci Lorens. Notēlot uzmākšanos. Pie Pedingtonas vārtiem stāv polismens. Es mazlietiņ paiešos šurp un turp un, kad tu pienāksi klāt, mēģināšu tev piebraukt. Ko man vajadzētu teikt?

Sers Lorenss uzrauca uzacis.

—     Cik atceros, apmēram tā: «Kā sviežas, kaķīt? Vai šis vakars tev brīvs?»

—     Tad es pametīšu tevi tagad aiz muguras un polismena deguna priekšā uzrunāšu.

—     Viņš taču redzēs, ka tu mānies, Dinij.

—     Tu tikai gribi izlocīties.

— Uz maniem priekšlikumiem vēl neviens nav skatījies nopietni. Bez tam: «Dzīve ir patiesa, dzīve ir nopietna, pabeigt to nedrīkst cietumā!»

— Esmu tevī vīlusies, tēvoc.

—     Tā nav pirmā reize, kad manī viļas, bērns. Pagaidi, kamēr kļūsi cienījama un solīda, tad tu redzēsi, cik bezgala bieži jaunatne tevī vilsies.

—     Bet padomā: laikrakstos mums taču dienām ilgi veltītu garu garās slejas. «Sieviete uzmācas vīrietim pie Pedingtonas vārtiem. Šķietams tēvocis.» Vai tu nemaz neilgojies būt par šķietamu tēvoci un atstāt ēnā Eiropas notikumus? Vai tev. pat negribas iepīt ķezā policiju? Tēvoc, tas ir mazdūšīgi.

—    Soit[4] — sacīja sers Lorenss. — Šai dienai pietiks ar vienu tēvoci, kam jāiet uz tiesu. Tu esi bīstamāka, nekā es domāju, Dinij.

—    Bet nopietni, kāpēc šīs meitenes būtu arestējamas? Tas viss pieder pagātnei, kad sievietes neuzskatīja par cilvēkiem.

—    Es domāju tieši tāpat kā tu, Dinij, taču mūsu sirdīs vēl mīt puritāņu morāle, un bez tam policijai arī vajadzīgs darbs. Ja daļu no viņiem atlaidīs, tad tūlīt pieaugs bezdarbnieku skaits. Un dīkdieņi polismeņi ir bīstami virējām.

— Esi taču nopietns, tēvoci!

—    Tas nav īstais ceļš, bērns! Lai ko dzīve mums gatavojas sniegt — tas nav īstais ceļš! Taču domās es redzu laikmetu, kad mums visiem būs ļauts citam citu uzrunāt un vienīgie ierobežojumi būs parastās pieklājības normas. Tagadējā vulgārā žargona vietā stāsies uzlabotas versijas kā vīriešiem, tā sievietēm. «Vai iesim pastaigāties, kundze?» — «Ser, vai jūs ilgojaties pēc manas sabiedrības?» Šis laikmets varbūt arī nebūs no tīra zelta, bet spīdēt tas spīdēs. Rau, kur Pedingtonas vārti. Vai sirdsapziņa tev ļautu šmaukt šo cēla izskata kruķi? Nāc, iesim pāri.

—    Tava krustmāte, — viņš atsāka, ieejot stacijā, — šodien vairs augšā necelsies, tāpēc es paēdīšu pusdienas kopā ar tevi bufetē. Iedzersim malku šampanieša, un, kas attiecas uz ēdienu, tad, ja vien es pazīstu mūsu dzelzceļa stacijas, būs dabūjama vēršastu zupa, sīga, rostbifs, salāti, brūnināti kartupeļi un plūmju torte — visas labas lietas, kaut arī drusku par angliskām.

—    Tēvoci Lorens, — Dinija ierunājās, kad viņi sēdēja pie rostbifa, — ko tu domā par amerikāņiem?

—    Šinī jautājumā, Dinij, tev neviens patriots neteiks patiesību, tīru patiesību un neko citu kā patiesību. Taču amerikāņus, tāpat kā angļus, var iedalīt divās šķirās — amerikāņos un amerikāņos. Citiem vārdiem sakot, vieni no viņiem ir jauki, otri — pretīgi.

—    Kāpēc tad mēs nevaram ar viņiem satikt?

—    Uz to atbildēt nav grūti. Nejaukie angļi nesatiek ar viņiem tāpēc, ka viņiem ir vairāk naudas nekā mums. Jaukie angļi nesatiek ar viņiem tik labi, cik vajadzētu, tapec, ka amerikāņi ir pārāk runātnīgi un viņu balss skaņa nav tīkama angļu ausīm. Varam apskatīt šo jautājumu arī no otras puses. Nejaukie amerikāņi labi nesatiek ar angļiem tāpēc, ka viņiem nepatīk angļu balss skaņa. Jaukie amerikāņi nesatiek ar mums tik labi, cik varētu gaidīt, tāpēc, ka mēs esam pārāk noslēgti un augstprātīgi.

—    Vai tev nešķiet, ka viņi vienmēr uzstāj, lai viss notiek pēc viņu gribas?

—    Mēs jau arī tā darām. Tas nav īstais iemesls. Mūs šķir paražas, bērns, paražas un valoda.

—    Kā tā?

—    Nelaime, bez šaubām, ir tā, ka mums reiz bijusi kopēja valoda. Jācer, ka amerikāņu žargons attīstīsies tiktāl, ka mēs vairs viens otru nesapratīsim.

—    Bet mēs vienmēr daudzinām, ka kopējā valoda mūs vieno.

—    No kurienes tev uzradusies tāda interese par amerikāņiem?

—    Pirmdien es iepazīšos ar profesoru Hallorsenu.

—    Ā, ar to Bolīvijas cienītāju. Atļauj tev dot padomu, Dinij: glaudi viņu pa spalvai, tad viņš ēdīs tev no rokas. Ja glaudīsi pret spalvu, viņš sāks rēkt kā lauva.

—    O, esmu nolēmusi sevi valdīt.

—    Turi kreiso dūri gatavībā, taču nemeties cīņā bez apdoma. Un nu, ja esi galā, bērns, mums jāiet; pulkstenis rāda bez piecām minūtēm astoņi.

Sers Lorenss iesēdināja brāļameitu vagonā un nopirka viņai vakara laikrakstu. Kad vilciens sāka kustēties, viņš piebilda:

— Palūkojies uz viņu kā sievietes Botičelli gleznās, Dinij. Kā Botičelli gleznās!

VII NODAĻA

Pirmdienas vakarā, dodamies uz Čelsiju, Adriāns apcerēja šīs pilsētas daļas likteņus. Tā vairs nebija tāda kā agrāk. Viņš atcerējās, ka pat vēl Viktorijas valdīšanas laika beigās tās iedzīvotāji bija mazliet atgādinājuši troglodītus — cilvēkus, kas labprāt nelien ārā no savām alām, un tikai retumis viņu vidū bija pagadījies kāds ievērojams sabiedrisks darbinieks vai vēsturnieks. Te mita apkopējas, mākslinieki, kas nebija zaudējuši cerības samaksāt īri, rakstnieki, kuri dzīvoja no četriem šiliņiem un septiņiem pensiem dienā, dāmas, kas bija ar mieru izģērbties kailas par šiliņu stundā, precēti pāri, kurus nenovēršami gaidīja šķiršanās prāvas, cilvēki, kas mēdza ielūkoties glāzītē, kā arī Tērnera, Kārlaila, Roseti un Vistlera pielūdzēji, daži krodzinieki, daudzi grēcinieki un parastais pulks ļaužu, kas četrreiz nedēļā ēd jērgaļu. Taču aiz namu fasādēm, kas izgāja uz Temzu un kļuva arvien līdzīgākas pilīm, pamazām bija nostiprinājies respektabls dzīves veids, kurš tagad devās uzbrukumā pret nelabojamo Kingsroudu un pat tur bija uzcēlis savus Mākslas un Modes bastionus.

Diānas māja atradās Ouklistrītā. Adriāns vēl atcerējās laiku, kad nams ne ar ko neatšķīrās no citiem un to apdzīvoja zvērinātu jērgaļas ēdāju ģimene; taču sešos gados, kopš tur iemita Diāna, tas bija kļuvis par vienu no daudzajām jaukajām Londonas ligzdiņām. Adriāns pazina visas daiļās māsas Montdžojas, kas reiz valdzināja smalko sabiedrību, taču visjaunākā no viņām, Diāna, bija visskaistākā, visasprātīgākā, ar vislabāko gaumi — viena no sievietēm, kas, neizdodamas daudz naudas un nedarīdamas pāri savam tikumam, panāk, ka viss ap viņām izskatās ārkārtīgi elegants, un rosina citos skaudību. No viņas abiem bērniem un Skotijas aitu suņa (gandrīz vienīgā, kas bija palicis Londonā), no viņas klavikorda, platās gultas ar baldahīnu, Bristoles traukiem, mēbeļu drānas un grīdsegām dvesa tik laba gaume, ka vērotājs varēja smelties īstu baudu. Acij baudu sniedza arī pati Diāna ar savu joprojām lielisko augumu, tumšajām, skaidrajām un možajām acīm, ovālo seju, ādas krāsu, kas atgādināja ziloņkaulu, un jauko, neskaidro «r» un «l» izrunu. Šī īpatnība piemita visām māsām Montdžojām, tā bija mantota no viņu mātes, dzimušas skotietes, un trīsdesmit gadu laikā manāmi ietekmējusi augstākās sabiedrības runas veidu, ieviešot patīkamu šļupstēšanu un atradinot cilvēkus no deviņdesmitajos gados pieņemtās galotņu norīšanas, kas valodu darīja līdzīgu riešanai. Prātodams, kāpēc Diānu ar viņas trūcīgajiem ienākumiem un psihiski slimu vīru uzņem jebkurā dižciltīgā namā, Adriāns vienmēr iedomājās baktriešu kamieli. Dzīvnieka divi kupri bija tikpat kā divas Sabiedrības (ar lielo burtu) daļas, ko vienoja tilts, kuru pārgājējs reti izlietoja vairāk nekā vienu reizi. Montdžojiem, ļoti seniem zemes īpašniekiem Damfrišīrā, pagātnē daudzkārt saistītiem ar augstāko aristokrātiju, piederēja tāda kā mantota vieta uz priekšējā kupra (tā gan nebija sevišķi izdevīga, jo kamieļa galva neļāva daudz redzēt), un Diānu bieži aicināja apciemot dižciltīgos namus, kuru iemītnieku galvenais darba lauks bija medības, šaušana, slimnīcu atbalstīšana, pienākumi galmā un meitu ievešana sabiedrībā. Adriāns labi zināja, ka Diāna tur viesojas visai reti. Viņa daudz biežāk uzturējās uz otrā kupra, kur aiz kamieļa astes pavērās plaša un interesanta aina. Uz pakaļējā kupra pulcējās īpatnēja sabiedrība. Daudzi, tāpat kā Diāna, bija pārnākuši pār tiltu no priekšējā kupra, citi uzrāpušies pa kamieļa asti, bet trešie nokrituši no debesīm vai, kā ļaudis to dažkārt dēvēja, ieradušies no Amerikas. Adriāns gan pats nekad nebija pretendējis uz vietu pakaļējā kuprī, taču viņš zināja, ka to var iegūt tikai cilvēks, kam piemīt kāds talants: vai nu apbrīnojama atmiņa, kas ļauj tās īpašniekam ar nevainojamu precizitāti atkārtot visu lasīto vai dzirdēto, vai ari iedzimta asprātība. Ja cilvēkam neviena, no šīm īpašībām nepiemita, tas, reizi pabijis kuprī, otrreiz tur vairs neiekļuva. Protams, oriģinalitāte bija nepieciešama; tā gan nedrīkstēja būt ekscentriska, bet tāpat nebija ieteicams to slēpt kā sveci zem pūra. Bija vēlams, lai cilvēks būtu pazīstams kādā darbības sfērā, taču tas nebija noteikums sine qua non[5] . par apsveicamu parādību uzskatīja labu audzināšanu, tomēr tā nedrīkstēja padarīt cilvēku garlaicīgu. Tiesības ieiet deva arī skaistums, bet tam vajadzēja biedroties ar gara možumu. Nauda bija vēlama, taču bagātība viena pati vietu nodrošināt nevarēja. Adriāns bija ievērojis, ka zināšanām par mākslu, kaut arī tās tiktu smeltas no citu vārdiem, te piešķīra lielāku vērību nekā jaunrades spējām; pieņemams faktors bija organizatorisks talants, ja vien tas nedarīja cilvēku pārāk noslēgtu vai pārāk sausu. Daži laikam bija iekļuvuši te tāpēc, ka mācēja veiksmīgi apgrozīties «kuluāros» un tika visur uzskatīti par savējiem. Tomēr vissvarīgākā īpašība bija un palika prasme interesanti sarunāties. Pakaļējā kuprī sēdošie dedzīgi raustīja grožus, taču Adriāns nekad nebija pārliecināts, vai tas ietekmē kamieļa gaitu, kaut gan paši raustītāji par savu varu nešaubījās. Viņš zināja, ka Diānai šai raibajā barā, kurš nepārtraukti rīkoja viesības, pieder tik droša vieta, ka viņa varētu cauru gadu ēst par velti, neiegriežoties Ouklistrītā pat nedēļas nogalē. Tāpēc viņš juta jo lielāku pateicību, kad Diāna bieži upurēja šos labumus, lai pabūtu kopā ar bērniem un viņu. Karš bija izcēlies tūlīt pēc viņas laulībām ar Ronaldu Fērzu, un Šeila un Ronalds piedzima tikai pēc tam, kad kapteinis atgriezās no frontes. Tagad Šeilai bija septiņi, bet Ronaldam seši gadi, un abi, kā Adriāns vienmēr uzsvēra, atgādināja izlietus Montdžojus. Bērni patiešām izskatā un gara možumā bija atsitušies mātē. Taču vienīgi Adriāns zināja, ka ēnu, kura Diānas sejā iegūlās pārdomu brīžos, vairāk izraisīja bažas, vai viņa vispār drīkstējusi dzemdēt, nekā pašreizējā stāvokļa grūtības. Tāpat vienīgi viņš zināja, ka šausmīgais sasprindzinājums, dzīvojot ar tik nenosvērtu cilvēku, kāds ar laiku kļuva Fērzs, bija tādā mērā iznīcinājis viņas jutekliskās tieksmes, ka aizvadītajos četros faktiskās atraitnības gados viņa nejuta ne mazāko vajadzību pēc mīlestības. Adriāns nešaubījās, ka Diāna lolo pret viņu patiesas jūtas, taču līdz šim tās nebija pārgājušas kaislē.

Viņš ieradās pusstundu pirms pusdienām un devās uz augšstāvā iekārtoto mācību istabu palūkoties, ko dara bērni. Mazie, kurus audzinātāja francūziete pašlaik baroja ar vakariņu sausiņiem un pienu, jūsmīgi apsveica Adriānu un pieprasīja, lai tas turpina aizsākto stāstu. Audzinātāja, zinādama, kas sekos, izgāja ārā. Adriāns apsēdās iepretī abām mazajām, starojošajām sejiņām un iesāka no tās vietas, kur stāstu bija pārtraucis. — Tātad vīrs, kura uzraudzībā atradās smailītes, bija milzīgs puisis, iededzis no galvas līdz kājām; laivinieka amatu viņam uzticēja tāpēc, ka viņš bija aplam stiprs un piekrasti taču bija apsēduši baltie vienradži.

—    Pē, tēvoc Adriān, — vienradžu nemaz nav.

—    Tolaik bija, Šeila.

—    Kur tad viņi palika?

—    Tagad atlicis tikai viens, un tas dzīvo tur, kur baltie cilvēki nevar piekļūt, jo tur ir bu-bu muša.

—    Kas ir bu-bu muša?

—    Bu-bu muša, Ronald, mēdz ielīst kājas ikrā un dēt tur oliņas, no kurām izšķiļas jaunas mušas.

—    Ui!

—    Tātad šo piekrasti, — kā es teicu, pirms mani pārtrauca, — bija apsēduši vienradži. Laivinieka vārds bija Matagors, un viņš ar vienradžiem darīja tā: paņēma sauju krinibobu un novilināja dzīvniekus lejā, pludmalē …

—    Kas ir krinibobas?

—    Ogas, kas izskatās pēc zemenēm un garšo kā burkāni… tātad viņš paņēma krinibobas… aizzagās vienradžiem aiz muguras …

—    Ja viņš gāja ar krinibobām pa priekšu, kā viņš varēja aizzagties aiz muguras?

—    Viņš mēdza uzvērt krinibobas uz virves, kas bija novīta no koka mizas, un uzkārt tās rindā starp diviem burvju kokiem. Tikko vienradži sāka tās skrubināt, viņš izlīda, no krūmiem, kur bija paslēpies, klusi pielavījās ar savām basajām kājām tiem klāt un sasēja kopā ik divu vienradžu astes.

—    Bet viņiem taču vajadzēja just, ka viņu astes sien kopā!

—    Nē, Šeila; baltie vienradži ar savām astēm neko nejūt. Tad viņš atkal aizšmauca atpakaļ uz krūmiem, sāka klakšķināt mēli pret zobiem, un vienradži trakā apjukumā metās katrs uz savu pusi.

Un vai astes viņiem nenotrūka?

—    Nekad. Te jau bija tas āķis, jo laivinieks ļoti mīlēja dzīvniekus.

—    Tad nu gan vienradži laikam nekad vairs nenāca uz piekrasti?

—    Nekā nebija, Ronij. Viņiem pārāk garšoja krinibobas.

— Vai viņš kādreiz jāja arī ar tiem?

—    Jā; dažkārt viņš veikli uzlēca diviem mugurā un, uzlicis vienu kāju vienam, otru — otram, klusībā nosmiedamies, aizjāja uz džungļiem. Tā nu viņa uzraudzībā, kā jūs paši varat saprast, smailītes atradās drošībā. Lietus laiks vēl nebija sācies, sauszemes haizivju bija maz, un ekspedīcija jau grasījās doties ceļā, kad…

—    Kas tad notika, tēvoci Adriān? Tā jau tikai māmiņa.

— Turpiniet, Adriān.

Taču Adriāns klusēja, nenovērsdams acis no vīzijas, kas viņiem tuvojās. Tad, atraudams skatienu no Diānas un lūkodamies Šeilā, viņš atsāka:

— Tagad man jums jāpastāsta, kāpēc tik lielu nozīmi piedēvēja mēnesim. Ekspedīcija nevarēja doties ceļā, pirms nebija redzams, ka starp burvju kokiem viņiem pretī slīd jaunais mēness.

— Kāpēc ne?

— To es tieši taisos jums paskaidrot. Toreiz cilvēki un it īpaši šī votapuišu cilts pielūdza visu, kas bija daiļš, — tādas lietas kā māmiņa, ziemsvētku dziesmiņas un mazi, jauni kartupelīši viņiem gaužām patika. Un, pirms viņi ko uzsāka, viņi gaidīja kādu mājienu.

— Kas tas ir — mājiens?

— Jūs zināt, kas ir rājiens, — ja jūs izdarāt kādu nedarbu, tad pēc tā nāk rājiens; mājiens turpretī ir tāda zīme, kas nāk pirms laba darba, tas nes laimi. Un šim mājienam bija jābūt skaistam. Sausajā laikā par visskaistāko uzskatīja jauno mēnesi, tāpēc viņiem bija jāgaida, kamēr starp burvju kokiem viņiem pretī iznāk mēness, tāpat kā nupat mums no durvju puses tuvojās māmiņa.

—    Bet mēnesim nav kāju.

—    Nē, tas slīd. Un kādā jaukā vakarā tas atslīdēja pie viņiem liegāks un daiļāks par visu pasaulē, un acis tam staroja tik brīnišķi, ka viņi zināja: ekspedīcija būs veiksmīga; un viņi nolieca galvas jaunā mēness priekšā un sacīja: «Ai daiļā zīme! Ja tu mūs neatstāsi, mēs pārpeldēsim pār dziļajiem ūdeņiem un pāriesim pār tuksnešu smiltīm ar tavu atspulgu acīs, un laime, ko tu nes sev līdzi, darīs mūs laimīgus mūžīgi mūžos. Āmen!» Un, kad viņi tā bija sacījuši, viņi sēdās savās smailītēs, pa diviem votapuišiem vai divām votanimfām katrā, kamēr beidzot sakāpa visi. Un jaunais mēness palika, veroties pār burvju koku galotnēm un svētījot cilvēkus ar savu skatienu. Taču viens vīrs palika. Tas bija kāds vecs votapuisis, kurš mēnesi bija iemīļojis tik ļoti, ka aizmirsa visu uz pasaules un sāka rāpties tam klāt, cerēdams kaut vai skart tā kājas.

— Bet mēnesim taču nav kāju!

— Viņš domāja, ka ir, jo viņa acīs tas izskatījās kā sieviete, kas veidota no sudraba un ziloņkaula. Un viņš līda un līda pa burvju koku mežu, bet savu mērķi nekad nesasniedza, jo tas taču bija mēness.

Adriāns apklusa, un kādu brīdi istabā nebija dzirdama ne skaņa; tad viņš noteica: — Turpinājums sekos, — un izgāja ārā. Holā viņam drīz piebiedrojās Diāna.

— Adriān, jūs samaitājat bērnus. Vai jūs nezināt, ka nedrīkst vairs ļaut pasakām un teikām novērst viņu interesi no mašīnām? Pēc tam kad jūs bijāt aizgājis, Ronalds vaicāja: «Vai tēvocis Adriāns patiešām tic, ka tu esi jaunais mēness, māmiņ?»

— Un ko jūs atbildējāt?

—    Diplomātiski izlocījos. Bet viņu actiņas ir tik vērīgas kā vāverēniem.

—    Taču tagad, pirms ierodas Dinija ar savu kavalieri, nodziediet man «Ūdens nesēju».

Kamēr Diāna sēdēja un dziedāja, Adriāns nenovērsa no viņas dievinājuma pilno skatienu. Viņai bija patīkama balss, un dīvainā, baisā dziesma viņas izpildījumā skanēja lieliski. Gaisā vēl trīsēja «Ūdens nesēja» pēdējie akordi, kad kalpone pieteica:

— Mis Čerela. Profesors Hallorsens.

Dinija ienāca ar augstu paceltu galvu, un Adriāns nosprieda pie sevis, ka viņas acu izteiksme nesola nekā laba. Šādu skatienu viņš bija redzējis skolas puikām, kad tie gatavojās «sadot pa mici» kādam jaunatnācējam. Viņai pa pēdām sekoja Hallorsens, kas staroja aiz veselības un mazajā viesistabā izskatījās pārāk garš. Kad viņu iepazīstināja ar Diniju, viņš zemu palocījās.

— Mis Čerela laikam ir jūsu meita, pārziņa kungs?

—    Nē, mana brāļameita, kapteiņa Hjūberta Čerela māsa.

—    Vai tiešām? Uzskatu par godu, mis Čerela, iepazīties ar jums.

Ievērojis, ka abu skatieni sastapušies nespēj tūlīt viens no otra atrauties, Adriāns teica:

—    Kā jums patīk Pjemonta, profesor?

— Ēdieni ir lieliski, tikai viesnīcā apmeties pārāk liels skaits manu tautiešu amerikāņu.

— Pašlaik lido bariem vien kā bezdelīgas?

— Jā. Pēc pāris nedēļām mēs visi celsimies spārnos un pazudīsim.

Dinija bija atnākusi, pilna ar anglietes sievišķīgo lepnumu, un pretstats starp spēcīgo, ziedošo Hallorsenu un noliesējušo Hjūbertu tūlīt saniknoja viņu līdz pēdējam. Viņa apsēdās blakus šim uzvarošas vīrišķības iemiesojumam, stingri nolēmusi raidīt pret viņa biezo ādu visu savu bultu krājumu. Taču Diāna tūlīt uzsāka ar Hallorsenu sarunu, un Dinija, ēzdama zupu (buljonu, kurā peldēja plūme) un brīžam zagšus palūkodamās amerikānī, nolēma savu plānu mainīt. Galu galā viņš bija svešinieks un viesis, un no viņas visi gaidīja, lai viņa uzvedas kā lēdija; to pašu mērķi varēja sasniegt ar citiem līdzekļiem. Viņa nešaus bultas, bet «savaldzinās amerikāni ar saldiem glaimiem un smaidiem»; tas būs taktiskāk attiecībā pret Diānu un tēvoci un galu galā arī stratēģiski izdevīgāk. Ar viltību, kas bija viņas mērķa cienīga, viņa nogaidīja, kamēr Hallorsens iestiga dziļajā britu politikas purvā, ko šķita uzskatām par visai nopietnu cilvēka rosmes izpausmi, un tad, pievērsdama amerikānim Botičelli madonnas skatienu, teica:

— Mums vajadzētu lūkoties uz amerikāņu politiku tikpat nopietni, profesor. Bet tā taču nav nopietni domāta, vai ne?

—    Laikam jums taisnība, mis Čerela. Visi mūsu zemeslodes politiķi ievēro vienu likumu, proti: kad tu nāc pie varas, nesaki to pašu, ko teici, būdams opozīcija; ja tu to darīsi, tev būs jāīsteno plāni, ko citi pirms tevis nav spējuši realizēt. Vienīgā būtiskā atšķirība starp partijām, manuprāt, ir tā, ka viena pratusi ieņemt valsts autobusā sēdvietas, kamēr otrai jāstāv kājās.

—    Krievijā tie, kas palikuši pāri no otras partijas, palīduši zem sēdekļiem, vai ne?

—    Itālijā tāpat, — sacīja Diāna.

—    Un ko jūs teiksiet par Spāniju? — piebilda Adriāns.

Hallorsens iesmējās tik sirsnīgi, ka citiem gribējās viņam piebalsot. — Diktatūrām nav nekāda sakara ar politiku. Tās ir kumēdiņi.

—    Nav vis kumēdiņi, profesor.

—    Slikti kumēdiņi, profesor.

—    Kādā nozīmē — kumēdiņi, profesor?

—    Krāpšana. Diktators uzskata, ka cilvēki ir māls viņa rokās. Mirklī, kad šo krāpšanu nosauc vārdā, viņa dziesma ir izdziedāta.

—    Bet, ja nu tautas vairākums savu diktatoru atbalsta, — iebilda Diāna, — vai tad tā nav demokrātija jeb valdīšana ar pārvaldāmo piekrišanu?

—    Es teiktu nē, misis Fērza, — vai arī viņu vajadzētu ik gadus ar balsu vairākumu apstiprināt.

—    Ir diktatori, kas prot panākt savu, — teica Adriāns.

—    Par dārgu cenu, pārziņa kungs. Palūkojieties uz Diasu Meksikā. Divdesmit gadus viņš teicās pārvēršam zemi par īstu paradīzi, taču pēc viņa aiziešanas atklājās patiesais stāvoklis. Nekad nevar panākt to, kam tauta vēl nav sagatavota.

—    Kā mūsu, tā jūsu politiskās sistēmas trūkums ir tas, profesor, — sacīja Adriāns, — ka veselu rindu reformu, kas tautas apziņā nobriedušas jau sen, nav iespējams realizēt, jo uz īsu laiku ievēlētie politiķi negrib neko uzsākt, baidīdamies zaudēt varu, ko viņi patiesībā nemaz nav ieguvuši.

— Krustmāte Meja brīnās, — klusi nomurmināja

Dinīja, — kāpēc nevarētu atrisināt bezdarba jautājumu, organizējot visā zemē graustu pārbūvi, un tā nošaut divus zaķus reizē.

—    Patiesi! Tā ir lieliska ideja! — Hallorsens pievērsa viņai savu starojošo seju.

—    Naudas ieguldītāji, — teica Diāna, — graustu īpašnieki un būvuzņēmēji, to nepieļaus.

—    Un tam vajadzīgi līdzekļi, — Adriāns piebilda.

—    Tur nu nav nekādu grūtību. Tāda dižena, visai tautai nozīmīga mērķa īstenošanai jūsu parlaments varētu sev pieprasīt visplašākās pilnvaras; un vai tad nebūtu iespējams izlaist aizņēmumu? Nauda taču nāktu atpakaļ; tas nav kara aizņēmums, kuru izšauj pulverī. Cik jūs maksājat bezdarbnieku pabalstam?

Uz to neviens nevarēja atbildēt.

—    Manuprāt, tas, ko jūs ietaupīsiet no pabalstiem, segs krietni liela aizņēmuma procentus.

—    Patiesību sakot, — Dinija mīlīgi ierunājās, — mums trūkst vienīgi ticības saviem spēkiem. Šai ziņā jūs, amerikāņi, sitat mums krietni pāri, profesor Hallorsen.

Amerikāņa sejā pavīdēja tāda izteiksme, it kā viņš klusībā sacītu: «Va velnu, cik dzēlīga!»

—    Protams, nākdami cīnīties uz Franciju, mēs apliecinājām, ka mums piemīt krietni daudz vientiesīgas ticības. Taču mēs to pazaudējām. Nākamreiz mēs mierīgi paliksim sēžam pie mūsu pavardiem.

—    Vai jūsu ticība pagājušo reizi tiešām bija tik vientiesīga?

—    Baidos, ka jā, mis Čerela. No simt amerikāņiem neatrastos pat pieci, kas domātu, ka vācieši mums, aizokeāna ļaudīm, var būt bīstami.

—    Nu es dabūju, ko biju pelnījusi, profesor.

—    Bet es taču nemaz negribēju jums pārmest! Tikai jūs spriežat par Ameriku no Eiropas viedokļa.

—    Atcerieties Beļģiju, profesor, — teica Diāna, — pat mums sākumā piemita zināma vientiesīga ticība.

—    Piedodiet, bet vai Beļģijas liktenis jums patiešām tik ļoti ķērās pie sirds, kundze?

Adriāns zīmēja ar dakšiņu lokus uz galdauta; tagad viņš pacēla acis.

— Man personiski, jā. Nedomāju, ka ģenerāļi, admirāļi, lielie biznesmeni un pat krietna daļa augstākās sabiedrības tam būtu piešķīruši lielu politisku vai citādu nozīmi. Viņi visi zināja, ka gadījumā, ja izcelsies karš, mēs praktiski būsim saistīti ar Franciju. Turpretī vienkāršajiem ļaudīm, kā man pašam un savai trešdaļai iedzīvotāju, kuri nezina, kas notiek aizkulisēs, vārdu sakot, visai strādnieku šķirai šie notikumi bija ļoti svarīgi. Mēs it kā redzējām, ka cilvēks milzis vai, kā nu viņu tur sauc, smagsVara cīkstonis uzbrūk ringā pašam mazākajam spalvas svara cīnītājam un tas stāv, kā stāvējis, un drosmīgi atsit nežēlīgo triecienu.

— Lieliski sacīts, pārziņa kungs.

Dinija nosarka. Vai šis cilvēks spēja būt augstsirdīgs? Tad, it kā aptverdama, ka šādas domas nozīmētu nodevību pret Hjūbertu, viņa kodīgi piebilda:

— Esmu lasījusi, ka šī traģēdija satraukusi pat Rūzveltu.

—    Tā satrauca krietni daudz amerikāņu, mis Čerela; taču Eiropa no mums ir tālu, un iztēli rosina tikai tas, kas notiek tuvumā.

—    Jā, un galu galā, kā jūs nupat teicāt, beigās jūs tik un tā nepalikāt malā.

Hallorsens cieši pavērās viņas naivajā sejā, palocījās un nebilda ne vārda.

Taču, kad savdabīgais vakars tuvojās noslēgumam, viņš atvadoties piezīmēja:

—    Baidos, ka jūs uz mani dusmojaties, mis Čerela. Dinija par atbildi tikai pasmaidīja.

—    Tam par spīti ceru, ka drīkstēšu jūs atkal sastapt.

—    Jā? Bet kāpēc?

— Redziet, domāju, ka man izdotos jūsu uzskatus par mani izmainīt.

— Es ļoti mīlu savu brāli, profesor Hallorsen.

— Es joprojām domāju, ka jūsu brālis ir vairāk nodarījis pāri man nekā es viņam.

—    Nākotne, cerams, pierādīs, ka jums taisnība.

—    Tas skan draudīgi.

Dinija tikai palocīja galvu.

Dusmās kodīdama lūpas, viņa devas gulēt. Viņa nebija pratusi ienaidnieku ne savaldzināt, ne ievainot un nejuta pret Hallorsenu vis kvēlu naidu, bet kaut ko ļoti neskaidru.

Garais augums piešķīra amerikānim mulsinošu pārākumu. «Viņš atgādina pūkainās biksēs tērptos subjektus no kinofilmām,» viņa nodomāja, «kovbojus, kas nolaupa meitenes, un tās nemaz neliekas tik ļoti izmisušas. Un skatiens viņam tāds, it kā otrs gulētu jau viņa priekšā uz seglu spilvena.» Pirmatnējs, rupjš spēks, ietērpts frakā un baltā vestē! Stiprs vīrs, kas nebūt nav radis ciest klusu.

Dinijas istaba izgāja uz ielu, un pa logu viņa varēja redzēt krastmalas platānas, upi un zvaigžņotās nakts plašās tāles.

— Iespējams, — viņa skaļi noteica, — ka tu neatstāsi vis Angliju tik drīz, kā tu domā.

— Vai drīkstu ienākt?

Pagriezusies viņa ieraudzīja durvīs stāvam Diānu.

—    Nu, Dinij, ko jūs sakāt par mūsu draugu ienaidnieku?

—    Pa pusei kovboju filmas varonis, pa pusei milzis, ko uzvar īkstītis.

— Adriānam viņš patīk.

—    Tēvocis Adriāns pārāk pieradis pie skeletiem. Ieraugot sarkanas asinis, viņš zaudē galvu.

—    Jā, Hallorsens pieder pie «īsto vīriešu» tipa, kuros sievietes iemīloties no pirmā acu uzmetiena. Taču jūs turējāties lieliski, Dinij, tikai acis gan sākumā meta zibeņus.

—    Tagad tās met tos vēl vairāk, jo es taču ļāvu viņam aiziet bez mazākā ieskrambājuma.

—    Nekas! Jums priekšā daudz izdevību. Adriāns lūdza lēdiju Montu uzaicināt Hallorsenu rīt ierasties Lipingholā. —Ko!

— Jums tikai vajag viņu tur sanaidot ar Saksendenu, un Hjūberta uzvara būs nodrošināta. Adriāns neko neteica, baidīdamies, ka jūs klaji izrādīsiet savu prieku. Profesoram gribas redzēt angļu medības. Nabadziņš nemaz nenojauš, ka labprātīgi dodas iekšā lauvu mātes midzenī. Jūsu krustmāte Emija ar savu laipnību viņu savaldzinās.

—    Hallorsens, — nomurmināja Dinija. — Viņa dzīslās droši vien rit skandināvu asinis.

—    Profesors teicis, ka viņa māte cēlusies no kādas senas dzimtas, kas mitusi Jaunajā Anglijā, bet apprecējusi svešinieku. Hallorsens dzimis Vaiomingā. Vaiominga — skaists vārds.

—    «Bezgala plašās prēriju tāles.» Kāpēc es tik ļoti nevaru ciest izteicienu «īsts vīrietis», Diāna?

—    Tāpēc, ka tas nozīmē to pašu, ko atrasties istabā, kur pēkšņi uzplaukst saulespuķes. Taču «īstus vīriešus» nesastop bezgala plašajās prēriju tālēs vien; jūs redzēsiet, ka Saksendens arī pieder pie šī tipa.

— Vai tiešām?!

— Jā. Ar labu nakti, dārgā, Un lai jums sapņos nerādās neviens «īsts vīrietis»!

Noģērbusies Dinija atkal izņēma dienasgrāmatu un vēlreiz pārlasīja lappusi, ko bija atzīmējusi. Tā skanēja šādi: «Šovakar jūtos ļoti riebīgi — kā izspiests citrons. Vienīgi domas par Kondafordu neļauj man galīgi nokārt degunu. Interesanti, ko teiktu vecais Fokshems, redzēdams, kā es dakterēju mūļus! Līdzeklis, ko viņiem esmu izgudrojis pret caureju, liktu bailēs sastingt pat biljarda bumbai, bet viņiem tas palīdz. Plānojot mūļa iekšējos orgānus, dievam veicies. Pagājušo nakti sapņoju, ka stāvu mājās birzs malā un fazāni lido bariem vien, bet es neparko nevaru nospiest gaili — locekļi kā sasaluši. Visu laiku domāju par veco Hedonu un viņa vārdiem: «Gāziet virsū, māster Bertij! Atsperieties uz papēžiem un mērķējiet galvā!» Labais vecais Hedons! Tas tik bija īpatnis! Lietus mitējies. Ir sauss — pirmo reizi desmit dienu laikā. Pie debesīm margo zvaigznes.

Kāds kuģis, sala, mēness loks

Un retu, skaistu zvaigžņu mirdza.

Kaut jel spētu aizmigt…»

VIII NODAĻA

Istabu savrupība un formas dažādība — īpatnības, kas atšķir senos angļu namus no jebkuram citam lauku mājām, — piemita arī Lipingholai. Ieejot kādā telpā, likās, ka tā domāta ilgai palikšanai, un, uzturēdamies tur, cilvēks ieelpoja tās gaisu un piemērojās iekārtojumam, kas atšķīrās no visām citām istabām; bez tam te ikvienam radās sajūta, ka vajag tik iegribēt, — un visu iespējams pārkārtot pa savai gaumei. Senas, greznas mēbeles bezrūpīgi stāvēja blakus lietām, kas bija iegādātas nejauši — praktiskiem mērķiem vai ērtības labad. Nomelnējuši vai nodzeltējuši senču portreti karājās iepretī vēl tumšākām un dzeltenīgākām holandiešu un franču ainavām, šur tur pavīdēja brīnišķīgas vecas gravīras un diezgan labas miniatūras. Vismaz divās istabās bija saglabājušies skaisti kamīni; to izskatu gan sabojāja aizsargrežģis, uz kura toties varēja sēdēt. No tumsas negaidīti iznira kāpnes. Ceļu uz guļamistabu bija grūti iegaumēt un viegli aizmirst. Šai telpā parasti atradās vecs, dārgs riekstkoka drēbju skapis, neparasti smalki izgriezta gulta ar baldahīnu, spilveniem apkrauts dīvāns loga nišā un dažas franču gravīras. Guļamistabai piekļāvās maza telpa ar šauru gultu; vannas istaba bija vai nu turpat, vai attālāk, un tajā noteikti varēja atrast smaržīgos vannas sāļus. Viens no Montiem bija kalpojis flotē par admirāli, tāpēc gaiteņu tumšajos kaktos slēpās dīvainas, senas kartes ar pūķiem, kuru astes kūla jūras viļņus; kāds cits no Montiem, sera Lorensa vectēvs, septītais baronets, bija aizrāvies ar jāšanas sportu, tāpēc pie sienām karājās gleznas, no kurām varēja mācīties tīrasiņu rikšotāja anatomiju, kā arī iepazīties ar tā laika (1860—1883) žokejiem. Sestais baronets, būdams politiķis, bija dzīvojis ilgāk nekā pārējie un atstājis pēdas no agrā viktoriānisma perioda — sievu un meitas krinolīnos un sevi pašu ar garām ūsām. Mājas ārsienas bija celtas karoliānisma stilā, ko šur un tur nomija Džordžu perioda arhitektūra un pat viktoriānisma elementi, kur sestais baronets bija ļāvis vaļu savām uzlabošanas tieksmēm. Vienīgais patiešām modernais bija ūdensvads.

Kad Dinija trešdienas rītā nonāca lejā brokastīs — medībām bija jāsākas desmitos, — ēdamistabā sēdēja vai staigāja šurp un turp trīs dāmas un visi vīrieši, izņemot Hallorsenu. Viņa noslīga krēslā blakus lordam Saksendenam, kas mazliet piecēlās un izmeta:

— ґbrīt!

— Dinij, — stāvēdams pie bufetes, meitenei uzsauca Maikls, — vai gribi kafiju, kakao vai ingveralu?

—    Kafiju un žāvētu zivi, Maikl.

—    Žāvētas zivs nav.

Lords Saksendens pacēla acis. — Nav žāvētas zivs? — viņš noburkšķēja un atkal pievērsās desai.

—    Pīkšu? — vaicāja Maikls.

—    Nē, paldies.

—    Un ko tev, Vilmetas krustmāt?

—    Pilavu.

— Pilava nav. Ir nieres, bekons, olu kultenis, pīkša, šķiņķis un auksts pīrāgs ar irbes gaļu.

Lords Saksendens piecēlās. — Ā! Šķiņķis! — un piegāja pie bufetes.

—    Nu, Dinij?

—    Tikai mazliet ievārījuma, Maikl.

—    Ir ērkšķogu, zemeņu, melno jāņogu un apelsīnu.

—    Ērkšķogu.

Lords Saksendens atnāca atpakaļ ar šķīvi šķiņķa un ēzdams sāka lasīt vēstuli. Dinija labi nezināja, ko teikt par viņa seju, jo lorda acis nebija redzamas un mute piebāzta pilna. Taču, pēc viņas domām, varēja saprast, kāpēc Saksendens iesaukts par «Uzpūtīgo». Lorda seja bija sarkana, gaišās ūsas un mati viegli iesirmi, un viņš sēdēja, kā olekti norijis. Pēkšņi viņš pagriezās pret Diniju un teica:

— Piedodiet, ka lasu vēstuli. Tā ir no manas sievas. Viņa saistīta pie gultas.

—    Cik žēl…

—    Briesmīgi! Nabadzīte!

Viņš noglabāja vēstuli kabatā, piebāza muti ar šķiņķi un palūkojās uz Diniju. Meitene redzēja, ka lorda acis ir zilas un uzacis, tumšākas par matiem, atgādina makšķerāķu saišķus. Redzokļi viņam bija mazliet izvalbīti, it kā sacītu: «Re, kas es par vīru, re, kas es par vīru!» Taču šai mirklī viņa ieraudzīja, ka ienāk Hallorsens. Amerikānis vilcinādamies apstājās durvīs, bet, ieraudzījis Diniju, pienāca pie brīvā krēsla viņai otrā pusē.

—    Mis Čerela, — viņš palocīdamies ievaicājās, — vai drīkstu te apsēsties?

—    Protams; ja vēlaties ko iebaudīt, ēdiens ir tur pāri pretī.

—    Kas tas tāds ir? — noprasīja lords Saksendens, kad Hallorsens bija aizgājis meklēt ēdamo. — Bez šaubām, amerikānis.

— Profesors Hallorsens.

— O! Ā! Tas, kas uzrakstījis grāmatu par Bolīviju? Vai ne?

—    Jā.

—    Glīts puisis.

—    «Īsts vīrietis».

Lords izbrīnā pavērās Dinijā.

—    Nogaršojiet šķiņķi. Mēs laikam kopā ar jūsu tēvoci mācījāmies Herovā.

—    Ar tēvoci Hileriju! — sacīja Dinija. — Viņš man stāstīja.

—    Reiz mēs derējām uz trim viņa zemeņu sulas glāzēm pret divām manējām, kurš ātrāk noskries pa kāpnēm līdz vingrošanas zālei.

—    Vai jūs uzvarējāt, lord Saksenden?

—    Nē, un sulu tā arī neizmaksāju.

—    Kāpēc ne?

—    Viņš izmežģīja potīti un es — celi. Viņš aizlēca līdz vingrošanas zāles durvīm, bet es netiku ne no vietas. Dabūjām abi līdz trimestra beigām nogulēt, un pēc tam es vairs Herovā neatgriezos. — Lords Saksendens iespurdzās. — Tā es viņam vēl joprojām esmu parādā trīs glāzes zemeņu sulas.

—    Es domāju, ka mēs Amerikā ieturam pamatīgas brokastis, bet pret šīm te mūsējās nav nekas, — apsēzdamies teica Hallorsens.

— Vai esat pazīstams ar lordu Saksendenu?

— Lordu Saksendenu… — atbalsoja Hallorsens palocīdamies.

— Labdien. Jums Amerikā nav irbju, vai ne?

—    Nē, laikam gan ne. Ļoti gribas tās pašaudīt. Pirmšķirīga kafija, mis Čerela.

—    Jā, — sacīja Dinija, — krustmāte Ema ar savu kafiju lepojas.

Lords Saksendens izslējās vēl taisnāks. — Nogaršojiet šķiņķi. Neesmu lasījis jūsu grāmatu.

— Atļaujiet man to jums aizsūtīt; būšu lepns, ja jūs šo grāmatu izlasīsiet.

Lords Saksendens joprojām gremoja.

— Jā, jums vajadzētu to izlasīt, lord Saksenden, — Dinija piebilda, — un es jums aizsūtīšu vēl vienu grāmatu par to pašu tematu.

Lords cieši pavērās meitenē.

—    Jūs abi esat ārkārtīgi laipni, — viņš teica. — Vai tas ir zemeņu ievārījums? — un viņš pasniedzās pēc trauka.

—    Mis Čerela, — Hallorsens klusi ierunājās, — es gribētu, kaut jūs pārlasītu manu grāmatu un atzīmētu vietas, kur es, pēc jūsu domām, spriežu netaisni par kapteini Čerelu. Rakstīju to, kad biju vēl stipri aizkaitināts.

—    Diemžēl neredzu, kāds no tā tagad būtu labums.

—    Ja jūs vēlētos, es otrajā izdevumā šīs vietas izsvītrotu.

—    Jūs esat ļoti laipns, — Dinija ledaini atteica, — taču ļaunums ir jau nodarīts, profesor.

Hallorsens vēl klusāk attrauca: — Bezgalīgi nožēloju, ka esmu jūs sarūgtinājis.

Diniju no galvas līdz kājām pārņēma sajūta, kuru varbūt varēja sakopot vārdos «Ak tad tu nožēlo gan!» un kurā dusmas un uzvaras prieks sajaucās ar zobgalību un zināmām priekšnojautām.

—    Jūs esat sarūgtinājis nevis mani, bet manu brāli.

—    Ja mēs padomātu visi kopā, varbūt to varētu labot.

— Šaubos. — Un Dinija piecēlās.

Hallorsens arī piecēlās un, viņai garām ejot, palocījās.

«Šausmīgi pieklājīgs,» viņa nodomāja. Paņēmusi dienasgrāmatu, viņa visu rīta cēlienu pavadīja vientuļā dārza stūrītī, ko iejoza tik biezs īvju dzīvžogs, ka tas derēja par lielisku paslēptuvi. Saule spīdēja silti, un bišu sanoņa cinijās, vircelēs, kāršu rozēs un vasaras un rudens asteres nomierināja viņas satraukto prātu. Šai klusajā dārza patvērumā viņa atkal sajuta, cik sāpīgi būtu atklāt Hjūberta dvēseles pārdzīvojumus svešiem ļaudīm. Dienasgrāmata nebija žēlabaina, bet Hjūberts rakstīja par savām garīgajām un fiziskajām ciešanām ar to īpatnējo asumu, kas nav domāts citu acīm. Palaikam līdz Dinijai atlidoja šāvienu troksnis, un beidzot, atbalstījusi elkoņus uz īvju dzīvžoga, viņa sāka lūkoties pāri laukiem šāvēju virzienā.

— Āre, kur tu esi! — kāda balss iesaucās.

Pie dzīvžoga divu dārznieku pavadībā bija pienākusi viņas krustmāte milzīgā salmu cepurē, kuras platās malas sniedzās līdz pleciem.

— Nākšu pie tevis, Dinij; jūs, Bosvel un Džonson, varat iet. Paskatīsimies portulakus pēcpusdiena. — No izliektās, milzīgās cepures oreola apakšas viņa pavērās Dinijā. — Tā atvesta no Majorkas, — viņa sacīja, — brīnišķīgi pasargā no saules.

— Bosvels un Džonsons , [6] krustmāmiņ?

— Mums bija Bosvels, un tavs tēvocis tikām meklēja, kamēr atrada Džonsonu. Tagad viņš liek tiem vienmēr staigāt kopā. Vai tu arī esi doktora Džonsona cienītāja, Dinij?

— Manuprāt, viņš pārāk daudz lietojis vārdu «sers». — Flēra paņēma manas dārza grieznes. Kas tev rokās, Dinij?

—    Hjūberta dienasgrāmata.

—    Vai bēdīga?

—    Jā.

— Es tā noskatījos uz profesoru Hallorsenu — viņu vajag drusciņ iegrožot.

— Sāc ar viņa pašapziņu, krustmāt Emij.

— Ceru, ka viņi nošaus pāris zaķu, — teica lēdija Monta, — zaķa zupa ir tāds atspaids. Vilmeta un Henrieta Bentvorta jau paguvušas palikt katra pie savām domām.

— Kādā sakarā?

— Lāgā nezinu — domāju, ka strīdus ābols bija premjerministrs, bet varbūt arī portulaki? Viņas taču to vien zina kā strīdēties. Redzi, Hena vienmēr apgrozījusies galmā.

— Vai tas ir slikti?

—    Viņa ir jauka sieviete. Man viņa patīk, bet kladzināt gan viņa kladzina kā vista. Ko tu gribi darīt ar šo dienasgrāmatu?

—    Gatavojos parādīt to Maiklam un prasīt viņam padomu.

—    Neklausies uz viņu, — teica lēdija Monta, — viņš ir mīļš zēns, bet klausīties tu viņā neklausies; viņš satiekas ar pārāk daudziem jocīgiem cilvēkiem — izdevējiem un tā tālāk.

— Tāpēc man arī vajadzīgs viņa padoms.

— Prasi Flērai, viņai ir galva uz pleciem. Vai jums ir šī ciniju šķirne Kondafordā? Zini, Dinij, man tā vien šķiet, ka Adriāns drīz sajuks.

— Krustmāt Emij!

— Viņš ir tik izklaidīgs un izdēdējis tievs kā sērkociņš. Man, protams, tev nepieklātos to sacīt, bet, cik es saprotu, viņam vajadzētu ņemt Diānu ciet.

— Gluži manas domas, krustmāmiņ. — Bet, redzi, viņš to negrib darīt.

— Varbūt negribētājs ir nevis viņš, bet viņa?

—    Viņi abi negrib, tāpēc es nezinu, kā to visu nokārtot. Viņai ir četrdesmit gadu.

—    Cik vecs ir tēvocis Adriāns?

—    Ja neskaita Laionelu, tad viņš ir mūsu pastarītis. Man ir piecdesmit deviņi, — apņēmīgi pavēstīja lēdija Monta. — Es zinu, ka man ir piecdesmit deviņi un tavam tēvam sešdesmit; tava vecmāmiņa toreiz laikam briesmīgi steidzās, mēs viņai nācām vienā laidā. Un ko tu saki par bērnu dzemdēšanu?

Dinija norija vienu no saviem smieklu burbuļiem un teica:

— Precētiem ļaudīm tas varbūt nav par ļaunu — un ar mēru, protams.

— Flēra taisās martā laist pasaulē otru; tas ir nelāga mēnesis… kas par neapdomību! Kad tu precēsies, Dinij?

—    Kad kāds iekaros manu jauno sirdi— ātrāk ne.

—    Tas ir ļoti saprātīgi. Tikai nepreci amerikāni. Dinija nosarka, dusmīgi pasmīnēja un noteica:

— Kāpēc lai es pēkšņi ne no šā, ne no tā precētu amerikāni?

—    Nekad nevar zināt, — sacīja lēdija Monta, nolauzdama novītušu asteri, — viss atkarīgs no tā, kas gadās ceļā. Pirms es apprecēju Lorensu, viņš man visu laiku maisījās pa kājām!

—    Un joprojām maisās pa kājām, vai ne, krustmāt Emij? Tas ir burvīgi, jā?

— Nedzel!

Lēdija Monta aizsapņojās, un viņas milzīgā cepure it kā izpletās lielāka nekā iepriekš.

—    Ja jau runājam par precēšanos, krustmāt Emij, tad, jāatzīstas, man gribētos atrast kādu meiteni Hjūbertam. Viņam tik ļoti vajadzīga izklaidēšanās.

—    Tavs tēvocis ieteiktu, — iebilda lēdija Monta, — izklaidēt viņu ar kādu balerīnu.

—    Varbūt tēvocim Hilerijam ir kāda balerīna, ko viņš varētu silti ieteikt?

—    Dinij, tu esi nerātna. Es tevi vienmēr esmu uzskatījusi par nerātneli. Bet ļauj man padomāt: bija gan viena meitene; nē, viņa ir apprecējusies.

— Varbūt viņa tagad jau šķīrusies.

— Nē. Manuprāt, viņa taisās gan pamest vīru, bet tam vajadzīgs laiks. Burvīgs mazs radījums.

— Droši vien. Lūdzu, padomā vēl, krustmāmiņ.

—    Šīs bites, — krustmāte atteica, — atrodas Bosvela pārziņā. Itālietes. Lorenss teic, tās esot fašistes.

—    Melni krekli un ne mazākās sirdsapziņas. Šķiet, tās tiešām ir ļoti enerģiskas bites.

—    Jā; laižas un laižas un, tikko tām pieskaries, dzeļ. Pret mani gan viņas ir mīlīgas.

—    Viena uzsēdusies tev uz cepures, krustmāmiņ. Vai lai noņemu?

— Pag! — iesaucās lēdija Monta, atbīdīdama cepuri pakausī un palikdama ar pavērtu muti. — Man ir viena padomā.

—    Kas padomā?

—    Džīna Tasboro. Mūsu mācītāja meita — no ļoti labas ģimenes. Naudas viņai, protams, nav.

—    Ne graša?

Lēdija Monta papurināja galvu, tā, ka milzīgā cepure nolīgojās vien. — Džīnām nekad nav naudas. Bet viņa ir skaista. Atgādina tīģerieni.

—    Vai man nebūtu iespējams uz viņu palūkoties, krustmāmiņ? Es apmēram zinu, kādas Hjūbertam varētu patikt.

—    Uzlūgšu viņu uz pusdienām. Ar ēšanu viņiem stāvoklis nav spīdošs. Mūsu dzimtā reiz bija ieprecēta kāda Tasboro. Tas laikam notika Džeimsa valdīšanas laikā, tātad viņa būs radiniece, tikai briesmīgi attāla. Viņiem ir arī dēls; kalpo flotē, zini, tīri prātīgs cilvēks un bez ūsām. Patlaban viņš, liekas, ir mājās, atviļinājumā.

—    Atvaļinājumā, krustmāt Emij.

—    Es jau zināju, ka pateikšu nepareizi. Noņem, lūdzama, to biti no manas cepures.

Dinija ar kabatas lakatiņu noņēma mazo kukainīti no lielās galvassegas un pielika mutautiņu pie auss.

—    Man tomēr patīk klausīties, kā tās dūc, — viņa paskaidroja.

—    Uzlūgšu viņu arī, — krustmāte turpināja, — viņu sauc par Alanu; jauks puisis. — Viņa palūkojās uz Dinijas matiem. — Brūni kā mespili, es teiktu. Stāsta, viņam esot izredzes, es tikai nezinu, kādas. Karā viņš uzsprāga gaisā.

—    Cerams, ka viņš sveiks un vesels nonāca zemē, krustmāmiņ?

—    Jā; par to viņam pat kaut ko iedeva. Viņš apgalvo, ka tagad flotē esot ļoti garlaicīgi. Vieni vienīgi leņķi, riteņi un smirdoņa. Pajautā viņam pašam.

—    Krustmāt Emij, ko tu domāji, teikdama, ka meitene atgādina tīģerieni?

—    Redzi, kad viņa skatās uz tevi, tev ir tāda sajūta, it kā tepat aiz stūra slēptos viņas mazulis. Māte Džīnai mirusi. Viņa komandē visu draudzi.

— Vai viņa komandētu arī Hjūbertu?

—    Nē; viņa komandētu katru, kas censtos komandēt Hjūbertu.

—    Tas nu būtu tīri patīkami. Vai gribi, aiznesīšu viņiem tavu zīmīti?

— Aizsūtīšu Bosvelu un Džonsonu, — lēdija Monta pameta skatienu savā rokas pulkstenī. — Nē, viņi būs aizgājuši pusdienās. Es vienmēr nostādu pēc viņiem savu pulksteni. Aizstaigāsim pašas, Dinij; tas nav tālu — tikai ceturtdaļjūdzes. Vai nebūs jocīgi, ja iešu šai cepurē?

— Gluži pretēji, krustmāmiņ.

— Nu tad labi; mēs varam doties pa šo ceļu. — Un, izgājušas cauri īvju apjoztajam parkam, viņas nokāpa dažus soļus zemāk garā alejā, kas bija apaugusi ar zāli, un pa dārza vārtiņiem drīz nokļuva pie mācītāja mājas. Slēpdamās aiz krustmātes cepures, Dinija stāvēja tīteņaugiem apvītajā lievenī. Durvis bija vaļā, un krēslainais, paneļiem apšūtais hols, kur smaržoja pēc vītušām ziedlapiņām un veca koka, it kā aicināja ieiet. Kāda sievietes balss no attālas telpas sauca:

— A-lan!

Vīrieša balss atbildēja: — Hal-lo!

— Vai tu būsi mierā ar aukstu lenču?

—    Zvana nav, — sacīja lēdija Monta, — pasitīsim plaukstas. — Viņas abas paplaukšķināja.

—    Ko tur vējš atpūtis? — Durvīs parādījās jauneklis pelēkā flaneļa uzvalkā. Viņam bija plata, brūna seja, tumši mati un dziļi iegrimušas, pelēkas acis, kas tieši vērās sarunu biedrā.

—    Ā! — viņš iesaucās. — Lēdija Monta… Ei, Džīn! — Tad, sastapies skatieniem ar Diniju, kas lūkojās gar cepures malu, viņš pasmaidīja līksmu jūrnieka smaidu.

—    Alan, vai jūs abi ar Džīnu varat ierasties šovakar pie mums pusdienās? Dinij, tas ir Alans Tasboro. Vai jums patīk mana cepure?

— Varen šika, lēdija Monta.

Kā uz tērauda atsperēm viņiem tuvojās meitene, kas atgādināja no bronzas izlietu statuju. Viņa bija ģērbusies rūsganos svārkos un džemperī bez piedurknēm, un šī krāsa labi saskanēja ar viņas tumši iedegušajām rokam un seju. Dinija saprata, ko krustmāte gribējusi teikt. Vidus daļā paplatā seja kļuva uz zoda pusi ovālāka; zem garajām, melnajām skropstām spulgoja zaļganpelēkas acis, kas urbās tieši runātājā; deguns bija smalks, piere — zema un plata, īsi apgrieztie mati — tumši brūni. «Ai, kāda!» nodomāja Dinija. Tad, meitenei pasmaidot, viņa iekšķīgi nodrebēja.

— Tā ir Džīna, — teica krustmāte, — un šī — mana brāļameita, Dinija Čerela.

Slaida, brūna roka stingri paspieda Dinijas plaukstu.

—    Kur jūsu tēvs? — turpināja lēdija Monta.

—    Tētis ir kaut kādā garīdznieku sanāksmē. Es gribēju braukt viņam līdzi, bet viņš neņēma.

—    Tādā gadījumā viņš nav vis sanāksmē, bet skraida Londonā pa teātriem.

Dinija redzēja, ka meitene pazibsnī ar acīm pret viņas krustmāti, bet tad, apsvērusi, ka tā ir lēdija Monta, pavīpsnā. Jauneklis iesmējās.

—    Tātad jūs atnāksiet abi uz pusdienām? Astoņos piecpadsmit. Dinij, mums jādodas atpakaļ uz lenču. Bezdelīgastēs! — lēdija Monta nosauca pāri savas cepures malai un devās pa lieveni ārā.

—    Būs mājas viesības, — paskaidroja Dinija, redzēdama jaunekļa izbrīnā uzrauktās uzacis. — Viņa gribēja teikt, ka jāierodas frakā un baltā kaklasaitē.

—    A! Ak tā! Parādes tērpā, Džīn.

Abi, saķērušies rokās, stāvēja uz lieveņa. «Cik skaisti!» Dinija nodomāja.

— Nu? — noprasīja krustmāte, kad viņas atkal bija iegājušas zālainajā alejā.

—    Jā, skaidri redzēju mazuli. Manuprāt, viņa ir daiļa. Bet es viņu turētu piesietu.

—    Bosvels ar Džonsonu jau atnācis! — izsaucās lēdija Monta, runādama par abiem dārzniekiem vienskaitlī. — Mīļā stundiņai Tad jau droši vien ir pāri diviem!

IX NODAĻA

Pēc lenča, uz kuru Dinija un viņas krustmāte ieradās par vēlu, Adriāns un četras jaunākās dāmas, apbruņojušies ar atlikušajiem saliekamiem krēsliņiem, kas medniekiem nebija izrādījušies vajadzīgi, devās pa taku uz šīsdienas galveno kaujas lauku. Adriāns gāja kopā ar Diānu un Sisiliju Maskemu, un viņiem pa priekšu soļoja Dinija ar Flēru. Dinija nebija redzējusi savu brālēna sievu gandrīz veselu gadu, un vispār viņas abas tikai pavirši pazina viena otru. Dinija vērīgi aplūkoja Flēras galvu, ko krustmāte viņai tik silti bija ieteikusi. Tā bija apaļīga, tvirta un iznesīgi balansēja mazo cepurīti. Skaistā seja izskatījās mazliet paskarba, bet (tā Dinija nosprieda) ļoti gudra. Glītais stāvs bija ietērpts tik eleganti, it kā tā īpašniece būtu amerikāniete.

Dinija juta, ka no tik jauka avota viņa varēs smelties ja ne citu, tad vismaz veselu saprātu.

—    Es dzirdēju, kā tiesā nolasīja jūsu atsauksmi, Flēra.

—    Ā — to! Rakstīju, protams, ko Hilerijs vēlējās. Patiesībā es par šīm meitenēm nezinu nenieka. Viņas vienkārši nelaiž nevienu sev tuvumā. Daži cilvēki, protams, iemanījušies iegūt jebkura uzticību. Es to neprotu un arī negribu. Vai jums ar lauku meitenēm ir vieglāk atrast kopēju valodu?

—    Kondafordas apkaimes iedzīvotāji no tik seniem laikiem bijuši saistīti ar mūsu ģimeni, ka visu to, kas ir ievērības cienīgs, mēs uzzinām pirms viņiem pašiem.

Flēra vērīgi nopētīja Diniju.

—    Jā, jūs droši vien protat iemantot viņu uzticību, Dinij. Jūsu portrets lieliski iederēsies Čerelu galerijā; tikai es lāgā nezinu, kam jūs vajadzētu gleznot. Ir laiks kādam atdzīvināt agrās renesanses stilu. Prerafaelītiem no tā nekas neiznāca; viņu gleznām trūka mūzikas un humora izjūtas. Lai uzgleznotu jūsu portretu, vajadzīgs kā viens, tā otrs.

—    Pastāstiet man, lūdzu, — Dinija samulsusi sacīja, — vai Maikls bija parlamentā, kad iesniedza interpelāciju par Hjūbertu?

— Jā; viņš atnāca mājās ļoti saniknots.

—    Cik labi!

—    Viņš gribēja atgriezties pie šī jautājuma, taču tas notika parlamenta brīvdienu priekšvakara. Bez tam — kāda parlamentam nozīme? Mūsdienas tam neviens nepievērš ne mazāko uzmanību.

—    Baidos, ka mans tēvs pievērsa šim jautājumam pārāk lielu uzmanību.

—    Jā, viņš pieder pie vecās paaudzes. Vienīgais, ar ko parlaments spēj publiku patiešām iekustināt, ir budžets. Un par to nav jābrīnās; visam pamatā taču ir nauda.

—    Vai jūs Maiklam arī to sakāt?

—    Tas man nav jādara. Kas gan nezina, ka parlaments pašlaik nav nekas cits kā nodokļu uzlikšanas mašīna.

—    Bet tas taču joprojām izdod likumus?

—    Jā, dārgā, bet tikai ar atpakaļejošu datumu; parlaments vienīgi apstiprina to, kas jau kļuvis par paradumu vai vismaz iesakņojies sabiedrības apziņā. Tas nekad neko neuzsāk pirmais. Pasarg' dievs! Tā taču nebūtu demokrātiska rīcība. Ja neticat, palūkojieties uz mūsu zemes stāvokli! Par to parlaments rūpējas vismazāk.

—    Kas tad tādā gadījumā ir iniciators?

—    No kurienes vējš pūš? Iesākums visam meklējams aizkulisēs. O, aizkulises ir svarīga vieta! Kur jūs gribat stāvēt, kad nonāksim pie medniekiem?

—    Pie lorda Saksendena.

Flēra cieši pavērās Dinijā. — Ne jau nu viņa beaux yeux[7], ne arī viņa beau titre[8] dēļ. kālab tad?

—    Viņš man vajadzīgs Hjūberta dēļ, un laika man maz.

—    Saprotu. Nu, atļaujiet jūs brīdināt, dārgā. Nevērtējiet Saksendenu pēc izskata. Viņš ir vecs, viltīgs lapsa, lai gan, patiesību sakot, tik vecs nemaz nav. Augstāk par visu viņš stāda principu: kas man par to būs? Vai jums ir ko viņam dot pretī? Viņš prasīs skaidru samaksu.

Dinija saviebās.

—    Darīšu, ko varēšu. Tēvocis Lorenss mani jau mazliet pamācīja, kā izturēties.

—    «Piesargies — tā tevi māna,» — dungoja Flēra. — Nu, es iešu pie Maikla; manā klātbūtnē viņš šauj labāk, un atspaids viņam, nabadziņam, patiesi vajadzīgs. Skvairs un barts[9] būs laimīgi, ja mēs viņus liksim mierā. Sisilija, protams, ies pie Čarlza; viņa joprojām lidinās pa sava medus mēneša mākoņiem. Tātad Diāna paliek amerikānim.

—    Cerams, — iebilda Dinija, — ka viņas tuvums neļaus Hallorsenam trāpīt mērķī.

—    Viņš ir ciets kā krams. Aizmirsu Adriānu; viņam būs jāsēž uz soliņa un jādomā par kauliem un Diānu. Te nu mēs esam. Vai redzat? Ejiet pa šiem vārtiem. Tur ir Saksendens, viņam iedota vissiltākā vietiņa. Pārrāpieties pār šo dzīvžogu un uzbrūciet no mugurpuses. Maikls būs iebāzts pašā galā, viņu vienmēr aplaimo ar visneizdevīgāko pozīciju.

Šķīrusies no Dinijas, Flēra devās pa taku tālāk. Neapmierināta, ka nav pajautājusi brālēna sievai, ko gribējusi, meitene piegāja pie dzīvžoga un, pārkāpusi tam pāri, piesardzīgi pielavījās pie lorda Saksendena no aizmugures. Pērs savā norādītajā nelielajā lauka stūrī nemierīgi soļoja pa abu dzīvžogu starpu. Blakus garai kārtij, pie kuras bija piestiprināta balta plāksne ar numuru, stāvēja jauns mednieks ar divām bisēm, un viņam pie kājām, mēli izkāris, gulēja medību suns. Sakņaugu lauki un nopļautie tīrumi otrpus takas pacēlās samērā strauji kalnup, un Dinija, kas bija laba medību apstākļu pazinēja, noprata, ka putni, kurus aizbiedēs no rugājiem, lidos augstu un ātri. «Varbūt vienīgi tad ne, ja mums aiz muguras ir jauna slēptuve,» viņa nodomāja un pagriezās, lai paskatītos. Slēptuves nebija. Viņa stāvēja lielas pļavas vidū, un tuvākais patvērums atradās vismaz trīssimt jardu attālumā. «Interesanti,» viņa prātoja, «vai sievietes klātbūtnē lords šauj labāk vai sliktāk. Nedomāju, ka viņš būtu nervozs.» Pagriezusies atpakaļ, meitene redzēja, ka Saksendens viņu ievērojis.

— Vai es jums traucēšu, lord Saksenden? Būšu pavisam klusa.

Pērs paplucināja savu cepuri, kam bija īpaši nagi priekšā un aizmugurē.

—    Nu, nu! — viņš norūca. — Hm!

—    Izklausās, ka traucēšu gan. Vaj man aiziet?

—    Nē, nē! Viss kārtībā. Tik un tā šodien nespēju nevienam putnam pat spalvas apsvilināt. Jūs nesīsiet man laimi.

Dinija apsēdās uz sava soliņa blakus medību sunim un sāka rotāļāties ar dzīvnieka ausīm.

—    Šis amerikānis trīsreiz parādīja man garu degunu.

—    Cik netaktiski!

—    Viņš šauj, kad nav ne mazāko cerību trāpīt, un viņa lodes, velns parāvis, sasniedz mērķi. Visus putnus, ko es palaižu garām, viņš kaut kur pie apvāršņa nogāž zemē. Ņemas pa malu mednieka modei; ļauj, lai putni aizlido garām, un zvetē pa labi un kreisi, kad tie jau ir jardus septiņdesmit no viņa. Saka — nevarot tos saredzēt, kad tie esot turpat deguna priekšā.

—    Tas nu gan izklausās jocīgi, — teica Dinija, pūlēdamās būt taisnīga.

—    Viņš laikam šodien nebūs ne reizi nošāvis garām, — nīgri norūca lords Saksendens. — Es viņam prasīju, kā viņš tik velnišķīgi labi var šaut, un viņš atbildēja: «Esmu radis tā sagādāt sev pārtiku, un tādās reizēs nevar atļauties netrāpīt.»

—    Sākuši dzīt, milord, — atskanēja jaunā mednieka balss.

Suņa elpa paātrinājās. Lords Saksendens satvēra bisi; mednieks turēja gatavībā otro.

—    Irbju bars pa kreisi, milord, — Dinija dzirdēja spārnu švīkstoņu un redzēja astoņus putnus, kas lidoja uz viņu takas pusi. Bāc-bāc! Bāc-bāc!

—    Lai dievs man žēlīgs! — novaidējās lords Saksendens. — Kas par velnu …

Dinija redzēja tos pašus astoņus putnus pārlaižamies pār dzīvžogu otrā pļavas galā. Medību suns, skaļi elsdams, aizsmacis ieķaukstējās.

—    Gaisma droši vien stipri traucē, — Dinija mierināja.

—    Gaisma nav vainīga, — noņurdēja lords Saksendens, — vainīgas aknas!

—    Trīs putni tieši mūsu virzienā, milord.

Bāc… Bāc-bāc! Viens no putniem nodrebēja, sarāvās čokurā, apmetās apkārt un nokrita četrus jardus aiz Dinijas. Meitenei kaklu aizžņaudza kamols. Kā bija iespējams, ka būtne, kas pirms brīža vēl dzīvoja, tagad mirusi?! Lai cik bieži viņa bija redzējusi šaujam putnus, tādas izjūtas viņa nepazina. Pārējie divi traucās pāri attālam dzīvžogam; klusi nopūzdamās, Dinija vēroja tos izgaistam. Suns ar beigto putnu mutē pienāca pie mednieka, kas paņēma irbi. Notupies uz pakaļkājām, dzīvnieks, mēli izkāris, joprojām blenza putnā. Dinija redzēja, kā no viņa mēles pil siekalas, un aizvēra acis.

Lords Saksendens kaut ko neskaidri nomurmināja. Tad viņš atkārtoja teikto vēl neskaidrāk, un Dinija, atvērusi acis, redzēja viņu paceļam bisi.

— Fazānu mātīte, milord! — brīdināja jaunais mednieks.

Zemu pār cilvēku galvām, it kā juzdama, ka viņas stunda vēl nav situsi, pārlidoja fazānu mātīte.

—    Hm! — norūca lords Saksendens, atbalstīdams laidi uz saliektā ceļa.

—    Irbju bars labajā pusē; pārāk tālu, milord!

Atskanēja vairāki šāvieni, un Dinija redzēja, ka viņpus žoga savu lidojumu turpina divi putni; vienam no tiem bira zemē spalvas.

— Tā nav dzīvotāja, — teica mednieks, un Dinija redzēja, kā viņš aizsedz ar delnu acis pret sauli, vērodams irbes lidojumu. — Nokrita! — viņš sacīja; suns elsoja, lūkodamies savā pavēlniekā.

Kreisajā pusē norībēja šāviens.

—    Nolāpīts! — dusmojās lords Saksendens. — Uz šo pusi nenāk neviens.

—    Zaķis, milord! — aši noteica mednieks. — Gar žogu!

Lords Saksendens apsviedās apkārt un pacēla šauteni.

— Nevajag! — Dinija iekliedzās, bet viņas vārdi noslīka šāviena troksnī. Ievainotais zaķis uz mirkli apstājās un tad. žēli brēkdams, sāka vilkties uz priekšu.

—    Ņem ciet! — mednieks uzsauca sunim. Dinija aizsedza ar rokām ausis un aizvēra acis.

—    Velna būšana! — nopurpināja lords Saksendens.

— Apsvilināju spalvu! — Cauri plakstiņiem Dinija juta viņa ledaino skatienu. Kad viņa atvēra acis, zaķis gulēja beigts blakus putnam. Tas izskatījās neizsakāmi maigs. Dinija pēkšņi piecēlās, grasīdamās aiziet, bet tad atkal apsēdās. Pirms medību beigām viņa nevarēja nekur iet, neiztraucēdama šāvējus. Meitene atkal aizvēra acis; šaušana turpinājās.

— Te tās ir, milord.

Lords Saksendens padeva bisi medniekam; blakus zaķim bija noliktas vēl trīs irbes.

Kaunēdamās no neparastajām izjūtām, Dinija piecēlās, paņēma savu saliekamo krēslu un devās uz dzīvžoga pusi. Pretēji vecajai paražai viņa pārkāpa tam pāri pirmā un sagaidīja lordu Saksendenu.

— Cik nepatīkami, ka aizšāvu zaķi, — viņš sacīja.

— Man visu dienu metas tumšs acu priekšā. Vai jums arī tā kādreiz gadās?

— Nē. Dažreiz dzirksteles gan pašķīst. Zaķa brēkšana ir briesmīga, vai ne?

— Piekrītu — man tā nekad nav patikusi.

—    Reiz, kad bijām izbraukuši zaļumos, es mums aiz muguras ieraudzīju zaķi, kas sēdēja kā suns — saule spīdēja cauri viņa austiņām, un tās bija gluži sārtas. Kopš tā laika man patīk zaķi.

—    Viņus nevajadzētu šaut, — piekrita lords Saksendens, — man personiski viņi garšo labāk cepti nekā sautēti.

Dinija zagšus palūkojās sarunu biedrā. Lords bija piesarcis un izskatījās dziļi apmierināts. «Tagad vai nekad,» Dinija nodomāja.

— Vai jūs kādreiz sakāt amerikāņiem, ka viņi uzvarējuši karā, lord Saksenden?

Viņš naidīgi palūkojās meitenē.

—    Kāpēc man tas būtu jādara?

—    Bet viņi taču uzvarēja, vai ne?

—    Kas jums to teica, vai šis profesorelis, vai?

— Netiku dzirdējusi, bet esmu pārliecināta, ka viņš tā domā.

Dinija atkal redzēja, ka lorda skatiens kļūst ass. — Ko jūs zināt par viņu?

—    Mans brālis devās viņam līdzi ekspedīcijā.

—    Jūsu brālis? Ā! — Tas skanēja gluži tā, it kā viņš sev skaļi būtu sacījis: «Šī jaunā sieviete grib no tevis kaut ko izdabūt.»

Dinija pēkšņi juta, ka soļo pa visai plānu ledu.

—    Ja jūs lasāt profesora Hallorsena grāmatu, — viņa ierunājās, — tad ceru, ka izlasīsiet ari mana brāļa dienasgrāmatu.

—    Es nekad neko nelasu, — atcirta lords Saksendens, — man nav laika. Taču tagad atceros. Bolīvija … jūsu brālis nošāva kādu cilvēku, vai ne, un pazaudēja mūļus?

—    Šis cilvēks viņam bija jānošauj, lai glābtu savu dzīvību, un divus viņš bija spiests iepērt, tāpēc, ka tie visu laiku izturējās cietsirdīgi pret dzīvniekiem; tad viņi, izņemot trijus, brāli pameta, aizvezdami līdzi mūļus; viņš tur bija vienīgais baltais veselā metisu barā.

Un, atcerēdamās sera Lorensa padomu: «Palūkojies uz viņu kā sievietes Botičelli gleznās, Dinij!» — viņa ieskatījās lorda ledainajās, viltīgajās acīs.

—    Vai es drīkstētu jums mazliet palasīt viņa dienasgrāmatu?

—    Ja būs laiks, tad jā.

—    Kad?

—    Varbūt šovakar? Rīt pēc medībām man tūlīt jābrauc projām.

—    Kad vien jums ir ērti, — viņa drosmīgi noteica.

—    Pirms pusdienām nebūs izdevības. Man jāaizsūta pāris vēstuļu.

—    Es varu palikt augšā kaut vai līdz rīta gaismai.— Dinija manīja, ka lords viņai uzmet ašu, vērtējošu skatienu.

—    Paskatīsimies, — viņš strupi noskaldīja. Un šai mirklī viņiem pievienojās pārējie.

Izvairīdamās no medību beigu posma, Dinija viena pati aizgāja mājās. Viss notikušais viņu gan smīdināja, gan mulsināja. Viņa labi redzēja, ka dienasgrāmata neizraisīs vēlamo iespaidu, ja lords Saksendens nejutīs, ka par klausīšanos saņems kādu algu; un skaidrāk nekā jebkad iepriekš viņa apzinājās, cik grūti izdarīt tā, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva. Bariņš meža baložu pacēlās no labības kaudzēm, kas slējās pa kreisi, un aizlaidās uz upes piekrastes mežu; gaisma pamazam kļuva maigāka, gaiss rēnāks un skaņas dzirdamākas. Rietošās saules zelts klājās pār rugājiem; lapas, ko vēl gandrīz nebija skāris ne sārtums, ne dzeltenums, tikai glabāja sevī pārvērtību jausmas, un tālu ielejā caur krastmalas kokiem vizēja zilā upes lenta. Gaiss bija pilns mitruma un mazliet paskarbo agrā rudens smaržu, un no ciemata namiņu skursteņiem jau vijās augšup dūmu strūklas. Brīnišķa stunda, brīnišķs vakars!

Kādas lappuses no dienasgrāmatas lai viņa lasa? Diniju mocīja šaubas. Viņa atcerējās, kāds bija izskatījies Saksendens, teikdams: «Jūsu brālis? Ā!» Šajos vārdos spilgti paudās viņa cietais, nejūtīgais aprēķinātāja raksturs. Atmiņā atausa sera Lorensa zobgalības: «Un kā vēl, bērniņ! … Tīrais zelts, ne cilvēki!» Nesen Dinija tika lasījusi memuārus, kuru sarakstītājs visu kara laiku bija izteicis savas domas ar militāru operāciju un skaitļu palīdzību un, sākumā gan izjuzdams šausmas, pēc tam pilnīgi pārstājis prātot par ciešanām, kas slēpās aiz šīm militārajām operācijām un skaitļiem: savā uzvaras gribā viņš laikam bija uzlicis sev par pienākumu nekad neskatīties uz karu no cilvēciskā viedokļa, un Dinija bija pārliecināta, ka viņš to arī nespētu, pat ja viņam tas kādreiz ienāktu prātā. Ne cilvēks, bet zelts! Viņa bija dzirdējusi Hjūbertu ar nicīgu smīnu runājam par «kabineta stratēģiem», kuriem karš gaužām paticis, jo tad viņi varējuši tik interesanti kombinēt karaspēka pārgrupēšanas kustību ar skaitļiem, daudz ko uzzinājuši agrāk par citiem un šādā sakarā jutušies visai vareni. Zelts, ne cilvēki! No citas, arī pēdējā laikā lasītas grāmatas viņa atcerējās lappusi, kas bija veltīta ļaudīm, kuri virza tā saukto progresu: sēž bankās, Sitijas kantoros, valsts iestādēs, izdara pārgrupējumus un kombinē skaitļus, vienaldzīgi pret citu ciešanām un mokām, raizēdamies vienīgi par sevi; cilvēki, kuri uzsāk te vienu uzņēmumu, te otru, steigā uzskicējot projektus uz papīra lapām un pavēlot dažādiem sīkiem ļautiņiem: «Padari to un pielūko, lai būtu izpildīts, kā nākas.» Cilvēki zīda cilindros un golfa biksēs, kas ir noteicēji pār tropu plantācijām, minerālu ieguvi, lielajiem veikaliem, dzelzceļu būvi un koncesijām visā pasaulē. Zelts, ne cilvēki! Līksmi, veselīgi, labi paēduši, nevaldāmā enerģijā kūsājoši cilvēki ar ledainu skatienu. Vienmēr kaut kur uzlūgti pusdienās, vienmēr visu zina, vienaldzīgi pret cilvēku izjūtām un cilvēku dzīvi. «Un tomēr,» Dinija nodomāja, «laikam viņi tiešām ir vērtīgi, kur citādi mēs ņemtu kaučuku un ogles, pērles un dzelzceļus, biržu un karus, kuros uzvarēt!» Viņai ienāca prātā Hallorsens; tas vismaz strādā un cieš par savām idejām, met pats savus spēkus kaujā, nesēž mājās, lepodamies ar to, ka visu zina, gremodams šķiņķi, aizšaudams zaķus un pārbīdīdams citus kā šaha figūras. Dinija iegriezās parkā un palika stāvam pie kroketa laukuma. Krustmāte Vilmeta un lēdija Henrieta laikam atkal bija palikušas katra pie savām domām. Abas sauca palīgos Diniju:

—    Vai tā ir pareizi, Dinij?

—    Nē. Kad abas bumbas saskaras, jums tāpat vien jāturpina spēlēt, bet, sizdama savējo, tu, krustmāmiņ, nedrīksti izkustināt lēdijas Henrietas bumbu.

—    Tā jau es teicu, — lēdija Henrieta bija apmierināta.

—    Protams, tu tā sacīji, Hen. Esmu gan es jaukā stāvoklī. Nu, palikšu vienkārši pie savām domām un turpināšu, — un krustmāte Vilmeta iesita savu bumbu vārtiņos, tai pašā laikā pabīdīdama pretinieces bumbu par dažām collām sānis.

—    Nu, sakiet, lūdzami, — vai šai sievietei ir sirdsapziņa? — žēlabaini novilka lēdija Henrieta, un Dinija tūlīt ieraudzīja, kādas lielas praktiskas priekšrocības sniedz «palikšana pie savām domām».

—    Tu atgādini Dzelzs Hercogu[10] krustmāmiņ, — Dinija smējās, — tikai tu nelieto tik bieži vārdu «nolāpīts».

—    Kā nu nelieto, — lēdija Henrieta pasteidzās iebilst, — valoda viņai ir tieši šausmīga.

—    Sit nu, Hen, — krustmāte Vilmeta glaimota noteica.

Dinija pameta draudzenes un devās mājup.

Pārģērbusies viņa iegāja Flēras istabā.

Lēdijas Montas istabene ar mazu mašīniņu skuva Flērai uz kakla matus, bet Maikls, stāvēdams savas guļamistabas durvīs, beidza siet balto kaklasaiti.

Flēra pagriezās.

— A, Dinij! Nāciet iekšā, apsēdieties. Būs labi, pateicos, Pauersa. Nāc nu, Maikl.

Istabmeita izslīdēja ārā, un Maikls piegāja pie sievas, lai tā ielocītu viņa «tauriņu».

—    Kārtībā! — Flēra noteica un, palūkojusies uz Diniju, piebilda: — Vai nācāt sakarā ar Saksendenu?

—    Jā. Es viņam šovakar nolasīšu dažus izvilkumus no Hjūberta dienasgrāmatas. Nezinu vienīgi, kura istaba būtu man piemērota: kā nekā esmu tik jauna un …

—    Nevainīga ne, Dinij; jūs nekad nebūsiet nevainīga, vai ne, Maikl?

Maikls smaidīja pa visu seju. — Nevainīga — nekad, bet tikumīga — vienmēr. Bērnībā tu biji gaužām gudrs mazs eņģelītis, Dinij; tu izskatījies, it kā brīnītos, kāpēc tev nav spārniņu. Tas bija gaužām aizkustinoši.

—    Droši vien es brīnījos, kāpēc tu esi man tos norāvis.

—    Toreiz tev vajadzēja valkāt īsiņas biksītes un ķerstīt taurenīšus kā abām mazajām Geinsboro meitenēm Nacionālajā galerijā.

—    Izbeidziet savas asprātības, — Flēra teica, — gongs jau noskanējis. Varat izmantot manu mazo viesistabu tepat blakus, Dinij, un, ja jūs pieklauvēsiet, Maikls paķers kurpi un skries pie jums, izlikdamies, ka dzena žurkas.

—    Lieliski, — piekrita Dinija, — taču, manuprāt, lords būs lēns kā jērs.

—    Nekad nevar zināt, — iebilda Maikls, — viņš drīzāk atgādina āzi.

—    Rau, šī istaba, — sacīja Flēra, kad viņi bija izgājuši gaitenī. — Cabinet particulier . [11] lai jums labi veicas! …

X NODAĻA

Sēdēdama starp Hallorsenu un jauno Tasboro, Dinija iesāņus varēja saskatīt savu krustmāti un lordu Saksendenu galda galā; viņam pa labi stūrī bija Džīnas Tasboro vieta. «Bij' viņa tīģermāte — un cik skaista!» Jaunās sievietes brūnā ādas krāsa, ovālā seja un brīnišķīgās acis Diniju valdzināja. Acīm redzot, tās valdzināja arī lordu Saksendenu; Dinija līdz šim nebija redzējusi viņam tik sarkanu un laipnu ģīmi. Patiešām, viņš bija tik uzmanīgs pret Džīnu, ka lēdijai Montai vajadzēja apmierināties ar Vilfrīda Bentvorta neskaidro runu. Jo, lai gan «skvairs» bija daudz dižciltīgāka personība, pārāk dižciltīga, lai viņam būtu nepieciešams pēra tituls, tomēr saskaņā ar rangu sarakstu viņš bija nosēdināts mājasmātei pa kreisi. Viņa kaimiņiene Flēra kavēja laiku Hallorsenam, tāpēc Dinija atradās pilnīgi jaunā Tasboro apšaudes lokā. Viņš sarunājās nepiespiesti, dabiski un vaļsirdīgi, kā vīrietis, ko sieviešu sabiedrība nav izlutinājusi, un izrādīja pret Diniju (kā viņa pati to nosauca) «neslēptu apbrīnu»; taču vismaz divreiz viņa iegrima (kā Alans to dēvēja) «nomoda sapņos» un, galvu pacēlusi, nekustīgi vērās Džīnā.

—    A! — viņš iesaucās. — Ko jūs par viņu sakāt?

—    Valdzinoša.

— To es savai dārgajai māsai pateikšu, bet viņai no tā nebūs ne silts, ne auksts. Visprozaiskākais radījums pasaulē. Šķiet, ievilinājusi savos tīklos visus apkārtējos iedzīvotājus. Kas viņai sēž blakus?

— Lords Saksendens.

— A! Un kas ir tas Džons Buls, kas sēž stūrī mūsu pusē?

— Vilfrīds Bentvorts, saukts «skvairs».

—    Un jums blakus — tas, kas sarunājas ar misis Montu?

—    Tas ir profesors Hallorsens no Amerikas.

—    Glīts puisis.

—    Tā visi saka, — Dinija vēsi atcirta.

—    Vai jūs domājat citādi?

—    Vīriešiem nevajadzētu būt tik skaistiem.

—    Jūsu uzskati mani ļoti iepriecina.

—    Kāpēc?

—    Tas nozīmē, ka neglītie arī var lolot cerības.

—    O! Vai jūs bieži zvejojat pēc komplimentiem?

—    Ziniet, esmu briesmīgi priecīgs, ka beidzot jūs sastapu.

—    Beidzot? Līdz šim rītam jūs pat nezinājāt, ka es esmu pasaulē.

—    Nē. Bet jūs tik un tā esat mans ideāls.

—    Žēlīgais tētīt! Vai pie jums flotē tā pieņemts?

—    Jā. Pirmais, ko mums māca, ir prast ātri izlemt.

—    Mister Tasboro …

—    Sauciet mani par Alanu.

—    Sāku ticēt «meitenei katrā ostā».

—    Man nav nevienas, — jaunais Tasboro nopietni noteica. — Jūs esat pirmā, ko es vēlētos saukt par savējo.

—    Ai, ai! Bet varbūt pareizāk būtu sacīt — vai, vai?!

—    Fakts! Jūrniekam, redziet, jābūt ļoti manīgam. Kad mēs ieraugām ko tādu, kas mums patīk, tad tūlīt jācenšas to notvert. Mums ir tik maz izdevību.

Dinija iesmējās. — Cik jums gadu?

—    Divdesmit astoņi.

—    Biju.

—    Saprotu. Tad jūs esat pieradis ienaidnieku abordēt.

—    Un par atmaksu uzsprāgt gaisā. Dinija laipni pavērās jauneklī.

—    Tagad es parunāšu ar savu ienaidnieku.

— Ienaidnieku? Varbūt es varētu ņemt viņu priekšā?

— Kamēr viņš nav izdarījis, ko es gribu, viņa bojāeja nenesīs man nekādu labumu.

— Žēl; man viņš liekas bīstams.

— Misis Maskema jau labu laiku jums uzglūn, — Dinija nočukstēja, pagriezdamās pret Hallorsenu, kas godbijīgi noteica: — Mis Čerela, — it kā viņa nupat būtu atlidojusi no mēness.

— Stāsta, jūs esot lieliski šāvis, profesor.

— Redziet, neesmu radis, ka putni paši lien vilkam rīklē. Varbūt ar laiku pie tā pieradīšu. Patlaban tas mani vēl ļoti pārsteidz.

— Un vai citādi ar dzīvi esat apmierināts?

—    Protams. Atrasties zem viena jumta ar jums ir privilēģija, par kuru esmu ļoti pateicīgs, mis Čerela.

—    «Šauj gan pa labi, šauj gan pa kreisi! » [13] — klusībā citēja Dinija.

—    Un vai jūs esat padomājis, — viņa pēkšņi ievaicājās, — kā sadziedēt brūci, ko cirtāt manam brālim?

Hallorsens sāka runāt klusāk.

— Es jūs dziļi cienu, mis Čerela, un darīšu, ko jūs liksiet. Ja vēlaties, aizrakstīšu jūsu laikrakstiem un atsaukšu piezīmes, ko esmu izteicis savā grāmatā.

—    Un ko jūs par to prasīsiet, profesor Hallorsen?

—    Protams, neko citu kā vienīgi jūsu labvēlību.

— Mans brālis nodevis savu dienasgrāmatu publicēšanai.

— Ja tas jums nāk par labu — publicējiet.

— Jūs laikam abi ne reizi nemēģinājāt viens otru izprast.

— Tā gan būs noticis.

— Un tomēr jūs bijāt tikai četri baltie, vai ne? Vai jūs nevarētu pateikt, kura īpašība brālī jūs īsti kaitināja?

—    Ja es pateiktu, jūs uz mani sadusmotos.

—    Ai nē, es spēju būt taisnīga.

— Redziet, pirmkārt, es konstatēju, ka viņam pārāk daudzos jautājumos ir savs aizspriedumains viedoklis, no kura viņš nemaz nedomā atteikties. Mēs atradāmies zemē, ko neviens no mums nepazina, visapkārt mums bija indiāņi un tikai pa pusei civilizēti ļaudis, bet kapteinis gribēja visu darīt tā kā Anglijā; viņš uzskatīja, ka pastāv likumi un šiem likumiem jāklausa. Manuprāt, ja mēs ļautu, viņš būtu pārģērbies pusdienām frakā.

—    Pēc manām domām, jums vajadzētu paturēt prātā, — Dinija samulsusi sacīja, — ka mūsu — angļu pieredze māca jo stingri ievērot likumus — tie ir mūsu galvenais balsts. Mēs gūstam panākumus dažādos mežonīgos, tālos nostūros tāpēc, ka paliekam angļi. Lasot brāļa dienasgrāmatu, es nodomāju, ka viņa neveiksmes cēlonis ir vienaldzības trūkums.

—    Viņš tiešām nepieder pie Džona Bula tipa kā lords Saksendens un misters Bentvorts, — Hallorsens pamāja uz galda gala pusi, — būtu viņš tāds, es varbūt spētu viņu labāk saprast. Nē, viņš ir ārkārtīgi nervozs un bezgala noslēgts; pārdzīvojumi viņu it kā iekšēji sagrauž. Viņš atgādina sacīkšu zirgu, kas iejūgts ekipāžā. Jūsu cilts laikam ir ļoti sena, mis Čerela?

— Jā, bet mēs vēl neesam bērna prātā.

Dinija redzēja, kā amerikāņa skatiens, novērsies no viņas, pakavējas pie Adriāna, kas sēdēja galda pretējā pusē pārslīd uz krustmāti Vilmetu un tad apstājas pie lēdijas Montas.

— Man gribētos parunāties ar jūsu tēvoci, muzeja pārzini, par senām ciltīm, — viņš piezīmēja.

— Kas vēl jums manā brālī nepatika?

— Es viņa priekšā jutos kā spēcīgs lempis. Dinija mazliet uzrauca uzacis.

—    Mēs atradāmies — piedodiet par izteicienu! — velnišķīgā zemē, — Hallorsens turpināja, — zemē, ko varētu salīdzināt ar neapstrādātu metālu. Nu, un es arī biju neapstrādāts metāls — ieradies, lai stātos pretī un uzvarētu šo zemi; viņš tāds nevēlējās būt, un tas ir viss.

—    Varbūt viņš tāds nespēja būt. Vai, pēc jūsu domam, visa vaina nav meklējama apstāklī, ka jūs esat amerikānis un viņš — anglis? Atzīstieties, profesor: mēs, angļi, jums nepatīkam.

Hallorsens iesmējās.

— Jūs man ārkārtīgi patīkat.

— Pateicos, taču katram likumam…

—     Nu, ko, — viņa seja kļuva skarbāka, — man vienkārši nepatīk, ka angļi jūtas pārāki: es šim pārākumam neticu.

—     Vai tad šāda īpašība piemīt vienīgi mums? Ko jūs teiksiet par frančiem?

—     Ja es būtu orangutāns, mis Čerela, man būtu galīgi vienalga, vai šimpanze uzskata sevi par pārāku vai ne.

—     Saprotu; šīs sugas ir pārāk dažādas. Bet, piedodiet, profesor, kā tad ar jums pašiem? Vai jūs neesat izredzētā tauta? Un vai jūs to bieži jo bieži neapgalvojat? Vai jūs mainītos vietām ar kādu citu pasaules tautu?

— Protams, ne.

— Bet vai tad tā nav pārākuma apziņa, kurai mēs savukārt neticam?

Hallorsens iesmējās. — Nu jūs mani noķērāt; taču līdz lietas būtībai mēs tā arī nenokļuvām. Iedomība mīt ikvienā cilvēkā. Mēs esam jauna tauta; mums trūkst jūsu sakņu un jūsu senatnības; mēs neesam raduši kā jūs uzskatīt sevi par pasaules centru; mēs esam pārāk daudzi, pārāk dažādi un pārdzīvojam vēl veidošanās procesu. Un, neskaitot mūsu dolārus un vannas istabas, mums ir vēl šis tas, par ko jūs varētu mūs apskaust.

—     Par ko tad mēs varētu jūs apskaust? To nu es vēlētos, lai jūs man paskaidrojat.

—     Redziet, mis Čerela, mēs zinām, ka mums piemīt labas īpašības, enerģija, paļāvība uz saviem spēkiem un iespējas, kuru dēļ jums noteikti vajadzētu mūs apskaust, un, kad jūs to nedarāt, tad šī savu laiku pārdzīvojusī paraža noskatīties uz visiem no augšas un lepoties ar savu izcelšanos iesveļ mūs sašutumā. Tā sešdesmit gadu vecs vecis savā uzpūtībā nolūkojas lejup uz trīsdesmit gadu vecu cilvēku; un tā nu ir — piedodiet! — gluži idiotiska kļūda.

Hallorsena vārdi likās Dinijai ļoti pārliecinoši, un viņa klusēdama vērās amerikānī.

— Mūs, — turpināja Hallorsens, — kaitina tas, ka jūs, angļi, esat zaudējuši vēlēšanos uzzināt ko jaunu, vai arī tā jums joprojām piemīt, bet jūs to ākstīgi slēpjat. Droši vien ari mēs jūs daudzējādā ziņā kaitinām. Taču, to darot, mēs tikai viegli skaram jūsu ādu, turpretī jūsu bultas urbjas dziļi sirdī. Tas nu būtu arī apmēram viss, mis Čerela.

— Saprotu, — teica Dinija, — tas ir ārkārtīgi interesanti un laikam gan tīra patiesība. Bet krustmāte jau kājās, tāpēc man jāglābj sava āda un jāļauj sadzīt jūsu sirdij. — Viņa piecēlās un pār plecu vēl uzsmaidīja amerikānim.

Pie durvīm stāvēja jaunais Tasboro. Uzsmaidīdama arī viņam, Dinija nomurmināja: — Parunājiet ar manu draugu ienaidnieku; viņš ir tā vērts.

Viesistabā viņa apsēdās blakus «tīģerienei», bet saruna neveicās, jo abas pūlējās apvaldīt savstarpējo apbrīnu, negribēdamas to atklāti parādīt. Džīnai Tasboro bija tikai divdesmit viens gads, taču Dinijai meitene likās vecāka par viņu pašu. Šķita, viņa skaidri un noteikti, ja arī ne dziļi pazīst lietas un cilvēkus; par visiem tematiem, ko skāra saruna, viņai bija izveidojies savs spriedums; Dinija nodomāja, ka nelaimē vai piespiesta pie sienas viņa būtu neaizstājama — uzticama savējiem līdz pēdējam; tomēr viņai piemistu arī tieksme būt par savas dzimtas valdnieci. Taču blakus šai skaudrajai lietišķībai Dinija labi sajuta arī Džīnas dīvaino, gandrīz plēsonīgo valdzinājumu: ja viņa gribētu, tad sagrozītu galvu ikvienam vīrietim. Hjūberts padotos pirmajā acu uzmetienā! Un, nonākusi pie tāda secinājuma, Dinija sāka nopietni šaubīties, vai viņa vēlētos, ka tā notiek. Šī bija tieši tā meitene, kas brālim liks ātri aizmirst viņa pārdzīvojumus, — un tas bija Dinijas mērķis. Bet vai Hjūberts būs pietiekami spēcīgs un dzīvības pilns, lai arī Džīna ar viņu aizrautos? Ja nu brālis iemīlas un «tīģeriene» negrib par viņu ne dzirdēt? Vai arī ja viņš iemīlas un nokļūst zem Džīnas tupeles! Un kur nu vēl nauda! Ja Hjūberts nesaņems norīkojumu vai būs spiests aiziet no armijas — no kā viņi dzīvos? Neskaitot algu, Hjūbertam bija tikai trīssimt mārciņu gadā un meitenei laikam — ne graša. Stāvoklis bija nelāgs. Ja Hjūberts varēs atkal ienirt karavīra dzīvē, nekāda izklaidēšana nebūs vajadzīga.

Ja viņš arī turpmāk paliks bez darba, izklaidēšanās būs vajadzīga, bet viņš nevarēs to sev atļauties. Un tomēr — vai šī nebija tieši tā meitene, kas panāks, lai viņas vīrs taisa karjeru? Tā nu viņas turpināja sarunu par itāliešu gleznām.

— Starp citu, — Džīna pēkšņi ieteicās, — lords Saksendens saka — jūs gribot, lai viņš izdarot kādu pakalpojumu.

— Jā?

— Un ko tieši? Tāpēc, ka es viņu piespiedīšu to izdarīt.

Dinija pasmaidīja.

— Kā?

Džīna pavērās viņā no skropstu apakšas.

— Tas būs pavisam viegli. Ko jūs no viņa gribat?

—    Es gribu, lai mans brālis varētu atgriezties savā pulkā vai, vēl labāk, lai viņš dabūtu kādu amatu. Viņam sagādājusi nepatikšanas profesora Hallorsena Bolīvijas ekspedīcija.

—    Hallorsens laikam ir tas slaidā auguma cilvēks? Vai jūs tāpēc viņu arī ielūdzāt šeit?

Dinijai bija sajūta, it kā drīz viņa tiks izģērbta kaila.

—    Vaļsirdīgi runājot, jā.

—    Pēc izskata viņš ir diezgan skaists.

—    Jūsu brālis arī tā sacīja.

— Alans ir visaugstsirdīgākais cilvēks pasaulē. Jūs viņam esat sagrozījusi galvu.

— Tā viņš man stāstīja.

— Viņš ir naivs puika. Bet nopietni — vai man ķerties pie lorda Saksendena?

— Kāpēc jums uzņemties tādu nastu?

—    Man patīk bāzt degunu citu darīšanās. Ļaujiet man vaļu, un es atnesīšu šo norīkojumu amatā uz paplātes.

—    Zinu no drošiem avotiem, — Dinija iebilda, — ka lords Saksendens ir ciets rieksts.

Džīna izstaipījās.

—    Vai jūsu brālis Hjūberts ir jums līdzīgs?

—    It nemaz; viņam ir tumši mati un brūnas acis.

— Mūsu ģimenes, zināt, senos laikos reiz esot saprecējušās. Vai jūs interesē iedzimtības problēma? Es audzēju Erdeilas terjerus un lāgā neticu visvisādām teorijām, kas apgalvo, ka zināmas īpašības iedzimstot vai nu tikai vīriešu, vai tikai sieviešu līnija. Tās var mantot kā vīriešu, tā sieviešu kārtas būtne un jebkura cilts vēstures punktā.

—    Varbūt, bet, ja mana tēva un brāļa sejas noklātu ar dzeltenu laku, tās būtu ļoti līdzīgas vissenākajam portretam, kas mums uzglabājies no mūsu vīriešu kārtas senčiem.

—    Mums atkal uzglabājies kādas Ficherbertas portrets. Viņa 1547. gadā ieprecējās Tasboro ģimenē, un mēs abas esam kā dvīņu māsas, tikai viņai ir kleita ar rišām; pat rokas mums vienādas. — Un meitene, viegli sakrustojusi pirkstus, izstiepa pret Diniju abas slaidās, brūnās rokas.

—    Kāda iedzimta īpašība, — viņa turpināja, — var izpausties pēc vairākām paaudzēm, kurām tā nav piemitusi. Tas ir ārkārtīgi interesanti. Man gribētos redzēt jūsu brāli, ja viņš tā atšķiras no jums.

Dinija pasmaidīja.

— Es palūgšu, lai viņš atbrauc no Kondafordas man pakaļ. Tikai tad jūs varbūt domāsiet, ka nebija vērts pūlēties.

Šai mirklī ienāca vīrieši.

— Viņi izskatās tā, — Dinija čukstēja, — it kā klusībā vaicātu: «Vai man gribas apsēsties blakus kādam sievišķim un, ja gribas, tad — kāpēc?» Pēc pusdienām vīrieši ir jocīgi.

Sera Lorensa balss pārtrauca klusumu:

— Saksenden, skvair, — vai spēlēsiet bridžu? Dzirdot šos vārdus, krustmāte Vilmeta un lēdija Henrieta mehāniski piecēlās no dīvāna, kur bija paklusām strīdējušās, un devās uz istabu, kurā bija paredzēts pavadīt atlikušo vakara daļu; viņām pa pēdām sekoja lords Saksendens un skvairs.

Džīna Tasboro saviebās: — Vai, pēc jūsu domām, bridžs nebūtu salīdzināms ar pelējumu, kurš ātrā tempā apklāj cilvēkus?

—     Kas spēlēs pie otra galda? — sers Lorenss vaicāja. — Adriān, tu? Nē. Profesor, jūs?

—     Laikam gan ne, ser Lorens.

—    Flēra, mēs ar tevi pret Emiju un Čarlzu. Iesim, lai tiekam ātrāk galā.

—    Tēvocis Lorenss gan ar to nepārklājas, — pusbalsī noteica Dinija. — Ā! Profesor! Vai esat pazīstams ar mis Tasboro?

Hallorsens palocījās.

—    Burvīgs vakars, — Dinijai otrā pusē atskanēja jaunā Tasboro balss. — Vai mēs nevarētu iziet pastaigāties?

—    Maikl, — Dinija pieceldamās sacīja. — Mēs ejam pastaigāties.

Vakars patiešām bija brīnišķīgs. Tumsā stingi savu lapotni plēta ozoli un gobas; zvaigznes zalgoja kā dimanti; rasa nebija nokritusi; puķu krāsu nevarēja lāgā saskatīt; dziļo klusumu pārtrauca retas skaņas — pūces kliedziens kaut kur tālu upes pusē, garām lidojošas maijvaboles dūkoņa. Gaiss bija pavisam silts, un caur apcirptajām cipresēm neskaidri baltoja apgaismotās mājas siluets. Dinija ar jūrnieku gāja pa priekšu.

—    Šī ir nakts, — viņš ierunājās, — kad iespējams mazliet ielūkoties pasaules telpas noslēpumos. Mans mīļais tētiņš ir jauks vecītis, bet viņa sprediķi spēj nonāvēt jebkuru ticību. Vai jūs vēl ticat?

—    Dievam? — Dinija atvaicāja. — Jā-a, tikai mans prāts gan to neaptver.

—    Vai jums nav tāda sajūta, ka par dievu var domāt tikai zem klajas debess un vientulībā?

—    Esmu jutusies aizkustināta arī baznīcā.

—    Manuprāt, ar aizkustinājumu vien nepietiek; jāaptver bezgalīgais radīšanas process, kas noris pasauļu bezgalībā. Mūžīga kustība un tai pašā laikā mūžīgs miers … Šis amerikānis šķiet kārtīgs puisis.

—    Vai runājāt ar viņu par brāļu mīlestību?

—    To es pataupīju sarunai ar jums. Mums ir kopējs sentēvs — dzīvojis Annas valdīšanas laikā; mums saglabājies viņa portrets — īsts briesmonis parūkā. Tātad mēs esam radinieki — un mums, dabiski, vienam otru jāmīl.

—    Ko jūs sakāt? Radniecība izpaužas divējādi. Brāļi viens otru var arī nīst skaudrāk par jebkuru svešinieku.

—    Vai jūs to domājat par amerikāņiem?

Dinija pamāja ar galvu.

—    Un tomēr, — iebilda jauneklis, — es skaidri apzinos, ka kaujā labāk cīnītos plecu pie pleca ar amerikāni nekā ar jebkuru ārzemnieku. Man gribētos apgalvot, ka tādas ir visu jūrnieku domas.

—    Vai tas nav vienkārši tāpēc, ka mūs vieno kopēja valoda?

—    Nē. Mūs saista kaut kas kopīgs raksturā un uzskatos.

—    Bet tas droši vien attiecas tikai uz amerikāņiem, kuru senči nākuši no Anglijas?

—    Jā, uz tiem gan, īpaši, ja viņiem pieskaita vēl amerikāņus, kuru priekšteči nākuši no Holandes un Skandināvijas, kā, piemēram, šim Hallorsenam. Angļu šūpulis taču arī karājies turpat.

—    Vai tad amerikāņus, kuru tēvi atbraukuši no Vācijas, nevajadzētu ietvert šai pulkā?

—    Līdz zināmai robežai. Bet palūkojieties uz vāciešu galvas formu. Visumā vācieši ir vairāk viduseiropieši vai austrumeiropieši.

—    Par to jums labāk būtu parunāt ar tēvoci Adriānu.

—    Vai tas ir slaidais vīrs ar bārdiņu? Man patīk viņa seja.

—    Viņš ir ļoti jauks, — Dinija teica. — Bet mēs esam pazaudējuši citus, un rasa mērcē man kājas.

—    Tikai vienu brītiņu. Tas, ko teicu pie pusdienu galda, bija domāts pilnīgi nopietni. Jūs tiešām esat mans ideāls un, cerams, atļausiet man mēģināt to sasniegt.

Dinija iztaisīja reveransu.

—    Mans jaunais bruņiniek, jūsu vārdi man glaimo. «Taču, — dāma turpināja, viegli nosarkdama, — man gribētos atgādināt, ka jums ir tik cildena profesija …»

—    Vai jūs nekad neesat nopietna?

— Kad man kājas mirkst rasā, tad reti. Alans satvēra Dinijas roku.

— Reiz jūs tomēr tāda būsiet; un iemesls tam būšu es.

Viegli atbildēdama jūrnieka rokas spiedienam, Dinija atbrīvojās un devās pa priekšu.

— Koki savij zaru rokas — vai jūs šo izteicienu varat ciest? Daudziem cilvēkiem tas nez kāpēc gaužām patīk.

— Daiļā radiniec, — nerimās jaunais Tasboro, — es domāšu par jums dienu un nakti. Varat nepūlēties atbildēt. Un viņš atvēra Dinijas priekšā divviru durvis. Sisilija Maskema sēdēja pie klavierēm, Maikls stāvēja viņai aiz muguras.

Dinija piegāja brālēnam klāt.

—    Ja es tagad dotos uz Flēras viesistabu, vai tu, Maikl, varētu parādīt lordam Saksendenam, kur tā atrodas? Ja viņš līdz divpadsmitiem neatnāks, iešu gulēt. Man jāizvēlas rindkopas, ko viņam nolasīt.

—    Labi, Dinij. Aiztransportēšu viņu līdz pašām durvīm. Labu veiksmi!

Paņēmusi dienasgrāmatu, Dinija atvēra mazās viesistabas logu un apsēdās, lai izmeklētu lasāmo. Pulkstenis bija pusvienpadsmit, un visapkārt valdīja pilnīgs klusums. Viņa izvēlējās sešas pagaras rindkopas, kas šķita liecinām, ka brālim uzticētais uzdevums bijis neizpildāms. Tad, aizdedzinājusi cigareti, Dinija izliecās pa logu un gaidīja. Nakts bija tikpat «burvīga» kā iepriekš, taču meitene pati noskaņota dziļākām pārdomām. Mūžīga kustība mūžīgā mierā? Ja tas patiesi ir dievs, tad mirstīgajiem nav jālolo cerības gūt no viņa kādu labumu — un kam tas arī vajadzīgs? Kad Saksendens aizšāva zaķi un tas brēca, vai dievs to dzirdēja un nodrebēja? Kad Alans spieda viņas roku, vai radītājs to redzēja un pasmaidīja? Kad Hjūberts, drudža mocīts, gulēja Bolīvijas džungļos, klausīdamies gārgales kliedzienos, vai dievs viņam atsūtīja eņģeli ar hinīnu? Kad pirms miljardiem gadu nodzisa, rau, tā zvaigzne un auksta un tumša riņķoja tālāk pa izplatījumu, vai viņš to atzīmēja uz savas cietinātās aproces? Miljonu miljoniem lapu un zāles stiebru, kas kuplo tur lejā, miljonu miljoniem zvaigžņu, kas izstaro gaismu, lai viņa varētu saskatīt tumsu, to visu — visu rada bezgalīgajā mierā ietvertā mūžīgā kustība, tas viss ir daļa no dieva. Arī viņa pati, viņas cigaretes dūmi, jasmīni, kuri smaržo turpat viņai pie sejas un kuru krāsu nav iespējams izšķirt; doma, kas iečukst viņai, ka ziedi nav dzelteni; suns, kas rej kaut kur tik tālu, ka skaņa atgādina diegu, aiz kura var satvert klusumu; ik sīkums apveltīts ar neskaidru, bezgalīgu, visu aptverošu un nesaprotamu jēgu…

Dinija notrīsēja un aizgāja no loga. Atslīgusi atzveltnī un nolikusi dienasgrāmatu uz ceļiem, viņa palūkojās visapkārt. Flēra bija pārkārtojusi istabu pa savai gaumei; grīdsegas krāsas priecēja acis, liegā spuldzes gaisma maigi apspīdēja Dinijas zilganzaļo tērpu un rokas, kas turēja dienasgrāmatu. Garā diena bija meiteni nogurdinājusi. Pavērsusi seju augšup, viņa atslējās atpakaļ, miegaini nolūkodamās uz frīzi ar porcelāna Kupidoniem. Kāda no agrākajām lēdijām Montām bija likusi ar to apjozt griestus. Kupidoni Dinijai atgādināja apaļus, jocīgus bērniņus, ko saista rožu vijas un kam lemts no zināma attāluma mūžam nolūkoties citu dibentiņos. Kā pērles tur virknējas rožainas stundas, rožainas… Dinijas plaksti nolaidās, lūpas pavērās, viņa bija aizmigusi. Un glāsainā gaisma, krizdama uz meitenes seju, matiem un kaklu, snaudā atklāja tās dabisko daiļumu un vāro draiskulību, kas piemīt skaistajām, tipiski angliskajām itālietēm, kuras gleznojis Botičelli. Atrisuši pierē nokārās īsi apgriezto, zeltaino matu cirta, pavērtajās lūpās laikiem atplaiksnījās, laikiem apdzisa smaids; guldamās uz caurspīdīgajiem vaigiem, reizēm nodrebēja skropstas, kas bija mazliet tumšākas par matiem; it kā pats sevi ķircinādams, sapņos brīžam noraustījās un nodrebēja uzrauktais deguntiņš. Likās, vajadzīga tikai viegla kustība — un pacelto seju varēs noplūkt no baltā kakla kā ziedu no kātiņa …

Pēkšņi meitene satrūkās un izslējās taisna. Istabas vidū stāvēja cilvēks, kurš kādreiz bija dēvēts par Uzpūtīgo Bentemu, un, skadrās, zilās acis nemirkšķinādams, blenza Dinijā.

—    Piedodiet, — viņš sacīja, — piedodiet! Jūs tik saldi gulējāt.

—    Sapņoju par gaļas pīrādziņiem, — teica Dinija. — Jūs esat bezgala laipns, atnākdams tik vēlā vakara stundā.

—    Drīz būs pusnakts. Ceru, ka lasīšana ilgi nevilksies. Vai jums nav nekas pretī, ja aizsmēķēšu pīpi?

Lords apsēdās uz dīvāna Dinijai iepretī un ņēmās piebāzt pīpi. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kurš gatavojas drīzāk uzklausīt ko nepatīkamu un savas domas par dzirdēto neizpaust. Šai brīdī Dinijai kļuva skaidrāks, kā risina valstiski svarīgus jautājumus. «Protams,» viņa nodomāja, «viņš parāda laipnību un šaubās, vai saņems ko pretī. Tas ir Džīnas pirksts!» Un ne Dinija, ne arī kāda cita sieviete nebūtu varējusi pasacīt, vai meitene jūt pateicību pret «tīģerieni», ka tā novirzījusi lorda interesi sāņus, vai arī ko līdzīgu greizsirdībai. Tomēr Dinijas sirds satraukti pukstēja, un viņa pasteidzās ašā, lietišķā balsī sākt lasīšanu. Uz savu klausītāju viņa iedrīkstējās palūkoties tikai, kad bija galā trešais fragments. Ja lorda lūpas nesūkātu pīpi, varētu domāt, ka viņa seja izgriezta no krāsaina koka. Acis joprojām ziņkāri un tagad mazliet naidīgi vērās Dinijā, it kā lords prātotu: «Šī jaunā sieviete pūlas izraisīt manī kādas jūtas. Bet tagad jau ir krietni par vēlu.»

Arvien vairāk nīzdama savu uzdevumu, Dinija steidza lasīt tālāk. Neskaitot pēdējo, ceturtais izvilkums bija pats drausmīgākais — vismaz viņai tā likās, — un, lasot beigu vārdus, viņas balss iedrebējās.

— Tas nu ir drusku pārspīlēti, — teica lords Saksendens, — mūļi taču neko nejūt — tie ir pavisam dīvaini radījumi!

Dinija saskaitās un nolēma neveltīt vairs lordam ne skatiena. Lasīšana turpinājās. Šoreiz izmisuma pilnais apraksts, pirmo reizi izskanēdams skaļi, lika meitenei aizmirst visu apkārtni. Viņa to pabeidza aizelsusies, drebēdama pie visām miesām aiz pūlēm apvaldīt balss trīsas. Lords Saksendens bija atbalstījis zodu delnā. Viņš gulēja.

Dinija stāvēja, nolūkodamās klausītājā tāpat, kā tas nesen bija nolūkojies viņā. Vienu mirkli viņa jau bija gatava izraut lorda delnu no pazodes. Meiteni izglāba viņas humora izjūta, un, noskatīdamās uz svarīgo vīru tāpat, kā Botičelli gleznā Venēra noskatās uz Marsu, viņa paņēma no Flēras rakstāmgalda papīra lapu un uzmeta uz tās pāris vārdu: «Piedodiet, ka jūs nogurdināju. Ar labu nakti». Bezgala piesardzīgi ielikusi to lordam klēpī, Dinija saritināja dienasgrāmatu, piezagās pie durvīm, atvēra tās un paraudzījās atpakaļ; lords izdvesa paklusas skaņas, kam drīz vajadzēja pāriet krākšanā. «Kolīdz apelē pie viņa jūtām, viņš guļ,» meitene nodomāja. «Tieši tā viņš droši vien uzvarēja karā.» Un pagriezusies viņa ieraudzīja savā priekšā stāvam profesoru Hallorsenu.

XI NODAĻA

Kad Dinija pamanīja, ka Hallorsena skatiens pāri viņas galvai kavējas pie guļošā pēra, viņa gandrīz ievaidējās. Ko gan amerikānis domās, redzēdams viņu pusnaktī izzogamies no mazās, atsevišķās telpas, kur paliek titulētais augstmanis? Hallorsena acis, kas tagad pievērsās viņai, bija ļoti drūmas. Baidīdamās, ka viņš nesaka: «Piedodiet!» — un līdz ar to neuzmodina gulētāju, Dinija sažņaudza rokā dienasgrāmatu, pielika pirkstu pie lūpām un, pačukstējusi: «Neiztraucējiet mazuli!» — aizslīdēja pa gaiteni.

Savā istabā viņa izsmējās pēc sirds patikas, tad apsēdās un mēģināja izprast savas izjūtas. Ja Hallorsens atceras, ko par titulētām personām runā demokrātiskajās zemēs, viņš laikam domā visļaunāko. Taču, kaut arī nelabprāt, Dinija tomēr novērtēja profesora raksturu taisnīgi. Hallorsens par viņu var domāt ko domādams, šāvakara notikumu viņš nevienam nestāstīs. Lai nu kāds, bet zemisks viņš nav. Dinija iztēlojās, ka viņš rīt pie brokastgalda drūmi noteiks: «Mis Čerela, priecājos, ka jūs tik labi izskatāties.» Un, sarūgtināta, ka nav izdevies palīdzēt Hjūbertam, Dinija devās pie miera. Viņa gulēja slikti, pamodās nogurusi un bāla un paēda brokastis savā istabā.

Kad lauku mājā sabrauc viesi, viena diena ir stipri līdzīga otrai. Vīrieši sien tādas pašas raibas kaklasaites, valkā tādas pašas golfa bikses, brokastīs ēd tādus pašus ēdienus, vēro tādus pašus barometrus, sūc tādas pašas pīpes un šauj tādus pašus putnus. Suņi tāpat luncina astes, slēpjas tādās pašās neiedomājamās vietās, laiž vaļā tādas pašas izmisuma pilnas rejas un dzenā tādus pašus baložus pa tādām pašām zālienēm. Dāmas ēd tādas pašas brokastis vai nu gultā, vai ēdamistabā, lieto savām peldēm tādus pašus sāļus, klaiņo pa tādiem pašiem parkiem, saka par tiem pašiem draugiem ar tādu pašu naidīguma pieskaņu: «Man viņa, protams, ārkārtīgi patīk, bet…»; aplūko tādas pašas klinšakmeņiem apliktas puķu dobes, tāpat jūsmodamas par portulakiem; spēlē tādu pašu kroketu vai tenisu, tāpat spiegdamas; raksta tādas pašas vēstules, lai atspēkotu tādas pašas baumas vai salīdzinātu tādas pašas antīkas lietas; tikpat vienprātīgi strīdas un tikpat nevienprātīgi vienojas. Kalpotāji ir apguvuši tādu pašu mākslu palikt neredzami, izņemot zināmus noteiktus brīžus. Un māja tāpat smaržo pēc vītušām ziedlapiņām, svaigām puķēm, tabakas, grāmatām un dīvāna spilveniem.

Dinija aizrakstīja brālim vēstuli, kurā nebilda ne pušplēsta vārda par Hallorsenu, Saksendenu vai Tasboro, toties līksmi pļāpāja par krustmāti Emu, Bosvelu un Džonsonu, tēvoci Adriānu, lēdiju Henrietu un lūdza Hjūbertu atbraukt ar mašīnu un aizvest viņu mājās. Pēcpusdienā abi Tasboro atnāca spēlēt tenisu, un līdz medību beigām Dinija neredzēja ne Saksendenu, ne amerikāni. Taču vēlāk, sēdēdams istabas stūrī un dzerdams tēju, kādreizējais Uzpūtīgais Bentems apveltīja meiteni ar tik ilgu un savādu skatienu, ka viņa zināja: lords nav piedevis. Dinija nelikās to ne redzam, taču sirds viņai sažņaudzās. Līdz šim viņa Hjūbertam laikam bija vienīgi kaitējusi. «Uzrīdīšu viņam Džīnu,» meitene nodomāja un devās ārā sameklēt «tīģerieni». Pa ceļam viņa sastapa Hallorsenu un, steidzīgi nolēmusi atjaunot agrākās attiecības, sacīja:

— Ja jūs vakarnakt būtu ieradies agrāk, profesor Hallorsen, jūs dzirdētu, kā es lasu lordam Saksendenam izvilkumus no brāļa dienasgrāmatas. Jums tas droši vien būtu nācis vairāk par labu nekā viņam.

Hallorsena seja noskaidrojās.

— Ak tā,— viņš iesaucās, — es atkal gudroju, kādas miega zāles jūs nabaga lordam būsiet iedevusi.

Sagatavoju viņu jūsu grāmatai. Jūs taču uzdāvāsiet viņam vienu eksemplāru?

—   Domāju, ne, mis Čerela; tik pārmērīgi man viņa veselība nerūp. Manis dēļ lai mokās bezmiegā. Par cilvēku, kas, jūs klausīdamies, spēj iemigt, es esmu ļoti zemās domās. Ar ko šis lords vispār nodarbojas?

—   Ar ko viņš nodarbojas? Redziet, viņš ir viens no tiem, kurus jūs laikam dēvējat par svarīgiem putniem. Lāgā nezinu, kādā zarā viņš sēž, tomēr mans tēvs apgalvo, ka viņš esot ievērojams vīrs. Jūs, profesor, cerams, atkal atstājāt viņu šodien ar garu degunu: jo biežāk jūs atstājat viņu ar garu degunu, jo vairāk manam brālim būs iespējams atgūt savu vietu, ko viņš pazaudēja, dodamies jūsu ekspedīcijā.

—   Vai tiešām? Vai tad pie jums personiskās jūtas ietekmē tādu jautājumu atrisināšanu?

—   Vai tad pie jums ne?

—   Jā, jā! Taču es domāju, ka vecajās valstīs saglabājies pārāk daudz tradīciju, lai tā varētu notikt.

—   Ā, redziet, atzīties mēs, protams, nekad neatzīstamies, ka personiskām jūtām ir liela nozīme.

Hallorsens pavīpsnāja.

— Vai tas nav brīnišķīgi? Visa pasaule ir vienāda. Jums patiktu Amerika, mis Čerela; es ļoti vēlētos, kaut man kādreiz būtu iespēja jums to parādīt.

Viņš runāja tā, it kā Amerika būtu kāda senlieta, kas atrastos viņa ceļasomā, un Dinija lāgā nezināja, kā skatīties uz šo piezīmi, kura varēja būt gan pilnīgi nenozīmīga, gan aplam nozīmīga. No amerikāņa sejas viņa redzēja, ka Hallorsens piešķir saviem vārdiem bezgala lielu nozīmi, un, pazibinādama līdzenos zobus, attrauca:

— Pateicos, bet jūs joprojām esat mans ienaidnieks. Hallorsens izstiepa roku, taču Dinija atkāpās atpakaļ.

— Mis Čerela, darīšu visu, ko varēšu, lai izgaisinātu jūsu nepatīkamo iespaidu par mani. Esmu jūsu bezgala pazemīgais kalps un ceru ar laiku būt jums, kas vairāk.

Amerikānis izskatījās ārkārtīgi garš, glīts un veselīgs, un tas Diniju kaitināja.

— Nelūkosimies uz visu pārāk nopietni, profesor; tas tikai sagādā nepatikšanas. Un tagad piedodiet, ka eju — man jāatrod mis Tasboro.

To teikusi, viņa aizskrēja. Smieklīgi! Aizkustinoši! Glaimojoši! Nejauki! Tīrais ārprāts! Lai viņa darītu ko darīdama, viss samežģījas un sarežģījas, galu galā prātīgāk laikam ir paļauties uz laimi!

Džīna Tasboro, kas nupat bija beigusi tenisa partiju ar Sisiliju Maskemu, patlaban noraisīja no matiem tīkliņu.

— Iesim tēju dzert, — aicināja Dinija, — lords Saksendens ilgojas pēc jums.

Taču, kad viņas grasījās ieiet istabā» kur pasniedza tēju, Diniju pie durvīm notvēra tēvocis Lorenss un, teikdams, ka nav brāļameitu vēl lāgā redzējis, aizveda viņu uz savu kabinetu apskatīt miniatūru kolekciju.

—   Te nu es esmu savācis dažādu tautu raksturīgos sieviešu tipus, Dinij, paskaties: francūzietes, vācietes, itālietes, holandietes, amerikānietes, spānietes, krievietes; man ārkārtīgi gribētos dabūt tavu portretu, Dinij. Vai tu pozētu kādam jaunam cilvēkam?

—   Es?

—   Tu.

—   Bet kāpēc?

—   Tāpēc, — atteica sers Lorenss, pētījot vērdamies meitenē caur savu monokli, — ka tu ietver sevī atbildi mīklai par īstu angļu lēdiju, un es vācu nacionālo kultūru būtiskās īpatnības.

—   Tas skan bezgala satraucoši.

Paskaties uz šo te. Te redzama franču kultūra in excelsis[14]; apķērība, asprātība, darba mīlestība, noteiktība, skaistuma izjūta, ko iedveš nevis sirds, bet prāts; ne mazākās humora izpratnes; jūtas tikai tādos apjomos, cik prasa pieklājība; iedzīvošanās kāre — pievērs uzmanību acīm; pakļaušanās ārējai formai, nekādas oriģinalitātes; ļoti skaidri izteikts, taču ierobežots redzesloks — ne jausmas no sapņainības; straujas asinis — tomēr šī sieviete prot sevi turēt grožos. Viņa atgādina monolītu statuju ar ļoti precīziem apveidiem. Un te ir visai rets amerikānietes eksemplārs — augsti kulturāla pasuga. Īpaši ievēro skatienu: rodas iespaids, ka viņai mutē būtu neredzami laužņi un viņa to zinātu; acīs — elektrisks lādiņš, bet viņa to izmantos tikai pieklājības robežās. Viņa lieliski saglabāsies līdz pat nāves stundai. Viņai piemīt laba gaume un daudz zināšanu, tomēr trūkst erudīcijas. Palūkojies uz šo vācieti! Jūtām ļauj vaļu vairāk par jebkuru citu un mazāk ievēro ārējo formu, bet viņa zina, kas ir sirdsapziņa, ir čakla strādniece, viņai piemīt liela pienākuma apziņa, ne pārāk smalka gaume un diezgan smagnējs humors. Ja viņa nepiesargāsies, tad aptaukosies. Sentimentāla bezgala, tomēr arī ļoti saprātīga. Spēj asi uztvert vienalga ko. Varbūt tas nav pārāk labs eksemplārs. Citu man nav iespējams dabūt. Un, rau, mana itāliete — lielisks ieguvums! Viņa ir interesanta. Zem skaisti nolakotās ārienes slēpjas kaut kas mežonīgs vai, teiksim, dabisks. Viņa staigā maskā — skaistā maskā, un viņa prot to iznesīgi valkāt, taču ik mirkli tā var nokrist. Zina varbūt pārāk labi, ko grib, prot palikt pie sava, ja tas iespējams, bet, ja ne, — pakļaujas cita gribai. Dzejiska tikai tad, kad iekairināta viņas juteklība. Spēj stipri pieķerties savējiem… un ne jau viņiem vien. Droši skatās acīs briesmām, ir ļoti vīrišķīga, bet viegli apjūk. Viņai ir lieliska gaume, tikai tā dažkārt pieviļ savu īpašnieci. Nav dabas cienītāja. Prot loģiski domāt, tomēr ir kūtra un nevēlas neko uzzināt. Un te, — sacīja sers Lorenss, pēkšņi pievērsdamies Dinijai, — man būs mans lieliskais angļu eksemplārs. Vai gribi dzirdēt, kāda šī sieviete ir?

— Palīgā!

— Nebīsties, runāšu gluži abstrakti. Te mēs redzam biklumu, kas ir reizē attīstīts un reizē iegrožots tiktāl, ka kļuvis par pilnīgi nepiespiestu izturēšanos. Uzsvērt savu «es» šai dāmai šķiet nepiedodama uzmācība. Mēs konstatējam humora izjūtu, kurai piemīt sava tiesa asprātības, kas ietekmē visas citas īpašības, padarot tās bālākas. Mūs pārsteidz gatavība — domāju, to varētu tā saukt, — kalpot ne tik daudz ģimenei, cik sabiedrībai, kas citos tipos nav novērojams. Anglietē mēs saskatām zināmu dzidru vieglumu, it kā viņas dzīslās strāvotu rasa un gaiss. Viņai neapšaubāmi trūkst precizitātes — precizitātes zināšanās, rīcībā, domās, spriedumā, toties papilnam piemīt apņēmība. Jūtas nav pārāk attīstītas; estētisku apmierinājumu izraisa drīzāk dabas skaistums nekā mākslas priekšmeti. Viņa nav tik uzņēmīga kā vāciete, tik saprātīgi lietišķa kā francūziete, tik divkosīga un spilgta kā itāliete, tik izsmalcināti glīta kā amerikāniete, toties viņai piemīt kas īpatnējs — atrast tam vārdu ļaušu tev pašai, bērns, — kura dēļ es tik ļoti vēlos iegūt tavu portretu savai nacionālo kultūru kolekcijai.

—   Bet es taču it nemaz neesmu kulturāla, tēvoci Lorens.

—   Lietoju šo nolāpīto vārdu tāpēc, ka cita, labāka nav, un ar to es nedomāju zināšanas. Ar to es domāju zīmogu, ko uzspiež iedzimtas īpašības un audzināšana, katrā ziņā abas kopā. Kaut arī francūziete saņemtu tavu audzināšanu, Dinij, tomēr viņa nebūtu tāda kā tu. Tagad palūkojies uz šo pirmskara krievieti; viņa ir nepastāvīgāka un mainīgāka par visām citām. Atradu viņu Kaledonijas tirgū[15]. Šī sieviete laikam gribējusi iedziļināties visā, taču nekad nav vēlējusies pie kaut kā ilgi kavēties. Esmu ar mieru derēt, ka viņa traucās pa dzīvi kā uz putna spārniem un, ja nav mirusi, tad traucas vēl joprojām; un viņa no tā nebūt nenogurst tā, kā nogurtu tu. Šī seja rada sajūtu, it kā tās īpašniece būtu pārdzīvojusi vairāk par citām, taču pēdas šie pārdzīvojumi atstājuši daudz mazākas. Te nu ir mana spāniete — varbūt visinteresantākā no visām. Šī ir sieviete, kas audzināta šķirti no vīrieša; tagad tas laikam ir retums. Viņā jūtams maigums un tāda kā mūķenes atturība; viņa nav sevišķi ziņkārīga, sevišķi enerģiska, ir ārkārtīgi lepna, taču nebūt ne iedomīga; vai tev nerodas iespaids, ka savā kaislē viņa varētu būt postoša un kaut ko iestāstīt viņai būtu grūti? Nu, kā būs, Dinij, vai tu pozēsi manam jaunajam cilvēkam?

—   Ja tu patiešām gribi, tad, protams.

—   Gribu. Tas ir mans jājamzirdziņš. Es visu nokārtošu. Viņš var aizbraukt pie tevis uz Kondafordu.

Tagad man jāatgriežas pie viesiem un jāaizvada Uzpūtīgais. Vai esi viņu jau uzbildinājusi?

— Vakarnakt lasīju viņam Hjūberta dienasgrāmatu, kamēr iežūžoju miegā. Viņš nevar ciest mani ne acu galā. Neuzdrošinos viņam neko lūgt. Vai viņš tiešām ir «svarīgs putns», tēvoci Lorens?

Sers Lorenss noslēpumaini pamāja ar galvu. — Uzpūtīgais, — viņš sacīja, — ir ideāls valsts darbinieks. Maņu orgāni viņam pilnīgi atrofējušies un jūtas saistītas vienīgi ar sevi pašu. Tādu kā viņu mierā nenovaldīsi, viņš mūžam būs visur klāt kā nagla. Tādi taisīti no gumijas. Ko lai dara, valstij viņš vajadzīgs. Ja nebūtu biezādaino, kas sēdētu pasaules vareno troņos? Troņi ir cieti, Dinij, un pilni ar naglām. Tātad tu esi velti izšķiedusi laiku?

— Toties es, manuprāt, esmu noķērusi otru zaķi.

— Lieliski. Hallorsens arī brauc projām. Man šis puisis patīk. Tipisks amerikānis, taču labs lietaskoks.

Tēvocis aizgāja, un, nevēlēdamās sastapt vairs ne gumiju, ne labo lietaskoku, Dinija devās uz savu istabu.

Nākamajā rītā ap desmitiem mājas viesību noslēgumam raksturīgajā steigā Flēra un Maikls aizveda savā mašīnā līdzi uz Londonu Adriānu un Diānu; Maskemi jau bija aizbraukuši ar vilcienu, un skvairs un lēdija Henrieta devās personīgajā limuzīnā uz savu Northemptonšīras īpašumu; palika vienīgi krustmāte Vilmeta un Dinija, taču uz lenču gaidīja Džīnu un Alanu, kas bija solījuši atvest arī tēvu.

—   Viņš ir patīkams, Dinij, — sacīja lēdija Monta. — Vecās skolas cilvēks, ļoti galants un visai jauki norij «r» skaņu. Briesmīgi žēl, ka viņiem nav naudas. Džīna ir efektīga, vai ne?

—   Šī meitene mani drusku biedē, krustmāt Ema, — viņa vienmēr zina, ko grib.

—   Precināšana, — attrauca krustmāte, — tā uzjautrina. Jau sen neesmu to darījusi. Nez ko tava māte un Kons man sacīs. Naktīs man rādīsies ļauni sapņi.

— Papriekš lai Hjūberts uzķeras uz āķa, krustmāmiņ.

— Man Hjūberts vienmēr paticis; viņš izskatās pēc īsta Čerela — tu ne, Dinij, nevar saprast, no kurienes tu esi gadījusies tāda sārti balta, — un tik labi prot sēdēt zirgā. Kur viņš šuj savas jājambikses?

—   Manuprāt, viņš kopš kara beigām jaunas nav iegādājies, krustmāmiņ.

—   Bez tam viņš valkā glītas, garas vestes. Īsās vestes līdz jostas vietai padara cilvēku tik maziņu. Aizsūtīšu viņus abus ar Džīnu aplūkot puķu dobes. Nekas cilvēkus nesaved tik viegli kopā kā portulaki. Ā! Re, kur Bosvels un Džonsons — man ar viņu jāparunā.

Hjūberts ieradās drīz pēc divpadsmitiem un tūlīt paziņoja:

— Esmu nolēmis nepublicēt savu dienasgrāmatu, Dinij. Atklāt paša sāpīgās vietas ir bezgala pretīgi.

Priecīga, ka nav vēl paspējusi neko uzsākt, Dinija lēnprātīgi atteica:

—   Labi, dārgais.

—   Izdomāju tā: ja viņi nepaturēs mani šeit, es varētu iestāties vienā no Sudānā izvietotajiem pulkiem; man šķiet, arī Indijas policijā trūkst cilvēku. Būšu priecīgs, tikdams prom no Anglijas. Kādas sejas Lipingholā pašlaik redzamas?

—   Vienīgi tēvocis Lorenss, krustmāte Emija un krustmāte Vilmeta. Uz lenču atnāks mācītājs ar savu ģimeni — Tasboro mums ir attāli radinieki.

—   Ak, tā! — Hjūberts drūmi atsaucās.

Dinija vēroja Tasboro ģimenes ierašanos gandrīz vai ļaunā priekā. Hjūberts un Alans tūlīt atklāja, ka abi kalpojuši vienās un tais pašās vietās Mezopotāmijā un Persijas jūras līcī. Viņi pašlaik sprieda par tām, kad Hjūberts pēkšņi ievēroja Džīnu. Dinija redzēja, ka brālis ilgi nolūkojas meitenē izbrīnā un neizpratnē, kā cilvēks, kas vēro nepazīstamas sugas putnu; tad viņš novērsās, pateica pāris vārdu, iesmējās, atkal paraudzījās Džīnā un vairs nespēja atraut no viņas acis.

Krustmātes balss ierunājās: — Hjūberts izskatās vājš.

Mācītājs paplēta rokas, it kā gribēdams pievērst uzmanību saviem pašreizējiem iespaidīgajiem apjomiem. — Dārgā lēdij, viņa vecumā es biju tievāks.

— Es arī, — nopūtās lēdija Monta, — tik tieva kā tu, Dinij.

— Kļūstam nevajadzīgi kupli, ha-ha! Palūkojieties uz Džīnu — lokana kā niedre, bet pēc četrdesmit gadiem … tomēr mūslaiku jaunatne varbūt nekad neaptaukosies. Viņi taču ievēro diētu … ha-ha!

Pie brokastu galda, kas bija sabīdīts īsāks, mācītājs sēdēja starp abām vecākajām dāmām iepretī seram Lorensam. Alana vieta atradās pretī Hjūbertam, Dinijas — pretī Džīnai.

—   Ļauj mums pateicībā uz tevi, kungs, baudīt mūsu dienišķo maizi.

—   Tāda galda lūgšana gan ir savāda lieta! — jaunais Tasboro iečukstēja Dinijai ausī. — Tā taču dod svētību slepkavībai, vai ne?

—   Būs zaķis, — Dinija pavēstīja, — un es redzēju, ka to nogalināja. Cik žēli tas brēca!

— Es labāk ēstu suni nekā zaķi. Dinija pateicīgi pavērās blakussēdētājā.

— Vai atbrauksiet abi ar māsu paciemoties pie mums Kondafordā?

—   Pamājiet tikai ar pirkstu!

—   Kad dosieties atpakaļ uz savu kuģi? — Pēc mēneša.

—   Jums laikam ļoti patīk jūsu darbs?

—   Jā, — Alans vienkārši atteica. — Tas man asinīs; mūsu ģimenē allaž bijis kāds jūrnieks.

—   Mūsējā atkal — karavīrs.

—   Jūsu brālis ir brīnum jauks puisis. Ļoti priecājos, ka esmu ar viņu iepazinies.

—   Nē, Blor, — Dinija teica sulainim, — aukstu irbi, lūdzu. Misters Tasboro arī ēdīs ko aukstu.

—   Ir vēršgaļa, ser, jērgaļa un irbe.

—   Pateicos, irbi.

—   Esmu redzējusi, kā zaķēns mazgā austiņas, — piebilda Dinija.

—   Kad jūs izskatāties tāda, — pavēstīja jaunais Tasboro, — es būtu ar mieru …

—   Kāda tad es izskatos?

—   It kā jūs būtu nez kur tālu projām.

—   Pateicos.

—   Dinij, — uzsauca sers Lorenss, — kas sacīja, ka pasaule ir austere ? [16] es uzskatu, ka tā ir amerikas molusks, tāpat ieslēpies savā gliemežvākā. Ko tu par to domā?

—   Es nezinu, kas ir Amerikas molusks, tēvoci Lorens.

—   Tev laimējies. Šī pašcieņas pilnās Eiropas austeres parodija ir vienīgais taustāmais piemērs, ka amerikāņi ir ideālisti. Viņi novietojuši šo noslēgtības simbolu uz pjedestāla un nogājuši pat tiktāl, ka sākuši to lietot uzturā. Kad amerikāņi atteiksies no sava moluska, viņi būs kļuvuši par reālpolitiķiem un iestājušies Tautu Savienībā. Mēs tolaik gulēsim jau kapā.

Taču Dinija vēroja Hjūberta seju. Raižpilnā izteiksme bija izgaisusi; viņa skatiens kā piekalts kavējās pie Džīnas dziļi iegrimušajām, vilinošajām acīm. Dinijai izlauzās nopūta.

— Pilnīgi pareizi, — sacīja sers Lorenss, — gaužām žēl, ka mēs atstiepsim kājas, pirms amerikāņi atteiksies no moluska un metīsies Tautu Savienības skavās. Jo galu galā, — viņš turpināja, uzraukdams kreiso uzaci, — nav noliedzams, ka to dibinājis amerikānis un ka tā ir vienīgais saprātīgais mūslaiku iestādījums. Taču tā ir un paliek biedēklis cita amerikāņa acīs — šo vīru sauc par Monro, un viņš miris 1831. gadā; arī tādi kā Uzpūtīgais nekad nepiemin Tautu Savienību bez nicinājuma.

Viegls izsmiekls, nievas, spēriens mazs,

Paretam nežēlīgas ņirgas…

Vai zini šo Elroja Flekera dzejoli?

—   Jā, — Dinija pārsteigta sacīja, — Hjūberts to citē savā dienasgrāmatā; nolasīju to lordam Saksendenam. Tieši tanī brīdī viņš arī aizmiga.

—   Tas izskatās pēc viņa. Taču neaizmirsti, Dinij, ka Uzpūtīgais ir velnišķīgi viltīgs vīrs un pazīst pasauli kā savus piecus pirkstus. Un, kaut tev šī pasaule būtu pretīga līdz kaklam, kur tu no tās dēsies, — tā ir pasaule, par kuru desmit miljoni jaunu, jaunāku un pavisam jauniņu cilvēku nesen nolikuši savas galvas. Neatceros, — domīgi pabeidza sers Lorenss, — kad esmu savā paša mājā bijis tik labi paēdis kā šajās pēdējās dienās; pār tavu krustmāti nākusi kāda iedvesma.

Organizēdama pēc lenča kroketa partiju, kurā viņa ar Alanu grasījās spēlēt pret mācītāju un krustmāti Vilmetu, Dinija vēroja, kā Džīna un Hjūberts aiziet uz puķu dobēm. Tās stiepās no apakšējās parka terases līdz vecam augļu dārzam, aiz kura pacēlās paugurainas pļavas.

«Tie jau nu pie portulakiem neapstāsies,» viņa nodomāja.

Divas partijas bija galā, kad viņa beidzot ieraudzīja atkal abus, dziļi iegrimušus sarunā, tuvojamies no pilnīgi pretējās puses. «Kā pēc burvju mājiena,» meitenei pazibēja prātā, un viņa ar visu spēku atsita mācītāja bumbu.

— Lai dievs mani pasargā! — novaidējās satriektais garīdznieks, un krustmāte Vilmeta, taisna kā grenadieris, skaļi ieaurojās: — Velns ar ārā, Dinij, tu taču esi taisni neiespējama! . ..

Vēlāk, sēdēdama blakus brālim vaļējā mašīnā, meitene klusēja, pūlēdamās samierināties ar domu, ka viņai jāatkāpjas otrā vietā. Lai gan bija noticis tas, uz ko Dinija cerēja, viņa jutās nomākta. Līdz šim viņa bija Hjūbertam tuvāka par visiem. Redzot brāļa lūpās te atplaiksnāmies, te nodziestam smaidu, viņa bija spiesta saukt palīgā visu savu veselo saprātu.

—   Nu, kā tev patīk mūsu radinieki?

—   Alans ir krietns zēns. Manuprāt, viņš tevī ieķēries.

— Tiešām? Kad tu gribētu, lai viņi atbrauc pie mums viesos?

—   Vienalga, kad.

—   Nākamnedēļ?

—   Jā.

Pārliecinājusies, ka no brāļa neko neizdabūs, Dinija sāka apbrīnot dienas skaistumu, ko pamazām ietina krēslas plīvurs. Augstieni, kas aizstiepās uz Vontidžas un Feringdonas pusi, apmirdzēja slīpie saules stari; priekša slejās bargās Vitenhemas klintis. Nogriezušies pa labi, viņi uzbrauca uz tilta. Tā vidū Dinija pieskārās brāļa elkonim.

— Vai atceries, Hjūbert, — tur uz tā pakalna mēs redzējām zivju dzeņus?

Apstājušies viņi nolūkojās uz vientuļo, kluso upi, kas bija kā radīta jautrajiem putniem. Dziesna pa dienvidu piekrastē augošo vītolu starpu meta uz to zeltītus vizuļus. Tā šķita klusākā upe pasaulē, kas spētu atspoguļot jebkuras cilvēku jūtas; mierīgā, dzidrā straumē tā plūda pa zaļdzeltenajiem laukiem; graciozi koki mērcēja savus zarus tās ūdeņos; laipna un dižena — upe likās dzīvojam pati savu, maiga spēka pilnu dzīvi.

— Pirms trim tūkstošiem gadu, — Hjūberts pēkšņi ieteicās, — šī vecā upe bija līdzīga tām, ko esmu redzējis džungļos: putojoša ūdens lavīna meža biezoknī.

Viņi turpināja ceļu. Saule tagad spīdēja no muguras, un likās — viņi brauc iekšā ainavā, kas gleznota īpaši viņiem.

Mašīna ātri ripoja uz priekšu, debesīs sakāpa rieta kvēle, un novāktos laukus, pār kuriem, naktsmājas meklēdami, laidās putni, pamazām apņēma mijkrēslis un vientulības jausmas.

Pie Kondafordas durvīm Dinija izkāpa, lūkodamās brāļa sejā un dungodama: «Bij' viņa jauna gane — un tik skaista!» Taču Hjūberts ņēmās ap mašīnu un izlikās mājienu nesaprotam.

XII NODAĻA

Izprast nerunīga jauna angļa dvēseli ir grūti. Skaļos eksemplārus iepazīt ir daudz vieglāk. To manieres un ieražas tūlīt duras acīs un maz ietekmē impērijas likteņus. Trokšņaini, aprobežoti, mūžam neapmierināti — viņi atzīst un cildina tikai sev līdzīgus, veidodami tādu kā mirgu, kas trizuļo pār muklāju, apslēpjot slīkšņu zem kājām. Viņi nepārtraukti augstā stilā kuļ tukšus salmus, kamēr tie, kuru mūžs aizrit, lietderīgi izmantojot ietrenēto enerģiju, paliek neredzami, toties ir daudz ietekmīgāki, jo jūtas, par kurām visu laiku klaigā skaļi, vairs nav jūtas, turpretī jūtas, par kurām nekad nerunā, līdz ar savu mēmumu kļūst dziļas. Hjūberts neizskatījās ne ietekmīgs, ne flegmatisks; viņam trūka pat šī nerunīgo tipa parastā balsta. Izglītots, jūtīgs, nekādā ziņā ne muļķis, viņš būtu varējis izteikt par cilvēkiem un notikumiem prātīgus spriedumus, kas pārsteigtu klaigātājus, tomēr viņš tos neizteica nevienam citam kā tikai sev. Vēl necik sen viņam tērgāšanai pietrūka laika un izdevības; taču, redzot viņu smēķējamā istabā, pie pusdienu galda vai jebkur citur, kur bļaustoņi svaidās ar savām asprātībām, tūlīt varēja noprast, ka viņš nekļūtu pļāpīgs arī tad, ja viņam būtu laiks un izdevība. Tā kā viņš bija tik agri aizgājis karā un vēlāk palicis armijā, tad universitātes un Londonas ietekme viņam bija pagājusi secen un redzes apvārsnis šai ziņā palicis nepaplašināts. Astoņi Mezopotāmijā, Ēģiptē un Indijā pavadītie gadi, slimības laiks un Hallorsena ekspedīcija bija viņu sarūgtinājuši un padarījuši noslēgtu un nesabiedrisku. Kā visus cilvēkus ar šādu raksturu dīkdienība viņu grauza kā tārps. Klaiņojot ar suni un bisi vai auļojot zirga mugurā, dzīve vēl šķita ciešama, taču ne vairāk; bez šiem palīgiem viņš dila kā svece. Trīs dienas pēc atgriešanās Kondafordā viņš ar laikrakstu «Times» rokā pienāca pie Dinijas, kas sēdēja uz terases.

— Paskaties!

Dinija izlasīja:

«Ser, ceru, Jūs man piedosiet, ka aizņemu vietu Jūsu laikraksta slejās. Man kļuvis zināms, ka vairākas lappuses manā pagājušā gada jūlijā publicētajā grāmatā «Bolīvija un tās noslēpumi» dziļi aizvainojušas manu palīgu — kapteini Hjūbertu Čeruelu, Sevišķu Nopelnu ordeņa kavalieri, kas pārzināja ekspedīcijas transportu. Pārlasot minētās lappuses vēlreiz, es secināju, ka dusmās, ko manī izraisīja ekspedīcijas daļējā neveiksme, un pārgurumā, ko izjutu, atgriezies no ceļojuma, esmu nepiedienīgi asi nosodījis kapteiņa Čeruela izturēšanos; tāpēc es vēlētos, pirms parādās manas grāmatas otrais, pārlabotais izdevums, kas, ceru, notiks visai drīz, izmantot izdevību un publiski atsaukt Jūsu cienījamā laikraksta slejās apvainojumus, ko esmu izteicis savā grāmatā. Uzskatu par savu patīkamo pienākumu no sirds atvainoties kapteinim Čeruelam un britu armijai, kurā viņš kalpo, kā arī izteikt nožēlu par sāpēm, ko, iespējams, esmu viņam nodarījis.

Palieku, ser, Jūsu pazemīgais kalps Edvords Hallorsens (profesors).

Pjemontas viesnīcā Londonā.»

— Ļoti cildeni! — viegli trīsēdama, iesaucās Dinija.

— Hallorsens Londonā! Kāda velna pēc viņš pēkšņi sadomājis atvainoties?

Dinija ņēmās plūkāt Āfrikas lilijas nodzeltējušās ziedlapiņas. Viņa sāka aptvert, cik bīstami ir citiem pakalpot.

— Tas izskatās gandrīz vai pēc nožēlas, dārgais.

— Kā tad, tas nu nožēlos! Nekādā ziņā. Tur kaut kas slēpjas.

—   Jā, es.

—   Tu!

Dinija smaidīja, taču dūša viņai bija papēžos.

— Sastapu Hallorsenu Londonā pie Diānas; viņš bija arī Lipingholā. Tad nu es .., e .,. ķēros vērsim pie ragiem.

Hjūberta bālā seja piesarka.

—   Tu prasīji… lūdzi? ..,

—   Ai, nē!

—   Ko tad?

— Šķiet, es viņam stipri iepatikos. Tas ir savādi, bet es tur nebiju vainīga, Hjūbert.

— Tātad viņš to darīja, lai iegūtu tavu labvēlību?

— Tādi vārdi patiešām ir kārtīga cilvēka un īpaši brāļa cienīgi!

— Dinij!

Dinija arī nosarka, un zem viņas smaida tagad jautās niknums.

— Es viņu neuzmudināju. Viņš aizrāvās pretēji visiem saprāta iebildumiem, kaut gan es viņu apveltīju ar krietnām auksta ūdens šaltīm. Bet, ja gribi zināt, Hjūbert, viņam ir ari savas labās īpašības.

— Nav nekāds brīnums, ka tu tā domā, — Hjūberts vēsi atcirta. Viņa seja atkal bija ne vien nobālējusi, bet kļuvusi pat pelēcīga kā zeme.

Dinija strauji satvēra brāļa piedurkni.

—   Netaisi muļķības, brālīt! Ja viņš nolēmis publiski atvainoties — vienalga, kāpēc, kaut vai tā iemesla dēļ, ko es minēju, — vai tad viss nevirzās uz labo pusi?

—   Ja tur iejaukta mana paša māsa, tad ne. Viss šis notikums mani … tas mani … — Hjūberts satvēra galvu rokās. — Es esmu spīlēs. Visi var sist man pa galvu, un es nespēju kustēties.

Dinija atguva aukstasinību.

— Nebīsties, es tevi nekompromitēšu. Šī vēstule ir lieliska ziņa; tā liek visiem apvainojumiem sašķīst kā ziepju burbulim. Ja viņš atvainojies, tad ļaudīm būs mutes ciet.

Taču Hjūberts, atstājis avīzi māsai, iegāja iekšā.

Patmīlība Dinijai bija pilnīgi sveša. Humora izjūta ļāva viņai saprātīgi novērtēt pašas rīcību. Protams, vajadzēja iepriekš paredzēt arī šādu iespēju, taču nu vairs neko nevarēja līdzēt.

Hjūberta sašutums ir gluži dabisks. Ja Hallorsens būtu rīkojies tā, savas pārliecības mudināts, tad vēstule brāli nomierinātu, taču amerikānis to darījis, lai izpatiktu viņai, un tāds solis Hjūbertu tikai vēl vairāk kaitina; bez tam viņam bezgalīgi riebjas, ka viņa profesoram iepatikusies. Tomēr vēstule iespiesta — Hallorsens tajā atklāti un tieši atzīst, ka uzbrucis nepareizi, un tas visu izmaina. Dinija tūlīt sāka prātot, kā atvainošanos likt lietā. Vai aizsūtīt to lordam Saksendenam? Ja jau viņa vispār iejaukusies, tad jāsper arī šis solis,— Dinija nosprieda un sēdās rakstīt.

«Kondafordā 21. septembrī.

Godātais lord Saksenden!

Uzdrošinos nosūtīt Jums izgriezumu no šīsdienas «Times »: ceru, ka tas zināmā mērā izskaidros manu viņvakara pārdrošību. Man patiesi nevajadzēja pēc tik garas dienas uzbāzties Jums ar izvilkumiem no sava brāļa piezīmēm. Tas nav piedodams, un es nebrīnos, ka Jūs meklējāt no manis glābiņu. Taču laikraksta izgriezums, ko pievienoju savai vēstulei, parādīs Jums, no kādas netaisnības cieta mans brālis; tāpēc ceru, ka Jūs man piedosiet.

Patiesi Jūsu Elizabete Čeruela.»

Ielikusi izgriezumu aploksnē, viņa uzmeklēja rokasgrāmatā lorda Saksendena vārdu un uzrakstīja uz vēstules viņa Londonas adresi, pievienodama piezīmi «Personiski».

Taču, kad meitene tūlīt pēc tam gribēja atrast Hjūbertu, viņai pateica, ka brālis iesēdies mašīnā un devies uz Londonu …

Hjūberts brauca ātri. Dinijas paskaidrojumi bija viņu ārkārtīgi satraukuši. Mašīna noskrēja vairāk par piecdesmit jūdžu lielo attālumu nepilnās divās stundās un apstājās Pjemontas viesnīcas priekšā pulksten vienos. Kopš šķīrušies, Hjūberts ar Hallorsenu gandrīz sešus mēnešus nebija pārmijuši ne vārda. Hjūberts iesūtīja savu vizītkarti un palika gaidām vestibilā, skaidri nezinādams, ko sacīs. Kad aiz livrejā tērptā zēna parādījās amerikāņa slaidais stāvs, Hjūberta locekļus pārņēma stingums.

— Sveicināti, kapteini Čerel, — teica Hallorsens, sniegdams roku.

Par visu vairāk baidīdamies no scēnām, Hjūberts to saņēma, taču spiedienam neatbildēja.

— No «Times» uzzināju, ka esat šeit. Vai mēs varētu atrast kādu vietu, kur brīdi parunāt?

Hallorsens ieveda viņu loga niša. — Atnesiet pāris kokteiļu, — viņš uzsauca viesmīlim.

—   Pateicos,man ne. Vai drīkstu smēķēt?

—   Ceru, tā būs miera pīpe, kaptein.

— Nezinu. Atvainošanās, kas nenāk no sirds, manas acīs nav graša vērta.

—   Kas apgalvo, ka tā nenāk no sirds?

—   Mana māsa.

—   Jūsu māsa, kapteini Čerel, ir ārkārtīgi neparasta, burvīga meitene; man negribētos runāt viņai pretī.

—   Vai varu izteikties vaļsirdīgi?

—   Protams!

—   Tādā gadījumā sacīšu: es labāk iztiktu bez jūsu atvainošanās nekā zinātu, ka esmu par to parādā kādam no saviem ģimenes locekļiem.

—   Redziet, — brīdi klusējis, Hallorsens ierunājās, — es taču nevaru rakstīt avīzei, ka mana atvainošanās bijusi kļūda. Redakcija, manuprāt, to neatbalstītu. Grāmatu rakstīju, būdams vēl saniknots. To es teicu jūsu māsai un to patlaban saku jums. Iecietība man toreiz nebija ne prātā, un tagad es to nožēloju.

—   Man nav vajadzīga iecietība, bet taisnība. Vai es jūs iegāzu vai ne?

—   Nav šaubu, protams, ka, nespēdams savaldīt šo neliešu bandu, jūs atņēmāt man pēdējo iespēju.

—   To es atzīstu. Taču kas šai neveiksmē vainojams — jūs, uzticēdams man neizpildāmu pienākumu, vai es?

Krietnu brīdi abi vīrieši stāvēja, lūkodamies viens otram acīs un nebilzdami ne vārda. Tad Hallorsens atkal izstiepa roku.

— Lai tā būtu, — viņš teica, — vainīgs esmu es. Arī Hjūberts neviļus pastiepa roku, taču pusceļā atrāva to atpakaļ.

— Acumirkli uzgaidiet. Vai jūs to sakāt manas māsas dēļ?

— Nē, ser, tā es domāju. Hjūberts saņēma amerikāņa roku.

—   Lieliski, — sacīja Hallorsens. — Mēs nesatikām, kaptein, taču, pabijis vienā no jūsu senajām muižām, es varbūt esmu izpratis mūsu nesaskaņu cēloni. Gaidīju no jums to, ko jūsu aprindu angļi laikam nekad nespēj sniegt, — proti, lai jūs vaļsirdīgi izpaužat savas jūtas. Jūs ir visai grūti izprast: es to nespēju, un tā mēs sarunājāmies dažādās valodās, kas neizbēgami noved pie strīda.

—   Nezinu, kāpēc, bet mēs tiešām visu laiku ķildojāmies.

— Nožēloju, ka nevaru savu ekspedīciju sākt atkal no gala.

Hjūberts nodrebēja. — Man gan nav žēl.

— Un nu, kaptein, vai ēdīsiet kopā ar mani lenču un pastāstīsiet, kā jums varu pakalpot? Darīšu visu, ko teiksiet, lai izlabotu savu kļūdu.

Kādu mirkli Hjūberts nebilda ne vārda; seja viņam palika nekustīga, tikai rokas mazliet trīsēja.

— Viss kārtībā, — viņš noteica. — Sīkumi. Un abi devās uz restorānu.

XIII NODAĻA

Ja pasaulē ir likums bez izņēmuma — par ko ļoti jāšaubās — tad tas skan: valsts iestādē viss norit gluži citādi, nekā privātpersona var iedomāties.

Vairāk piedzīvojusi un mazāk mīloša māsa par Diniju būtu ļāvusi notikumam apaugt ar zāli. Taču viņa vēl nezināja, ka pasaules varenos vēstules noskaņo gluži pretēji, nekā sūtītājs gaidījis. Dinijas zīmīte aizskāra lorda Saksendena amourpropre[17] — šai ziņā ar valsts darbiniekiem nav labi jokot, — un viņš nolēma nelikties vairs par Hjūberta likteni ne zinis. Vai tiešām šis jaunais sievišķis iedomājas, ka viņš nav pamanījis, kā viņa profesoreli aptinusi ap pirkstu? Bez tam cilvēku likteņiem raksturīgā ironija gribēja, lai Hallorsena atsaukums izraisītu varas orgānos aizdomas un šaubas, un divas dienas pirms sava atvaļinājuma gada beigām Hjūbertam tika piesūtīts paziņojums, ka atvaļinājums pagarināts uz nenoteiktu laiku un viņš saņems pusi algas, jo sakarā ar prasību, ko parlamenta loceklis majors Motlijs iesniedzis Apakšnamā, sagaidāma izmeklēšana. Atbildot Hallorsenam, šis atvaļinātais karavīrs arī bija publicējis vēstuli, vaicādams, vai tagad jāuzskatot, ka amerikāņa grāmatā pieminētā šaušana un pēršana vispār neesot notikusi, un, ja tā, tad kā cienījamais profesors izskaidrojot šīs pārsteidzošās pretrunas? Tas savukārt bija spiedis Hallorsenu atbildēt, ka fakti grāmatā atspoguļoti pareizi, bet secinājumi bijuši nepareizi un kapteinis Čerels rīkojies pilnīgi attaisnojami.

Saņēmis paziņojumu par atvaļinājuma pagarināšanu, Hjūberts devās uz kara ministriju. Tur viņš neguva ne mazāko atvieglojumu; vienīgi kāds paziņa viņam pa draugam pačukstēja, ka iejaukusies Bolīvijas varas orgāni. Kondafordā šīs vēstis izraisīja bezgalīgu apjukumu. Tiesa, neviens no četriem jauniešiem (jo abi Tasboro joprojām viesojās muižā, bet Klēra bija aizbraukusi uz Skotiju) neaptvēra pavēstes īsto nozīmi: neviens no viņiem vēl nezināja, ko spēj nodarīt birokrātiskā mašīna, kad tā reiz sākusi strādāt; turpretī ģenerālis tik skaidri saskatīja slēptos draudus, ka nekavējoties aizbrauca uz savu Londonas klubu.

Kad, padzēruši tēju, jaunieši todien devās uz biljarda istabu, Džīna Tasboro, berzēdama savu kiju ar krītu, mierīgi ievaicājās:

— Ko nozīmē Bolīvijas iejaukšanās, Hjūbert?

— Iespējams, ka visu ko. Nogalinātais, redziet, bija bolīvietis.

—   Bet viņš uzbruka jums pirmais.

—   Tā bija.

Džīna atbalstīja kiju pret galdu; viņas brūnās, slaidās, spēcīgās rokas sažņaudza galda malu; pēkšņi viņa piegāja pie Hjūberta un paņēma jaunekli zem rokas. — Noskūpsti mani, — viņa sacīja, — gribu kļūt tava.

— Džīna!

— Nē, Hjūbert, — nekāds bruņnieciskums un tamlīdzīgas blēņas nav vajadzīgi. Negribu, lai visus šos drausmīgos pārdzīvojumus tu ciestu viens pats. Vēlos būt kopā ar tevi. Noskūpsti mani!

Hjūberts paklausīja. Skūpsts bija ilgs un abus nomierināja; taču, kad tas beidzās, Hjūberts sacīja:

— Džīn, kamēr viss nokārtosies, tas nav iespējams.

—   Nešaubos, ka viss nokārtosies, bet gribu palīdzēt to nokārtot. Apprecēsimies labi drīz, Hjūbert. Tēvs var dot man simt mārciņu gadā; kādi ir tavi līdzekļi?

—   Man pašam ir trīssimt mārciņu gadā un puse algas, kas, iespējams, būs jāzaudē pavisam.

— Tātad četri simti gadā nodrošināti; cilvēki precas ar daudz mazāk, un šis stāvoklis nebūs mūžīgs. Protams, mēs varam salaulāties. Kur? Hjūbertam aizrāvās elpa.

— Kara laikā, — Džīna turpināja, — ļaudis precējās uz karstām pēdām; neviens neatlika kāzas tāpēc, ka līgavaini varēja nogalināt. Noskūpsti mani vēlreiz.

Gluži aizņemtu elpu Hjūberts stāvēja, juzdams ap kaklu meitenes rokas. Tā viņus atrada Dinija.

Neizlaizdama Hjūbertu no savām skavām, Džīna pavēstīja:

— Mēs precēsimies, Dinij. Kā tu domā, kur to vislabāk izdarīt? Varbūt dzimtsarakstu nodaļā? Uzsaukšana baznīcā prasa pārāk daudz laika.

Dinijai aiz pārsteiguma pavērās mute.

—   Negaidīju, ka tavs bildinājums nāks tik drīz, Džīna.

—   Biju spiesta rīkoties. Hjūberts ir pilns ar visādiem bruņnieciskiem aizspriedumiem. Tētim gan nepatiks dzimtsarakstu nodaļa; kāpēc nedabūt īpašu atļauju?

Hjūberts atbīdīja meiteni.

—   Esi taču nopietna, Džīn.

—   Es nemaz nejokoju. Ja ņemam īpašu atļauju, tad iepriekš nevienam nekas nav jāzina. Tātad nekādi iebildumi nebūs.

—   Nu, — Dinija mierīgi noteica, — manuprāt, tev taisnība. Kas jādara, to labāk darīt drīz. Domāju, ka tēvocis Hilerijs jūs salaulās.

Hjūbertam nolaidās rokas. — Jūs abas esat jukušas!

—   Cik pieklājīgi! — iesaucās Džīna. — Vīrieši ir pēdējie nejēgas. Lai cik karsti viņi pēc kaut kā ilgotos, vajag tik kāroto piedāvāt, un viņi klīrējas kā vecas meitas. Kas ir tēvocis Hilerijs?

—   Sv. Augustīna baznīcas vikārs; viņam ārējās pieklājības formas bijušas nebijušas.

—   Lieliski! Tu rīt aizbrauksi uz Londonu, Hjūbert, un dabūsi atļauju. Mēs ieradīsimies vēlāk. Kur varēsim apmesties?

—   Domāju, ka Diāna dos mums patvērumu.

—   Tātad norunāts. Pa ceļam būs jāiegriežas Lipingholā; man jāpaķer kādas drēbes un jāparunā ar tēti. Varu pavēstīt viņam visu, matus griezdama; tad viņš nedrīkstēs i papīkstēt. Alans var braukt līdzi; mums būs vajadzīgs līgavaiņa vedējs. Apvārdo, Dinij, Hjūbertu. Palikusi viena ar brāli, Dinija sacīja:

—   Džīna ir brīnišķīga meitene un nemaz ne jukusi. Viss notiek zibens ātrumā, tomēr ļoti saprātīgi. Naudas viņai nekad nav bijis, tāpēc nekas sliktāks viņu nesagaida.

—   Ne jau tāpēc Bet akmens, kas tagad karājas tikai pār manu galvu, tad karāsies arī pār viņējo.

—   Ja tu tiepsies, viņa šo akmeni izjutīs vēl smagāk. Es tavā vietā, brālīt mīļo, būtu ar mieru. Tēvs neko neiebildīs. Viņam Džīna patīk, un viņš labāk gribēs, lai tu preci meiteni no labas ģimenes un ar raksturu nekā naudas maisu.

—   Īpaša atļauja… tas skan tik vulgāri, — nomurmināja Hjuberts.

—   Tas ir romantiski; cilvēki nepaspēs izprātot, vai tu rīkojies pareizi vai ne; un, kad tas būs nodarīts, viņi uzskatīs, ka viss kārtībā: tā vienmēr notiek.

—   Bet ko teiks māte?

—   Varu parunāt ar māti, ja gribi. Esmu pārliecināta, ka viņa būs ar mieru, — tu taču nepreci ne koristi, ne ko tamlīdzīgu, kā tagad modē. Par Džīnu viņa ir sajūsmā. Un krustmāte Emija un tēvocis Lorenss arī.

Hjūberta seja noskaidrojās.

— Esmu ar mieru. Cik tas brīnišķīgi! Par ko man galu galā būtu jākaunas?

Viņš piegāja pie māsas, neparasti dedzīgi to noskūpstīja un izmetās ārā. Dinija palika biljarda istabā vingrināmies īsajā sitienā. Ārēji lietišķa — sirdī viņa bija ārkārtīgi satraukta. Skaujas, kurām viņa nejauši bija uzskrējusi virsū, pauda spēcīgu kaisli; Džīnā dīvaini sajaucās straujums ar savaldību, lava un auksts tērauds; viņa bija tik valdonīga un reizē tik smieklīgi jauna. Iespējams, ka tas nozīmēja risku, bet Hjūberts jau tagad bija gluži cits cilvēks. Un tomēr Dinija skaidri apzinājās ari pretrunas; viņa pati nekad nespētu rīkoties tik ekstravaganti. Viņa savu sirdi tik ātri neatdotu. Ne velti viņas vecā skotu aukle bieži bija sacījusi: «Mis Dinija nekad karstā biezputrā pirkstus nebāzīs.» Viņa nelepojās ar savu «humora izjūtu, kurai piemīt sava tiesa asprātības, kas ietekmē visas citas īpašības, padarot tās bālākas». Tieši otrādi, viņa apskauda Džīnas pārsteidzošos lēmumus, Alana taisnprātību, Hallorsena kūsājošo uzņēmību. Taču arī viņai bija savas labās puses. Un smaidīdama meitene devās meklēt māti.

Lēdija Čerela atradās savā svētnīcā blakus guļamistabai un šuva muslīna maisiņus smaržīgajām verbēnām, kas auga pie mājas.

— Māmulīt, — Dinija iesāka, — sagatavojies mazam satricinājumam. Atceries, teicu tev reiz, ka vēlos, kaut mēs atrastu ideālu meiteni Hjūbertam. Nu viņa ir atrasta. Džīna nupat Hjūbertu bildināja.

—   Dinij!

—   Viņi precēsies, tikko būs saņēmuši īpašu atļauju.

—   Bet…

— Tieši tā, māmulīt. Rīt mēs dodamies uz Londonu; līdz kāzām mēs ar Džīnu apmetīsimies pie Diānas. Hjūberts pastāstīs tēvam.

— Bet, Dinij, nudien …

Dinija pārkāpa pār muslīna kalnu, nometās ceļos un apskāva māti.

— Esmu tikpat satraukta kā tu, — viņa mierināja, — tikai manas jūtas ir citādas, jo es galu galā neesmu viņu laidusi pasaulē, bet, māmulīt mīļo, viss ir kārtībā. Džīna ir apbrīnojams radījums, un Hjūberts iemīlējies līdz ausīm. Viņam jau tagad tas nācis daudz par labu, un Džīna noteikti papūlēsies, lai viņš tiek dzīvē uz priekšu.

— Bet — kā ar naudu, Dinij?

—   No tētes viņi neko negaida. Galus viņi kopā savilks un bērnus lai dzemdē vēlāk.

—   Tā es ari domāju. Tik bezgala piepeši! Kāpēc ar īpašu atļauju?

—   To Džīnai iečukstēja iedvesma, — Dinija piekļāva sev ciešāk mātes kalsno augumiņu un piebilda:

— Iedvesma viņai nav sveša. Hjūberta stāvoklis patiešām ir nejauks, māt.

— Jā; tas mani biedē, un es zinu, ka tēvu arī, kaut gan viņš daudz neko nesaka.

Vairāk ne māte, ne meita par savām raizēm runāt negribēja, un abas sāka apspriest, kur ierīkot drosmīgajam pārim ligzdu.

—  Kāpēc viņi nevarētu dzīvot te, kamēr viss nokārtosies? — prātoja lēdija Čerela.

—  Viņiem būs interesantāk iekārtot visu pašiem. Tagad galvenais ir neļaut Hjūbertam iegrimt pārdomās.

Lēdija Čerela nopūtās. Vēstuļu rakstīšana, darbs dārzā, saimniecības vadīšana un sēdēšana ciemata labdarības komitejās, protams, nebija nekas interesants, un jaunajiem, kam pietrūktu pat šo izklaidēšanās iespēju, Kondaforda liktos pavisam pelēka.

—  Jā, te patiešām ir kluss, — viņa piekrita.

—  Paldies dievam, — Dinija nomurmināja, — bet es jūtu, ka Hjūberts pašlaik alkst pēc dzīves rosmes, un to viņi ar Džīnu atradīs Londonā. Viņi varētu noīrēt dzīvoklīti strādnieku rajonā. Tas nebūs uz ilgu laiku. Tātad šovakar, māmulīt mīļo, izliecies, ka tu neko nezini, un mēs zināsim, ka tu zini. Tas uz visiem iedarbosies tik nomierinoši. — Un, noskūpstījusi māti, kam sejā bija iegulis skumjš smaids, viņa aizgāja.

Nākamajā rītā sazvērnieki bija agri kājās; Hjūberts, pēc Džīnas vārdiem, izskatījās, «it kā grasītos pārvarēt šķērsli», Dinija — apņēmīga un draiska, Alans — lietišķs, kā jau nākamais līgavaiņa vedējs; vienīgi Džīna likās nesatricināmi mierīga. Viņi devās ceļā Tasboro brūnajā sporta automobilī, izsēdināja Hjūbertu stacijā un brauca tālāk uz Lipingholu. Džīna vadīja mašīnu, Dinija un Alans sēdēja aizmugurē.

—  Dinij, — ieteicās jaunais Tasboro, — vai mēs arī nevarētu izņemt īpašu atļauju?

—  Jūs domājat, ka vairumā iznāktu lētāk? Esiet rātns. Aizbrauksiet jūrā un pēc mēneša mani aizmirsīsiet.

—  Vai es tāds izskatos?

Dinija vēroja Alana iedegušo seju.

— Profilā, jā.

— Esiet taču nopietna!

— Nespēju; visu laiku iztēlojos, kā Džīna nocērp tēvam matu cirtu un saka: «Nu, tēt, dod svētību, citādi es tev izgriezīšu tonzūru!» — un mācītājs atbild: «Es…e … nemūžam negaidīju … e! …» — un Džīna nocērp otru cirtu un saka: «Tad jau viss kārtībā, un tev būs jādod man simt mārciņu gadā, citādi atvadies no uzacīm!»

—   Džīna ir svētās šausmas. Apsoliet man vismaz, Dinij, ka neprecēsiet nevienu citu?

—   Bet, ja nu es sastaptu cilvēku, kas man ārkārtīgi patiktu, vai šai gadījumā arī jūs gribētu sabojāt manu jauno mūžu?

—   Jā.

—   Kinofilmu varoņi tā vis neatbild.

—   Ar jums jau pat eņģelis zaudētu pacietību.

—   Bet flotes leitnants to nedrīkst. Starp citu, tas man atsauc atmiņā izteicienus «Times» ceturtās slejas sākumā. Šorīt man ienāca prātā, ka «Zālamana augsto dziesmu» vai psalmu par Leviatānu varētu izmantot kā lietisku slepenu šifru. «Mana mīļotā ir kā jauna stirna» varētu nozīmēt: «Astoņi vācu līnijkuģi Doveras ostā. Pasteidzieties.» — «Un tur bija tas Leviatāns, kas locījās kā čūska,» nozīmētu: «Eskadru komandē Tirpics» — un tā tālāk. Bez atslēgas neviens tādu kodu nevarētu atšifrēt.

—   Braukšu ātrāk, — Džīna pavēstīja, atskatījusies atpakaļ.

Spidometra bulta sāka strauji virzīties uz priekšu: četrdesmit — četrdesmit pieci — piecdesmit — piecdesmit pieci! … Jūrnieka roka satvēra Dinijas elkoni.

— Tā ilgi nevar skriet, mašīna saies čupā. Bet ceļa gabaliņš patiešām ir vilinošs.

Dinija sēdēja, māksloti smaidīdama; viņai nepatika pārāk strauja braukšana, un, kad Džīna atkal samazināja ātrumu līdz normālajiem trīsdesmit pieciem, viņa žēlabaini sacīja:

— Džīna, man ir deviņpadsmitā gadsimta iekšas. Folvelā viņa atkal paliecās uz priekšu: — Negribu, lai mani Lipingholā redz. Lūdzu, brauc tieši uz mācītājmāju un paslēp mani kaut kur, kamēr tu tiec galā ar savu tēvu.

Patvērusies ēdamistabā, Dinija apstājās pie portreta, par kuru Džīna bija runājusi, un ņēmās to ziņkāri pētīt.

Apakšā bija paraksts: «1553., Ketrina Tastboro, nйe[18] ficherberta, 35 gadu vecumā; sera Voltera Tastboro sieva.»

Laika gaitā nodzeltējusi seja, kas pacēlās pār kruzuļu ieskauto slaido kaklu, izskatījās patiešām tāda, kāda Džīna varētu būt pēc piecpadsmit gadiem: tā tāpat sašaurinājās, sākot no platajiem vaigu kauliem, zoda virzienā; iegarenās acis ar tumšajām skropstām tāpat vilināja; pat rokas, sakrustotas zem krūtīm, bija tieši tādas kā Džīnai. Kā bija ritējis šīs interesantās ciltsmātes mūžs — vai jaunā paaudze to zina, un vai Džīnas liktenis veidosies līdzīgi?

— Ļoti atgādina Džīnu, vai ne? — teica jaunais Tasboro. — Cik var spriest, viņa bijusi braša sieva; kā stāsta, inscenējusi pati savas bēres un, kad Elizabete tūkstoš pieci simti sešdesmitajos gados sākusi vajāt katoļus, aizmukusi no Anglijas. Vai zināt, kāds liktenis toreiz piemeklēja visus, kas piedalījās mesā? Izlaist zarnas skaitījās tīrais sīkums. Kristīgā reliģija! Neko teikt! Šī dāma droši vien nelaida neko garām, neteikusi savu vārdu. Deru, ka viņa traucās pa dzīvi kā velna apsēsta.

— Vai ir kādas vēstis no kauja? lauka?

—   Džīna paņēma vecu «Times » numuru, dvieli un šķēres un iegāja kabinetā. Par tālāko vēsture klusē.

—   Vai nav kāda vieta, no kuras mēs varētu viņus redzēt iznākam ārā?

—   Varam apsēsties uz kāpnēm. Ja vien viņi nenāks augšā, mēs paliksim nepamanīti.

Abi izgāja holā un apsēdās tumšā kāpņu kaktā, no kurienes caur margām bija redzamas kabineta durvis. Gandrīz tikpat satraukta kā bērnībā Dinija gaidīja, kad tās atvērsies. Pēkšņi parādījās Džīna ar turziņā satīto avīzi vienā rokā un grieznēm otrā. Alans un Dinija dzirdēja viņu sakām:

— Atceries, tētīt, neej šodien ārā ar kailu galvu. Durvju aizvēršanās neļāva saklausīt neskaidro atbildi. Dinija pārliecās pār margām: — Nu?

— Viss kārtībā. Drusku rūc — kas viņam tagad apgriezīšot matus un tā tālāk; uzskata, ka īpaša atļauja esot velta naudas izšķiešana, taču simt mārciņu gadā ir ar mieru dot. Atstāju viņu pildām pīpi. — Viņa apstājās un ieskatījās papīra turziņā. — Bija gan apaudzis. Tūlīt paēdīsim lenču, Dinij, un tad atkal dosimies ceļā.

Pie brokastu galda mācītājs izturējās tikpat izsmalcināti pieklājīgi kā vienmēr, un Dinija, viņu vērodama, juta apbrīnu. Šim krietni pavecajam atraitnim grasījās atņemt viņa vienīgo meitu, kuras pārziņā atradās kā māja, tā draudze un kura veica pat tādu pienākumu kā tēva matu apgriešana, — un tomēr viņš ārēji palika nesatricināmi mierīgs. No viņa lūpām neatskanēja ne mazākā nožēla. Vai to varēja izskaidrot ar audzināšanu, labsirdību vai kristietim nepiedienīgu atvieglojuma sajūtu? Dinija mulsa šaubās, un viņas sirds mazliet sažņaudzās. Tēva vietā drīz būs Hjūberts. Meitene cieši pavērās Džīnā. Nebija ko šaubīties: visjaunākā cilts atvase arī spēja inscenēt ja ne citu ļaužu, tad savas bēres jau nu noteikti; tomēr valdīt viņa valdīs graciozi, lieki nepaceļot balsi; viņas uzvedībā nebūs ne jausmas no vulgāras mietpilsonības. Kaut tikai viņai un Hjūbertam netrūktu humora izjūtas!

Pēc lenča mācītājs paveda Diniju sāņus.

—   Dārgā Dinij, — ja drīkstu jūs tā uzrunāt, — kā jūs uz to skatāties? Un ko saka jūsu māte?

—   Mums abām tas atgādina rindas no «Blēņu grāmatiņas»: «Aizbrauca pūce ar minku jūrā …»

—   «Skaistajā, zaļajā laiviņā.» Jā, patiesi, taču, bīstos, bez «zelta naudas kabatā». Tomēr, — viņš sapņaini piebilda, — Džīna ir laba meitene; ļoti… hm … spējīga. Priecājos, ka mūsu ģimenes… e… atkal saradosies. Man viņas pietrūks, bet cilvēks nedrīkst būt… hm … savtīgs.

—   Varbūt zaudējot mēs arī ko iegūstam, — Dinija klusi noteica.

Mācītāja zilajās acīs iedzirkstījās jautras liesmiņas.

— Hm! — viņš sacīja. — Ja, patiešām: nav ļaunuma bez labuma. Džīna neļauj man būt par viņas vedējtēvu. Te būs viņas dzimšanas apliecība gadījumā, ja… hm … uzrodas jautājumi. Viņa ir pilngadīga.

Vecais džentlmenis pasniedza Dinijai garu, nodzeltējušu papīra lapu. — Ak dievs! — Viņš no sirds nopūtās. — Ak dievs!

Dinija tā ari nezināja, vai veco vīru žēlot vai ne, un tūlīt pēc tam jaunieši devās atkal ceļā.

XIV NODAĻA

Izsēdinājušas Alanu Tasboro pie viņa kluba, abas meitenes pagrieza mašīnu uz Čelsijas pusi. Paļaudamās uz laimi, Dinija nebija sūtījusi telegrammu. Kad viņas piebrauca pie nama Ouklistrītā, meitene izkāpa un piezvanīja. Durvis atvēra paveca kalpone ar izbiedētu seju.

—   Vai misis Fērza mājās?

—   Nē, mis; bet kapteinis Fērzs gan.

—   Kapteinis Fērzs?

Palūkojusies apkārt, kalpone klusā balsī steidzīgi nobēra:

— Jā, mis, mēs visi esam kā no laivas izsviesti, nezinām, ko darīt. Kapteinis Fērzs ienāca pēkšņi, drīz pēc divpadsmitiem, un mēs neko iepriekš nezinājām. Kundzes nebija mājās. Viņai atnesa telegrammu, bet kapteinis Fērzs to paņēma; pa tālruni arī kāds divreiz pēc viņas vaicāja, tomēr pateikt neko nelika.

Dinija nezināja, kā lai pajautā pašu briesmīgāko.

—   Kāds … kāds viņš liekas?

—   Nezinu, ko teikt, mis. Vienīgais, ko viņš prasīja, bija: «Kur jūsu kundze?» Izskatīties viņš izskatās pilnīgi prātīgs, bet, iepriekš neko nedzirdējuši, mēs baidāmies; bērni ir mājās, un mēs nezinām, kur kundze.

—   Mirkli uzgaidiet, — un Dinija atgriezās pie mašīnas.

— Kas noticis? — vaicāja Džīna un izkāpa ārā. Stāvēdamas uz ietves, abas meitenes apspriedās, ko darīt, kamēr kalpone, palikusi namdurvīs, nenovērsa no viņam baiļpilno skatienu.

— Vajadzētu sadabūt tēvoci Adriānu, — Dinija sacīja. — Baidos par bērniem.

—   Dari to; es pa to laiku ieiešu iekšā un tevi uzgaidīšu. Kalpone izskatās nobijusies kā diegs.

—   Cik atceros, viņš reizēm trakoja, Džīna; var taču būt, ka viņš izbēdzis.

— Ņem mašīnu. Ar mani nekas nenotiks. Dinija paspieda meitenes roku.

—   Pasaukšu taksometru; vajadzības gadījumā tad ari tev būs mašīna.

—   Labi! Pasaki kalponei, kas es esmu, un steidzies projām. Pulkstenis ir jau četri. Dinija palūkojās uz māju un ēdamistabas logā pēkšņi ieraudzīja kādu seju. Meitene gan bija redzējusi Fērzu tikai divas reizes, taču tūlīt viņu pazina. Tādu seju nebija iespējams aizmirst: tā atgādināja uguni, kas liesmo aiz restēm, — asi iezīmēta, barga seja ar mazu ūsiņu, platiem vaigu kauliem, bieziem, tumšiem, viegli iesirmiem matiem un tēraudpelēkām, nemierīgi zibošām acīm. Tagad tās blenza viņā tik drudžainā sasprindzinājumā, ka Dinijai iesāpējās sirds un viņa novērsās.

—   Nelūkojies uz augšu! Viņš ir pie loga! — meitene brīdināja Džīnu. — Izņemot acis, viņš izskatās gluži normāls — kārtīgi apģērbts un tā tālāk. Labāk iesim abas, Džīna, vai abas paliksim te.

—   Nē; ar mani itin nekas nenotiks; ej vien, — un viņa devās iekšā.

Dinija aizsteidzās projām. Cilvēks, ko visi uzskatīja par neglābjami jukušu, bija pēkšņi atgriezies, un tas likās briesmīgi. Nezinādama, ne kādos apstākļos Fērzs ievietots klīnikā, ne ari ko citu, vienīgi to, ka pirms galīgā sabrukuma viņš Diānu nomocījis līdz nāvei, Dinija domāja, ka tikai Adriāns varbūt varētu rast kādu izeju. Brauciens likās bezgala garš. Tēvoci viņa atrada, gatavojamies iet mājup, un steidzīgi visu izstāstīja. Adriāns šausmās lūkojās brāļameitā.

—   Vai tu zini, kur ir Diāna? — viņa, pabeigusi savu stāstu, ievaicājās.

—   Vakarā viņa būs pie Flēras un Maikla. Es ari taisījos iet; taču, kur viņa būs līdz tam, nezinu. Dosimies atpakaļ uz Ouklistrītu. Tas ir kā pērkons no skaidrām debesīm.

Viņi iesēdās mašīnā.

—   Vai tu nevarētu piezvanīt psihiatriskajai klīnikai, tēvoc?

—   Neredzējis iepriekš Diānu, es neuzdrošinos. Tu saki, viņš izskatās normāls?

—   Jā. Tikai viņa acis — tomēr, cik atceros, tās viņam tādas bija vienmēr.

Adriāns sažņaudza galvu rokās. — Tas ir pārāk briesmīgi! Mana nabaga Diāna! Dinijai sāpēja sirds — kā tēvoča, tā Diānas dēļ.

—   Un drausmīgi ir arī tas, — Adriāns turpināja, — ka šī nabaga cilvēka atgriešanās izraisa šausmas. Ak, dievs! Kas tas par ļaunu likteņa joku, Dinij, kas par ļaunu joku! — Dinija paspieda Adriāna elkoni.

—   Un ko saka likums, tēvoc?

—   Dievs to zina! Oficiāli Fērzs par vājprātīgu nav atzīts. Diāna negribēja. Klīnikā viņu ievietoja kā privātu slimnieku.

—   Bet viņš taču droši vien nevarēja izrakstīties, kad gribēja, nepaziņojot iepriekš piederīgajiem?

—   Vai mēs zinām, kas tur noticis?! Varbūt viņš ir tikpat nenormāls kā agrāk un apskaidrības brīdī izbēdzis. Tomēr, lai ko mēs darām, — un, redzot tēvoča sejas izteiksmi, Dinija jutās aizkustināta, — mums jādomā ne vien par sevi, bet arī par viņu. Mēs nedrīkstam padarīt viņa likteni vēl grūtāku. Nabaga Fērzs! Neviena nelaime, Dinij, — ne slimība, ne nabadzība, ne netikums, ne noziegums savā traģismā neaizsniedz vājprātu, un tas attiecas ne vien uz slimo, bet uz visiem, kas ar viņu saistīti.

— Tēvoc, — ieteicās Dinija, — bet kas notiks naktī? Adriāns ievaidējās. — No tā mums viņa kaut kā jāpasargā.

Ouklistrītas galā viņi atlaida taksometru un devās uz durvīm …

Ieiedama Džīna bija pateikusi kalponei: — Esmu mis Tasboro. Mis Dinija aizgāja sameklēt misteru Čerelu. Vai viesistaba ir augšstāvā? Uzgaidīšu tur. Vai bērnus viņš redzēja?

— Nē, mis. Viņš ienāca tikai pirms pusstundas. Bērni ar audzinātāju ir augšā, mācību istabā.

— Tad es būšu starp viņiem, — Džīna noteica. — Uzvediet mani viesistabā.

— Vai pasēdēt pie jums, mis?

— Nē. Uzmaniet, vai nenāk misis Fērza, un tūlīt viņai pasakiet.

Kalpone apbrīnas pilna palūkojās Džīnā un tad atstāja viņu viesistabā vienu. Pavērusi durvis, meitene brīdi pastāvēja un paklausījās. Nedzirdēja ne skaņu. Tad viņa sāka klusi soļot turp un atpakaļ no durvīm līdz logam. Ieraugot Diānu, viņa tūlīt mestos lejā visu pastāstīt; bet, ja uznāktu Fērzs, viņa izietu tam pretī. Sirds pukstēja mazliet ātrāk nekā parasti, taču īstu nervozitāti meitene nejuta. Tā viņa bija nosoļojusi stundas ceturksni, kad aizmugurē uzdzirda kādu skaņu, un apgriezusies ieraudzīja durvīs stāvam Fērzu.

— O! — viņa iesaucās. — Gaidu misis Fērzu; vai jūs esat kapteinis Fērzs?

Stāvs palocījās. — Un kas esat jūs?

—   Džīna Tasboro. Mēs laikam neesam pazīstami.

—   Un tā, ar ko jūs atbraucāt?

—   Dinija Čerela.

—   Kur viņa palika?

— Laikam aizgāja pie viena no saviem tēvočiem. Fērzs izgrūda dīvainu skaņu — kaut ko līdzīgu smiekliem.

—   Pie Adriāna?

—   Tā man šķiet.

Viņš pārlaida spožo, nemierīgi zibošo acu skatienu omulīgajai istabai.

— Vēl jaukāka nekā agrāk, — viņš noteica. — Biju kādu laiku projām. Vai pazīstat manu sievu?

—   Iepazinos ar viņu pie lēdijas Montas.

—   Lipingholā? Vai Diāna vesela?

Vārdi izlauzās tādā kā skarbā nepacietībā.

—   Jā. Pilnīgi vesela.

—   Un skaista?

—   Ļoti.

—   Pateicos.

Džīna no savu garo skropstu apakšas aplūkoja kapteini no galvas līdz kājām, taču nemanīja ne mazākās vājprāta pazīmes. Viņš izskatījās pēc tā, kas bija, — loti kārtīga, apvaldīta karavīra civiltērpā, tikai acis … acis …

— Neesmu redzējis savu sievu četrus gadus, — viņš sacīja, — gribu sastapties ar viņu vienatnē.

Džīna paspēra pāris soļu uz durvju pusi.

—   Iešu projām, — viņa paskaidroja.

—   Nē! — Fērzs negaidīti asi iekliedzās. — Palieciet, kur esat! — Un viņš aizstājās priekšā durvīm.

—   Kāpēc?

—   Gribu būt pirmais, kas viņai pateiks, ka esmu atgriezies.

—   Nu, protams.

—   Tāpēc palieciet te!

Džīna aizgāja atpakaļ pie loga. — Kā jums tīk, — viņa sacīja. Iestājās klusums.

—   Vai esat dzirdējusi par mani? — viņš pēkšņi noprasīja.

—   Ļoti maz. Zinu, ka jūs nebijāt vesels.

Viņš panāca dažus soļus tuvāk. — Vai jums šķiet, ka ar mani kaut kas nav kārtībā?

Džīna pacēla galvu un izturēja viņa skatienu, kamēr tas nervozi novērsās.

—   Nē. Jūs izskatāties pilnīgi vesels.

—   Tāds es esmu. Sēdieties, lūdzu.

—   Pateicos. — Džīna atslīga krēslā.

—   Tā ir labi, — viņš teica. — Skatieties vien uz mani, skatieties.

Džīna vērās sev uz kājām. Fērzs atkal izgrūda savus ķēmīgos smieklus.

— Jūs, acīm redzot, nekad neesat bijusi psihiski slima, citādi jūs zinātu, ka visi uz jums skatās un jūs savukārt blenžat uz viņiem. Nu man jāiet lejā. Au revoir !

Viņš strauji pagriezās un izgāja, aiztaisīdams durvis. Džīna palika nekustīgi sēžam, gaidot, ka Fērzs tās atkal atvērs. Meitene jutās kā sadauzīta; visi locekļi savādi tirpa, it kā viņa būtu piegājusi par tuvu ugunij. Kapteinis vairs nevēra durvis, un Džīna piecēlās, lai atdarītu tās pati. Durvis izrādījās aizslēgtas. Meitene stāvēja, domādama, kā rīkoties. Vai pazvanīt? Varbūt sākt klauvēt un tā pievērst kalpones uzmanību? Viņa nolēma, ka nedarīs ne vienu, ne otru, aizgāja pie loga un sāka lūkoties uz ielu. Dinija drīz būs atpakaļ, un viņa varēs dot tai ziņu. Gluži aukstasinīgi viņa atsauca atmiņā nupat pieredzēto ainu. Fērzs bija viņu ieslēdzis, lai neviens nekavētu viņam sastapt sievu pirmajam, — pilnīgi dabiski, ka viņš, kuru katru turēja aizdomās! Džīnas jaunajā, ne sevišķi maigajā dvēselē pēkšņi pamodās neskaidra nojauta, ko nozīmē, ja visi raugās uz tevi kā vājprātīgu. Nabaga cilvēks! Tad viņa sāka apsvērt, vai varētu nemanīta izkļūt pa logu, un, nospriedusi, ka nevarēs, palika stāvam, vērojot ielas galu, no kurienes vajadzēja nākt glābiņam. Piepeši bez jebkāda iemesla meiteni pārņēma drebuļi — tikai tagad viņa aptvēra, kāda bijusi nesenā sastapšanās. Fērza acis! Cik drausmīgi būt viņa sievai! Džīna atvēra logu plašāk un izliecās ārā …

XV NODAĻA

Ieraudzījuši Džīnu pie loga, Dinija un Adriāns apstājās uz pakāpieniem durvju priekšā.

— Esmu ieslēgta viesistabā, — Džīna mierīgi pavēstīja, — būtu labi, ja jūs mani izlaistu ārā.

Adriāns aizveda brāļameitu atpakaļ uz mašīnu.

—   Paliec te, Dinij. Izsūtīšu Džīnu ārā pie tevis. Nerīkosim scēnas.

—   Esi piesardzīgs, tēvocīt! Man ir tāda sajūta, it kā tu būtu Dāniels, kas dodas iekšā lauvu bedrē.

Savilcis lūpu kaktiņus smaidā, Adriāns piezvanīja. Durvis atvēra pats Fērzs.

— Ā! Čerels? Nāciet iekšā.

Adriāns sniedza roku; Fērzs to nesaņēma.

— Diez vai varu cerēt uz viesmīlīgu sagaidīšanu, — viņš izgrūda.

— Mīļais cilvēk!

—   Nē, uz viesmīlīgu sagaidīšanu cerēt es nevaru, taču gribu redzēt Diānu. Nepūlieties mani aizkavēt, Čerel, — un citi arī lai nepūlas.

—   Protams, ne! Vai jums nebūs nekas pretī, ja aiziešu pēc Džīnas Tasboro? Dinija viņu gaida mašīnā.

— Es viņu ieslēdzu, — drūmi noteica Fērzs. — Te ir atslēga. Sūtiet viņu projām.

Un viņš iegāja ēdamistabā.

Džīna stāvēja pie pašām viesistabas durvīm.

—   Ejiet pie Dinijas, — Adriāns sacīja,— un brauciet projām. Gan es tikšu galā. Ceru, ka ar jums nekas nenotika?

—   Viņš mani tikai ieslēdza.

—   Pasakiet Dinijai, — Adriāns turpināja, — ka Hilerijs droši vien varēs iekārtot jūs abas pie sevis; ja brauksiet tūlīt pie viņa, tad zināšu, kur vajadzības gadījumā jūs meklēt. Jums ir varena dūša, jaunā lēdij.

—   Nav nu gan tāda, ar ko varētu lielīties! — Džīna atsaucās. — Ardievu! — un viņa noskrēja lejā pa kāpnēm. Adriāns dzirdēja parādes durvis aizveramies un lēni nokāpa ēdamistabā. Fērzs stāvēja pie loga, vērodams, kā meitenes iedarbina motoru. Viņš strauji apsviedās apkārt. Tā kustas cilvēki, kas paraduši, ka viņus izspiego. Viņš bija maz izmainījies, tikai kļuvis mazliet pilnīgāks, ne vairs tik kalsns, un mati sirmāki — tas bija viss. Apģērbs viņam bija tikpat kārtīgs kā vienmēr, izturēšanās savaldīga; acis … jā … acis gan …

—   Jā, — it kā nojautis Adriāna domas, Fērzs sacīja, — jūs neviļus jūtat man līdzi, bet labāk gribētu, kaut es būtu miris. Kas gan to negribētu? Cilvēkam nav tiesību sajukt prātā. Bet tagad es esmu atkal normāls, Čerel, iegaumējiet to.

Normāls? Jā, viņš izskatījās normāls. Taču cik lielu nervu spriegumu viņš spēs izturēt?

Fērzs ierunājās no jauna. — Jūs visi domājāt, ka tas ir uz mūžu. Pirms mēnešiem trijiem mans stāvoklis uzlabojās. Tikko to aptvēru, sāku šo faktu slēpt. Tiem, kas mūs uzrauga, — viņa balsī ieskanējās skaudrs rūgtums, —jābūt tik pārliecinātiem par mūsu veselo saprātu, ka vajadzētu mums palikt viņu ziņā vien — un mēs nekad neizveseļotos. Tas, redziet, ir viņu interesēs. — Un viņa degošās acis, kas urbās Adriānā, šķita piebilstam: «Un vai tad jūsu — ne un viņas — ne?» — Tā nu es neko neizrādīju. Man pietika gribasspēka, lai, būdams pie pilna prāta, es noslēptu to šinī šausmu vietā trīs mēnešus. Tikai pēdējā nedēļā vai mazliet agrāk es viņiem atklāju, ka spēju atbildēt par savu rīcību. Lai aizrakstītu uz māju, viņiem vajag krietni vairāk par nedēļu. Es negribēju, lai viņi raksta. Gribēju braukt tieši šurp un parādīties, kāds esmu. Nevēlējos, lai Diāna vai kāds cits tiktu brīdināts. Man vajadzēja sevi pārbaudīt, un es to esmu izdarījis.

— Šausmīgi! — tikko dzirdami nočukstēja Adriāns. Fērza degošais skatiens atkal ieurbās viņā.

—   Jūs taču mīlējāt manu sievu, Čerel, un mīlat viņu joprojām. Kā tad ir?

—   Mēs, tāpat kā agrāk, esam draugi, — teica Adriāns.

— To jūs sacītu arī tad, ja tā nebūtu taisnība.

— Varbūt. Taču vairāk ko sacīt man nav, izņemot vienu: tāpat kā agrāk es vispirms vienmēr domāju par viņu.

— Tātad tāpēc jūs esat te?

— Žēlīgais dievs, vai tad jūs neesat padomājis, kāds viņai tas būs satricinājums? Varbūt jūs neatceraties, kā izturējāties pret viņu, pirms aizgājāt uz slimnīcu? Vai jūs domājat, ka viņa to aizmirsusi? Vai gan kā viņai, tā jums nebūtu labāk, ja jūs atnāktu, teiksim, uz manu kabinetu muzejā un satiktos pirmo reizi tur?

— Nē; satikšos ar viņu šeit, savā paša mājā.

— Te viņa izgājusi cauri ellei, Fērz. Varbūt jums bija taisnība, slēpjot, kā jūs sakāt, savu izveseļošanos no ārstiem, taču jums nekādā ziņā nav tiesību tā pārsteigt Diānu.

Fērzs nikni atmeta ar roku.

— Jūs negribat mani laist pie viņas. Adriāns nolieca galvu.

— Pieļausim, ka tā ir, — viņš lēnīgi noteica. — Taču padomājiet, Fērz, — jūs esat spējīgs novērtēt stāvokli tikpat labi kā es. Iedomājieties sevi viņas vietā. Iedomājieties, ka viņa ienāk iekšā, kā ik brīdi var notikt, un ierauga jūs — bez iepriekšēja brīdinājuma, nezinādama neko par jūsu izveseļošanos, — un viņai taču vajadzīgs laiks, lai tam noticētu, viņa taču nav aizmirsusi, kāds jūs bijāt toreiz. Vai jūs pats sev nedarāt ļaunu? Fērzs ievaidējās. — Bet vai es nenodarīšu sev vairāk ļauna, neizmantodams izdevību? Vai domājat, ka es kādam tagad uzticos? Pamēģiniet.. . pamēģiniet nodzīvot četrus gadus tur, tad jūs redzēsiet! — un viņš drudžaini palūkojās apkārt. — Izmēģiniet, ko nozīmē visu laiku atrasties uzraudzībā, kad ar tevi apietas kā ar bērnu, no kura var sagaidīt visu ko. Pēdējos trijos mēnešos, būdams jau pilnīgi vesels, es novēroju, ka mani ārstēja. Ja mana paša sieva, redzot mani tādu, kāds es esmu — labi apģērbušos un pie vesela saprāta, — nespēj man ticēt, ko lai es gaidu no citiem? Adriāns piegāja viņam klāt.

— Pamazām, pamazām! — viņš noteica. — Šai ziņā jūs kļūdāties. Vienīgi viņa redzēja jūs toreiz, kad jums klājās visļaunāk. Viņai būs grūtāk noticēt nekā jebkuram citam.

Fērzs aizklāja seju ar rokām.

Adriāns gaidīja, bāls aiz satraukuma, bet, kad Fērzs atkal atņēma rokas, viņš nespēja izturēt nelaimīgā skatienu un novērsās.

— Vientulība! — Fērzs izmisis iesaucās. — Zaudējiet saprātu, Čerel, tad jūs sapratīsiet, ko nozīmē būt notiesātam visu mūžu pavadīt vientulībā.

Adriāns uzlika roku viņam uz pleca.

—   Paklausieties, dārgais draugs, manā mājoklī ir lieka istaba; kamēr viss nokārtosies, nāciet un apmetieties pie manis. — Fērza seju izķēmoja pēkšņas aizdomas, skatiens kļuva ass un neuzticīgs, tad atmaiga it kā pateicībā, kļuva atkal sarūgtināts un no jauna atvilga.

—   Jūs vienmēr esat bijis godīgs cilvēks, Čerel, bet pateicos — nevaru. Man jābūt šeit. Lapsām ir alas, un mana ala ir te.

Adriāns nopūtās.

—   Labi; tad mums jāgaida Diāna. Vai esat redzējis bērnus?

—   Nē. Vai viņi mani atceras?

—   Nedomāju.

—   Vai viņi zina, ka esmu dzīvs?

—   Jā. Viņi zina, ka esat slims un atrodaties kaut kur projām.

—   Un to arī? … — Fērzs pieskārās pierei.

—   Nē. Vai uziesim pie viņiem?

Fērzs papurināja galvu, un šai mirklī Adriāns pa logu redzēja nākam Diānu. Viņš mierīgi devās uz durvīm. Kas būtu jādara, kas jāsaka? Viņš jau bija nospiedis durvju rokturi, kad Fērzs pabīdīja viņu sānis un izspraucās holā. Diāna bija atvērusi durvis ar savu atslēgu. Adriāns redzēja, kā viņas seja zem ciešās, augstās cepurītes kļūst bāla. Viņa atslējās pret sienu.

—   Viss kārtībā, Diāna, — Adriāns aši noteica un atvēra viņas priekšā ēdamistabas durvis. Viņa atrāvās no sienas un, pagājusi abiem garām, devās uz ēdamistabu; Fērzs viņai sekoja.

—   Ja vēlēsieties man ko jautāt, būšu šeit, — sacīja Adriāns un aizvēra durvis …

Vīrs un sieva stāvēja elsodami, it kā nebūtu vis nosoļojuši tikai trīs jardus, bet noskrējuši veselu simtu.

— Diāna! — Fērzs iesaucās. — Diāna!

Likās — viņa bija zaudējusi valodu, un Fērzs pacēla balsi:

— Esmu pilnīgi vesels. Vai tu man netici? Diāna nolieca galvu un joprojām klusēja.

— Vai tiešām tev neatradīsies ne pušplēsta vārda, ko man pateikt?

— Tas ir … tas ir pārāk negaidīti.

— Esmu atgriezies normāls. Esmu normāls jau trīs mēnešus.

—   Es tā priecājos, tā priecājos.

—   Ak, dievs! Tu esi skaista kā vienmēr.

Un pēkšņi Fērzs satvēra Diānu savās skavās, cieši piekļāva sev klāt un sāka alkani skūpstīt. Kad viņš palaida sievu vaļā, Diāna bez elpas atslīga krēslā, nolūkodamās kapteinī tādās šausmās, ka viņš aizklāja seju ar rokām.

— Ronald … es nespētu … es nespētu, ja atkal būtu tā kā toreiz. Es nespētu … es nespētu!

Fērzs nometās ceļos pie viņas kājām. — Es negribēju būt varmācīgs. Piedod man!

Un tad, nevarēdami vairs panest pārmērīgo jutu slodzi, abi piecēlās un atgāja viens no otra.

—   Labāk pārrunāsim visu mierīgi, — teica Ferzs.

—   Jā.

—   Vai man varbūt nedzīvot te?

—   Šeit ir tava māja. Tev jādara tā, kā tev pašam labāk.

Viņš atkal izgrūda skaņu, kas bija tik līdzīga smiekliem.

— Es justos vislabāk, ja tu un visi citi izturētos pret mani tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Diāna klusēja. Viņa klusēja tik ilgi, ka Fērzam izlauzās atkal tā pati skaņa.

— Nevajag! — viņa iesaucās. — Es mēģināšu. Bet man vajadzīga … man vajadzīga atsevišķa istaba.

Fērzs palocījās. Pēkšņi viņš pameta uz sievu aizdomīgu skatienu. — Vai tu mīli Čerelu?

—   Nē.

—   Kādu citu?

—   Nē.

—   Tātad baidies?

—   Jā.

—   Saprotu. Gluži dabiski. Nu, mēs, dieva piemeklētie, protams, nedrīkstam uzstādīt noteikumus. Mums jāņem, ko mums dod. Vai tu varētu aiztelegrafēt uz turieni, lai viņi atsūta manas lietas? Tas viņus aizkavēs sacelt troksni. Es aizbraucu no turienes neatvadījies. Iespējams, ka esam viņiem arī ko parādā.

—   Protams. Es par to visu parūpēšos. — Vai Čerelu tagad varam atlaist?

—   Es viņam pateikšu.

—   Atļauj to izdarīt man!

— Nē, Ronald, es iešu pati, — un viņa apņēmīgi pagāja Fērzam garām.

Adriāns stāvēja, atbalstījies pret sienu iepretī durvīm. Viņš pacēla galvu un pūlējās pasmaidīt; atrisinājums nebija grūti uzminams.

— Viņš paliks šeit, bet mēs dzīvosim katrs savā istabā. Draugs, no sirds pateicos par jūsu rūpēm. Vai sazināsieties ar klīniku manā vārdā? Es jums visu paziņošu. Tagad aizvedīšu viņu pie bērniem. Ardievu!

Adriāns noskūpstīja viņai roku un izgāja ārā.

XVI NODAĻA

Hjūberts Čerels stāvēja Pelmelā pie sava tēva kluba, kur viņu vēl nevarēja uzņemt, jo kluba locekļi bija augstākie virsnieki. Viņš jutās mazliet neomulīgi, jo cienīja tēvu, kas tagadējā laikā, kad dēls ar tēvu parasti apietas kā ar skolas puiku vai dēvē par «manu veco», šķita diezgan dīvaini. Tas bija iemesls, kāpēc viņš nervozēja, ieiedams ēkā, kur cilvēki laikam stingrāk nekā jebkur citur pasaulē turas pie sava gadsimta aizspriedumiem un privilēģijām. Taču istabā, kur ieveda Hjūbertu, atradās ļaudis, kuros nebija samanāmas kādas īpašas raizes par privilēģijām un aizspriedumiem. Maza auguma nasks vīriņš ar bālu seju un spurainām ūsām kodīja spalvaskāta galu, pūlēdamies sacerēt vēstuli laikrakstam «Times » par stāvokli Irākā; drukns pieticīga izskata brigādes ģenerālis ar kailu galvvidu un sirmām ūsām apsprieda Kipras salas augu valsti ar pagaru pieticīga izskata pulkvedi leitnantu; stūrains vīrs ar stūrainiem vaigu kauliem un acīm kā lauvai sēdēja loga nišā tik nekustīgi, it kā nupat būtu apbedījis savu krustmāti un prātotu, vai nākamgad pamēģināt pārpeldēt Lamanšu vai ne; sers Konvejs lasīja «Vitekera almanahu».

— Ā, Hjūbert! Šī istaba ir par šauru. Iziesim holā.— Hjūberts tūlīt nojauta, ka ne vien viņš grib teikt kaut ko tēvam, bet arī tēvs vēlas kaut ko sacīt viņam. Viņi apsēdās nišā.

—   Kāpēc tu iebrauci?

—   Gribu precēties, tēvs.

—   Precēties?

—   Ar Džīnu Tasboro.

—   Ko tu saki!

— Mēs gribējām dabūt īpašu atļauju un salaulāties pavisam klusi. Ģenerālis pagrozīja galvu. — Viņa ir lieliska meitene, un es priecājos par tevi, bet tavs stāvoklis kļūst sarežģīts, Hjūbert. Esmu šo to uzzinājis.

Hjūberts pēkšņi pamanīja, cik tēva seja izskatās izmocīta. — Runa ir par nošauto. Viņi apvaino tevi slepkavībā un prasa izdot.

—   Ko?

—   Tas ir kas nedzirdēts, un es neticu, ka viņi uzstās, lai prasību izpildītu; tu taču saki, ka viņš uzbruka pirmais, — laimīgā kārtā tev delmā vēl redzama viņa cirstā rēta; tomēr Bolīvijas laikrakstos, šķiet, sacelta milzu brēka, un metisi turas kopā un paliek pie savas versijas.

—   Man tūlīt jāsastop Hallorsens.

—   Domāju, ka mūsu iestādes nesteigsies.

Tēvs un dēls ilgi sēdēja klusēdami lielajā holā, abi vienādām sejas izteiksmēm stīvi vērdamies savā priekšā. Abu zemapziņā visu laiku bija slēpušās bailes no šādas iespējas, taču neviens no viņiem nebija ļāvis sev skaidri to apzināties, tāpēc trieciens tagad likās jo spēcīgāks. Ģenerālis to izjuta pat smagāk par Hjūbertu. Doma, ka viņa vienīgo dēlu var aizraut uz otru pasaules malu, apvainojot slepkavībā, žņaudza viņu kā lietuvēns.

— Nav jēgas mocīt sevi pirms laika, Hjūbert, — viņš beidzot noteica, — ja mūsu zemē saglabājusies kaut pile saprāta, mēs lietu apturēsim. Pūlējos atcerēties, kuram no mūsu paziņām būtu sakari ar valdības iestādēm. Es šai ziņā esmu pilnīgi nevarīgs — bet ir taču cilvēki, kam visas durvis vaļā un kas prot to arī izmantot. Manuprāt, mums būtu jāaiziet pie Lorensa Monta; viņš vismaz pazīst Saksendenu un, iespējams, kādu no Ārlietu ministrijas. Par Bolīviju man pastāstīja Topšems, bet darīt mūsu labā viņš neko nevar. Iesim kājām, vai ne? Tas mums nāks par labu.

Dziļi aizkustināts, ka tēvs tik ļoti pārdzīvo viņa bēdas, Hjūbertš cieši saņēma ģenerāļa elkoni, un viņi izgāja no kluba. Kad viņi nonāca Pikadilli, ģenerālis, ar pūlēm piespiezdamies domāt par ko citu, ieteicās: — Man neko nepatīk visas šīs izmaiņas.

—   Neredzu, ser, ka te daudz kas būtu mainījies, — vienīgi Devonširas pils pārbūvēta.

—   Nē, savādi; Pikadilli gars ir spēcīgāks par pašu ielu; to nevar iznīcināt. Tagad tu neredzēsi te nevienu cilindru, un tomēr viss, šķiet, palicis pa vecam. Kad pirmo reizi gāju pa Pikadilli pēc kara, jutos tāpat kā jaunības gados, atgriezdamies no Indijas. Bija tā, it kā es beidzot būtu mājās.

—   Jā; svešumā māc dīvainas ilgas pēc šīs ielas. Man tā bija Mezopotāmijā un Bolīvijā. Aizvēru acis — un Pikadilli uzausa atmiņā kā dzīva.

—   Anglijas gars, — ģenerālis iesāka un aprāvās, it kā pārsteigts, ka sniedzis kaut ko līdzīgu kopsavilkumam.

—   Pat amerikāņi to jūt, — Hjūberts piezīmēja, kad viņi iegriezās Hāfmūnstrītā. — Hallorsens man teica, ka pie viņiem nekā tāda neesot; viņš to dēvēja par «nacionālās ietekmes trūkumu».

— Taču ietekme viņiem tomēr ir, — iebilda ģenerālis.

—   Par to nav ko šaubīties, ser, bet kā tā īsti izpaužas? Vai viņiem jāpateicas par to savam tempam?

—   Kur viņi ar savu tempu tikuši? Kopumā ņemot — visur, atsevišķi — nekur. Nē, manuprāt, svarīga ir nauda.

—   Zināt, tēt, esmu novērojis, ka vairums cilvēku šai ziņā kļūdās: patiesībā amerikāņi nemaz tā neciena naudu kā tādu. Viņiem patīk to ātri saraust, bet viņi būtu labāk ar mieru to tikpat ātri pazaudēt nekā lēni iekrāt.

—   Dīvaini gan, ka tautai nav nacionālā gara, — ģenerālis piezīmēja.

—   Viņu zeme ir pārāk liela, ser. Taču kaut kas līdzīgs garam viņiem tik un tā ir — tas ir nacionālais lepnums.

Ģenerālis pamāja ar galvu.

— Kādas jocīgas, mazas, vecas ieliņas! Atceros, kā mēs ar tēvu gājām no Kerzonstrītas uz Sentdžeimsa klubu astoņdesmit otrajā gadā, dienā, kad es iestājos Herovā, — viss palicis uz mata kā toreiz. — Un tā, iegrimuši sarunā, kas neskāra sāpīgo vietu, viņi nonāca Mauntstrītā.

— Re, kur krustmāte Emija, nesaki viņai nekā.

Pāris soļu viņiem pa priekšu lēdija Monta cēli peldēja uz mājas pusi. Ģenerālis ar dēlu panāca viņu jardus simt no durvīm.

—   Kon, — viņa sacīja, — tu izskaties vājš.

—   Dārgā māsiņ, es nekad citāds neesmu bijis.

—   Nē. Hjūbert, zinu, ka gribēju tev ko vaicāt. Ā! Atceros! Bet Dinija apgalvoja, ka tu kopš kara beigām neesot iegādājies jaunas jājambikses. Ka tev patīk Džīna? Ļoti valdzinoša, vai ne?

—   Jā, krustmāt Emij.

—   Viņa pat nav izslēgta no skolas.

— Kāpēc viņu būtu vajadzējis izslēgt?

—   Hm! Nu, nekad nevar būt drošs. Mani viņa gan nekad nav terorizējusi. Vai jūs nākat pie Lorensa? Tagad viņš meties uz Voltēru un Sviftu. Tas ir pavisam nevajadzīgi — viņi jau tā ir izpētīti līdz pēdējam burtam, bet Lorensam patīk ar viņiem noņemties, jo viņi kožas. Kā tur bija ar tiem mūļiem, Hjūbert?

—   Kādā ziņā?

—   Nekad nevaru atcerēties, vai ēzelis ir vīriešu vai sieviešu kārtas radījums.

—   Ēzelis ir vīriešu kārtas, un ēzeļmāte — sieviešu, krustmāt Emij.

—   Jā, un viņiem nav bērnu — tīrā dieva svētība. Kur Dinija?

—   Kaut kur pilsētā.

— Viņai vajadzētu apprecēties.

— Kāpēc? — vaicāja ģenerālis.

— Tāpat vien. Hena teica, ka no Dinijas iznāktu laba galma dāma, — viņa ir tik pašaizliedzīga. Tur jau ir tā nelaime. — Un, izņēmusi no somas atslēgu, lēdija Monta atvēra durvis.

—   Nevaru Lorensu pieradināt pie tējas dzeršanas… vai jums nevar piedāvāt kādu tasīti?

—   Nē, paldies, Emij.

— Jūs atradīsiet viņu svīstam bibliotēkā. — Lēdija Monta noskūpstīja brāli un brāļadēlu un uzlīgoja augšup pa kāpnēm. — Nekādi neaptveru, — atnācēji dzirdēja viņu sakām, ieiedami bibliotēkā. Seru Lorensu viņi atrada apkrāvušos ar Voltēra un Svifta darbiem: viņš sacerēja iedomātu dialogu starp abiem nopietnajiem vīriem. Klausoties ģenerāļa stāstu, viņa seja kļuva drūma.

— Lasīju, — viņš teica, kad svainis beidza runāt, — ka Hallorsens nožēlo savus grēkus, — tas būs Dinijas pirksts. Manuprāt, mums vajadzētu viņu satikt — te ne, mums nav virējas, Emija joprojām cenšas atgūt slaido līniju — bet mēs visi varam paēst pusdienas «Kafijas namā». — Un viņš pacēla tālruņa klausuli.

Kalpotājs atbildēja, ka profesoru Hallorsenu gaidot atgriežamies pulksten piecos; ziņu viņam nodošot nekavējoties.

— Šķiet, ar šo lietu drīzāk nodarbosies Ārlietu ministrija nekā policija, — sers Lorenss turpināja. — Iesim apciemosim veco Šropšīru. Viņš droši vien labi pazina tavu tēvu, Kon, un viņa brāļadēls, Bobijs Ferārs, ir nedziestoša zvaigzne pie Ārlietu ministrijas debesīm. Vecais Šropšīrs vienmēr sēž mājās!

Kad viņi bija ieradušies Šropšīru namā, sers Lorenss vaicāja:

—   Vai varam sastapt marķīzu, Pomet?

—   Šķiet, viņam pašlaik ir stunda, ser Lorens.

—   Stunda — kāda stunda?

—   Viņš mācās Heinšteinu — tā viņu laikam sauc, ser Lorens?

—   Tad jau nu viens aklais ved aiz rokas otru, un vajadzētu marķīzu glābt. Tikko rodas izdevība, Pomet, ielaidiet mūs.

—   Jā, ser Lorens.

—   Astoņdesmit četrus gadus vecs un studē Einšteinu! Kas teica, ka aristokrātija izdzimstot? Tomēr gribētu redzēt tipu, kas viņam to palīdz apgūt; tādam cilvēkam vajag prast gaužām labi apvārdot zobus — veco Šropšīru ap stūri neapvedīsi.

Šai mirklī holā ienāca askētiska izskata vīrs ar vēsu, neizdibināmu skatienu un papliku pakausi un, paņēmis no krēsla cepuri un lietussargu, izgāja ārā.

— Raugiet, kāds cilvēks! — iesaucās sers Lorenss. — Diez cik viņš ņem par stundu? Einšteins ir tikpat neaptverams kā elektrons vai vitamīns; šis ir visnepārprotamākais naudas izspiešanas gadījums, kādu es jebkad esmu redzējis. Ejam.

Šropšīras marķīzs soļoja šurp un turp pa kabinetu, aši mādams ar sārto, sirmas bārdiņas ieskauto galvu, it kā piebalsotu pats savām domām.

— Ā! Jaunais Monts, — viņš iesaucās. — Vai redzējāt to vīru — ja viņš piedāvājas jums mācīt Einšteina teoriju, nepiekrītiet. Viņš tikpat maz prot izskaidrot, kā telpa var būt reizē ierobežota un bezgalīga, kā es.

To jau nespēj pat Einšteins, marķīz.

—     Neesmu vēl pietiekami vecs, — sacīja marķīzs, — lai nodarbotos ar ko citu kā eksaktajām zinātnēm. Teicu viņam, lai vairs nerādās. Ko man ir prieks redzēt?

— Manu svaini ģenerāli seru Konveju Čerelu un viņa dēlu kapteini Hjūbertu Čerelu, Sevišķu Nopelnu ordeņa kavalieri. Jūs droši vien atcerēsieties Konveja tēvu, marķīz, — viņš bija sūtnis Madridē.

— Jā, jā, vai dieniņ, jā! Pazīstu arī jūsu brāli Hileriju; kūsā no enerģijas. Sēdieties! Sēdieties, jauno cilvēk! Vai kaut kas sakarā ar elektrību?

—     Ne gluži, marķīz; drīzāk sakarā ar kāda cilvēka izdošanu ārvalstij.

—     Ko jūs sakāt! — Marķīzs, uzlicis kāju uz krēsla sēdekļa, atspieda elkoni uz ceļa un bārdaino seju — delnā. Kamēr ģenerālis skaidroja, viņš palika stāvam šai pozā un nolūkojās Hjūbertā, kas sēdēja ar sakniebtām lūpām un nolaistām acīm. Kad ģenerālis bija beidzis, marķīzs ierunājās:

— Manuprāt, jūsu tēvocis sacīja, — jūs esot Sevišķu Nopelnu ordeņa kavalieris. Vai dabūjāt to karā?

—     Jā, ser.

—     Darīšu visu, kas būs manos spēkos. Vai drīkstētu palūkoties uz rētu?

Hjūberts uzrotīja kreiso piedurkni, izņēma aproces pogu un parādīja delmu: gara, dziļa rēta stiepās gandrīz no locītavas līdz elkonim.

Marķīzs klusi iesvilpās caur zobiem — tie vēl bija īsti. — Par matu no nāves, jauno cilvēk.

—     Jā, ser. Pacēlu roku tieši, kad viņš dūra.

—     Un tad?

—     Atlecu atpakaļ un, kad viņš metās virsū otrreiz, izšāvu. Tad es paģību.

— Jūs sakāt, ka šis cilvēks dabūja pērienu par nežēlīgu apiešanos ar mūļiem?

—     Viņš tos mocīja nepārtraukti.

—     Nepārtraukti?— atbalsoja marķīzs. — Daži uzskata, ka kautuvju īpašnieki un zooloģiskā biedrība pastāvīgi mokot dzīvniekus, taču nekad neesmu dzirdējis, ka tie tiktu sisti. Par gaumi nestrīdas. Jāpadomā, ko es varētu jūsu labā darīt. Vai Bobijs ir pilsēta, jauno Mont?

— Jā, marķīz. Vakar redzēju viņu «Kafijas namā».

—     Pasaukšu viņu uz brokastīm. Cik atceros, viņš neļauj saviem bērniem audzēt trušus un tur suni, kas visiem kož. Tam vajadzētu nākt jums par labu. Cilvēks, kas mīl dzīvniekus, vienmēr labprāt iepērs tādu, kas tos nemīl. Bet, pirms aizejat, jauno Mont, pasakiet — kā jums patīk šī te? — Un, nolaidis kāju uz grīdas, marķīzs iegāja kaktā, paņēma kādu audeklu, kas bija atsliets pie sienas, un pagrieza pret gaismu. Gleznā visai aptuveni bija attēlota kaila jaunava.

—     Tas ir Steinvičs, — marķīzs paskaidroja. — Vai viņa varētu samaitāt tikumus… ja tiktu piekārta pie sienas?

Sers Lorenss iesprauda monokli: — Ovālā skola. Re, kas iznāk, marķīz, kad dzīvo kopā ar vienas noteiktas formas sievietēm. Nē, tikumus samaitāt viņa nespētu, bet traucētu gremošanas procesus: miesa — jūras zilumā, mati tomātu krāsā, gleznota milzu triepieniem. Vai jūs to nopirkāt?

— Kā to teikt… — marķīzs novilka. — Bet man apgalvo, ka viņa esot krietnu summu vērta. Jūs … jūs jau laikam viņu neņemtu?

— Jūsu dēļ es, ser, darītu nezin ko, bet to gan ne; nē, — atkārtoja sers Lorenss, kāpdamies atpakaļ, — to ne.

— Tā jau baidījos, — nopūtās marķīzs, — bet man tak sacīja, ka viņai piemītot zināms dinamisks spēks. Nu, ko lai dara! Man patika jūsu tēvs, ģenerāli, — viņš jau nopietnāk piebilda, — un, ja viņa mazdēla vārdu tagad vērtē zemāk par nez kādu tur jaukteņu mūļu dzinēju vārdiem, tad mūsu zemē sasniegta tāda altruisma pakāpe, ka šaubos, vai mēs vairs ilgi vilksim dzīvību. Es jums paziņošu, ko saka mans brāļadēls. Ardievu, ģenerāl; ardievu, mans dārgais jaunekli, — tā ir gauži nejauka rēta. Ardievu, jauno Mont, — jūs esat nelabojams.

Uz kāpnēm sers Lorenss pavērās pulkstenī. — Līdz šim, — viņš teica, — visa šī padarīšana aizņēmusi divdesmit minūtes, teiksim, divdesmit piecas, ja ieskaita ceļu. Tādu tempu nav pat Amerika — turklāt mums gandrīz vai iesmērēja ovālu jaunu sievieti. Tagad ejam uz «Kafijas namu» pie Hallorsena. — Un viņi nogriezās Sentdžeimsstrītā. — Šī iela, — viņš piezīmēja, — ir Meka visiem Rietumu švītiem, tāpat kā Rue de la Paix — Meka Rietumu modes dāmām. — Un viņš zobgalīgi aplūkoja savus ceļabiedrus. Kādi lieliski paraugi no sugas, ko ikviena cita zeme reizē apskauž un apsmej! Vīri, kas veidoti vairāk vai mazāk pēc viņu ģīmja un līdzības, visā Britu impērijā, gan darot darbu, gan dzenājot bumbiņas, vairo angļu pasaules slavu. Tādi nemūžam neiznīkst; vēsture, acīm redzot, palūkodamās uz šo sugu, nolēmusi, ka tā dzīvos mūžīgi. Satīras bultas, ko uz to šauj, atlec atpakaļ, it kā atsitušās pret neredzamām bruņām. «Tā mierīgi soļo cauri gadu simteņiem,» viņš nodomāja, «pa zemeslodes ielām un laukumiem; tai nav smalku manieru, dziļas izglītības, liela spēka vai kā cita, bet tā ir apveltīta ar neredzamu, nesatricināmu pārliecību, par savu bezgalīgo nozīmību.»

— Jā, — viņš sacīja, pārkāpdams «Kafijas nama» slieksni. — Uzskatu to par absolūto visuma centru. Citi var apgalvot, ka šis centrs ir ziemeļpols, Roma, Monmartra, — es apgalvoju, ka tas ir «Kafijas nams», pats vecākais klubs pasaulē un, kas attiecas uz kanalizāciju, laikam arī pats sliktākais. Vai mazgāsim rokas vai arī izvairīsimies no šīm mocībām? Norunāts. Apsēdīsimies te un gaidīsim aizjūras kanalizācijas apustuli. Domāju, ka viņš ir visai rosīgs puisis. Žēl, ka nevaram organizēt sacensību starp viņu un marķīzu. Es derētu uz veco.

— Viņš ir klāt, — Hjūberts teica.

Pasaules vecākā kluba zemajā holā amerikānis izskatījās milzīgs.

— Labdien, ser Lorens Mont, — viņš sveicināja. — Ā! Kapteini! Ģenerālis sers Konvejs Čerels? Uzskatu par godu ar jums iepazīties, ģenerāl. Ar ko varu pakalpot, džentlmeņi?

Viņš klausījās sera Lorensa stāstu, kļūdams arvien nopietnāks. — Vai tā nav nejēdzība? Nespēju mierīgi noklausīties. Došos taisnā ceļā pie Bolīvijas sūtņa. Bez tam, kapteini, man ir jūsu kalpotāja Manuela adrese, telegrafēšu mūsu konsulam Lapasā, lai viņš tūlīt dabū no puiša rakstveida ziņojumu, kas apliecinātu jūsu vārdus. Vai tāda nolādēta aplamība ir kādreiz dzirdēta? Piedodiet man, džentlmeņi, bet man nebūs miera, kamēr nesacelšu visu kājās. — Un, pamājis sarunu biedriem ar galvu, viņš aizdrāzās. Trīs angļi atkal apsēdās.

—     Vecajam Šropšīram laikam būs jāpadodas, — piezīmēja sers Lorenss.

—     Ak, tad tāds ir šis Hallorsens, — teica ģenerālis. — Glīts puisis.

Hjūberts neteica neko. Viņš jutās aizkustināts.

XVII NODAĻA

Nemiera mocītas, abas meitenes klusēdamas brauca uz Sv. Augustīna baznīcu Pļavās.

— Nezinu, kuru no viņiem vairāk žēlot, — pēkšņi ieteicās Dinija. — Līdz šim nebiju par ārprātu nemaz padomājusi. Cilvēki vai nu smejas par to, vai noslēpj tālāk no acīm. Bet man šķiet, tā ir vislielākā nelaime pasaulē, sevišķi, ja prāts brīžam noskaidrojas un cilvēks apzinās savu slimību.

Džīna pārsteigta palūkojās runātājā — Dinija bez humora pieskaņas bija kas jauns.

— Kur tagad jābrauc?

— Nogriezīsimies te; mums jāšķērso Jūstonrouda. Manuprāt, krustmāte Meja nevarēs vis mūs pie sevis uzņemt. Pie viņas droši vien būs kāds, kas mācās cīnīties ar graustiem. Nekas, ja viņa nevarēs, es piezvanīšu Flērai. Žēl, ka nepadomāju par to iepriekš.

Dinijas bažas attaisnojās — mācītāja māja bija ļaužu pilna un krustmāte Meja izgājusi; toties viņas sastapa tēvoci.

— Kamēr esam šeit, izpētīsim, vai tēvocis Hilerijs būs ar mieru jūs savienot, — čukstēja Dinija.

Hilerijs, kam triju dienu laikā bija pagadījusies pirmā brīva stunda, kreklos izmeties, grieza vikingu kuģa modeli. Taisīt senu kuģu miniatūras bija viņa iemīļotais atpūtas veids, jo kalnos kāpt viņam vairs nebija ne vaļas, ne spēka. Tiesa, kuģīšu pabeigšana prasīja vairāk laika nekā jebkura cita nodarbība un viņam šā laika bija mazāk nekā pārējiem, taču viņš to neņēma vērā. Sasveicinājies ar Džīnu, viņš atvainojās un turpināja darbu.

— Tēvoci Hilerij, — Dinija tūlīt iesāka, — Džīna precēsies ar Hjūbertu, un viņi grib dabūt īpašu atļauju, tāpēc mēs atbraucām pajautāt, vai tu viņus salaulāsi.

Hilerija roka, kura turēja grebli, sastinga, acis blēdīgi samiedzās, līdz palika redzamas tikai šauras spraudziņas.

—     Vai baidāties pārdomāt? — viņš teica.

—     Nebūt ne, — atcirta Džīna.

Hilerijs uzmanīgi viņu nopētīja. No diviem vārdiem un viena skatiena mācītājs guva pārliecību, ka viņa priekšā stāv jauna sieviete ar raksturu.

— Pazīstu jūsu tēvu, — viņš teica, — viņš nekad nesteidzas.

—     Tētis šai ziņā izrādījās pilnīgi pierunājams.

—     Tā ir taisnība, — piebalsoja Dinija, — es viņu redzēju.

—     Un tavs tēvs, dārgā?

— Viņš arī būs pierunājams.

—     Ja tā notiks, — sacīja Hilerijs, ķerdamies atkal pie kuģa pakaļgala, — es pārējo nokārtošu. Ja jūs patiešām esat izlēmuši, tad nav ko kavēties. — Viņš pagriezās pret Džīnu. — Jūs droši vien būtu laba kalnos kāpēja, tikai sezona patlaban beigusies, citādi es ieteiktu šo nodarbību jūsu medus mēnesim. Taču var arī pabraukties ar traleri pa Ziemeļjūru.

—     Tēvocis Hilerijs, — Dinija iesprauda,— atteicās no dekāna amata. Viņš ir slavens ar savu askētismu.

—     Man nepiestāvēja cepures auklas, Dinij, bet vari ticēt, ka es to esmu ne reizi vien nožēlojis. Nesaprotu, kāpēc atraidīju vieglu dzīvi, — tad man būtu bijis vaļas izgriezt visas pasaules kuģus, rakstīt laikrakstiem vēstules un uzaudzēt itin jauku vēderiņu. Tava krustmāte par to nedod man miera ne dienu, ne nakti. Kad iedomājos, ko ar savu ietekmīgo ārieni paveica tēvocis Katberts un cik lielisks viņš izskatījās pēc nāves, visa mana velti izšķiestā dzīve aizslīd gar acīm, un es garā redzu, kā sabrūku, kad mani izjūdz no ilksīm. Vai jūsu tēvs stipri piepūlas, mis Tasboro?

— Nē, viņš, viņš liek mērenu soli, — teica Džīna,

— bet pie mums ir lauki.

— Tāpēc vien ne! Likt mērenu soli un uzskatīt, ka ar to pietiek, ir pilnīgi dabiski.

— Bet varbūt arī pretdabiski, — iesprauda Dinija,

— Ai! Tēvoc, šodien pie Diānas negaidīti ieradās kapteinis Fērzs.

Hilerija seja tūlīt kļuva nopietna.

—     Fērzs! Tā ir vai nu neizsakāmi briesmīga, vai neizsakāmi laba vēsts. Vai tēvocis Adriāns zina?

—     Jā; es aizbraucu uz muzeju un aizvedu viņu uz Ouklistrītu. Viņš tagad ir pie kapteiņa Fērza. Diānas nebija mājās.

— Vai redzēji Fērzu?

— Es iegāju iekšā un sarunājos ar viņu, — sacīja Džīna, — viņš likās pilnīgi normāls, tikai ieslēdza mani istabā.

Hilerijs joprojām palika nekustīgi stāvam.

— Tagad mēs atvadīsimies, tēvoc; mēs dodamies pie Maikla.

— Ardievu, un liels paldies jums, mister Čerel.

— Jā, — Hilerijs izklaidīgi noteica, — cerēsim, ka viss būs labi.

Abas meitenes iesēdās mašīnā un devās uz Vestminsteru.

—     Acīm redzot, viņš sagaida visļaunāko, — Džīna noteica.

—     Tur nav ko brīnīties — lai kāds būtu atrisinājums, tas būs šausmīgs.

— Pateicos!

— Nē, nē! — Dinija nomurmināja. — To taču es neteicu par tevi. — Un viņa nodomāja, cik neatlaidīgi Džīna prot paturēt acīs savu mērķi, neļaujot domām aizklīst pie kā cita.

Maikla mājas priekšā Vestminsterā viņas sastapa Adriānu, kas bija zvanījis Hilerijam un uzzinājis, kurp meitenes aizbraukušas. Pārliecinājies, ka Flēra var dot abām naktsmājas, viņš aizgāja, taču Dinija, ko bija satraukusi tēvoča seja, skriešus metās viņam pakaļ.

Adriāns devās uz upes pusi, un parlamenta laukuma stūrī meitene viņu panāca.

—     Vai tev gribētos būt vienam, tēvoc?

—     Par tevi es allaž priecājos, Dinij. Nāc līdzi! Dinija paņēma Adriānu zem rokas, un abi devas gar

krastmalu uz rietumiem. Tomēr meitene neteica ne vārda: ja tēvocis gribēs, viņš ierunāsies pats.

—     Zini, es vairākas reizes biju klīnikā, — viņš beidzot iesāka, — lai apskatītos, kā Fērzam klājas, un pārliecinātos, vai viņu kārtīgi ārstē. Pēdējos mēnešos neaizbraucu un tāpēc arī saņēmu, ko biju pelnījis. Taču apciemojumi vienmēr bija neizsakāmi smagi. Nupat sarunājos ar viņiem pa tālruni. Viņi gribēja braukt Fērzam pakaļ, bet es aizliedzu. Kāds no tā būs labums? Viņi atzīst, ka pēdējās divās nedēļās kapteinis bijis gluži normāls. Tādos gadījumos viņi laikam nogaida vismaz mēnesi un tikai tad paziņo mājiniekiem. Fērzs pats apgalvo, ka viņš esot jau trīs mēnešus normāls.

—     Kāda šī klīnika ir?

—     Liela lauku māja — pacientu ne vairāk kā desmit; katram ir pašam sava istaba un savs kalpotājs. Labāku vietu, manuprāt, vairs neatradīs, bet man vienmēr iedvesa šausmas mūris, kas to iejož, — tā virspusē sadzītas naglas — un klīnikā valdošā atmosfēra, it kā te ko slēptu. Vai nu es esmu pārspīlēti jūtelīgs, Dinij, vai arī šī slimība patiesi ir pati briesmīgākā zemes virsu.

Dinija sažņaudza tēvoča elkoni. — Man arī tā liekas. Kā viņš izkļuvis ārā?

—     Fērzs izturējies tik normāli, ka kopēji viņu nemaz vairs nav uzmanījuši; viņš it kā teicis, ka iešot pagulēt, un lenča laikā izlavījies ārā. Acīm redzot, viņš ievērojis, ka ik dienas noteiktā stundā ierodas kāds tirgotājs, jo izšmaucis, kad vārtsargs pieņēmis pirkumus; līdz stacijai viņš nogājis kājām un iesēdies pirmajā vilcienā. No turienes līdz Londonai ir tikai divdesmit jūdzes. Kamēr kopēji apķērās, viņš jau droši vien bija pilsētā. Rīt aizbraukšu uz turieni.

—     Nabaga tēvoc! — Dinija līdzjūtīgi noteica.

—     Tāda, bērniņ, ir dzīve. Necerēju gan nokļūt starp divām ugunīm!

— Vai slimība viņiem ir ģimenē?

Adriāns pamāja ar galvu. — Viņa vectēvs nomira gara aptumsumā. Ja neizceltos karš, Fērzs varbūt nemaz nebūtu saslimis, bet kas to lai zina? Iedzimts plānprāts? Vai tas ir taisnīgi? Nē, Dinij, neticu, ka dieva žēlastība izpaužas kādā mums, cilvēkiem, saprotamā formā vai ka tā līdzīga mūsu žēlsirdībai. Visu aptverošs jaunrades spēks bez sākuma un gala — to vēl var pieļaut. Bet… cerēt, ka viņš rūpējas par mūsu sīkajiem likteņiem, ir velti. Palūkosimies uz to pašu trako namu! Bailes pat iedomāties. Un, ja jau tādas ir mūsu izjūtas, ko tad lai saka par nelaimīgajiem, kurus tur iesloga! Jūtīgie no viņiem novēršas un nodod nejūtīgo varā — un tad lai viņiem dievs stāv klāt!

— Bet tu taču esi pārliecināts, ka dievs to nedarīs.

— Kāds reiz teicis, ka dievs ir viena cilvēka palīdzība otram, — vismaz citur mēs viņa gribas izpausmi neredzam.

— Un velns?

— Velns ir ļaunums, ko viens cilvēks nodara otram, un es vēl piebilstu: dzīvniekiem.

— Tas nu ir tīrais Sellijs, tēvocīt.

—     Glaimojošs salīdzinājums. Bet nu es esmu kļuvis par ļauno tēvoci, kas aizvilina jauniešus no patiesības ceļiem.

—     Tas, kas šos ceļus nestaigā, nav no tiem arī aizvilināms. Re, kur arī Ouklistrīta. Vai man ieiet un pavaicāt Diānai, vai viņai kaut kas nav vajadzīgs?

—     Tas būtu gan labi! Gaidīšu tevi uz šī stūra, Dinij, un liels, liels paldies tev.

Neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, Dinija aši piegāja pie namdurvīm un piezvanīja. Atvēra tā pati kalpone.

— Negribu iet iekšā, bet vai jūs nevarētu paklusām uzzināt no misis Fērzas, vai viss kārtībā un vai viņai kas nav vajadzīgs. Un pasakiet viņai, ka esmu pie misis Montas un kuru katru brīdi varu atnākt un palikt pie jums, ja misis Fērza to vēlētos.

Kamēr kalpone bija projām, Dinija pūlējās saklausīt kādu skaņu, bet nekas nebija dzirdams.

— Misis Fērza lika, — atgriezusies ziņoja kalpone, jums sirsnīgi pateikties, mis, un pasacīt, ka viņa katrā ziņā aizsūtīšot pēc jums, ja jūs viņai būšot vajadzīga. Pašlaik viņa jūtas labi, mis, bet — ak dievs! — mēs esam kā no laivas izsviesti, kaut arī ceram, ka viss izvērsīsies labi. Un viņa liek sveicināt, mis, un lai misters Čerels neraizējoties.

— Pateicos, — sacīja Dinija, — un no sirds pasveiciniet viņu no mums un pasakiet, ka mēs ik brīdi esam viņas rīcībā.

Tad tikpat ātri, nelūkodamās ne pa labi, ne pa kreisi, viņa atgriezās pie Adriāna. Tēvocis noklausījās, ko Diāna teikusi, un abi devās tālāk.

— Kas ir briesmīgāks par mokpilnu neziņu? — ierunājās Adriāns. — Un cik ilgi tas vilksies, ak, kungs! Cik ilgi? Bet viņa taču lūdza, lai mēs neuztraucamies,— un viņš izmisuma pilns iesmējās. Sāka krēslot, un ielu un tiltu gali šai skumjajā gaismā, kas nebija īsti ne diena, ne nakts, izskatījās it kā aprauti, drūmi un vienaldzīgi. Tad sabiezēja tumsa, un, iedegoties spuldzēm, viss atkal apguva agrākos apveidus — tikai tagad tie bija maigāki.

—     Dinij, bērns, — teica Adriāns, — es esmu galīgi nederīgs ceļabiedrs; labāk iesim atpakaļ.

—     Tādā gadījumā nāc pie Maikla uz pusdienām — nu, lūdzu, tēvocīt!

Adriāns papurināja galvu.

—     Tādiem kā es nav vieta dzīrēs. Bez tam esmu pārliecināts, ka neprastu pie galda pieklājīgi uzvesties, kā tava aukle mēdza sacīt.

—     To viņa nebūt neteica, viņa nebija tik stingra. Starp citu, mana aukle bija skotiete. Vai «Fērzs» ir skotu vārds?

—     Sākumā varbūt bijis. Bet Ronalds nāk no Rietumsaseksas, kaut kur no Krīta kalniem, — Fērzi ir sena ģimene.

—     Vai tu nedomā, ka senajās ģimenēs ir daudz dīvainību?

—     Nesaprotu, kāpēc lai tās tur būtu? Ja senā ģimenē gadās kāda dīvainība, tai nepaiet vienaldzīgi garām, bet tūlīt pievērš īpašu uzmanību. Senās ģimenēs nav tik daudz laulību starp tuviem radiniekiem kā uz laukiem.

Nojauzdama, ka šis temats tēvoci izklaidē, Dinija turpināja: — Vai pēc tavām domām cilts senumam ir kādas priekšrocības, tēvoc?

—      Ko nozīmē «senums»? Vienā ziņā visas ģimenes ir vienādi senas. Bet, ja tu domā tās labās īpašības, ko iegūst, paaudzēm ilgi krustojot vienas sugas eksemplārus, tad — nudien, nezinu — var, protams, runāt par «labu sugu» tādā nozīmē, kādā šo vārdu attiecina uz suņiem un zirgiem, bet to iespējams izaudzēt labvēlīgā ārējā vidē — kalnu ielejās vai pie jūras; visur, kur cilvēki dzīvo labos apstākļos. No veselīga celma izaug veselīgas atvases — tur nu nav ko šaubīties. Atceros ciematus pašos Itālijas ziemeļos, kur nav ne viena vienīga augstdzimuša cilvēka un kur tomēr visi izskatās skaisti un aristokrātiski. Bet, kad runājam par ģēniju vai izcilu cilvēku pēctečiem, tad ļoti šaubos, vai mēs simetrijas vietā nedabūsim viskroplīgāko asimetriju. Vislabākā stāvoklī varbūt ir ģimenes, kas cēlušās no karavīriem un jūrniekiem un saņēmušas pūrā attiecīgas tradīcijas, — tām ir stipra veselība un ne pārāk daudz saprāta; turpretī zinātnieku un komersantu atvasēs jau redzam kroplību. Nē! Manuprāt, «seno» ģimeņu vienīgās priekšrocības slēpjas audzināšanā, ko tās var sniegt bērniem, noteiktu tradīciju iepotēšanā, noteiktu mērķu nospraušanā; to meitām varbūt ir arī vairāk izdevību līgavu tirgū; šo ģimeņu bērni parasti aug uz laukiem; un, beidzot, viņiem ir vieglāk izvēlēties savu dzīves ceļu, kā arī praktiski uz tā nostāties. Tas, kas, runājot par cilvēkiem, tiek dēvēts par «labu sugu», ir drīzāk garīga nekā fiziska īpašība. Mūsu domas un jūtas galvenokārt ir atkarīgas no tradīcijām, paražām un audzināšanas. Bet es tev droši vien esmu apnicis, bērniņ.

—      Nē, nē, tēvoc; man tas ārkārtīgi interesē. Tātad tu domā, ka no paaudzes paaudzē pāriet drīzāk pasaules uzskats nekā fiziskās īpašības?

—      Jā, bet tie abi ir saistīti.

—      Un tu uzskati, ka vecās tradīcijas pamazām izzūd un jaunajām paaudzēm drīz vairs nebūs ko mantot no vecajām?

—     Nezinu. Tradīcijas ir ārkārtīgi sīkstas, un mūsu zemē pastāv daždažādi iestādījumi, kas tās uztur pie dzīvības. Redzi, pie mums ir bezgala daudz vadošu amatu, un vispiemērotākie tiem ir cilvēki, kas bērnībā, visvairāk pieradināti būt patstāvīgi, kas mācīti nepļāpāt par sevi, bet darīt darbu tāpēc, ka tas ir viņu pienākums. Šādi cilvēki, piemēram, tur savās rokās armiju, un domāju, ka viņi to paturēs arī turpmāk. Turpretī privilēģijas mūsu dienās ir attaisnojamas tikai tad, ja cilvēks skrien, kamēr krīt.

—     Krietna tiesa, — noteica Dinija, — kā liekas, papriekš nokrīt un tad tikai mēģina skriet. Bet te nu mēs atkal esam pie Flēras. Lūdzu, nāc iekšā, tēvocīt! Ja Diānai ko vajadzēs, tu būsi pie rokas.

—     Labi, bērns, un paldies, ka pievērsi manas domas tematam, par ko es bieži prātoju. Ak, tu viltīgā lapsiņa!

XVIII NODAĻA

Cītīgi izmantodama tālruni, Džīna bija sadzinusi Hjūbertu «Kafijas namā» un uzzinājusi jaunās vēstis. Dinijai un Adriānam ienākot, viņa patlaban dzīrās aiziet.

—     Kur tad tu?

—     Drīz būšu atpakaļ, — attrauca Džīna un pazuda jau aiz stūra.

Londonu viņa pazina maz un tāpēc pasauca taksometru. Kad mašīna apstājās Ītonskvērā liela, drūma nama priekšā, viņa atlaida šoferi un piezvanīja.

—     Vai lords Saksendens ir pilsētā?

—     Jā, milēdij, bet viņa nav mājās.

—     Kad viņš pārnāks?

—     Viņa gaišība ieradīsies uz pusdienām, bet…

—     Tad es pagaidīšu.

—     Piedodiet.. . milēdij …

—     Milēdija es neesmu, — sacīja Džīna, pasniegdama kalpotājam vizītkarti, — bet viņš mani tik un tā pieņems.

Kalpotājs vēl mirkli vilcinājās, tomēr, kad Džīna uzmeta viņam tiešu skatienu, teica:

— Nāciet, lūdzu, šeit, mi… mis.

Džīna iegāja norādītajā istabā. Vienīgās lietas mazajā telpā bija apzeltīti, ampīra stila krēsli, svečturis un divi konsoļu balstīti galdi ar marmora virsām.

— Tikko lords Saksendens ierodas, iedodiet viņam manu vizītkarti.

Sulainis, likās, bija atguvies.

— Viņa gaišībai būs ļoti maz laika, mis.

—     Mazāk nekā man viņam tā nebūs, neraizējieties.— Un viņa apsēdās uz viena no apzeltītajiem krēsliem. Kalpotājs pazuda. Novilkusi cimdus un sakrustojusi brūno roku tievos pirkstus, Džīna sēdēja slaida, glīta un sparīga un brīžam lūkojās satumstošajā laukumā aiz loga, brīžam marmora pulkstenī ar zeltītiem rotājumiem. Atgriezās sulainis un aizvilka aizkarus.

—     Vai jūs nevēlētos, mis, — viņš ierunājās, — atstāt zīmīti vai varbūt likt kaut ko pateikt viņa gaišībai mutvārdos?

— Pateicos, nē.

Kalpotājs pamīņājās, lūkodamies meitenē ar šaubīgu skatienu, it kā prātojot, vai viņa nav apbruņota.

— Mis Tasbera? — viņš vaicāja.

—     Tasboro, — noskaldīja Džīna. — Lords Saksendens mani pazīst, — un viņa pacēla acis.

—     Saprotu, mis, — kalpotājs steidzīgi nomurmināja un atkal nozuda aiz durvīm.

Pulksteņa rādītāji jau tuvojās septiņiem, kad viņa izdzirda holā balsis. Pēc mirkļa durvis atvērās, un ar Džīnas vizītkarti rokās, labvēlībā starodams, ienāca lords Saksendens.

— Priecājos! — viņš teica. — Ārkārtīgi priecājos! Džīna pacēla acis, un prātā viņai pazibēja doma:

«Murrājošs runcis.» Viņa sniedza lordam roku.

—     Jūs esat ļoti laipns, ka mani pieņēmāt.

—     Nav par ko pateikties.

— Gribēju jums pastāstīt, ka esmu saderinājusies ar Hjūbertu Čerelu, — atcerieties, viņa māsa viesojās pie Montiem. Vai esat dzirdējis par bezgala aplamo prasību — izdot viņu Bolīvijas iestādēm? Ko muļķīgāku grūti izdomāt — viņš taču šāva aizsargājoties — no tās reizes viņam palikusi drausmīga rēta, jūs ik bridi varat dabūt to redzēt.

Lords Saksendens kaut ko neskaidri nomurmināja. Viņa skatienā bija iezadzies manāms vēsums.

— Tāpēc es gribēju jūs palūgt pielikt tam visam punktu. Zinu, ka tas ir jūsu spēkos.

— Manos spēkos? Nebūt ne — jūs maldāties. Džīna pasmaidīja.

— Protams, tas ir jūsu spēkos. To zina ikviens. Man tas ir tik svarīgi.

—     Bet tovakar jūs vēl nebijāt saderinājusies, vai ne?

—     Nē!

—     Ļoti pēkšņi!

— Vai tad visas saderināšanās nav pēkšņas? — viņa, acīm redzot, nespēja aptvert, kā viņas paziņojums satriecis piecdesmit gadus veco vīru, kas bija ienācis istabā, lolodams ja ne citu, tad vismaz neskaidras cerības, ka atstājis iespaidu uz jaunu meiteni; taču Džīna redzēja, ka lords jūtas viņā vīlies, un arī viņa pati jutās vīlusies lordā. Saksendena seja tagad pauda ledainu pieklājību un piesardzību.

«Viņš ir cietāks rieksts, nekā biju cerējusi,» Džīna nodomāja. Sākdama runāt citā tonī, viņa vēsi noteica: — Galu galā kapteinis Čerels ir Sevišķu Nopelnu ordeņa kavalieris un viens no jums. Angļi taču nepamet savus tautas brāļus nelaimē, vai ne? Sevišķi, ja viņi mācījušies vienā skolā.

Brīdī, kad ira visas ilūzijas, labi izdomātais uzbrukums atstāja uz kādreizējo Uzpūtīgo Bentemu zināmu iespaidu.

—     Ak, tā! — viņš iesaucās. — Tātad viņš arī mācījies Herovā?

—     Jā. Un jūs zināt, kas viņam ekspedīcijā bija jāpārcieš. Dinija nolasīja jums dažus izvilkumus no viņa dienasgrāmatas.

Lords piesarka un, pēkšņi sadusmojies, teica: — Jūs, jaunās dāmas, laikam domājat, ka man nav nekā cita ko iesākt kā bāzt degunu darīšanās, kuras nemaz neattiecas uz mani. Noziedznieku izdošana ietilpst tiesas kompetencē.

Džīna palūkojās caur savām garajām skropstām, un nelaimīgais lords sarāvās, it kā vairīdamies sitiena.

—      Ko es varu izdarīt? — viņš skarbi iesaucās. — Viņi taču manī neklausīsies.

—      Pamēģiniet, — mudināja Džīna. — Ir cilvēki, kurus vienmēr uzklausa.

Lorda Saksendena acis mazliet izvalbījās.

— Jūs sakāt, viņam esot rēta. Kur? Džīna uzrotīja kreisās rokas piedurkni.

— No šīs vietas līdz šai. Viņš izšāva, kad nelietis metās viņam virsū otrreiz.

— Hm!

Nenovērsdams skatienu no meitenes rokas, lords atkārtoja dziļdomīgo piezīmi, kam sekoja klusums, līdz Džīna piepeši ierunājās: — Vai jums patiktu, ja jūs izdotu, lord Saksenden?

Viņš nepacietīgi atmeta ar roku.

— Šī taču ir oficiāla lieta, jaunā lēdij.

Džīna atkal palūkojās lordā.

— Vai patiešām tiesa, ka pie mums neviens neko nepanāk ar protekcijas palīdzību?

Saksendens iesmējās.

— Atnāciet parīt… nē, aizparīt uz Pjemontas hoteļa restorānu paēst ar mani lenču, tad es jums pateikšu, vai būšu spējis ko izdarīt.

Džīna labi zināja, kad jābeidz; draudzes sapulcēs viņa savas runas nekad nevilka garumā. Viņa sniedza roku: — No sirds pateicos. Pusdivos, jā?

Lords Saksendens izbrīnā pamāja ar galvu. Cilvēkam, kurš savu mūžu bija aizvadījis valstiski svarīgu jautājumu jūklī, ko risina vienīgi aplinku ceļā, patika jaunās sievietes tiešums.

—     Ardievu! — viņa sacīja.

—     Ardievu, mis Tasboro, un novēlu daudz laimes.

— Pateicos. Tas būs atkarīgs no jums, vai ne? — Un, pirms lords paspēja atbildēt, Džīna jau atradās aiz durvīm. Viņa devās atpakaļ kājām, aukstasinīgi apsverot stāvokli. Domas darbojās skaidri un ātri, jo viņa bija radusi paļauties vienīgi uz sevi. Viņai jāsatiek Hjūberts jau šovakar! Iegājusi iekšā, Džīna tūlīt devās atkal pie tālruņa un piezvanīja uz «Kafijas namu».

—     Vai tas esi tu, Hjūbert? Šeit Džīna.

—     Jā, mīļo.

—     Atnāc pēc pusdienām šurp. Man tevi jāredz.

—     Ap deviņiem?

—     Jā. Skūpstu tevi. Viss. — Un viņa nolika klausuli. Vajadzēja doties augšā pārģērbties, bet viņa palika brīdi stāvam, savā izskatā atgādinādama īstu «tīģerieni». Patiešām, tā savā nākotnē iesoļo pati jaunība — lokana, apņēmīga, vienmēr gatava lēcienam; viņa it kā cieši iederējās Flēras greznajā, izsmalcinātajā viesistabā, bet reizē bija ari tai galīgi sveša.

Ja kāds no ēdājiem ir nopietni noraizējies un pārējie to zina, tad maltītes laikā visi cenšas sarunāties par dažādiem niekiem. Neviens nepieminēja Fērzus, un Adriāns aizgāja, tikko bija padzerta kafija. Dinija viņu pavadīja līdz durvīm.

— Ar labu nakti, dārgo tēvocīt. Pirms gulētiešanas drošības pēc salikšu nepieciešamās lietas somā; taksometru te var dabūt vienmēr. Apsoli man neraizēties.

Adriāns smaidīja, taču izskatījās ļoti slikti. Pie viesistabas durvīm Dinija sadūrās ar Džīnu, un tā pastāstīja jaunās vēstis par Hjūbertu. Kad pirmais lielais izbīlis pārgāja, Diniju pārņēma kvēls sašutums.

—     Kāds drausmīgs huligānisms!

—     Jā, — teica Džīna. — Hjūberts drīz atnāks, un es gribu parunāt ar viņu vienatnē.

—     Tādā gadījumā uzved viņu augšā Maikla kabinetā. Es došos pie paša Maikla un visu izstāstīšu. Jāziņo parlamentam, tikai, — viņa piebilda, — tas tagad atlaists brīvdienās. Sēdes notiek vienīgi tad, kad nevajag.

Džīna palika holā gaidām, lai ielaistu Hjūbertu. Kad abi jaunieši bija uzgājuši istabā, kuras sienas klāja pēdējo triju paaudžu gravētās asprātības, Džīna iebīdīja Hjūbertu visērtākajā Maikla krēslā un apsēdās viņam uz ceļiem. Apvijusi roku ap Hjūberta kaklu un piekļāvusi lūpas viņa mutei, meitene tā palika labu brīdi.

— Tagad pietiks, — viņa sacīja, pieceldamās un aizdedzinādama cigaretes. — Ar izdošanu viņiem nekas neiznāks, Hjūbert.

—     Bet ja nu iznāk?

—     Neiznāks. Un, ja arī iznāks, — tad mums jo vairāk tūlīt jāapprecas.

—     Mīļo meitenīt, es nevaru.

—     Tev jāvar. Un neceri, lūdzu, ka gadījumā, ja tevi izdos, — kas gan nav ticams — es nebraukšu līdzi. Es, bez šaubām, braukšu, turklāt ar to pašu kuģi — vai nu būšu tava sieva, vai ne.

Hjūberts nolūkojās līgavā.

—     Tu esi brīnišķīga, — viņš, sacīja, — bet…

—     Jā, jā, es zinu. Tavs tēvs un tavs bruņnieciskums, un tava vēlēšanās padarīt mani manas pašas labā nelaimīgu, un tā tālāk, un tamlīdzīgi. Biju pie jūsu tēvoča Hilerija. Viņš ir ar mieru visu nokārtot, jo nav tikai garīgais tēvs vien, bet arī cilvēks ar lielu dzīves pieredzi. Ņemsim pastāstīsim viņam pēdējos notikumus un, ja viņš joprojām neiebildīs, salaulāsimies. Rīt no rīta abi kopā aiziesim pie viņa.

—     Bet…

—     Nekādu «bet»! Viņam tu neapšaubāmi vari uzticēties; manuprāt, viņš ir īsts cilvēks.

—     Tas viņš ir, — Hjūberts piekrita, — tādus var uz pirkstiem saskaitīt.

— Lieliski; tātad norunāts. Tagad tu drīksti mani vēlreiz noskūpstīt. — Un viņa atkal apsēdās Hjūbertam klēpī. Šādā pozā abus pārsteigtu Dinija, ja daba nebūtu apveltījusi Džīnu ar asu dzirdi. Tāpēc, kad meitene atvēra durvis, Hjūberta līgava stāvēja, pētīdama pie sienas pakārto «Balto pērtiķi» un Hjūberts pašreiz vilka no kabatas cigarešu etviju.

— Šis pērtiķis ir lielisks, — teica Džīna. — Mēs precēsimies, Dinij, par spīti visām jaunajām nejēdzībām, tas ir, ja vien jūsu tēvocis Hilerijs joprojām būs ar mieru. Ja gribi, vari rīt no rīta nākt mums atkal pie viņa līdzi.

Dinija pavērās brālī, kas bija piecēlies kājās.

— Bez cerībām, — viņš nopūtās, — nespēju neko ar Džīnu izdarīt.

— Un bez viņas arī neko neiespēsi izdarīt. Padomā tikai! Viņš bija pārliecināts, ja gadījumā notiks visļaunākais un viņu sūtīs uz Bolīviju stāties tiesas priekšā, tad es nebraukšu līdzi. Vīrieši ir tīrie bērni. Ko tu saki, Dinij?

— Esmu priecīga.

—     Tas atkarīgs no tēvoča Hilerija, — Hjūberts teica, — tu to saproti, Džīn.

—     Jā. Viņš pazīst īsto dzīvi, un, kā viņš teiks, tā būs. Rīt pulksten desmitos atnāc pie mums. Pagriez muguru, Dinij. Es viņu noskūpstīšu, un tad viņam jāņem kājas pār pleciem.

Dinija pagrieza muguru.

— Cauri, — teica Džīna. Visi trīs nogāja lejā, un meitenes drīz devās gulēt. Viņu istabas, iekārtotas pēc Flēras izsmalcinātās gaumes, atradās līdzās. Abas brītiņu papļāpāja, apskāvās un izšķīrās.

Dinija lēnām izģērbās. Klusajā laukumā, kur dzīvoja lielāko tiesu parlamenta locekļi, kas bija izbraukuši brīvdienās, tikai nedaudzos logos mirdzēja gaisma; tumšie koku zari likās sastinguši; pa atvērto logu plūda gaiss, kam trūka nakts smaržu; dobjais pilsētas troksnis neļāva Dinijai aizmirst garās dienas satraucošās izjūtas.

«Es nespētu dzīvot kopā ar Džīnu,» viņa nodomāja, taču tūlīt taisnības labad piebilda: «Bet Hjūberts varēs. Viņam tieši tādu sievu vajag.» Un Dinija greizi pavīpsnāja, zobodamās par savām sirdssāpēm, ka Džīna stājusies viņas vietā. Apgulusies viņa domāja par Adriāna rūpēm un bailēm, par Diānu un viņas nabaga nelaimīgo vīru, kas ilgojas pēc viņas… bet ir no viņas šķirts… no visiem šķirts. Tumsā Dinijas acu priekšā uzausa Fērza nemierīgais, degošais, asais skatiens, kāds raksturīgs cilvēkam, kurš alkst pēc mājām, pēc miera, bet nespēj to gūt. Meitene uzvilka uz acīm palagu un, lai nomierinātos, atkal un atkal skaitīja bērnības dienu dziesmiņu:

Mērij, mīļā niekkalbīte,

Kas tev dārzā aug?

Pulkstenītes, meitenītes,

Līdzās bērziņš šmaugs.

XIX NODAĻA

Ja kāds būtu pacēlis ārējās formas, runāto vārdu un pat žestu pārklāju un ielūkojies Sv. Augustīna baznīcas vikāra Hilerija Čerela dvēseles dzīlēs, atklātos, ka mācītājs patiesībā nebija drošs, vai viņa uzticamā kalpošana nes kādus augļus. Taču paraža «kalpot» bija iegājusi viņam asinīs — un viņš kalpoja tāpat kā visi, kas pieraduši vadīt un virzīt citus. Tāpat kā nemācīts seters, izvests pastaigā, tūlīt sāks dzīt pēdas, vai dalmācietis, paņemts līdzi izjādē, nekavējoties skries pakaļ zirgam, tāpat arī Hilerijs, nākdams no ģimenēm, kuras paaudzēm ilgi sūtījušas savus dēlus uz armijas un flotes virsnieku rindām, bija audzināts pilnīgi ziedoties darbam, vadot, virzot citus, palīdzot saviem līdzpilsoņiem, taču viņam trūka pārliecības, ka viņa draudzes «ganīšana» vai dievkalpojumi ir kas vairāk par vienkāršu pienākuma pildīšanu, kura laikam nedod nekādus rezultātus. Laikmetā, kad visu aptumšo šaubas un cilvēki nespēj atturēties no kārdinājuma ņirgāties par kārtām un tradīcijām, Hilerijs pārstāvēja «ordeni», kas bija mācīts darīt savu darbu ne tāpēc, ka tas solītu labumus citiem, vai tāpēc, ka tajā būtu saskatāma personiskas peļņas iespēja, bet tāpēc, ka pamest to nozīmētu nodevību. Hilerijam ne prātā nenāca attaisnot savu «ordeni» vai prātot par jūgu, kuru katrs savā veidā tika vilkuši vai vilka vēl tagad viņa tēvs diplomāts, tēvocis bīskaps un brāļi, no kuriem viens bija kļuvis par karavīru, otrs — par muzeja pārzini un trešais — par tiesnesi (jo Laionels nupat bija iecelts šai amatā). «Mēs vienkārši ikviens nesam savu krustu,» Hilerijs domāja par viņiem un sevi pašu. Bez tam viss, ko viņš darīja, nodrošināja kādu šķietamu priekšrocību, uz kuru viņš būtu varējis norādīt, kaut arī sirds dziļumos uzskatīja, ka tā nav neko vērta.

Viņš bija ticis galā ar savu plašo korespondenci, kad pusdeviņos no rīta nākamajā dienā pēc Fērza atgriešanas Adriāns ienāca mazliet apdilušajā brāļa kabinetā. No visiem daudzajiem Adriāna vīriešu kārtas draugiem Hilerijs vienīgais izprata un īsti novērtēja brāļa jūtas un stāvokli. Viņus šķīra tikai divu gadu starpība,bērnībā viņi bija auguši kā tuvākie draugi; abi aizrāvās ar alpīnismu un pirmskara gados parasti kopā kāpa bīstamās kraujās un kopā veica vēl bīstamākos nogājienus; abi piedalījās karā: Hilerijs kalpoja par mācītāju Francijā, Adriāns, kas prata arābu valodu, — par sakaru dienesta darbinieku austrumos; brāļiem bija ļoti dažādi temperamenti, kas vienmēr sekmē nesatricināmu draudzību. Tāpēc patlaban viņi bez iepriekšējas sirds izkratīšanas varēja tūlīt ķerties pie jautājuma praktiskās puses.

— Kas jauns šorīt? — vaicāja Hilerijs.

— Dinija ziņo, ka viss esot mierīgi, taču viņš dzīvo zem viena jumta ar Diānu un agrāk vai vēlāk zaudēs savaldību. Pašreiz varbūt pietiek ar apziņu, ka viņš ir mājas un brīvība, tomēr neticu, ka pēc nedēļas viņu tas vairs apmierinās. Tagad došos uz klīniku, taču viņi droši vien nezinās vairāk par mums.

— Piedod, veco zēn, bet normāla kopdzīve ar Diānu būtu vislabākais līdzeklis.

Adriāna seja noraustījās.

—  Tas iet pāri cilvēka spēkiem, Hilerij. Jau doma par šādām attiecībām iedveš baismas. To nevar prasīt ne no vienas sievietes.

—  Izņemot gadījumu, ja nabadziņš paliek pie skaidras saprašanas.

—  To neizlemsi ne tu, ne es, ne viņš — tas jāzina Diānai pašai, nevar gribēt no cilvēka pārdabisko. Neaizmirsti, ko viņa izcieta, pirms Fērzs aizgāja uz klīniku. Viņu vajadzētu pierunāt apmesties citur, Hilerij.

— Vienkāršāk būtu sameklēt patvērumu Diānai.

— Kas viņai to dos, izņemot mani, un tāds iznākums Fērzu atkal noteikti iedzītu vājprātā.

—  Ja viņa būtu mierā ar mūsu mājas apstākļiem, mēs viņu pieņemtu, — sacīja Hilerijs.

—  Bet bērni?

—  Atrastos kāds kaktiņš arī tiem. Taču, atstāts vientuļš un bez darba, viņš tāpat nez vai paliktu normāls. Vai viņš varētu ko strādāt?

—  Nedomāju. Četri gadi ārprātīgo namā sabeigtu jebkuru cilvēku. Kas viņam dos darbu? Kaut es viņu varētu pierunāt pārnākt pie manis!

—   Dinija un otra meitene apgalvo, ka viņš izskatoties un runājot gluži saprātīgi.

—   Zināmā mērā — jā. Klīnikā varbūt dos man kādu padomu.

Hilerijs paņēma brāli zem rokas.

— Tev tas ir briesmīgi, veco zēn! Bet deru, ka nebūs tik ļauni, kā mēs domājam. Es parunāšu ar Meju, un, ja pēc apspriešanās ar ārstiem tev liksies, ka Diānai labāk apmesties pie mums, piedāvā viņai šo iespēju.

Adriāns paspieda brāļa roku.

— Nu man jāiet uz vilcienu.

Palicis vienatnē, Hilerijs domīgi sarauca pieri. Viņš savā mūžā bija redzējis tik daudz neizdibināmu dieva ceļu, ka pārstājis tos dēvēt par žēlsirdīgiem pat savos sprediķos. Tomēr viņš bija sastapis arī ne mazumu cilvēku, kas ar savu sīkstumu vien pārvarēja neskaitāmas nelaimes, un vēl citus ļaudis, kuri, nelaimes satriekti, vēlāk atjēdzās un guva no tās pat labumu; tāpēc viņš nešaubījās, ka parasti likstas tiek pārspīlētas un to, ko vienā mirklī zaudē, otrā atkal laimē. Svarīgākais bija nenokārt degunu un nepaļauties raizēm. Šai brīdī pie viņa ieradās cits apmeklētājs, Milisenta, kas bija gan attaisnota, tomēr zaudējusi savu darbu Petersa un Poplina uzņēmumā; juridiska nevainība nespēja izklīdināt nelabu slavu.

Milisenta atnāca noteiktajā laikā, ģērbusies kārtīgā zilā kleitā, savu pēdējo naudu laikam izdevusi par zeķēm; nu viņa stāvēja, gaidīdama, kad mācītājs sāks izprašņāšanu.

—   Nu, Millij, kā klājas māsai?

—   Vakar viņa atkal sāka strādāt, mister Čerel.

—   Vai viņa ir pietiekami atlabusi?

—   Nedomāju vis, bet viņa sacīja, ja neiešot, tad arī droši vien zaudēšot darbu.

—   Kā tad tā?

—   Viņa teica, ja vēl ilgāk palikšot mājās, tad priekšniecība nodomāšot, ka mēs abas nodarbojoties ar to pašu.

—   Nu, bet kā tad ar tevi? Vai tu gribētu doties uz laukiem?

— Ai nē!

Hilerijs pētīgi noskatīja Milisentu. Skaista meitene ar glītu augumu, graciozi veidotām potītēm un bezrūpīgu muti; tā viņam, vaļsirdīgi sakot, iedvesa domu, ka Milisentai labāk būtu apprecēties.

— Vai tev ir līgavainis, Millij? Meitene pasmaidīja.

—   Par līgavaini jau gan viņu laikam nevar saukt, ser.

—   Kāpēc? Vai tu vēl nedomā precēties?

—   Cik saprotu, viņš negrib.

—   Un tu?

—   Man nav kur steigties.

—   Vai tev ir kādi plāni?

—   Man gribētos … redziet, man gribētos kļūt par manekeni.

—   Ak, tā? Vai no Petersa tu apliecību dabūji?

—   Jā; un viņi teicās ļoti nožēlojam, ka mani jāatlaižot; bet, tā kā tik daudz rakstīja avīzēs, tad citas meitenes . . .

—   Saprotu. Redzi, Millij, tu zini, ka biji iepinusies ķezā. Es tevi aizstāvēju, jo tu atradies visai kļūmīgā stāvoklī, taču es neesmu akls. Tev jāapsolās man, ka vairs tā nedarīsi; tas ir pirmais solis uz bojā eju.

Meitene atbildēja tā, kā Hilerijs bija gaidījis, — viņa klusēja.

—   Tagad nodošu tevi savas sievas rokās. Aprunājies ar viņu; ja tev neizdodas dabūt tādu pašu darbu kā iepriekšējais, mēs tevi varētu uz ātru roku apmācīt un sameklēt oficiantes vietu. Vai tas tevi apmierinātu?

—   Man nekas nebūtu pretī.

Viņa pavērās mācītājā pa pusei kautri, pa pusei zobgalīgi, un Hilerijs nodomāja: «Meitenēm ar tādām sejām vajadzētu saņemt no valsts materiālu atbalstu, citādi viņas kā likts noies no ceļa.»

—   Dod roku, Millij, un atceries, ko tev teicu. Tavi vecāki bija mani draugi, un tev jādara viņiem gods.

—   Jā, mister Čerel.

«Kā tad!» nodomāja Hilerijs un ieveda Milisentu ēdamistabā, kur viņa sieva rakstīja uz mašīnas. Atgriezies kabinetā, viņš atbīdīja vaļā vienu no rakstāmgalda atvilktnēm un grasījās uzsākt cīņu ar rēķiniem, jo pasaulē nebija otras tādas vietas, kur pēc naudas būtu vēl lielāka vajadzība kā šīs dziļi dievbijīgās zemes graustos, kuras reliģija tā nicināja laicīgos labumus.

«Putni gaisā,» viņš prātoja, «ne sēj, ne pļauj, bet bez ēšanas tikpat nespēj dzīvot. Jupis parāvis, kur man sagrabināt pietiekami daudz līdzekļu, lai mūsu biedrība noturētos līdz gada beigām?» Problēma vēl nebija atrisināta, kad kalpone pieteica:

— Kapteinis un mis Čerela, un mis Tasboro.

«Skat vien,» Hilerijs nodomāja, «tie vis laiku velti nešķiež.»

Pēc atgriešanās no Hallorsena ekspedīcijas Hilerijs vēl brāļadēlu nebija redzējis; Hjūberta satumsusī un novecojusī seja viņu sāpīgi pārsteidza.

—   Apsveicu, draugs, — viņš sacīja. — Vakar uzzināju šo to par taviem nodomiem.

—   Tēvoc, — Dinija pasteidzās ierunāties, — sagatavojies tēlot Zālamanu.

—   Gudra vīra slava, ko piedēvē Zālamanam, mana ķecerīgā brāļameita, laikam ir visnopelnītākā visā pasaules vēsturē. Atceries, cik viņam bija sievu. Nu, stāstiet!

—   Tēvoci Hilerij, — iesāka Hjūberts. — Esmu uzzinājis, ka tiek gatavots rīkojums izdot mani Bolīvijas iestādēm sakarā ar mūļu dzinēju, ko es nošāvu. Par spīti tam Džīna grib, lai mēs tūdaļ salaulājamies…

—   Nevis par spīti tam, bet tieši tāpēc, — iejaucās «tīģeriene».

—   Manuprāt, tas ir pārāk riskanti un ne visai godīgi attiecībā pret Džīnu. Mēs vienojāmies pastāstīt tev, — kā tu izlemsi, tā darīsim.

—   Pateicos, — norūca Hilerijs, — un kāpēc šis jautājums jāizlemj man?

—   Tāpēc, — Dinija attrauca, — ka tu tāpat esi iemanījies pieņemt ašus lēmumus kā miertiesneši.

Hilerijs saviebās. — Tu taču esi mācījusies svētos rakstus, Dinij, — tev vajadzētu atcerēties, ka nāvē kamieli iedzina tieši pēdējais salmiņš. Tomēr … — Viņa skatiens aizslīdēja no Džīnas uz Hjūbertu un atkal atpakaļ.

—   Ar gaidīšanu mēs neko neiegūsim, — sacīja Džīna, — ja viņi Hjūbertu apcietinās, es katra ziņa došos līdzi.

—   Vai tiešām?

—   Protams.

—   Vai tev būtu iespējams to novērst, Hjūbert?

—   Nē, nedomāju vis.

—   Sakiet, jaunie ļaudis, — vai man ir darīšana ar mīlestību no pirmā acu uzmetiena?

Neviens no abiem neatbildēja, taču Dinija sacīja:

— Neapšaubāmi; man tas bija redzams pat no Lipingholas kroketa laukuma.

Hilerijs palocīja galvu. — Nu, nesaskatu te nekāda ļaunuma; ar mani notika tāpat, un es to nekad neesmu nožēlojis. Vai patiešām iespējams, ka tevi izdos, Hjūbert?

—   Nē, — pasteidzās iebilst Džīna.

—   Hjūbert?

—   Nezinu; tēvs ir noraizējies, bet daži cilvēki dara manā labā, ko var. Man, redziet, palikusi šī rēta, — un viņš uzrotīja piedurkni.

Hilerijs pamāja ar galvu. — Tas ir labi. Hjūberts pasmīnēja. — Toreiz tanī klimatā es tā vis nedomāju.

—   Vai atļauju esat dabūjuši?

—   Vēl ne.

—   Nu, tad dabūjiet. Es jūs salaulāšu.

—   Vai tiešām?

—   Jā, varbūt es rīkojos nepareizi, bet diez vai.

—   Jūs rīkojaties pareizi. — Un Džīna satvēra viņa roku. — Vai rīt pulksten divos jūs būtu brīvs, mister Čerel?

—   Palūkošos savā piezīmju grāmatiņā. — Pašķirstījis to, viņš pamāja ar galvu.

—   Lieliski! — izsaucās Džīna. — Un nu, Hjūbert, ejam abi dabūt atļauju.

—   Esmu tev daudz pateicības parada, tēvoc, — sacīja Hjūberts, — ja tik tu nedomā, ka rīkojos zemiski.

—   Dārgo zēn, — teica Hilerijs, — ja tu esi sasējies ar tādu jaunu sievišķi kā Džīna, tev jābūt gatavam uz visu. Au revoir, un lai dievs jūs abus svētī!

Kad Hjūberts ar Džīnu bija aizgājuši, viņš pagriezās pret Diniju: — Esmu ļoti aizkustināts, Dinij. Tas bija brīnišķīgs kompliments. Kas to izdomāja?

— Džīna.

—   Tad viņa vai nu ļoti labi, vai ļoti slikti pazīst cilvēkus. Interesanti, kura versija ir īsta. Tas nu gan gāja ātri. Jūs ienācāt desmitos un piecās minūtes, un tagad ir desmit četrpadsmit nezinu, kad būtu izlēmis divu cilvēku likteņus vēl īsākā laika. Tasboro dzimtā taču garā vājo nav, vai ne?

—   Nē, viņiem tikai raksturīgs straujums, vairāk nekas.

—   Visumā, — teica Hilerijs, — man straujums patīk. Tādi cilvēki šķēršļu priekšā neapstāsies.

— Abordēs kā Zēbrigē.

—   Ak, jā, ir taču vēl arī brālis — jūrnieks, vai ne? Dinijas plaksti sadrebēja.

—   Vai viņš tevi nemēģināja abordēt?

—   Vairākas reizes.

—   Nu, un?

—   Es neesmu no straujajiem, tēvoc.

— Tev patīk būt par palīgspēku un piegādāt degvielu?

— Sevišķi būt par palīgspēku.

Siltu jūtu pārņemts, Hilerijs uzsmaidīja savai mīļākajai brāļameitai: — Zilas acis nozīmē uzticību. Reiz es tevi salaulāšu, Dinij. Un tagad piedod, man vēl jāsatiekas ar kādu cilvēku, ko iedzinuši postā pirkumi uz nomaksu. Iepinies un nespēj vairs izķepuroties ārā — peld kā suns pa ezeru ar augstiem krastiem. Starp citu, pie krustmātes ir meitene, ko tu nesen redzēji tiesā. Vai tu negribētu viņu vēlreiz satikt? Bīstos, ka viņa ir tā sauktais neatrisinātais jautājums, kas tulkojumā nozīmē: viņai nekas cilvēcisks nav svešs. Pamēģini atminēt šo mīklu.

— Es to labprāt darītu, bet viņai varbūt nepatiks.

— Par to es neesmu pārliecināts. Runājot kā meitene ar meiteni, tu varbūt dzirdēsi no viņas diezgan daudz, tikai es nebrīnīšos, ja lielākā daļa no tā nebūs nekas labs. Tas ir cinisms, — viņš piebilda. — Cinisms palīdz dzīvot.

— Laikam gan tā ir, tēvoc,

— Šai ziņā mēs nevaram sacensties ar romiešu katoļiem. Nu, ardievu, dārgā. Redzēsimies rīt, kad es abus ieslēgšu laulības važās.

Novietojis rēķinus atpakaļ atvilktne, Hilerijs izgāja kopā ar brāļameitu holā un, atvērdams ēdamistabas durvis, sacīja: — Sieviņ, te ir Dinija! Uz lenču būšu atpakaļ, — un kailu galvu izgāja ārā.

XX NODAĻA

Meitenes kopā iznāca no mācītāja mājas un devās uz Sautskvēru, kur no Flēras vajadzēja dabūt vēl vienu rekomendāciju.,

— Zināt, — iesāka Dinija, pārvarēdama kautrību, — ja es būtu jūsu vietā, man gribētos dažus iekaut. Nesaprotu, kāpēc jums bija jāzaudē darbs. — Viņa juta, ka meitene iesānis pētīgi vēro viņu, it kā prātodama, vai šai jaunajai dāmai var uzticēties vai ne.

—  Es iekļuvu ļaužu valodās, — viņa beidzot noteica.

—  Jā, man nejauši gadījās iegriezties tiesā tanī dienā, kad jūs attaisnoja. Pēc manām domām, nostādīt jūs tur visu priekšā bija brutāli.

—  Es patiešām uzrunāju kādu vīrieti, — meitene negaidīti atzinās. — Misteram Čerelam es to negribēju teikt, bet tā bija. Nespēju vairs paciest mūžīgo naudas badu. Vai jūs uzskatāt, ka tas bija slikti?

—  Redziet, es personiski naudas dēļ to nedarītu.

—  Jums nekad nav trūcis naudas, — tas ir, nav trūcis pa īstam.

—  Laikam jums taisnība, kaut gan daudz man tās nekad nav bijis.

—  Tas ir labāk nekā zagt, — Milisenta nīgri izgrūda, —galu galā kas tur sevišķs? To taču var aizmirst. Vismaz es tā domāju. Vīrieti neviens par to nenosoda, un darīt arī viņam par to neko nedara. Bet jūs taču neteiksiet misis Montai, ko es jums te stāstu?

—  Protams, ne. Vai jums klājās ļoti grūti?

—  Šausmīgi, Mēs ar māsu, pat abas strādādamas, nopelnām tikai tik daudz, lai varētu galus savilkt kopā. Bet viņa piecas nedēļas gulēja slima, un piedevām es kādā jaukā dienā pazaudēju savu naudas maku ar trīsdesmit šiliņiem. Mana vaina jau nu tā nebija.

— Jums vienkārši neveicās.

—   Neveicās pēc velna! Ja es būtu īsta ielasmeita, vai domājat, ka viņi būtu mani saķēruši, — nē, tas notika tikai tāpēc, ka biju zaļa. Deru, ka smalkām meitenēm gan nav jādara tādas lietas, kad viņām trūkst naudas.

—   Redziet, — teica Dinija, — manuprāt, ir meitenes, kam nav nekas pretī piepelnīties vienalga kā. Es tomēr uzskatu, ka bez mīlestības to nevajadzētu darīt, taču laikam esmu vecmodīga.

Meitene atkal ilgi un šoreiz apbrīnā noraudzījās Dinijā.

— Jūs esat lēdija, mis. Man jāteic, ka es pati labprāt tāda būtu, bet kurpniekam jāpaliek pie savām liestēm.

Dinija saviebās. — Ai, nelietojiet šo nolādēto vārdu! Visīstākās lēdijas, ko es pazīstu, ir lauku vecenītes.

— Patiešām?

—   Jā. Un, manuprāt, dažas Londonas veikalu pārdevējas arī ir īstas dāmas.

—   Jāatzīstas, ka ir jau gan traki jaukas meitenes arī mūsu vidū. Mana māsa ir daudz labāka par mani. Viņa it nekad to nebūtu dabūjusi gatavu. Jūsu tēvoča vārdus es neaizmirsīšu, bet par sevi itin nekad nevaru likt galvu ķīlā. Man pie izdevības patīk papriecāties, un kāpēc īsti lai es to nedarītu?

—   Viss atkarīgs no tā, ko uzskata par prieku. Nejauši sastapts vīrietis diezin vai var patiesi iepriecēt. Tas drīzāk izraisa gluži pretējas izjūtas.

Meitene pamāja ar galvu.

— Taisnība gan. Bet, kad tev naudas vajadzīgs kā ēst, tu esi ar mieru darīt tādas lietas, ko parasti vis nedarītu, to jūs man varat ticēt.

Tagad bija Dinijas kārta pamāt ar galvu.

— Mans tēvocis ir jauks cilvēks, vai ne?

—   Viņš ir džentlmenis — nekad nebāžas virsū ar ticības būšanām. Un vienmēr ir ar mieru izlīdzēt no savas kabatas, ja tā nav tukša.

Pilna gan tā laikam bieži nav, — teica Dinija, — mūsu ģimene ar naudu nevar lielīties.

— Nauda cilvēku par džentlmeni netaisa.

Dinijā pēdējā piezīme neizraisīja sajūsmu; viņa šo mierinājumu bija dzirdējusi ne reizi vien. — Brauksim varbūt tālāk ar autobusu, — viņa ierosināja.

Diena bija saulaina, un Dinija ar Milisentu apsēdās augšā.— Vai jums patīk Rīdžentstrīta pēc pārbūves?

—   Ai, jā! Manuprāt, tā ir skaista.

—   Vai vecā iela jums nelikās jaukāka?

—   Nē. Tā bija tik garlaicīga; mājas visas vienādas un nokrāsotas dzeltenā krāsā.

—   Bet tā nebija līdzīga nevienai citai ielai, un vienādās celtnes pagriezienā atstāja ļoti labu kopiespaidu.

Meitene laikam aptvēra, ka runa ir par gaumi, pavilcinājās un tad noteikti atsacīja:

— Pēc manām domām, tagad tā izskatās daudz jautrāka. Tajā ir vairāk dzīvības — nav vairs viss jāmēra ar vienu mēru.

— A, tā gan!

— Man patīk braukt augšā, — meitene turpināja, — te tik daudz var redzēt. Dzīve patiešām iet uz priekšu, vai ne?

Vienkāršā valodā sacītie vārdi ķēra Diniju kā sitiens. Vai viņas pašas dzīve nenozīmēja tikai nīkšanu? Vai viņa pazina kādus piedzīvojumus vai risku? Tādu cilvēku dzīvei, kuri bija atkarīgi no sava darba, vajadzēja būt daudz interesantākai. Viņas pašas vienīgā nodarbošanās līdz šim bija — nedarīt neko. Un, domādama par Džīnu, viņa sacīja: — Mana dzīve laikam rit ļoti vienmuļi. Šķiet, es visu laiku kaut ko gaidu.

Milisenta atkal pašķielēja uz Diniju.

—   Jums, tādai skaistai, gan droši vien iet jautri.

—   Skaistai? Es taču esmu strupdegune.

— Jā, bet jūs esat šika. Šiks nosaka visu. Es uzskatu, ka meitene var būt nez cik glīta, bet, ja viņai nav šika, viņa nekur netiks.

—   Man labāk gribētos būt glītai.

—   Ak, nē! Smuks purniņš var būt katram.

— Var, bet nav, — un, palūkojusies uz meitenes profilu, Dinija piebilda: — Jūs pati gan esat viena no laimīgajām.

Meitene izslēja gaisā deguntiņu.

—   Es teicu misteram Čerelam, ka gribētu kļūt par manekeni, bet viņam tas lāgā negāja pie sirds.

—   Domāju, ka no visām bezsatura nodarbībām šī ir pati bezjēdzīgākā. Ģērbties, lai izrādītos visādām neapmierināmām sievietēm!

—   Kādam tas taču jādara, — meitene izaicinoši teica, — man arī pašai tīk labi ģērbties. Bet, lai iekļūtu tādā vietā, kādam jāaizliek labs vārds. Varbūt misis Monta mani ieteiktu. Vai dieniņ, kas no jums iznāktu par manekeni, mis, ar jūsu šiku un slaido augumu!

Dinija iesmējās. Autobuss bija apstājies Vaitholā[19] Vestminsteras galā.

—   Te mums jāizkāpj. Vai esat kādreiz bijusi Vestminsteras abatijā?

—   Nē.

—   Jums varbūt vajadzētu tur vēl ieskatīties, pirms to nojauc un tās vietā uzceļ dzīvojamo māju vai kino.

—   Vai to tiešām taisās darīt?

—   Patlaban pilsētas tēviem šāda doma vēl laikam uzradusies tikai zemapziņā. Šobrīd runā par tās atjaunošanu.

—   Milzīga būve, — teica meitene, taču, velvēs iegājusi, viņa apklusa un, soļodama pa spriešļotajām ejām, arī nebilda ne vārda. Dinija vēroja, kā Milisenta, pavērsusi seju augšup, aplūko Četema[20] un tā kaimiņa statuju.

—   Kas ir tas vecais bārdainis bez biksēm?

—   Neptūns. Tas ir simbols. Britānija taču valda pār jūrām.

—   Ā! — Un meitenes devās tālāk, kamēr viņu priekšā pavērās vecā muzeja kopskats.

—   Vai dieniņ! Cik daudz te visa kā!

—   Te patiešām ir kā antikvariātā. Te savākta visa Anglijas vēsture.

—   Briesmīgi tumšs. Kolonas izskatās netīras, vai ne?

—   Vai pametīsim skatienu uz Dzejnieku Stūrīti? — jautāja Dinija.

—   Kas tas tāds?

—   Tur apbedīti lielie rakstnieki.

—   Tāpēc, ka viņi rakstījuši pantiņus? — vaicāja meitene. — Vai tas nav jocīgi?

Dinija neatbildēja. Viņa zināja daļu no šiem «pantiņiem» un lāgā nesaprata, ko atbildēt. Apskatījušas dažas statujas un izlasījušas vairākus vārdus, kas Diniju interesēja maz un meiteni, acīm redzot, nemaz, viņas pa baznīcas aili lēni devās turp, kur starp diviem sārtiem vainagiem, melni zeltīta, vīd Nezināmā Kareivja kapa plāksne.

—   Diez vai viņš zina, kur guļ? — prātoja meitene. — Bet, ja arī zina, tad viņam tas vienalga; viņa vārdu neviens nav dzirdējis, tātad viņam pašam netiek no tā nekāds labums.

—   Nē. Labumu no tā gūstam mēs, — teica Dinija, juzdama sāpīgu satraukumu, ar kādu visa pasaule atalgo Nezināmo Kareivi.

Kad viņas izgāja atkal uz ielas, meitene pēkšņi ievaicājās:

—   Vai jūs esat ticīga, mis?

—   Zināmā mērā laikam jā, — Dinija šaubīdamās atteica.

—   Mani neviens nekad nav mācījis būt ticīgai — tētim un mātei patika misters Čerels, bet viņi uzskatīja, ka mācītājs maldoties; mans tētis, redziet, bija sociālists un mēdza teikt, ka reliģija esot kapitālistiskās sistēmas sastāvdaļa. Mūsu aprindu ļaudis, protams, baznīcā neiet. Tādām lietām mums nav laika. Bez tam baznīcā jāsēž tik briesmīgi klusu. Man turpretī vairāk patīk kustēties. Bez tam, ja ir dievs, kāpēc tas jāsauc «viņš»? Tas man aizdod dusmas. Tieši tāpēc, ka dievu sauc «viņš», ar meitenēm arī laikam tā apietas. Kopš manas tiesāšanas esmu daudz domājusi par cietuma mācītāja vārdiem. Bet neviens «viņš» nevar neko radīt bez «viņas»!

Dinija izbrīnā vērās meitenē.

—   To jums vajadzēja pateikt manam tēvocim. Tā ir interesanta doma.

—   Tagad runā, ka sievietei esot vienādas tiesības ar vīrieti, — meitene turpināja, — bet tā nav. Manā darba vietā visas meitenes baidījās no šefa kā no uguns. Kam nauda, tam vara. Un visi miertiesneši un prokurori, un mācītāji ir «viņi», un ģenerāļi tāpat. Pātaga ir viņu rokās, un tomēr bez mums viņi nespēj izdarīt nenieka. Būtu es vienīgā sieviete pasaulē, es gan viņiem rādītu!

Dinija klusēja. Dzīve, protams, meiteni sarūgtinājusi, taču viņas vārdos slēpās patiesība. Radītājam jābūt abu dzimumu būtnei, citādi viss jaunrades process apstātos jau pašā sākumā. Te slēpās dzimumu līdztiesības pamats, un viņa to nekad iepriekš nebija skaidri aptvērusi. Ja Milisenta piederētu pie viņas pašas aprindām, Dinija pateiktu, ko domā, taču šinī gadījumā nebija iespējams būt vaļsirdīgai, un, sirdī pati nosodīdama savu augstprātību, viņa atkal sauca palīgā ironiju.

— Īsta dumpiniece — kā teiktu amerikāņi!

—   Pēc visa, kas man nodarīts, nemaz nevar nedumpoties, — sacīja meitene.

—   Re, kur misis Montas māja. Man vēl šis tas jānokārto, tāpēc atstāšu jūs ar viņu divatā. Ceru, mēs vēl tiksimies. — Viņa pasniedza roku, meitene to paspieda un sirsnīgi sacīja: — Jutos kopā ar jums. labi.

— Es tāpat. Labu veiksmi!

Atstājusi Milisentu holā, Dinija devās uz Ouklistrītas pusi, un garastāvoklis viņai bija kā cilvēkam, kurš nav aizgājis tiktāl, cik gribējis. Viņa bija pieskārusies kaut kam nepazīstamam un atkāpusies atpakaļ. Domas un jūtas čivināja kā pavasara putni, kas vēl nav sacerējuši savas dziesmas. Milisenta bija modinājusi viņā dīvainu vēlēšanos pacīkstēties ar dzīvi, nedodot ne mazāko mājienu, kā to darīt. Liels atvieglojums būtu pat iemīlēties. Cik patīkami ir zināt, ko gribi, kā laikam no pirmā acu uzmetiena bija zinājuši Džīna un Hjūberts un kā, pēc viņu vārdiem, zināja Hallorsens un Alans Tasboro. Viņas dzīve turpretī šķita vairāk līdzīga ēnu teātrim nekā īstenībai. Un, dziļi neapmierināta ar sevi, Dinija atbalstīja elkoņus uz krastmalas margām un vēroja, kā uzplūst paisums. Vai viņa tic dievam? Vienā ziņā — jā. Bet kādā? Viņa atcerējās rindkopu no Hjūberta dienasgrāmatas. «Ikviens, kas tic, ka uzbrauks debesīs, atrodas labākā stāvoklī par mani. Viņam taču apsolīta pēcnāves pensija.» Iznāk, ka reliģija ir ticība atalgojumam? Ja tā, tad šīs jūtas šķiet vulgāras. Jātic labajam paša labā dēļ, tāpēc, ka tas ir skaists — skaists kā zieds, kā zvaigžņota nakts, kā brīnišķa melodija! Tēvocis Hilerijs cenšas labi veikt savu grūto darbu paša darba, nevis algas pēc. Vai viņš ir ticīgs? Jāpajautā. Viņai pie auss atskanēja kāda balss:

— Dinij!

Meitene satrūkās un pagriezusies ieraudzīja blakus stāvam Alanu ar platu smaidu sejā.

—   Biju aizgājis uz Ouklistrītu pajautāt pēc jums un Džīnas; man pateica, ka jūs esot pie Montiem. Devos jau uz turieni un satieku jūs te — vai tā nav laime!

—   Prātoju, — sacīja Dinija, — vai esmu ticīga vai ne.

—   Cik savādi! Es tāpat!

—   Kā — tāpat? Vai jūs prātojāt par sevi vai mani?

— Patiesību sakot, es lūkojos uz mums abiem kā vienu.

—   Ko jūs sakāt! Nu, un vai šis viens ir ticīgs?

—   Tā nu ir kā ir.

—   Vai dzirdējāt, kas jauns Ouklistrītā?

—   Nē.

—   Kapteinis Ferzs atgriezies.

—   Ak, dievs!

—   To saka visi! Vai redzējāt Diānu?

— Nē; tikai kalponi — likās tāda kā uztraukta. Vai nabadziņam joprojām trūkst kādas skrūves?

—   Nē; bet Diānai tas ir šausmīgi.

—   Diānu vajadzētu aizdabūt projām.

— Ja viņa gribēs, apmetīšos Ouklistrītā, — Dinija pēkšņi pavēstīja.

— Man tāda doma nemaz nepatīk.

— Droši vien ne; taču es to darīšu.

— Kāpēc? Jūs taču ar Diānu nemaz neesat tik tuvas draudzenes.

—   Man apnicis vārnas skaitīt. Jaunais Tasboro izbrīnā ieplēta acis.

—   Nesaprotu.

— Jūs nekad neesat mitis stikla skapī. Gribu sākt patstāvīgu dzīvi.

— Nu, tad appreciet mani.

— Patiesi, Alan, neesmu nekad vēl sastapusi cilvēku ar tik niecīgu ideju krājumu.

— Labāk lai to ir maz, toties vērtīgas.

Dinija turpināja ceļu. — Tagad došos uz Ouklistrītu. Viņi gāja klusēdami, līdz jaunais Tasboro beidzot nopietni ieteicās:

— Kas jūs moka, mana dārgā meitene?

— Mans pašas raksturs; liekas, tas nespēj sagādāt man pietiekami daudz nemiera.

—   Te nu es varētu būt neatsverams palīgs.

—   Es runāju nopietni, Alan.

— Tas ir labi. Tikmēr, kamēr jūs nekļūsiet nopietna, jūs mani neapprecēsiet. Bet kāpēc jūs ilgojaties pēc mokām?

Dinija paraustīja plecus. — Man laikam uznācis Longfello drudzis: «Dzīve ir patiesa, dzīve ir nopietna»; jūs droši vien nesaprotat, ka būt par mātesmeitu lauku muižā ir gaužām garlaicīga nodarbošanās.

—   Es gribētu jums ko sacīt, bet baidos.

—   Sakiet vien, lūdzu!

—   No tā var viegli izārstēties. Pārcelieties uz pilsētu un kļūstiet pati par māti.

—   Agrāk meitenes, dzirdot tādus vārdus, nosarka,— nopūtās Dinija. — Es, nudien, negribu pārvērst visu par joku, bet man neviļus tā iznāk.

Jaunais Tasboro paņēma viņu zem rokas.

— Ja spēsiet pārvērst par joku jūrnieka sievas dzīvi, jūs būsiet pirmā, kam tas izdosies.

Dinija pasmaidīja. — Neprecēšu nevienu tikmēr, kamēr nejutīšu, ka citādi nevaru. Šai ziņā es sevi pazīstu.

— Labi, Dinij, nebūšu vairs uzbāzīgs.

Klusēdami viņi soļoja pa ielu; Ouklistrītas stūrī Dinija apstājās.

— Tālāk, Alan, nenāciet.

— Šovakar iegriezīšos pie Montiem uzzināt, kā jums veicas. Un, ja vajadzīga kāda palīdzība — iegaumējiet, vienalga, kāda palīdzība, — sakarā ar Fērzu, piezvaniet tikai uz manu klubu. Te ir numurs. — Viņš uzrakstīja to ar zīmuli uz vizītkartes un pasniedza Dinijai.

— Vai būsiet rīt Džīnas kāzās?

— Protams! Esmu taču viņas vedējtēvs. Man tikai gribētos . . .

— Sveiki! — Dinija viņu pārtrauca.

XXI NODAĻA

Viņa bija šķīrusies no jaunekļa jautri, taču stāvēja durvju priekšā saspringusi līdz pēdējam. Dinija nekad nebija saskārusies ar gara slimībām un ļoti no tām baidījās. Durvis atvēra tā pati pavecā kalpone. Misis Fērza esot pie kapteiņa Fērza; vai mis Čerela uznāktu viesistabā? Dinija kādu brīdi gaidīja tai pašā telpā, kur kapteinis bija ieslēdzis Džīnu. Ienāca Seila, pajautajā: — Labdien, vai gaidāt māmu? — un atkal izgāja ārā. Tad parādījās Diāna — seja viņai bija samulsusi, it kā viņa nespētu izprast, ko pati domā.

—   Piedodiet, Dinij dārgā, lasīju viņam avīzes. Cenšos cik spēdama izturēties, it kā nekas nebūtu noticis.— Dinija piegāja Diānai klāt un noglauda viņas roku.

—   Bet ilgi tā neturpināsies, Dinij, tas nav iespējams. Es redzu, ka neturpināsies.

—   Padzīvošu kādu brīdi pie jums; vai esat ar mieru? Varat teikt, ka bijām norunājušas jau iepriekš.

—   Bet tas var būt diezgan briesmīgi, Dinij. Nezinu, ko ar viņu iesākt. Viņš baidās iziet no mājas un sastapt cilvēkus. Taču tam par spīti viņš negrib ne dzirdēt, ka mēs varētu aizbraukt uz kādu vietu, kur mūs neviens nepazīst; ārstu viņš negrib redzēt ne acu galā, kur nu vēl pieņemt tā padomu. Viņš nevēlas redzēt nevienu.

—   Tādā gadījumā viņš redzēs mani un tā pieradīs pie cilvēkiem. Droši vien viņš būs tāds tikai pirmajās pāris dienās. Vai esat ar mieru, ka aizeju pēc savām lietām?

— Ja jūs patiešām gribat nest tādu upuri, tad ejiet!

— Pirms atgriezīšos pie jums, paziņošu tēvocim Adriānam; viņš šorīt aizbrauca uz klīniku.

Diāna piegāja pie loga un brīdi palika tur stāvam, slēpdama no Dinijas seju. Pēkšņi viņa apgriezās:

— Esmu izlēmusi, Dinij, neparko nepametīšu viņu nelaime. Ja vien kaut kas būs atkarīgs no manis, viņam tas netiks liegts.

—   Lai dievs dod jums spēkus! — Dinija iesaucas.

—   Es palīdzēšu! — Un, baidīdamās, ka vai nu Diāna, vai viņa pati nespēs valdīt asaras, meitene izsteidzās no istabas un noskrēja lejup pa kāpnēm. Uz ielas, ejot garām ēdamistabas logam, Dinija atkal manīja, ka viņai seko Fērza degošais acu skatiens. Visu ceļu līdz Sautskvēram viņu pavadīja traģiskas pārestības izjūta.

— Nav nozīmes raizēties, kamēr vēl nekas nav noticis, Dinij, — sacīja Flēra, kad viņas iebaudīja lenču.

— Labi, ka Adriāns bijis īsts svētais. Te nu jums ir lielisks piemērs likuma bezspēcībai. Iedomāsimies, ka Diāna būtu dabūjusi šķiršanos: tas tomēr nekavētu Fērzu ierasties taisnā ceļā pie viņas, un arī viņa neizturētos pret kapteini citādi kā tagad. Pār cilvēku jūtām likumam nav varas. Vai Diāna mīl Adriānu?

—   Domāju, ka ne.

—   Vai esat par to pārliecināta?

—   Nē, neesmu. Es pat lāgā nezinu, kas notiek manī pašā.

—   Tas man atgādina, ka zvanīja jūsu amerikānis. Viņš grib mūs apciemot.

—   Lai nāk. Bet es būšu Ouklistrītā. Flēra vērīgi palūkojās Dinijā.

—   Tātad man jāder uz jūrnieku?

—   Nē. Lieciet savu naudiņu uz vecmeitu.

—   Dārgā! To nu gan es neticu!

— Neredzu, ka cilvēks apprecēdamies gūst kādu labumu.

Flēra, pasmaidīdama savu spīvo smaidu, atteica:

— Redziet, Dinij, mēs nespējam nostāvēt mierā. Vismaz mēs to nedarām; tas ir pārāk garlaicīgi.

— Jūs esat moderna, Flēra; es nāku no viduslaikiem.

— Jums patiešām ir seja kā agrās renesanses gleznās. Taču renesanses sievietes nekad nespēja izvairīties no dzīves. Nelolojiet veltīgas cerības. Agri vai vēlu jūs pati sev apniksiet un tad …,

Dinija pārsteigta pavērās Flērā— brālēna sieva pirmo reizi ļāva nojaust, cik dzīve viņu rūgti pievīlusi.

—   Ko jūs esat ieguvusi apprecēdamās, Flēra?

—     Es vismaz esmu īsta sieviete, dārgā, — Flēra sausi atteica.

—     Tāpēc, ka jums ir bērni?

—     Tos dzemdēt esot iespējams arī neprecoties, bet es tam neticu. Jums, Dinij, tāda iespēja izslēgta; jūsu dzīvi nosaka senču principi, vecām ģimenēm piemīt iedzimta slieksme uz likumīgiem pēctečiem. Bez tiem, redziet, vecu ģimeņu nemaz nebūtu.

Dinija sarauca pieri.

—     Agrāk es par to nekad netiku domājusi, bet man tiešām ļoti negribētos ārlaulības bērnu. Vai jūs, starp citu, iedevāt meitenei rekomendāciju?

—     Jā. Nesaprotu, kāpēc lai viņa nekļūtu par manekeni. Gurni viņai ir pietiekami šauri. Zēna figūra, manuprāt, būs modē vēl vismaz gadu. Pēc tam, atcerieties manus vārdus, svārki kļūs atkal garāki, un mēs no jauna sāksim aizrauties ar kuplām formām.

—     Pazemojoši, vai ne?

—     Kas ir pazemojoši?

—     Piemēroties, mainīt formas, frizūru un tā tālāk.

—     Tas atmaksājas. Mēs nododam sevi vīriešu rokās, lai viņi nokļūtu mūsējās. Pavedējas filozofija.

—     Bet, strādājot par manekeni, meitene var viegli nokļūt neceļos, vai ne?

—     Es teiktu, ka gluži otrādi. Iespējams, viņa pat apprecēsies. Taču es neuzskatu, ka jāraizējas par sava tuvākā morāli. Kondafordā jums laikam jāizliekas to darām, jūs taču tur esat kopš Viljama Iekarotāja laikiem. Starp citu, vai jūsu tēvs parūpējies, lai bērniem būtu jāmaksā mazāks mantojuma nodoklis?

—     Viņš vēl nav vecs, Flēra.

—     Nē, bet cilvēki taču ir mirstīgi. Vai viņam ir vēl kas bez muižas?

—     Tikai pensija.

—     Vai jums ir daudz mežu?

—     Es nīstu domu par mežu izciršanu. Divsimt gadu augt un veidoties — un pusstundas laikā iet bojā. Tas ir riebīgi.

—     Mana dārgā, cilvēkiem parasti nav citas izejas — viņi var vienīgi visu pārdot un aiziet projām.

— Kaut kā jau tiksim galā, — Dinija strupi atteica,

— Kondafordu mēs nekad nepārdosim.

— Neaizmirstiet Džīnu. Dinija spēji izslējās.

—     To viņa nekad nedarīs. Tasboro ir tikpat sena dzimta kā mēs.

—     Piekrītu; bet šī jaunā dāma ir pilna pārsteigumu un neizsmeļamas enerģijas. Viņa gribēs dzīvot, nevis nīkt.

— Dzīvot Kondafordā nenozīme nīkt.

— Nedusmojieties, Dinij; es domāju tikai vislabāko. Nebūt negribu, ka jums zūd Kondaforda, tāpat kā negribu, lai Kits zaudētu Lipingholu. Maikls savā bezgalīgajā vieglprātībā mēdz apgalvot — ja viņš esot viens no valsts balstiem, tad viņam šīs valsts esot žēl, un tās taču ir tīrās blēņas. Es to nevienam nekad nesaku, — viņa pēkšņi piebilda dīvainā, dziļā sirsnībā, bet Maikls patiesi ir zelta cilvēks. — Un, laikam pamanījusi Dinijas izbrīna pilnās acis, viņa piezīmēja:

—    Tātad amerikānim es varu pārvilkt krustu?

—     Bez šaubām. Trīstūkstoš jūdžu starp mani un Kondafordu — nē, paldies!

—     Tādā gadījumā jums, manuprāt, vajadzētu beigt nabadziņu mocīt, jo viņš man atzinās, ka jūs, tā sacīt, esot viņa «ideāls».

— Atkal tas pats! — iesaucās Dinija.

— Jā, patiešām; bez tam viņš pavēstīja, ka esot jūsu dēļ zaudējis prātu.

— Tāds izteiciens neko nenozīmē.

—     Ja to lieto cilvēks, kas ir ar mieru doties līdz pasaules galam, lai atklātu civilizācijas pirmdzimteni, tad tas varbūt nozīmē gan kaut ko. Vairums cilvēku labprāt ietu līdz pasaules galam, lai tikai to neatklātu.

—     Tikko ar Hjūbertu viss būs kārtībā, — Dinija sacīja, — es pielikšu punktu.

—     Pēc manām domām, lai to izdarītu, jums būs jāietērpjas vai nu melnā mūķenes, vai baltā līgavas plīvurā — jūs izskatīsieties ļoti jauka, Dinij, kad, plīvurā tinusies, kopā ar jūrnieku dosieties pie altāra, un ciemata baznīcas ērģeles spēlēs Mendelsona kāzu maršu, un visapkārt jautīsies viduslaiku dvesma. Kaut es to pieredzētu!

—     Neprecēšu nevienu.

—     Vai starplaikā nepiezvanīsim Adriānam? Adriāna dzīvoklī pateica, ka viņu gaidot atgriežamies pulksten četros. Flēra lūdza, lai viņš atnāk uz Sautskvēru, un Dinija uzgāja otrajā stāvā sasaiņot lietas. Nākdama pusčetros atkal lejā, meitene uz mēteļu «sarkofāga» ieraudzīja cepuri, kuras malas viņai šķita pazīstamas. Viņa jau kāpās atpakaļ uz trepju pusi, kad kāda balss sacīja:

— Ā! Re, cik jauki! Baidījos, ka jūs vairs nesastapšu.

Dinija pasniedza Hallorsenam roku, un abi iegāja Flēras «salonā», kur blakus Luija Piecpadsmitā mēbelēm amerikānis izskatījās kā zilonis porcelāna trauku veikalā.

—     Gribēju jums pastāstīt, mis Čerela, ko man izdevies paveikt jūsu brāļa labā. Norunāju, ka mūsu konsuls Lapasā sameklēs kapteiņa kalpotāju Manuelu, liks tam apzvērēt, ka viens no metisiem uzbrucis kapteinim ar nazi, un liecību pa telegrāfu atsūtīs šurp. Es šīm nejēdzībām darīšu galu, kaut arī man tādēļ būtu jāatgriežas Bolīvijā.

—     Sirsnīgi pateicos, profesor.

—     Ne par ko! Jūsu brāļa labā es tagad darītu visu iespējamo. Esmu iemīļojis viņu kā tuvu radinieku.

Šie nozīmīgie vārdi skanēja tik vienkārši, augstsirdīgi un silti, ka Dinija jutās maza un nožēlojama.

— Jūs šodien nemaz neizskatāties labi, — viņš pēkšņi ieteicās. — Ja kas dara jums raizes, pasakiet man — es nokārtošu.

Dinija pastāstīja viņam par Fērza atgriešanos.

—     Šī jaukā dāma! Cik briesmīgi! Bet varbūt viņa vīru mīl un pēc kāda laika jutīsies vieglāk.

—     Es pagaidām apmetīšos pie viņiem.

—     Jūs esat dūšīga meitene! Vai šis kapteinis Fērzs ir bīstams?

—     To mēs vēl nezinām.

Viņš iebāza roku bikšu kabatā un izvilka mazītiņu revolveri.

— Ielieciet to rokassomiņā. Tas ir vismazākais ierocis pasaulē. Nopirku to īpaši Anglijai — pie jums taču ar šautenēm nestaigā. Dinija iesmējās.

Paldies, profesor, bet manas rokas tas noteikti ietu vaļā nevietā. Pat briesmu gadījumā nebūtu godīgi, ja es to lietotu.

Taisnība! Man tas neienāca prātā, taču jums taisnība. Cilvēks, ko piemeklējusi tāda nelaime, pelnījis līdzjūtību. Tomēr man nepatīk, ka jūs dodaties briesmās.

Atcerēdamas Flēras brīdinājumu, Dinija drosmīgi ievaicājās:

—     Kāpēc ne?

—     Tāpēc, ka jūs man esat ļoti dārga.

—     Pateicos par laipnību, bet man šķiet, jums būtu jāzina, profesor, ka es laulību biržā nekotējos.

—     Tur kotējas ikviena sieviete, kamēr nav apprecējusies.

—     Daži domā, ka pēc apprecēšanās kotēšanas laiks tikai sākas.

—     Ziniet, — Hallorsens ļoti nopietni ieteicās, — es personiski neuzticību neatzīstu. Uzskatu, ka, tāpat kā visam citam, attiecībām starp vīrieti un sievieti jābūt godīgām.

— Ceru, ka jūsu dzīvesbiedre domās tāpat.

Viņš izslējās. — Es vēlētos, lai šī dzīvesbiedre būtu jūs. Man ir gods lūgt jūs kļūt par misis Hallorsenu, un, esiet tik laba, nesakiet tūlīt «nē».

— Ja gribat, lai esmu godīga, man tas jādara, profesor.

Dinija redzēja, ka Hallorsena zilās acis aizplīvurojas it kā sāpēs, un viņai kļuva amerikāņa žēl. Viņš pienāca mazliet tuvāk un tāpēc likās Dinijas acīs tik milzīgi liels, ka meitene nodrebēja.

—     Vai iemesls tam ir mana tautība?

—     Nezinu, kas tam par iemeslu.

—     Vai arī īgnums, ko jutāt pret mani sava brāļa dēļ?

—     Nezinu.

— Vai nedrīkstētu vēl cerēt?

— Nē. Ticiet man, jūtos glaimota un pateicīga, taču — nē.

—     Piedodiet! Vai mīlat citu?

—     Dinija papurināja galvu.

Hallorsens stāvēja kā sastindzis, viņa seja pauda mulsu, bet tad pēkšņi noskaidrojās.

—     Laikam, — viņš teica, — neesmu jūs vēl nopelnījis. Man būs kādu laiku jākalpo.

—     Es neesmu kalpošanas vērta. Man vienkārši nav pret jums vajadzīgo jūtu.

— Man ir tīras rokas un tīra sirds.

— Nešaubos, ka tā ir; es jūs apbrīnoju, profesor, bet nekad nevarētu iemīlēt.

It kā baidīdamies, ka nespēs savaldīties, Hallorsens

atkāpās atpakaļ līdz vietai, kur bija stāvējis sākumā. Viņš dziļi palocījās. Pilns īsta cildenuma, amerikānis izskatījās patiesi lielisks. Pēc ilga klusuma brīža viņš noteica:

— Nu, izlietu ūdeni nesasmelsi. Klausīšu visām jūsu pavēlēm. Esmu jūsu pazemīgs kalps. — Un pagriezies profesors izgāja ārā.

Dinija dzirdēja noklaudzam ārdurvis, un kaklu viņai aizžņaudza kamols. Sāpes, ko meitene bija nodarījusi Hallorsenam, atbalsojās viņā pašā, taču viņa juta arī atvieglojumu — atvieglojumu, kas pārņem cilvēku, kad tuvumā vairs neatrodas kaut kas draudīgi liels, vienkāršs un primitīvs — jūra, pērkona negaiss vai vērsis. Dinija brīdi stāvēja, naidīgi lūkodamās vienā no Flēras spoguļiem, it kā tikai nupat būtu pamanījusi, ka viņai ir pārāk jutīgi nervi. Kā tāds liels, skaists, veselīgs radījums var mīlēt tik tievu, izstīdzējušu būtni, kāda redzama spogulī? Hallorsens taču varētu viņu apgāzt ar vienu knipja sitienu. Vai tieši tas viņu atbaida? Hallorsena augums, spēks, spirgtā sejas krāsa un skanīgā balss liekas daļa no plašajām prēriju tālēm! Varbūt tas ir jocīgi un muļķīgi — bet tas viņu tiešām atbaida! Viņas vieta ir te — ne pie tādiem kā viņš, ne viņa pasaulē. Nostādīt viņus abus līdzās būtu pat smieklīgi. Savilkusi lūpas greizā smaidā, Dinija joprojām stāvēja turpat, kad ieradās Adriāns.

Viņa strauji pagriezās pret tēvoci. Grūti būtu atrast citu, kas tā būtu spējis nomierināt Dinijas satrauktos prātus kā Hallorsena lielākais pretstats — bālais un grumbainais, maigais un smalkjūtīgais, raižpilnais un izmocītais Adriāns. Noskūpstījusi tēvoci, viņa sacīja:

—     Gribēju tevi redzēt, pirms pārceļos pie Dianas!

—     Vai tu tiešām to darīsi, Dinij?

— Jā: Tu laikam neesi ne lenču iebaudījis, ne tēju dzēris, — un viņa piezvanīja. — Kouker, misters Adriāns vēlētos …

— Brendiju ar sodu, Kouker, lūdzu!

—     Nu, tēvoc? — Dinija ievaicājās, kad Adriāns bija iztukšojis glāzi.

—     Baidos, Dinij, ka tam, ko saka klīnika, nevar piešķirt lielu nozīmi. Pēc viņu domām, Fērzam vajadzētu atgriezties tur. Bet, kāpēc tas viņam jādara, kamēr viņš uzvedas kā prātīgs cilvēks, es nesaprotu. Viņi apšauba nabadziņa izveseļošanās iespēju, taču nespēj atcerēties nevienu nenormālības pazīmi jau vairāku nedēļu laikā. Es uzmeklēju viņa kalpotāju un iztaujāju to. Viņš liekas kārtīgs cilvēks un uzskata, ka pašreiz Fērzs ir tikpat saprātīgs kā kurš katrs no mums. Tikai — un te slēpjas visa nelaime — viņš apgalvo, ka Fērzam jau reizi prāts uz trim nedēļām noskaidrojies, bet pēc tam viņš atkal sabrucis. Ja Fērzu kas no tiesas satraukšot — vai nu pretimrunāšana, vai kas cits — tad, pēc kalpotāja domām, viņš saslimšot atkal un šoreiz, iespējams, vēl smagāk. Stāvoklis patiešām ir drausmīgs.

— Vai, uznākot lēkmei, viņš ir nemierīgs?

— Jā — viņu pārņemot dīvains, drūms nemiers, kas vērsts vairāk pašam pret sevi nekā pret kādu citu.

— Bet viņi taču nevedīs kapteini atpakaļ ar varu?

—     Tas nav viņu spēkos. Viņš devās turp brīvprātīgi; es tev stāstīju, ka viņš nav oficiāli reģistrēts. Kā jūtas Diāna?

—     Viņa izskatās nogurusi, taču skaista kā vienmēr. Darīšot kapteiņa Fērza labā visu, kas būšot viņas spēkos.

Adriāns palocīja galvu.

— Tāda viņa ir — apbrīnojami drosmīga. Tu esi tāda pati, bērns. Būšu daudz daudz mierīgāks, zinot, ka tu atrodies kopā ar viņu. Hilerijs gan labprāt uzņemtu Diānu ar bērniem, ja viņa to vēlētos, bet tu jau saki, ka viņa negrib.

Pašlaik nekādā ziņā. Adriāns nopūtās.

—     Nu, nogaidīsim.

—     Ai, tēvoc, — Dinija iesaucās, — man tevis tik ļoti žēl.

—     Mīļais bērns, kamēr vien rati ripo uz priekšu, nav svarīgi, kas notiek ar piekto riteni. Neaizkavēšu tevi. Es būšu sastopams jebkurā brīdī vai nu muzejā, vai savā dzīvoklī. Ardievu un liels, liels paldies! Sveicini viņu no sirds un pastāsti visu, ko tev teicu.

Dinija vēlreiz noskūpstīja tēvoci un drīz vien, paņēmusi lietas un pasaukusi taksometru, atradās ceļā uz Ouklistrītu.

XXII NODAĻA

Bobijam Ferāram bija viena, no sejām, kas, skatot vētras, paliek olimpiski mierīgas; citiem vārdiem sakot, viņš bija ideāls, neaizstājams ierēdnis — tik neaizstājams, ka Ārlietu ministrijas pastāvēšana bez viņa nebija domājama. Ārlietu ministri varēja nākt un iet, Bobijs Ferārs — laipns, neizdibināms, ar lielisku zobu rindu — palika. Neviens nezināja, vai viņā ir vēl kas cits, izņemot nebeidzami daudz noslēpumu. Nenosakāma vecuma, cik garš, tik plats, ar zemu, samtainu balsi — viņš atstāja neaprakstāmi izklaidīga cilvēka iespaidu. Ģērbies tumšā uzvalkā ar šauru, gaišu svītriņu, ziedu pogcaurumā — viņš sēdēja lielā priekšistabā, kur neatradās gandrīz nekas, izņemot apmeklētājus, kas vēlējās redzēt ārlietu ministru un viņa vietā redzēja Bobiju Ferāru. Viņš bija patiesi lielisks buferis. Bobija vājība bija kriminālistika. Neviena kaut cik sensacionāla slepkavības prāva nekad nenotika bez viņa klātbūtnes — viņš ieradās kaut vai uz pusstundu; vieta viņam tika neoficiāli rezervēta. Visu šo procesu protokolus viņš uzglabāja, dodams īpaši iesiet. Varbūt vislabāk par viņa raksturu, lai kāds tas ari būtu, liecināja fakts, ka neviens viņam nekad nepārmeta pazīšanos gandrīz vai ar visu pasauli. Cilvēki nāca pie Bobija Ferāra, nevis Bobijs pie viņiem. Kāpēc? Ko viņš tādu bija paveicis, ka visi bez izņēmuma godāja viņu par «Bobiju» Ferāru? Viņam pat nebija mantota titula, viņa tēvu dēvēja pār lordu vienkārši aiz ieraduma, bet viņš bija laipns, neizprotams, vienmēr visur klāt un neapšaubāmi iecienīts. Bez viņa, viņa zieda, viņa vieglā smīna Vaitholai trūktu kādas īpašības, kas to darīja gandrīz vai cilvēcisku. Bobijs bija kalpojis tur līdz karam, un daži apgalvoja, ka no armijas viņš atsaukts tieši īstajā laikā, lai aizkavētu ministriju zaudēt tās tradicionālo garu un pasargātu Angliju pašu no sevis. Kamēr viņa stūrainais, neizdibināmais stāvs ar puķi pogcaurumā ik dienas nesteidzīgi soļoja šurp un turp starp izbalējušajām, impozantajām ēkām, Anglija nevarēja kļūt par nervozi spiedzīgo, mūžam steidzīgo veco raganu, kādā karš viņu gribēja pārvērst.

Hjūberta kāzu dienas rītā viņš patlaban šķirstīja sīpolaugu katalogu, kad kalpotājs ienesa sera Lorensa Monta vizītkarti, kam sekoja tās īpašnieks, jau ejot sākdams runāt.

— Jūs zināt, kāpēc es atnācu, Bobij, vai ne?

— Gaužām labi, — basā atteica Bobijs Ferārs, acis ieplētis apaļas un galvu atgāzis atpakaļ.

— Vai jūs ar marķīzu esat redzējies?

—     Ēdu ar viņu vakar brokastis. Vai nav apbrīnojams večuks?

—     Mūsu vecās gvardes lepnums, — apstiprināja sers Lorenss. — Ko jūs domājat darīt? Vecais sers Konvejs Čerels bija vislabākais sūtnis Spānijā, kādu jūsu iestādījums jebkad producējis, un šis ir viņa mazdēls.

—     Vai viņam tiešām ir rēta? — viegli smīnēdams, vaicāja Bobijs Ferārs.

—     Protams, ir.

—     Un vai tā viņam patiesi iecirsta tur?

—     Ak, jūs neticīgais Toms! Protams, tur.

—     Pārsteidzoši!

—     Kāpēc?

Bobijs Ferārs pazibināja zobus. — Kas to var pierādīt?

— Hallorsens patlaban meklē liecības.

— Bet, redziet, tas neietilpst mūsu ministrijas kompetencē.

— Nē? Tomēr jūs varat piebikstīt iekšlietu ministram.

—     Hm! — Bobijs Ferārs dziļdomīgi norūca.

—     Vismaz ar bolīviešiem jūs varat parunāt.

—     Hm… — Bobijs Ferārs norūca vēl dziļdomīgāk un pasniedza seram Lorensam katalogu. — Vai esat redzējis šo jauno tulpju šķirni? Lieliska, vai ne?

—     Paklausieties, Bobij, — nerimās sers Lorenss, — tas ir mans brāļadēls; viņš ir neapšaubāmi «puisis uz goda», kā jūs mēdzat sacīt, un tas neiet. Saprotiet taču!

—     Mēs dzīvojam demokrātiskā laikmetā, — Bobijs Ferārs noslēpumaini sacīja, — par pēršanu jau runāja apakšnamā, vai ne?

—     Ja viņi vēl daudz trokšņos, mēs viņus varam nobremzēt. Hallorsens atsaucis savu kritiku. Nu, atstāšu to jūsu ziņā; no jums tik un tā neizvilks ne vārda, kaut arī es te rēgotos līdz vakaram. Bet jūs darīsiet, ko varēsiet, tāpēc, ka tas patiesi ir skandalozs apvainojums.

—     Gaužām, — teica Bobijs Ferārs. — Vai nevēlaties noklausīties Kroidonas slepkavības prāvu? Pārsteidzoši. Man ir divas vietas; vienu piedāvāju tēvocim. Bet viņš sakās tikmēr neiet uz tiesu, kamēr nesākšot sodīt ar elektrisko krēslu.

—     Vai tas cilvēks patiesi ir vainīgs? Bobijs Ferārs pamāja ar galvu.

—     Taču liecības ir visai nedrošas, — viņš piebilda.

—     Nu, sveiki, Bobij; paļaujos uz jums.

Bobijs Ferārs viegli pavīpsnāja un pasniedza roku.

— Sveiki, — viņš caur zobiem izgrūda.

Sers Lorenss devās rietumu virzienā uz «Kafijas nama» pusi, kur šveicars viņam pasniedza telegrammu: «Šodien pulksten divos Sv. Augustīna baznīcā Pļavās notiks manas un Džīnas Tasboro laulības priecāšos redzēt Jūs un krustmāti Emiju Hjūberts.»

Iegājis zālē, sers Lorenss sacīja metrdotelam:

— Bats, man jābūt klāt mana svaiņa dēla laulībās. Pagādājiet labi aši ko spēcinošu!

Pēc divdesmit minūtēm viņš jau sēdēja taksometrā un brauca uz Sv. Augustīna baznīcu. Tur viņš ieradās pāris minūšu pirms diviem un sastapa Diniju, ejot augšup pa kāpnēm.

— Tu izskaties bāla un interesanta, Dinij.

— Es vienmēr esmu bāla un interesanta, tēvoci Lorens.

— Šī te padarīšana liekas drusku pēkšņa.

— Tā ir Džīna. Jūtos briesmīgi atbildīga. Es, redzi, Džīnu viņam sameklēju.

Viņi iegāja baznīcā un devās uz priekšējiem soliem. Bez ģenerāla, lēdijas Čerelas, krustmātes Mejas un Hjūberta vairāk neviena nebija, izņemot divus ziņkārīgos un ķesteri. Kāds spēlēja ērģeles. Sers Lorenss un Dinija apsēdās tukšā solā.

—     Nenožēloju, ka Emijas nav klāt, — viņš čukstēja, — viņa joprojām raud, vienalga, vai vajag vai ne. Kad tu precēsies, Dinij, liec uz ielūguma kartēm iespiest: «Lūdzam bez asarām». Kāpēc kāzās tik dāsni plūst valgme? Raud pat tiesu izpildītāji.

—     Plīvura dēj, — teica Dinija, — šodien neviens neraudās, jo plīvura nebūs. Skaties! Flēra un Maikls!

Sers Lorenss palūkojās caur savu monokli uz eju, pa kuru nāca dēls ar sievu.

—     Nu jau astoņi gadi, kopš viņi precējušies. Iznākums galu galā nemaz nav tik pelams.

—     Nē, — Dinija čukstēja, — Flēra man vakar sacīja, ka Maikls esot zelta cilvēks.

—     Vai tiešām? Tas ir labi. Ir bijušas reizes, Dinij, kad esmu ļoti raizējies.

— Ne jau Maikla dēļ.

— Nē, nē; uz viņu var paļauties kā uz klinti. Bet Flēra gan pāris reižu devusi triecienu viņu ģimenes ligzdai; tomēr pēc sava tēva nāves viņa uzvedas nevainodami. Re, kur viņi nāk!

Ērģeles sāka spēlēt ievada melodiju. Alans Tasboro ar Džīnu zem rokas nāca pa eju. Dinija tīksmi vēroja jūrnieka tiešo, godīgo skatienu. Džīna šķita īsts veselīga daiļuma un spēka iemiesojums. Hjūberts, kas it kā pēc komandas «brīvi» stāvēja, salicis rokas aiz muguras, Džīnai nākot, pagriezās, un Dinija redzēja, ka brāļa drūmā, melnīgsnējā seja noskaidrojas, it kā to būtu apspīdējusi saule. Viņai aizžņaudzās kakls. Tad viņa pamanīja, ka, talārā ģērbies, nedzirdamiem soļiem ienācis Hilerijs un stāv uz altāra kāpnēm.

«Tēvocis Hilerijs patiešām ir mīļš,» viņa nodomāja. Hilerijs bija sācis runāt.

Pretēji savai paražai Dinija šodien klausījās sprediķī. Viņa gaidīja, ka atskanēs vārds «paklausīt», — to nedzirdēja; viņa gaidīja, ka tiks kā parasti pieminētas dzimumu attiecības, — tēvocis šo vietu izlaida. Tagad viņš aicināja pasniegt gredzenu. Nu tas bija pirkstā. Pēc tam viņš lūdza dievu, noskaitīja tēvreizi, un tad viņi visi trīs iegāja ģērbkambarī. Cik neparasti īsa ceremonija!

Pa mācītāja runas laiku nometusies ceļos, Dinija tagad izslējās.

—     Pārsteidzoši ātri, kā teiktu Bobijs Ferārs, — čukstēja sers Lorenss. — Kurp viņi dosies, kad šī daļa būs garām?

—     Uz teātri. Džīna grib palikt pilsētā. Viņa noīrējusi dzīvoklīti strādnieku rajonā.

—     Klusums pirms vētras. Man gribētos, kaut šī padarīšana ar Hjūbertu būtu aiz muguras, Dinij.

Jaunlaulātie iznāca no ģērbkambara, un ērģeles sāka spēlēt Mendelsona kāzu maršu. Dinija lūkojās, kā Hjūberts ar Džīnu iet pa vidus eju uz durvīm, un viņā cīnījās pacilātība ar zaudējuma izjūtu, greizsirdība ar apmierinājumu. Tad, redzēdama, ka Alans arī laikam atrodas kādu spēcīgu jūtu varā, viņa izgāja no sola, lai piebiedrotos Flērai un Maiklam, taču, ieraudzījusi izejas tuvumā stāvam Adriānu, devās pie tēvoča.

— Kas jauns, Dinij?

— Pagaidām viss kārtībā, tēvocīt. Braukšu tiešā ceļā atpakaļ.

Ļaudīm, kā redzams, patīk just līdzi citu pārdzīvojumiem, tāpēc ārā bija sapulcējies bariņš Hilerija draudzes locekļu, un, Džīnai un Hjūbertam sēžoties brūnajā sporta mašīnā un dodoties projām, atskanēja pīkstīgi apsveikuma saucieni.

—     Brauksim abi ar taksometru, tēvoc, — aicināja Dinija.

—     Vai Fērzs nedusmojas, ka tu tur dzīvo? — atsēdies vaicāja Adriāns.

—     Viņš ir ļoti pieklājīgs, tikai klusē un nenovērš acis no Diānas. Man viņa ārkārtīgi žēl.

Adriāns pamāja ar galvu. — Un Diāna?

— Turas brīnišķīgi — it kā nekas neparasts nebūtu

noticis. Bet viņš negrib nekur iet; sēž tikai ēdamistabā un cauru dienu vēro kaut ko pa logu.

— Viņš laikam domā, ka visa pasaule pret viņu sazvērējusies. Ja viņš atkal nesajuks, tas pāries.

—     Vai tad viņam noteikti jāsajūk? Droši vien taču ir gadījumi, kad cilvēks pilnīgi izveseļojas?

—     Cik es saprotu, bērns, viņa slimība tāda nav. Viņa iedzimtība un arī raksturs runā tam pretī.

—     Man viņš varētu patikt — viņam ir tik drosmīga seja, taču baidos no viņa acīm.

— Vai esi redzējusi viņu kopā ar bērniem?

—     Vēl ne; tomēr mazie runā par viņu labi un mierīgi, tātad bailes viņiem no tēva nav.

—     Klīnikā ārsti man savā žargonā pļāpāja par kompleksiem, mānijām, depresijām, personības dalīšanos un tamlīdzīgām lietām; cik nopratu, viņam dziļas melanholijas periodi mainās ar briesmīga satraukuma lēkmēm. Pēdējā laikā gan vieni, gan otras zaudējuši savu asumu, tā, ka viņš faktiski kļuvis normāls. Jāuzmanās, lai nekas tāds neatkārtotos. Viņš vienmēr tiecies pret kaut ko sacelties; karā viņš nav bijis apmierināts ar vadību, pēc kara — ar demokrātiju. Var gandrīz nešaubīgi apgalvot, ka atgriezies viņš atkal pret kaut ko dumposies. Ja tā notiks, tad drīzā laikā sekos sabrukums. Ja mājās ir ierocis, Dinij, tas jāpaslēpj.

— Pateikšu Diānai. Mašīna iegriezās Kingsroudā.

—Es labāk neiešu nemaz tuvumā, — skumji noteica Adriāns.

Dinija arī izkāpa. Mirkli viņa pastāvēja, vērodama, ka tēvocis, garš un mazliet salīcis, pazūd aiz ielas stūra, tad iegriezās Ouklistrītā un iegāja Diānas mājā. Fērzs stāvēja ēdamistabas durvīs.

— Ienāciet te, — viņš sacīja, — gribu ar jums parunāt.

Paneļiem apšūtajā, zaļi zeltītos toņos izkrāsotajā istabā nesen bija ēsts lenčs; tagad uz šaurā galda atradās avīze, tabakas kārba un vairākas grāmatas. Fērzs piebīdīja Dinijai krēslu un nostājās ar muguru pret kamīnu, kur lēni kvēloja malkas pagales. Viņš bija novērsis acis, tāpēc Dinijai beidzot radās izdevība kapteini kārtīgi aplūkot. Uz viņa skaisto seju nebija patīkami skatīties. Augstie vaigu kauli, stūrgalvīgais zods, cirtainie, iesirmie mati vēl vairāk izcēla drudžaini mirdzošās tēraudzilās acis. To darīja pat viņa poza. Viņš stāvēja, kājas plaši ieplētis, roku iespiedis gurnā un galvu paliecis uz priekšu. Dinija atslējās pret atzveltni; viņa bija nobijusies un pūlējās smaidīt. Kapteinis pagriezās pret meiteni un noprasīja:

— Ko ļaudis par mani runā?

— Neesmu neko dzirdējusi; tikko biju sava brāļa kāzās.

— Jūsu brāļa Hjūberta? Ko viņš apprecēja?

— Meiteni, vārdā Džīnu Tasboro. Jūs viņu aizvakar redzējāt.

—     Ā! Atceros! Tā, kuru es ieslēdzu.

—     Jā. Kāpēc jūs to darījāt?

—     Viņa man likās bīstama. Es, redziet, devos uz klīniku brīvprātīgi. Ar varu mani tur neievietoja.

—     Nujā, es zinu; es jau zināju, ka jūs tur aizgājāt pēc paša gribas.

— Slikti tur nebija, bet… nu, ko tur! Kā es izskatos?

—     Ko lai saku, — Dinija laipni iesāka, — neesmu jūs nekad iepriekš redzējusi, izņemot no tālienes, taču domāju, ka jūs izskatāties ļoti labi.

—     Esmu vesels. Muskuļiem arī klīnikā neļāvu ierūsēt. Mans kalpotājs par to rūpējās.

— Vai jūs daudz lasījāt?

— Pēdējā laikā — jā. Ko cilvēki par mani domā? Dzirdot atkal to pašu jautājumu, Dinija ielūkojās

Fērzam sejā.

— Kā viņi var par jums kaut ko domāt, ja jūs nerādāties ļaudīs?

— Vai uzskatāt, ka man vajadzētu iet sabiedrībā?

— Es šai ziņā neko nesaprotu, kapteini Fērz. Bet neredzu iemeslu, kāpēc lai jūs to nedarītu. Ar mani jūs satiekaties ik dienas.

— Jūs man patīkat. Dinija pastiepa viņam roku.

— Nesakiet tikai, ka jums manis žēl, — Ferzs aši iebilda.

— Kāpēc lai es jūs žēlotu? Nešaubos, ka jūs esat pilnīgi vesels.

Fērzs aizsedza ar roku acis.

—Esmu, bet cik ilgi tas vilksies?

— Kāpēc ne visu mūžu?

Fērzs pagriezās pret kamīnu.

— Ja neraizēsieties, — Dinija bikli sacīja, — nekas neatkārtosies.

Fērzs apsviedās apkārt. — Vai esat bieži redzējusi manus bērnus?

—     Ne pārak bieži.

—     Vai viņi ir līdzīgi man?

—     Nē; viņi atsitušies Diānā.

— Paldies dievam! Ko Diāna domā par mani? — Šoreiz Fērzs nenolaida acis no meitenes, un Dinija saprata, ka no viņas atbildes var būt atkarīga visa šā nelaimīgā cilvēka dzīve.

— Diāna vienkārši ir priecīga.

Viņš izmisīgi papurināja galvu. — Tas nav iespējams.

—     Patiesība bieži liekas neiespējama.

—     Vai viņa mani neienīst?

—     Kāpēc lai viņa to darītu?

—     Jūsu tēvocis Adriāns — kas viņu starpā bijis? Tikai nesakiet: nekas.

—     Mans tēvocis viņu dievina, — Dinija mierīgi noteica, — tāpēc viņi ir tikai draugi.

—     Tikai draugi?

—     Tikai draugi.

—     Tā jums varbūt liekas.

—     Es to noteikti zinu.

Fērzs nopūtās. — Jūs esat labs cilvēks. Ko jūs darītu, ja būtu manā vietā? Atkal Dinija juta savu bezgala lielo atbildību. — Domāju, ka izpildītu to, ko vēlas Diāna.

— Un kas tas būtu?

— Nezinu. Nedomāju, ka viņa arī pati to pašlaik jau zina.

Fērzs pagājās līdz logam un atpakaļ.

— Man kaut kā jāpalīdz tādiem likteņa piemeklētajiem kā es.

— O! — Dinija izbiedēta nopūtās.

— Man veicās. Vairums tādu cilvēku kā es būtu oficiāli reģistrēti un iesprostoti ārprātīgo namā pret gribu. Ja es būtu nabags, mēs šo klīniku nevarētu atļauties. Arī tur dzīve nebija nekāda saldā, taču nesalīdzināmi labāka nekā citās šādās iestādēs. Es mēdzu iztaujāt savu kalpotāju. Viņš bija redzējis divus vai trīs šādus namus.

Fērzs apklusa, un Dinija atcerējās sava tēvoča vārdus: «Ja viņš atkal pret kaut ko sadumposies, tad drīzā laikā sekos sabrukums.»

Fērzs pēkšņi turpināja: — Ja jums būtu jel kāds cits darbs, vai jūs uzņemtos kopt vājprātīgos? ne jūs, ne kāds cits, kurš zina, kas ir nervi un smalkjūtība. Svētais to varbūt vēl spētu, bet svētos taču dienas laikā ar uguni nesameklēsi. Nē! Lai mūs koptu, jāaizmirst līdzjūtība, jābūt dzelzs cilvēkam ar ziloņa ādu un bez nerviem. Cilvēki ar nerviem ir sliktāki par biezādainajiem, tāpēc, ka viņiem trūkst savaldības, un mēs tad kļūstam tādi paši. Tas ir apburts loks. Mans dievs! Cik par to esmu domājis! Un — nauda. Ja slimniekam ir nauda, viņu nemūžam nevajadzētu sūtīt uz kādu no šīm vietām. Nekad, nekad! Iekārtojiet viņam cietumu paša mājā — kā gribat un kur gribat. Ja es nebūtu zinājis, ka ik mirkli varu aizbraukt, — ja es pat savos grūtākajos brīžos nebūtu turējis to prātā, es pašlaik te nestāvētu — es mocītos murgos. Ak, dievs! Es mocītos murgos! Nauda! Un cik daudziem ir nauda? Varbūt pieciem no simta! Un pārējos deviņdesmit piecus nabadziņus iesprosto šajos namos, iesprosto, vai viņi grib vai negrib! Lai cik labi šīs vietas būtu iekārtotas, kaut arī tur ārstētu pēc visām zinātnes prasībām, ieiet psihiatriskajā slimnīcā tik un tā nozīmē kļūt par dzīvu mironi. Citādi nemaz nevar būt. Ļaudis ārpasaulē uzskata mūs gandrīz vai par beigtiem — un tāpēc neliekas par mums ne zinis. Lai runā, cik grib, par zinātniskām ārstniecības metodēm, dzīvei mēs esam zuduši. Mēs esam netīri… neesam vairs cilvēki… vecie priekšstati par vājprātu ir sīksti, mis Čerela; mēs esam negods, nožēlojami neveiksminieki. Mūs jādabū prom no acīm, jāierok zemē. To dara cilvēcīgi — ir taču divdesmitais gadsimts! Cilvēcīgi! Pamēģiniet izdarīt to patiešām cilvēcīgi! Tas nav iespējams! Nu, ja ne, tad nolakojiet no virspuses… nolakojiet… un viss. Ko citu var darīt? Ticiet man, neko. Ticiet manam kalpotājam. Viņš zina.

Dinija sēdēja krēslā kā sastingusi un klausījās. Fērzs pēkšņi iesmējās. — Bet mēs neesam miruši; tā jau ir tā nelaime, ka mēs neesam miruši. Kaut mēs tādi būtu! Visi šie nelaimīgie radījumi… nav vēl miruši… viņi spēj tāpat ciest kā jebkurš cits … vēl vairāk. Vai es to nezinu? Un kā lai palīdz? — Viņš satvēra galvu rokās.

— Atrast iespēju, ka palīdzēt, — Dinija maigi ierunājās, — vai tas nebūtu brīnišķīgi?

Fērzs stīvi vērās meitenē.

— Mēs tikai klājam biezāku lakas kārtu — tas ir viss, ko mēs darām, viss, ko mēs darīsim.

Dinijai mēles galā bija jautājums: «Kāpēc tad jūs sevi tā mokāt?» — taču viņa to noklusēja.

— Varbūt jūs atradīsiet līdzekli, — viņa teica, — bet tam būs vajadzīga pacietība un miers.

Fērzs iesmējās.

— Esmu jums droši vien apnicis līdz nāvei. — Un viņš pagriezās pret logu.

Dinija klusi izslīdēja ārā.

XXIII NODAĻA

Gardēžu mājvietā — Pjemontas restorānā — labas maltītes cienītāji sēdēja, paliekušies cits citam pretī, it kā ēdiens tuvinātu dvēseles, un atradās dažādās piesātinātības pakāpēs. Viņi bija apmetušies vai nu pa pāriem, vai šur tur pa četriem un pieciem; retumis gadījās kāds vientuļnieks, kas īgdams, citus vērodams, pīpēja cigāru; starp galdiņiem tipināja izveicīgie, kārnie viesmīļi — nepieciešamība visu iegaumēt bija it kā laupījusi viņiem īsto seju. Zāles tuvākajā stūrī lords Saksendens un Džīna bija jau notiesājuši omāru, izdzēruši puspudeli Reinas vīna un papļāpājuši par visādiem niekiem, kad Hjūberta sieva lēni pacēla skatienu no tukšās spīles un teica:

— Nu, lord Saksenden?

Juzdams no biezo skropstu apakšas raidīto skatienu,

lords vēl vairāk izvalbīja savas zilās acis.

— Vai nav labs omārs? — viņš ievaicājās. — Lielisks.

—   Kad gribu labi paēst, vienmēr nāku šurp. Vai irbe gatava, viesmīl?

—   Jā, milord.

—   Pasteidzieties, pasteidzieties. Nomēģiniet reinvīnu, mis Tasboro; jūs nemaz nedzerat.

Džīna pacēla iezaļgano glāzi. — Vakar kļuvu par misis Čerelu. Avīzēs tas rakstīts.

Lorda Saksendena vaigi mazliet piepūtās; viņš prātoja: «Diez kādu iespaidu tas atstāj uz mani? Vai šī jaunā lēdija ir interesantāka neprecēta vai precēta?»

—   Jūs laiku velti nešķiežat, — lords sacīja, vērodams Džīnu, it kā censtos saskatīt viņas jaunā ģimenes stāvokļa izraisītās pārmaiņas. — Ja es to būtu zinājis, neuzdrošinātos lūgt jūs kopā ar mani iebaudīt lenču.

—   Pateicos, — Džīna atcirta, — mans vīrs ari drīz būs klāt. — Un caur nolaistajām skropstām viņa vēroja, kā lords domīgi tukšo glāzi.

—   Vai jums ir kādas jaunas ziņas, ko man pavēstīt?

—   Biju pie Voltera.

—   Pie Voltera?

—   Iekšlietu ministra.

—   Cik jūs esat brīnišķi laipns!

—   Ārkārtīgi. Nevaru šo cilvēku ciest. Galva kā ola, vienīgi mati izjauc līdzību.

—   Ko viņš teica?

—   Jaunā lēdij, oficiālā iestādē neviens nekad neko nesaka. Tur vienmēr apņemas «pārdomāt». Te slēpjas valsts varas jēga.

—   Bet viņš, protams, pievērsīs uzmanību tam, ko sakāt jūs. Un ko jūs īsti teicāt?

Lorda Saksendena ledainās acis it kā atbildēja: «Patiesi, zināt, tas nu ir par daudz!»

Taču Džīna pasmaidīja, un lorda skatiens pamazam atsila.

Jūs esat visnemākslotākā jaunā dāma, ko es jebkad esmu redzējis. Vārdu sakot, es teicu: «Izbeidz šo lietu, Volter.»

—   Cik lieliski!

—   Viņam tas nepatika. Viņš ir «likuma vergs».

—   Vai es varētu aiziet pie viņa?

Lords Saksendens izplūda smieklos. Viņš smējās kā cilvēks, kas nupat dzirdējis visasprātīgāko anekdoti.

Džīna nogaidīja, kamēr lords apklust, un tad paziņoja

— Tādā gadījuma es to darīšu.

Iestājās klusums; par laimi, viesmīlis tieši šai brīdī atnesa irbi.

—   Uzklausiet mani! — lords Saksendens pēkšņi ierunājās. — Ja jūs patiešām domājat to darīt, tad ir kāds cilvēks, kas jums varētu izgādāt tikšanos, — tas ir Bobijs Ferārs. Viņš strādāja kopā ar Volteru, kad tas bija ārlietu ministrs. Iedošu jums vēstulīti Bobijam. Vai vēlaties saldo ēdienu?

—   Nē, pateicos. Bet kafiju gan labprāt izdzertu. Re, kur Hjūberts!

Nupat iznācis no rotējošā krātiņa, kas Pjemontas restorānā aizstāja durvis, Hjūberts lūkojās pēc sievas.

— Atvediet viņu šurp!

Džīna cieši paraudzījās vīrā. Hjūberta seja noskaidrojās, un viņš devās tiešā ceļā pie abiem sēdētājiem.

— Par acīm jūs patiesi nevarat sūdzēties, — pieceldamies nomurmināja lords Saksendens. — Labdien! Jūs esat apprecējis ievērības cienīgu sievu. Vai dzersiet kafiju? Te ir labs brendijs. — Un, izņēmis vizītkarti, viņš akurātā, skaidrā rokrakstā uzmeta:

«Robertam Ferāram, eskvairam, Ā. M., Vaitholā. Dārgais Bobij, pieņemiet, lūdzu, manu jauno draugu misis Čerelu un, ja iespējams, izgādājiet viņai tikšanos ar Volteru. Saksendens.»

Pasniedzis karti Džīnai, viņš pieprasīja viesmīlim rēķinu.

— Hjūbert, — teica Džīna, — parādi lordam Saksendenam savu rētu, — un, atpogājusi vīra krekla aproci, viņa uzrotīja svārku piedurkni. Uz baltā galdauta zilganā svītra izskatījās dīvaini draudīga.

— Hm! — norūca lords Saksendens. — Šis cirtieniņš jums tagad noderēs.

Hjūberts pakūļāja piedurkni, un tā apsedza rētu. — Viņa joprojām atļaujas rīkoties patvaļīgi, — viņš sacīja.

Lords Saksendens samaksāja rēķinu un piedāvāja Hjūbertam cigāru.

—   Piedodiet, bet man jāskrien. Palieciet un padzeriet kafiju. Sveiki un labu veiksmi jums abiem! — Un, paspiedis jaunajiem ļaudīm rokas, viņš sāka spraukties pa galdiņu starpu uz izeju. Abi jaunieši nolūkojās lordam pakaļ.

—   Cik esmu dzirdējis, tad tāda smalkjūtība pie viņa īpašībām vis nepieder, — sacīja Hjūberts. — Nu, Džīn?

Džīna pacēla acis.

— Ko nozīmē «Ā. M.»?

— Ārlietu ministrija, mana dārgā meitene no laukiem.

—   Izdzer savu brendiju, un dosimies pie šā cilvēka Taču pagalmā viņi aizmugurē izdzirda kādu balsi

—   Ā! Kaptein! Un mis Tasboro!

—   Tā ir mana sieva, profesor. Hallorsens satvēra abu rokas.

— Vai tas nav brīnišķīgi? Man kabatā ir telegramma kaptein, — tā būs tikpat kā kāzu dāvana.

Džīna pāri Hjūberta plecam izlasīja: «Manuela liecību kas apgāž apvainojumu izsūtām vēstulē stop amerikāņu konsulāts Lapasā.» — Tas ir lieliski, profesor. Vai sakarā ar šo pašu negribat nākt mums līdzi pie kāda cilvēka Ārlietu ministrijā?

— Protams. Dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta. Pasauksim taksometru.

Mašīnā, sēdēdams iepretī jaunlaulātajiem, viņš, atplaucis starojoši labvēlīgā smaidā, neslēpa pārsteigumu.

—   Tas nu gan jums gāja ātri no rokas, kaptein.

—   Par to var pateikties Džīnai.

— Jā, — piekrita Hallorsens, it kā jaunā sieva nemaz nebūtu klāt. — Kad iepazinos ar viņu Lipingholā, tūlīt nodomāju, ka šī meitene prot rīkoties. Vai jūsu māsa ir priecīga?

— Ka tev šķiet, Džīna? — Protams.

— Brīnišķīga jauna lēdija. Zemām celtnēm piemīt īpatnējs jaukums. Man tīk skatīties uz jūsu Vaitholu. jo vairāk no ielas redz sauli un zvaigznes, jo cilvēki ir tikumiskāki. Vai jūs laulāja cilindrā, kaptein?

— Nē, — tādu, kāds esmu pašreiz.

— Cik žēl! Man cilindri šķiet tik pievilcīgi, it kā cilvēkam uz galvas būtu zaudētu ideālu simbols. Jūsu dzimta laikam arī ir ļoti sena, misis Čerela. Jūsu paraža veselām ģimenēm, kā tēviem, tā dēliem, kalpot dzimtenei ir īsti iedvesmojošs paraugs, kaptein.

— To es nemaz nebiju padomājis.

— Lipingholā es, kundze, runāju ar jūsu brāli; viņš man stāstīja, ka jūsu ģimenē gadsimtiem ilgi bijis kāds jūrnieks. Un tāpat man sacīja, ka jūsu dzimtā, kaptein, vienmēr bijis kāds karavīrs. Es ticu pēctecībai. Vai tā ir Ārlietu ministrija? — Viņš palūkojās pulkstenī. — Šaubos, vai šis zellis patlaban būs darbā. Man radies iespaids, ka vairumu jautājumu viņi izlemj ēdot. Varbūt līdz trijiem aiziesim uz parku paskatīties pīles.

— Atstāšu viņam šo vizītkarti, — Džīna sacīja. Drīz viņa atkal piebiedrojās abiem vīriešiem. — Misteru Ferāru gaida ierodamies jebkuru brīdi.

— Tas nozīmē, ka viņš atnāks pēc pusstundas, — teica Hallorsens. — Gribētu dzirdēt jūsu domas par kādu pīli, kaptein.

Ceļā uz dīķi, šķērsojot platu ielu, viņus tik tikko nenotrieca zemē divās mašīnas, kuras, nepieradušas pie tik lielas telpas, gandrīz sadūrās. Hjūberts krampjaini saķēra Džīnu. Viņa seja zem iedeguma bija nāves bāla. Mašīnas pabrauca garām — viena pa labi, otra pa kreisi. Hallorsens, kas bija satvēris Džīnas otru roku, sacīja, stiepdama vārdus vairāk nekā parasti:

— Gandrīz ieskrāpēja. Džīna neteica neko.

— Es dažkārt prātoju, — Hallorsens turpināja, kad viņi pienāca pie pīlēm, — vai visa šī steiga ir ko vērta. Ko jūs sakāt, kaptein?

Hjūberts paraustīja plecus. — Aizstādami vilcienu ar automašīnām, mēs katrā ziņā tikpat daudz stundu zaudējam, cik iegūstam.

—   Tā ir, — teica Hallorsens. — Lidmašīna turpretī ir liels laika ietaupījums.

—   Labāk nedižosimies pāragri — vēl nav zināms, kādus pārsteigumus aviācija mums sagādās.

—   Jums taisnība, kaptein. Mēs tiešām varam sagaidīt īstu elli. Nākošais karš tā dalībniekiem maksas dārgi. Ja Francija ar Itāliju sāks kauties, divu nedēļu laikā nebūs vairs ne Romas, ne Parīzes, ne Florences, ne Venēcijas, ne Lionas, ne Milānas, ne Marseļas. Tās pārvērtīsies par saindētiem tuksnešiem. Un kuģi un armijas varbūt nepaspēs ne reizi izšaut.

—   Jā. Un visas valdības to zina. Es esmu karavīrs, taču nesaprotu, kāpēc tās joprojām izšķiež simtiem miljonu līdzekļu, uzturēdamas karavīrus un jūrniekus, kuri varbūt nekad nebūs vajadzīgi. Ja nervu centri iznīcināti, tad armijas un flotes nav iespējams vadīt. Cik ilgi Francija un Itālija spētu noturēties, ja to lielajām pilsētām uzlaistu gāzi? Anglija un Vācija, protams, nenoturētos ne nedēļu.

—   Jūsu tēvocis — muzeja pārzinis man sacīja, ka, traukdamies tādos tempos, cilvēks drīz atkal pārvērtīšoties par zivi.

—   Kā tā?

—   Gluži vienkārši! Evolūcijas process — zivis, rāpuļi, putni, zīdītāji — pagriezīsies atpakaļ. Mēs no jauna kļūsim par putniem, pēc tam sāksim rāpot un ložņāt un beigu beigās, kad uz zemes vairs nevarēs dzīvot, ielīdīsim jūrā.

— Kāpēc mēs visi nevarētu aizliegt karot gaisā? — Kā var aizliegt kaut ko darīt gaisā? — Džīna iebilda. — Valstis nekad neuzticas cita citai. Bez tam Amerika un Krievija nav Tautu Savienības locekles.

—   Amerikāņi piekristu. Tikai nez vai senāts būtu ar mieru.

—   Jūsu senāts, — Hjūberts nomurmināja, — laikam gan ir diezgan ciets rieksts.

—   Un kā vēl! Tas ir tāds pats kā jūsu Augšnams līdz 1910. gada reformai. Re, kur ir tā pīle, — un Hallorsens norādīja uz svešādu putnu. Hjūberts uzmanīgi to apskatīja.

—   Tādas es šāvu Indijā. Tā ir… esmu piemirsis vārdu. Mēs to atradīsim uz šiem dēlīšiem, — kad redzēšu, atcerēšos.

—   Nē! — pretojās Džīna. — Ir ceturksnis pāri trijiem. Nu viņš noteikti būs atnācis. — Un, nenoskaidrojuši pīles sugu, viņi atgriezās Ārlietu ministrija.

Bobija Ferāra rokas spiediens bija plaši pazīstams. Viņš parāva otra cilvēka delnu uz augšu un atstāja to karājamies gaisā. Atvilkusi savu plaukstu atpakaļ normālā stāvoklī, Džīna tūlīt ķērās vērsim pie ragiem.

— Jūs esat dzirdējis, ka manu vīru pieprasa izdot, vai ne, mister Ferār?

Bobijs Ferārs palocīja galvu.

—   Šis ir profesors Hallorsens, kas vadīja ekspedīciju. Vai jūs vēlētos redzēt mana vīra rētu?

—   Ļoti, — caur zobiem izdvesa Bobijs Ferārs.

—   Parādi, Hjūbert.

Hjūberts ar nelaimīgu sejas izteiksmi atkal atsedza roku.

—   Pārsteidzoši, — sacīja Bobijs Ferārs. — Es pastāstīju Volteram.

—   Vai jūs bijāt pie viņa?

—   Sers Lorenss mani lūdza.

—   Ko Vol… ko iekšlietu ministrs sacīja?

—   Neko. Viņu bija apmeklējis Uzpūtīgais, un Uzpūtīgais viņam nepatīk, tāpēc viņš jau devis rīkojumu Boustrītai.

—   Kā! Vai tas nozīmē, ka mans vīrs saņems paziņojumu ierasties tiesā?

Vērīgi pētīdams savu roku nagus, Bobijs Ferārs pamāja ar galvu.

Abi jaunie satriekti vērās viens otrā. Hallorsens drūmi ievaicājās:

— Vai tiešām neviens nevar šo bandu apturēt? Ieplētis acis gluži apaļas, Bobijs Ferārs papurināja galvu.

Hjūberts piecēlās.

Boustrītā atrodas galvenā policijas tiesa.

— Nožēloju, ka ļāvu citiem tik daudz noņemties manā labā. Ejam, Džīn! — un, viegli palocījies, viņš pagriezās un izgāja ārā. Džīna viņam sekoja.

Hallorsens un Bobijs Ferārs palika aci pret aci.

—   Nesaprotu šo zemi, — teica, Hallorsens. — Kas tagad būtu darāms?

—   Nekas, — atteica Bobijs Ferārs. — Kad lieta nonāks miertiesā, sagādājiet visas iespējamās liecības.

—   To mēs katrā ziņā darīsim. Priecājos, ka ar jums iepazinos, mister Ferār.

Bobijs Ferārs pazibināja baltos zobus. Viņa acis bija iepletušās vēl apaļākas.

XXIV NODAĻA

Lieta ritēja savu likumīgo gaitu, un Hjūberts saskaņā ar kāda miertiesneša izdoto pavēli ieradās Boustrītā. Sēžot kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem tiesas zālē, Dinija, sirdī klusi protestēdama, sekoja izmeklēšanas gaitai. Ar zvērestu apstiprinātā sešu Bolīvijas mūļu dzinēju, liecība, kur bija apgalvots, ka Hjūberts šāvis bez mazākā iemesla, Hjūberta ziņojums, kas to atspēkoja, viņa rēta. viņa ekspedīcijas pieraksti un Hallorsena liecība bija materiāls, uz kura pamata miertiesnesim vajadzēja formulēt spriedumu. Viņš to arī darīja. «Atlikt lietas izskatīšanu, līdz apsūdzētais saņems papildu liecības.» Tad viņš pievērsās lūgumam atlaist Hjūbertu pret galvojumu brīvībā, jo angļu tieslietu princips, ko praksē gan gaužām reti ievēro, skan: «Arestēto uzskata par nevainīgu tik ilgi, kamēr pierāda, ka viņš ir vainīgs»; Dinija aizturēja elpu. Viņa nespēja samierināties ar domu, ka Hjūbertam, kas tikko apprecējies un skaitās nevainīgs, būs jānīkst cietuma kamerā, gaidot, kamēr liecība peld pāri Atlantijas okeānam. Tomēr sera Konveja un sera Lorensa piedāvāto prāvo drošības naudu beidzot pieņēma, un Dinija, atviegloti nopūtusies, ar augsti paceltu galvu izgāja ārā. Uz ielas viņai piebiedrojās sers Lorenss.

— Laime, — viņš sacīja, — ka Hjūbertam ir tik patiesīgs izskats.

— Prāvu laikam aprakstīs avīzēs, — klusi noteica Dinija.

— Par to tu, mana nimfa, vari droši derēt uz šņorzābakiem, kuru tev nav.

—   Kā tas ietekmēs Hjūberta karjeru?

—   Domāju, ka troksnis darīs tavam brālim labu. Jautājumi Apakšnamā viņam kaitēja. Turpretī «Angļu virsnieks aizstāvas pret Bolīvijas metisiem» modinās kopības izjūtu, kas saista visus tautas brāļus.

—   Man visvairāk žēl tēva. Kopš šī jezga iesākas, viņa mati noteikti kļuvuši sirmāki.

— Tas nav nekāds kauns, Dinij. Dinija atmeta galvu.

—   Patiesi ne!

—   Tu man atgādini, Dinij, vienu no divus gadus vecajiem, iecirtīgajiem bērīšiem, kuri zirgaplokā speras, pie starta atpaliek un galu galā pienāk pirmie. Re, kur tavs amerikānis dzenas mums pakaļ. Vai pagaidīsim? Viņš sniedza visai derīgu liecību.

Dinija paraustīja plecus, un tūlīt arī atskanēja Hallorsena balss:

—   Mis Čerela! Dinija apgriezās.

—   Liels paldies, profesor, par jūsu vārdiem.

— Jūsu dēļ es labprāt būtu melojis, taču nebija vajadzības. Kā klājas slimajam džentlmenim?

— Pagaidām labi.

—   Priecājos to dzirdēt. Raizējos, domādams par jums.

—   Kad jūs teicāt, ka negribētu sastapties ar šiem mūļu dzinējiem pat viņā saulē, tiesnesis atplēta muti, — piezīmēja sers Lorenss.

—   Bija jau pietiekami drausmīgi sastapties ar viņiem šaisaulē. Man te ir mašīna — vai drīkstu piedāvāt to arī jums un mis Čerelai?

—   Ja braucat uz rietumiem, tad aizvediet mūs, lūdzu, uz civilizētās pasaules malu.

Nu, profesor, — turpināja sers Lorenss, kad visi bija iekāpuši, — kā jums patīk Londona? Vai tā ir visbarbariskākā vai viscivilizētākā pilsēta pasaulē?

Es to mīlu, — sacīja Hallorsens, neatraudams skatienu no Dinijas.

Es gan ne, — nomurmināja Dinija. — Nīstu tas pretstatus un benzīna smaku.

—   Redziet, ārzemniekam grūti paskaidrot, kāpēc viņam patīk Londona, varbūt mūs valdzina tas dažādība un brīvības un kārtības mistrojums, varbūt tā saista tāpēc, ka mūsu pilsētas aiz okeāna ir gluži citādas. Ņujorkā var redzēt visādus satraucošus brīnumus, taču tā nav tik omulīga.

—   Ņujorka, — piemetināja sers Lorenss, — atgādina strihnīnu. Tā uzmundrina cilvēku tiktāl, ka tas gāžas no kājām.

—   Es, protams, nespētu dzīvot Ņujorkā. Mana vieta ir rietumos.

—   Plašajās prēriju tālēs, — čukstēja Dinija.

—   Tieši tā, mis Čerela; jums tās ļoti patiktu.

Dinija skumji pasmaidīja. — Cilvēks pārāk dziļi iesakņojas dzimtajā zemē, profesor.

—   Jā, — piebalsoja sers Lorenss, — mans dēls reiz ierosināja parlamentā jautājumu par emigrāciju. Izrādījās, ka cilvēku saknes ir tik dziļas, ka viņam bija jāaizmet šis jautājums kā karsts kartupelis.

—   Vai tā ir? — šaubījās Hallorsens. — Kad lūkojos uz jūsu maza auguma bālajiem un it kā jebkuras ilūzijas zaudējušajiem pilsētniekiem, neviļus ienāk prātā doma, ka viņiem vispār nav sakņu.

—   Jo ciešāk cilvēks saaudzis ar pilsētu, jo sīkstākas viņa saknes, — pilsētnieki neilgojas ne pēc kādām tālēm; viņiem nepieciešamas ielas, ceptas zivis un kino. Vai jūs mani izlaistu te ārā, profesor? Dinij, kas ir tavs ceļa mērķis?

—   Ouklistrīta.

Hallorsens apturēja mašīnu, un sers Lorenss izkāpa. — Mis Čerela, vai atļausiet man veikt patīkamo pienākumu un aizvest jūs uz Ouklistrītu? Dinija palocīja galvu.

Sēžot tā plecu pie pleca slēgtajā mašīnā, meitene satraukta gaidīja, kā Hallorsens izmantos šo izdevību. Drīz viņš arī, neskatīdamies savā ceļabiedrē, ierunājās;

— Tikko ar jūsu brāli viss nokārtosies, braukšu projām. Došos ekspedīcijā uz Ņumeksiku. Vienmēr būšu pateicīgs, ka esmu iepazinies ar jums, mis Čerela.

Cimdos neietērptās Hallorsena rokas bija cieši saspiestas starp ceļiem; Dinija jutās aizkustināta.

Man loti žēl, ka sākumā mēs abi ar brāli spriedām par jums nepareizi, profesor.

— Tas bija dabiski. Jutīšos ļoti laimīgs, ja galu galā pēc visa teiktā un darītā iegūšu jūsu labvēlību.

Dinija impulsīvi sniedza viņam roku.

— Tas jau ir noticis.

Viņš nopietni saņēma meitenes plaukstu, pacēla to pie lūpām un tad saudzīgi atlaida vaļā. Dinija jutās dziļi nelaimīga. Viņa bikli ieteicās: — Jūs esat licis man mainīt savus uzskatus par amerikāņiem, profesor.

Hallorsens pasmaidīja.

— Tas jau ir kaut kas.

—   Baidos, ka mani priekšstati bija visai primitīvi. Es taču līdz šim nevienu amerikāni, patiesību sakot, nepazinu.

—   Te jau visa nelaime slēpjas; mēs cits citu īsti nepazīstam. Ar sīkumiem bojājam cits cita nervus un vairāk neko. Taču jūs es vienmēr atcerēšos kā smaidu Anglijas sejā.

—   Tie ir ļoti jauki vārdi, — sacīja Dinija, — es vēlētos, kaut tā būtu taisnība.

— Ja jūs man uzdāvātu savu fotogrāfiju, es to glabātu kā acuraugu.

—   Protams, jūs to dabūsiet! Nezinu, vai man ir kāds pieklājīgs attēls, taču aizsūtīšu jums pašu labāko.

—   Pateicos. Ceru, jums nekas nebūs pretī, ja tagad izkapšu; nespēju lāgā sevi valdīt. Mašīna jūs novedīs gala. — Viņš pieklauvēja pie stikla un parunāja ar šoferi.

—   Ardievu! — viņš sacīja, saņēma atkal meitenes roku, labu brīdi nolūkojās tajā, cieši paspieda un slaids un spēcīgs izspraucās pa durtiņām.

—   Ardievu! — izdvesa Dinija, atslīgdama sēdeklī un juzdama kaklā sakāpjam kamolu.

Pēc piecām minūtēm mašīna apstājās pie Diānas mājas, un Dinija nomākta iegāja iekšā.

Diāna, ko meitene torīt vēl nebija redzējusi, viņai garām ejot, pavēra savas istabas durvis.

—   Ienāciet, Dinij. — Viņa runāja čukstot, un Dinijai pārskrēja pār muguru šermuļi. Viņas apsēdās blakus uz lielās gultas, un Diāna klusu un steidzīgi saka stāstīt:

—   Vakarnakt viņš ienāca te un teica, ka neiešot projām. Neuzdrīkstējos viņu aizraidīt. Viņš ir pārmainījies; man ir tāda sajūta, it kā tas atkal būtu beigu sākums. Viņš zaudē savaldību, tas redzams ik sīkumā. Man laikam vajadzētu bērnus aizsūtīt kaut kur projām. Vai Hilerijs viņus pieņemtu?

—   Esmu pārliecināta, ka jā, un mana māte tāpat.

—   Tas laikam būtu pat labāk.

— Vai jums pašai arī nevajadzētu aizbraukt? Diāna nopūtās un pakratīja galvu.

—   Tas tikai visu pasteidzinātu. Vai jūs varētu manā vietā aizvest bērnus?

—   Protams. Bet vai jūs tiešām domājat, ka viņš . ..

—   Jā. Esmu pārliecināta, ka viņš sevi atkal arvien vairāk uzbudina. Es šīs pazīmes ļoti labi zinu. Vai neievērojāt, Dinij, ka viņš ar katru vakaru vairāk dzer? Tā ir viena no zīmēm.

—   Kaut viņš spētu pārvarēt savas bailes un sāktu iet cilvēkos!

—   Neticu, ka tas palīdzētu. Te mēs vismaz zinām viņa stāvokli un tūlīt redzēsim, ja notiks ļaunākais. Tik ļoti baidos, ka ar viņu var kas atgadīties svešos ļaudīs; tad mūsu rokas būs saistītas.

Dinija sažņaudza Diānas elkoni.

—   Kad jūs gribētu, lai aizvedu bērnus?

—   Cik drīz vien iespējams. Viņam es nedrīkstu to teikt. Jums jāpazūd tik klusi kā pelītēm. Audzinātāja var aizbraukt viena, ja jūsu māte ir ar mieru uzņemt arī viņu.

—   Es, protams, tūlīt atgriezīšos.

—   Dinij, bīstos jūs pārāk apgrūtināt. Man ir kalpones. Nav patiešām labi uzkraut jums manas raizes.

—   Es atgriezīšos, par to nemaz nevar būt runa. Aizņemšos Flēras mašīnu. Vai viņš nedusmosies, ka bērni aizbrauks?

—   Vienīgi, ja viņš aizbraukšanu saistīs ar savu stāvokli. Varu teikt, ka viņi jau sen ielūgti.

—   Diāna, — Dinija pēkšņi sacīja, — vai jūs viņu vēl mīlat?

— Mīlu? Nē!

—   Tikai jūtat līdzi?

—   Diāna papurināja galvu.

—   Neprotu paskaidrot; tā ir mūsu kopējā pagātne un sajūta, ka aiziedama es pametīšu viņu ļaunā likteņa varā. Tā ir drausmīga doma!

—   Saprotu. Man tik ļoti žēl jūsu abu un tēvoča Adriāna.

Diana noglauda ar rokam seju, it ka nogludinādama raižu grumbas.

—   Nezinu, kas mūs gaida, taču nav nekādas jēgas iepriekš sevi mocīt. Kas attiecas uz jums, mana dārgā, neļaujiet, no dieva puses, manām nepatikšanām sabojāt sev dzīvi.

—   Tas nav nekas. Man pašlaik taisni vajag, lai kaut kas atrautu manas domas no sevis pašas. Vecmeitas, jūs zināt, vispirms jāsapurina un pēc tam jāapprecina.

— Hm! Un kad tad jūs precinās, Dinij?

—   Nupat atraidīju plašās prēriju tāles un jūtos kā pēdējā neliete.

—   Jūs esat vidū starp plašajām prēriju tālēm un dziļo jūru — vai ne?

—   Un droši vien tur ari palikšu. Laba cilvēka mīlestība un tā tālāk, acīm redzot, nespēj mani saviļņot.

—   Pagaidiet kādu brīdi! Jūsu matu krāsa vēl nepiedien klosterim.

—   Es tos nokrāsošu: ledus kalni ir zaļi.

—   Kā jau teicu — pagaidiet!

—   Gaidīšu, — piekrita Dinija …

Pēc divām dienām Flēra pati piebrauca Sautskvērā mašīnu pie durvīm. Bērnus un pāris ceļasomu ievietoja tajā bez starpgadījumiem, un limuzīns devās ceļā.

Mazliet nemierīgais brauciens (bērni nebija pieraduši pie mašīnām) sagādāja Dinijai vienīgi atvieglojumu. Viņa nebija manījusi, cik lielu nervu sasprindzinājumu prasa traģiskā atmosfēra Ouklistrītā, lai gan kopš viņas ierašanās Londonā bija pagājušas tikai desmit dienas. Koki jau liesmoja rudens krāsās. Mierīgi un maigi vizēja skaidrās oktobra debesis; jo tālāk aiz muguras palika pilsēta un priekšā plašāk pavērās lauki, jo gaiss atkal kļuva dzestrāks, un Dinijai tas ļoti patika; no namiņu skursteņiem augšup uzvijās dūmu strūklas, no kailajiem laukiem gaisā cēlās krauķi.

Kondafordā viņa ieradās lenča laikā; atstājusi bērnus pie audzinātājas, kas bija atbraukusi ar vilcienu, Dinija pasauca suņus un devās paklaiņot. Viņa apstājās pie veca namiņa, kas slējās augstu pār krauju; ceļš palika dziļi lejā. Durvis veda tieši uz dzīvojamo istabu; kāda vecenīte tur sēdēja pie kamīna, kurā sīkām liesmiņām sprēgāja uguns.

— Ā, mis Dinija, — viņa teica. — Redz, kāds prieks. Neesu redzējuse jūs vai veselu mēnesi.

— Es biju izbraukusi, Betij. Kā jums klājas?

Mazā vecenīte, augumā tīri kā īkstīte, svinīgi sakrustoja rokas uz vēdera.

—   Atkal nav kārtības ar māgu. Cits man nekas nekaiš — dakteris teic, es esot stipra kā zirgs. Tikai māga. Viņš teic, man būtot vairāk jāēd; man tak tā gribas ēst, mis Dinij. Bet, tiklīdz kādu miltumiņu ieēdu, tā uzreiz nelabi, nudienās, nelabi.

—   Kā man jūs žēl, mīļo Betij! Vēders rada tādas neērtības. Vēders un zobi. Nesaprotu, kam mums tie vajadzīgi. Vienalga, vai cilvēkam zobi ir vai nav, vēders tik un tā nevar ēdamo īsti sagremot.

Vecenīte sīki iesmējās.

—   Dakteris teic, man vajagot tos pēdējos zobus izraut, bet man tak nu negribas un negribas no tiem šķirties, mis Dinij. Tēvam, tam nav neviena zoba, bet viņš tik un tā tiek galā ar ābolu, nudienās, tiek. Tomēr manā vecumā jau vairs nav ko gaidīt, ka smaganas paliks tik cietas.

—   Bet jūs taču varētu ielikt brīnišķīgus mākslīgus zobus, Betij.

— Vai die! Mākslīgus zobus gan es negribu — cilvēki domas: «Re, cik lepna palikuse.» Jums tak ar nepatiktos staigāt ar mākslīgiem zobiem, vai ne, mis

Dinij?

—Tieši otrādi, Betij. Tagad tos liek katrs prātīgs cilvēks.

— Nu jau gan jūs jokojat. Nē, svešu zobu man nevajag. Tie tak tāpatās kā parūka. Bet bize man it nemaz ar nav plānāka. Priekš mana vecuma es turos dūšīgi. Varu par daudz ko tencināt dievam; tikai māga tā vien rādās, ka tanī būtu akmens ielikts.

Dinija redzēja, kā vecenītes acis satumst aiz sāpēm.

— Kā klājas Bendžeminam, Betij?

Skatiens noskaidrojās un kļuva līksms, taču tajā jautās iecietība, ar kādu pieaudzis runā par bērnu.

—   Tēvs ta ir vesels kā rutks, mis; viņam nekas neķeras klāt, tikai tas reimatists; tagadiņ izgāja parakņāties pa dārzu.

—   Un ko dara Zeltspalvītis? — vaicāja Dinija, skumji palūkodamās uz cigli, kas sēdēja būrītī. Meitenei vienmēr sāpēja sirds, redzot nebrīvē iesprostotus putniņus; taču viņa neparko nespēja sadūšoties un pateikt to vecajiem ļaudīm, kas tik ļoti mīlēja savu mazo, jautro cietumnieku. Bez tam viņa bija dzirdējusi, ka, palaižot brīvē pieradinātu cigli, citi putni to drīz vien noknābjot līdz nāvei.

—   Nu-u, — teica vecenīte, — kopš jūs uzdāvājāt viņam lielāku būri, viņš pavisam ceļ degunu gaisos. — Viņas acis iemirdzējās. — Bet, saki viens cilvēks, kapteinis apprecējies, mis Dinij, un nu viņu sākuši vazāt pa tiesām — va ta tas ir prāta darbs? Tādus brīnumus neesu savu mūžu dzirdējuse. Kādu no Čerelu dzimtas stiept uz tiesu! Mana vecā galva to nespēj apjēgt.

—   Jums taisnība, Betij.

—   Ļaudis stāsta, ka viņa esot skaista, jauna lēdija. Un kur viņi dzīvos?

—   To vēl neviens lāgā nezina; jāpagaida, kamēr viss nokārtosies. Varbūt šeit, varbūt brālis dabūs vietu ārzemēs. Naudas viņiem, protams, būs ļoti maz.

—   Tīrās briesmas; vecos laikos tā, nudienās, nenotika. Cik smalkiem ļaudīm tagad grūti — ak tu manu dieniņ! Atceros jūsu vecvectēvu, mis Dinij, kā viņš brauca četrjūgā, kad man deguns tik tikko sniedzās pāri galda malai. Tāds jauks, vecs džentlmenis — gauži laipns un pieklājīgs, varētu sacīt.

Dzirdot tādas runas par muižniekiem, Dinija vienmēr jutās neveikli, jo viņa labi zināja, ka vecenīte līdz ar septiņiem brāļiem un māsām uzaugusi laukstrādnieka ģimenē, kur tēvs pelnījis vienpadsmit šiliņu nedēļā; Betija ar savu vīru bija izauklējuši septiņus bērnus un tagad iztika no vecuma pabalsta.

—   Nu, Betij mīļo, ko jūs īsti varat ēst? Gribu pateikt to virējai.

—   Lielu lielais paldies, mis Dinij; liesa cūkgaļas šķēlīte man dažreiz iet tīri labi pie sirds. — Vecenītes acis atkal satumsa un kļuva sāpīgas. — Grauž un grauž mani kaut kas; reizēm domāju, ka labi būtu, ja debesu tētiņš aizsauktu pie sevis.

—   Nu, nē, Betij mīļo. Ja dabūsiet piemērotu, vieglu ēdienu, jums pēc kāda laika noteikti kļūs labāk.

Vecenītes lūpas savilkās smaidā, bet acis palika skumjas.

—   Es priekš sava vecuma esmu stipra kā zirgs, grēks žēloties. Un kad jūs iesiet pie altāra, mis Dinij?

—   Nav nemaz vērts runāt, Betij. Viens pie altāra neiesi.

—   Jā, jā, tagadiņ cilvēki ne precas, ne bērnus dzemdē tik agri kā manās jaunās dienās. Manai vectantei bija astoņpadsmit knēveļu, un vienpadsmit no tiem izauga lieli.

—   Ta vien šķiet, ka tagadējos laikos viņiem nepietiktu ne vietas, ne darba.

— Jānudienās! Anglija tā pārmainījusies.

—   Paldies dievam, te pārmaiņu mazāk nekā citur. — Un Dinijas skatiens pārslīdēja telpai, kur abi vecie ļaudis bija nodzīvojuši piecdesmit mūža gadus; sākot no ķieģeļu grīdas un beidzot ar baļķu griestiem, tā bija nevainojami tīra un omulīga.

—   Nu, Betij, man laiks iet. Patlaban dzīvoju Londonā pie kādas draudzenes, un šovakar man jātiek atpakaļ. Pateikšu virējai, lai atsūta jums šo to, kas būs pat labāks par cūkgaļu. Necelieties, necelieties!

Taču vecenīte bija jau kājās, un acīs viņai spulgoja dziļa sirsnība.

— Man bija tāds prieks, ka jūs atnācāt, mis Dinij.

Lai dieviņš jūs svētī! Un es no sirds ceru, ka tie ļaunie cilvēki nevarēs kapteinim neko nodarīt.

— Ardievu, Betij mīļo, un pasveiciniet no manis Bendžeminu, — un, paspiedusi vecenītes roku, Dinija izgāja ārā, kur uz bruģētā celiņa viņu gaidīja suņi. Kā vienmēr pēc šādiem apciemojumiem viņa juta dziļu pazemību un tik tikko valdīja asaras. Saknes! Tieši to viņai trūka Londonā, tāpat kā trūktu «plašajās prēriju tālēs». Viņa aizgāja līdz tievu, izstīdzējušu dižskābaržu smalcei un pa satrunējušiem vārtiņiem, kas nemaz nebija jāatver, devās iekšā mežā. Skābaržiem apaugušais pakalns, pa kuru meitene kāpa augšup, bija mitrs no lietus un saldi smaržoja pēc koku mizas; kreisajā pusē cauri zaru režģim vizēja pelēkzilās debesis, pa labi pletās papuve, kur tupēja zaķēns; ieraudzījis Diniju, tas apsviedās apkārt un aizļepoja uz dzīvžoga pusi; viens no suņiem izbiedēja fazānu, un tas, skaļi brēkdams, uzspurdza gaisā un aizlidoja pār mežu. Pakalna virsotnē Dinija iznāca no smalces un stāvēja, lūkodamās uz garo, pelēko akmens māju. Šur tur to aizsedza magnolijas un koki, kas auga zālienā; no diviem skursteņiem vijās augšup dūmi, un uz viena no čukuriem kā balti punktiņi vīdēja baloži. Dinija dziļi ievilka elpu un palika stāvam tur veselas desmit minūtes kā stāds, kam uzlieta valgme un kas tagad uzsūc tās dzīvinošo spēku. Oda pēc lapām, uzartas zemes un nesena lietus; pēdējo reizi viņa te bija stāvējusi maija beigās un ieelpojusi vasaras smaržas, kurās jautās gan atmiņas, gan solījumi, gan smeldze, gan neizprotama līksme…

Agri padzērušas tēju, viņas devās atpakaļ; mašīnā, kuras jumts tagad bija pacelts, Dinija sēdēja blakus Flērai.

—   Man jāsaka, — teica vērīgā Flēra, — ka Kondaforda ir vismierpilnākā vieta, kādu es jebkad esmu redzējusi. Es te nomirtu, Dinij. Pret šo kluso nostūri Lipinghola ir nieks.

—   Vai Kondaforda ir veca un sapelējusi?

—   Es vienmēr saku Maiklam, ka jūsu atzarojums Čerelu dzimtā ir viena no visneuzkrītošākajām un interesantākajām parādībām, kas Anglijā vēl atlikušas. Jūs neceļat ne mazāko troksni un turaties pilnīgi ēnā. Modernajiem rakstniekiem jūs liekaties pārāk ikdienišķi, un tomēr jūs stāvat kā klints un stāvēsiet arī turpmāk, lai gan es lāgā nesaprotu, kā. Visa pasaule sazvērējusies pret jums — sākot no mantojuma nodokļa līdz gramofoniem. Taču jūs mītat kaut kur pasaules galā un darāt darbu, par kuru neviens nekā nezina un arī nevēlas zināt. Vairumam no jums nav pat savu Kondafordu, kur pārnākt mājās nomirt, un tomēr jums joprojām ir saknes un pienākuma apziņa. Man, zināt, nav ne viena, ne otra, laikam tāpēc, ka esmu pa pusei francūziete. Mana tēva ģimenei — Forsaitiem, iespējams, ir savas saknes, bet viņiem nav pienākuma apziņas — vismaz tādas kā jums; varbūt pareizāk to būtu nosaukt par kalpošanas instinktu. Es to apbrīnoju, Dinij, bet mani tas garlaiko līdz nāvei. Tas liek jums iet un bojāt savus nervus Fērzu nelaimes dēļ. Pienākuma apziņa ir slimība, Dinij; cienījama slimība.

— Kas tad, pēc jūsu domām, man būtu jādara?

—   Jāiznīdē šī slimība ar visām saknēm. Tas, ko jūs tagad darāt, manuprāt, liek cilvēkam bezgala ātri novecot. Diāna ir no tās pašas sugas — Montdžojiem Damfrišīrā ir kaut kas līdzīgs Kondafordai — apbrīnoju, cik uzticīgi viņa turas pie Fērza, bet uzskatu, ka tas ir pēdējais neprāts. Gals tikpat ir zināms, un, jo ilgāk atliek atrisinājumu, jo nepatīkamāks tas būs.

—   Jā; jūtu, ka Diānai nekas labs nav gaidāms, bet es laikam viņas vietā rīkotos tāpat.

— Es nu gan nekādā ziņā ne, — Flēra jautri noteica.

— Manuprāt, neviens nezina, kā rīkosies, iekāms pienāk izšķirošais brīdis.

— Galvenais ir neļaut tam nekad pienākt.

Flēras balss ieskanējās asāk, un Dinija redzēja, ka viņa sakniebj lūpas. Flēra ar savu mīklainību meiteni vienmēr valdzināja.

—   Jūs neesat Fērzu redzējusi, — viņa sacīja, — un neredzējusi nevarat iedomāties, kādu žēlumu viņš modina.

—   Tā ir sentimentalitāte, dārgā. Es neesmu sentimentāla.

— Esmu pārliecināta, ka jums ir pagātne, Flēra; bez sentimentalitātes jums tās nebūtu.

Flēra uzmeta Dinijai ašu skatienu un piespieda gāzes pedāli.

— Laiks ieslēgt gaismu, — viņa teica.

Atlikušo ceļa gabalu Flēra pļāpāja par mākslu, literatūru un citiem abstraktiem tematiem. Pulkstenis bija gandrīz astoņi, kad mašīna apstājās Ouklistrītā.

Diāna bija mājās, jau apģērbusies pusdienām.

— Dinij, — viņa teica, — viņa nav.

XXV NODAĻA

Cik daudz ļauna vēstīja šie vienkāršie vārdi!

—   Kad jūs šorīt aizbraucāt, viņš galīgi zaudēja savaldīšanos — domāja, ka mēs visi esam sazvērējušies un slepenībā kaļam nez kādus plānus.

—   Tā arī bija, — Dinija nomurmināja.

—   Audzinātājas aizbraukšana satrauca viņu no jauna. Drīz pēc tam dzirdēju noklaudzam ārdurvis — kopš tā laika viņš nav atgriezies. Es jums neteicu, bet pagājušā nakts bija drausmīga. Ja nu viņš neatgriežas?

—   Ai, Diāna, es vēlētos, kaut tā būtu.

—   Bet kur viņš palicis? Ko dara? Pie kā viņš var iet? Ak, dievs! Tas ir šausmīgi!

Dinija klusās sāpēs nolūkojās nelaimīgajā sievietē.

— Piedodiet, Dinij! Jūs droši vien esat nogurusi un izsalkusi. Paēdīsim ātrāk pusdienas.

Maltīti viņas, nerimstoša nemiera mocītas, ieturēja Fērza «alā» — skaistā istabā ar zaļzelta paneļiem. Klusinātā gaisma maigi apspīdēja viņu kailos kaklus un rokas, augļus, ziedus un sudrablietas; kamēr kalpone nebija aizgājusi, viņas runāja par vienaldzīgiem jautājumiem.

—   Vai viņam ir atslēga? — vaicāja Dinija.

—   Jā.

—   Vai man nepiezvanīt tēvocim Adriānam?

—   Ko viņš var līdzēt? Ja Ronalds tiešām atgriezīsies un atradīs priekšā Adriānu, viņš var kļūt vēl bīstamāks.

—   Alans Tasboro man arī teica, ka vajadzības gadījumā viņš varot ierasties jebkurā mirklī.

—   Nē, šovakar nesauksim nevienu. Rīt redzēsim, ko darīt.

Dinija pamāja ar galvu. Viņa baidījās, taču vēl vairāk bijās izrādīt mazdūšību, jo viņa taču atradās še, lai ar savu aukstasinību un mieru dotu spēkus Diānai.

— Iesim augšā — padziediet man kaut ko, — viņa beidzot palūdza.

Viesistabā Diāna nodziedāja «Timiāna zariņu», «Juras kalnāja klintis», «Miežu pļauju», «Dromoras pili», un skaistā istaba, dziesmas un dziedātāja ieaijāja Diniju it kā sapnī. Viņa jau gandrīz grima snaudā, kad Diāna pēkšņi apklusa.

— Dzirdēju aizveramies ārdurvis. Dinija piecēlās un piegāja pie klavierēm.

— Turpiniet, nesakiet neko un neizrādiet ne mazāko satraukumu.

Diāna atkal sāka spēlēt un dziedāt īru dziesmu: «Kālab man jācieš un tu esi brīva». Tad durvis atvērās, un istabas galā novietotajā spogulī bija redzams, ka ienāk Fērzs; viņš apstājās un ieklausījās dziesmā.

— Turpiniet, — Dinija čukstēja.

Mani sien saites, bet tu esi brīva!

Tu vairs nemīli — man mīla dzīva.

Kālab man nelgas liktenis lemts

Un līdz ar sirdi dzīves prieks ņemts?

Fērzs stāvēja un klausījās. Viņš izskatījās kā cilvēks, kas ir bezgala noguris vai stipri piedzēries; mati bija savēlušies un lūpas atvilktas atpakaļ, tā, ka atsedzās zobi. Tad viņš sakustējās. Likās, viņš pūlējās netrokšņot. Viņš piegāja pie dīvāna, kas atradās attālākajā stūrī, un atslīga tajā. Diāna apklusa. Dinija, uzlikusi roku viņai uz pleca, juta, kā Diāna trīc, visiem spēkiem pūlēdamās runāt mierīgi.

— Vai tu esi ēdis pusdienas, Ronald?

Fērzs neatbildēja; ņirgdams zobus tai pašā dīvainajā, baismajā smīnā, viņš blenza no sava stūra pāri istabai.

— Turpiniet, — čukstēja Dinija.

Diāna spēlēja «Sarkano sarafānu»; viņa atkārtoja vienkāršo, jauko melodiju vēl un vēlreiz, it kā cenzdamās hipnotizēt mēmo stāvu dīvāna stūrī. Kad viņa pēc krietna brīža beidza, iestājās savāds klusums. Dinijas nervi neizturēja, un viņa gandrīz asi iejautājās:

— Vai līst, kapteini Fērz?

Fērzs pārvilka ar roku pār biksēm un palocīja galvu.

— Vai tev labāk nevajadzētu iet pārģērbties, Ronald? Fērzs atbalstīja elkoņus uz ceļiem un atspieda galvu

rokās.

— Tu taču droši vien esi noguris, mīļais; vai negribi iet gulēt? Vai man uznest tev ko ēdamu?

Fērzs joprojām nekustējās. Baismais smīns bija nozudis no viņa lūpām, acis aizvērtas. Viņš izskatījās kā cilvēks, kas pēkšņi iemidzis, kā pārmocīts zirgs, kas nākamajā mirklī sabruks starp ilksīm.

— Aizveriet klavieres, — čukstēja Dinija, — iesim augšā.

Diāna klusi nolaida vāku un piecēlās. Saķērušās rokās, viņas gaidīja, taču kapteinis nekustējās.

— Vai viņš patiesi iemidzis? — čukstēja Dinija. Fērzs pielēca kājās. — Iemidzis! Viss sākas no gala.

Viss atkal sākas no gala. Bet es to nepieļaušu, zvēru pie visa, kas svēts, nepieļaušu!

Brīdi viņš stāvēja, mežonīgi saviebies, tad, redzēdams, ka sievietes saraujas bailēs, atkal atslīga dīvānā un paslēpa seju rokās. Diāna strauji metās viņam klāt.

Fērzs pavērās augšup. Viņa acis mežonīgi kvēloja.

— Nenāc! — viņš ierēcās. — Atstāj mani vienu! Ejiet projām!

Pie durvīm Diāna pagriezās un teica:

— Ronald, vai nepasaukt ārstu? Tikai tāpēc, lai viņš tev iedod miega zāles, — tikai tāpēc.

Fērzs atkal pietrūkās kājās. — Man nevajag nevienu. Ejiet projām!

Viņas izskrēja no istabas un augšā Dinijas guļamistabā drebēdamas apskāvās.

— Vai kalpones aizgājušas gulēt?

— Viņas vienmēr agri dodas pie miera, ja vakarā ir mājās.

— Pēc manām domām, man vajadzētu iet kādam piezvanīt, Diāna.

— Nē, Dinij, to darīšu es pati. Tikai — kam?

Par to patiesi bija jāpadomā. Viņas apspriedās čukstot. Diāna domāja, ka jāizsauc viņas ārsts, Dinija uzskatīja, ka jāpalūdz Adriāns vai Maikls aiziet pie ārsta un atvest to šurp.

— Vai tā bija arī pirms iepriekšējās lēkmes?

— Nē. Tad viņš nezināja, kas viņu gaida. Baidos, ka viņš var izdarīt pašnāvību, Dinij.

— Vai viņam ir ierocis?

— Viņa armijas revolveri es iedevu uzglabāt Adriānam.

— Un bārdas naži?

— Tikai skujamais aparāts; un nekādas indes mājās nav.

Dinija devās uz durvīm.

—   Citādi nevar, man jāiet piezvanīt.

—   Dinij, es nedrīkstu jums ļaut. ..

— Mani viņš neaizskars. Briesmas draud tikai jums. Aizslēdziet durvis, kamēr es esmu projām.

Un, pirms Diāna paspēja meiteni apturēt, viņa izslīdēja ārā. Spuldzes vēl dega, un Dinija uz mirkli apstājās un ieklausījās. Viņas istaba atradās trešajā stāvā un izgāja ar logiem uz ielu. Diānas un Fērza guļamistabas bija vienu stāvu zemāk blakus viesistabai. Lai nokļūtu holā un mazajā kabinetā, kur atradās tālrunis, viņai vajadzēja paiet tām garām. Nebija dzirdama ne skaņa. Diāna atkal atvēra durvis un palika stāvam uz sliekšņa; baidīdamās, ka viņa kuru katru mirkli var aizspraukties garām un doties lejā, Dinija metās uz priekšu. Kāpnes čīkstēja, un meitene apstājās, lai novilktu kurpes. Turēdama tās rokā, viņa uz pirkstgaliem aizzagās garām viesistabas durvīm. Arī šeit valdīja klusums, un viņa nosteidzās holā. Tur viņa pamanīja Fērza cepuri un mēteli, kas bija nosviesti uz krēsla, un, iegājusi kabinetā, aizvēra aiz sevis durvis. Kādu brītiņu meitene pastāvēja, lai atvilktu elpu, tad ieslēdza gaismu un paņēma tālruņa grāmatu. Atradusi Adriāna numuru, viņa jau pastiepa roku pēc klausules, kad kāds satvēra viņas locītavu; iekliegusies aiz pārsteiguma, viņa atskatījās un ieraudzīja savā priekšā Fērzu. Kapteinis spēji pagrieza viņu pret sevi un norādīja uz kurpēm, ko Dinija joprojām turēja rokā.

—   Jūs gribat mani nodot, — viņš sacīja un, neatlaizdams meitenes roku, izvilka no sānkabatas nazi. Atkāpusies soli atpakaļ, Dinija ielūkojās Fērzam sejā. Nez kāpēc viņa patlaban nebija tik nobijusies kā agrāk; pati spēcīgākā izjūta bija kauns, ka viņa joprojām tur rokā kurpes.

—   Kas tās par muļķībām, kapteini Fērz, — viņa ledaini noteica. — Jūs zināt, ka neviens no mums negrib jums neko ļaunu.

Fērzs ar spēku atgrūda Dinijas roku, atvāza nazi un vienā rāvienā pārgrieza tālruņa auklu. Klausule nokrita uz grīdas. Viņš aizvāza nazi un iebāza to atpakaļ kabatā. Dinijai radās iespaids, ka darbojoties viņš kļūst mierīgāks.

—   Uzvelciet kurpes, — kapteinis pavēlēja.

—   Dinija paklausīja.

— Ievērojiet, es neļaušu nevienam iejaukties savā dzīvē un to vēl vairāk sarežģīt. Darīšu ar sevi, ko gribēšu.

Dinija klusēja. Viņas sirds sitās kā negudra, un viņa baidījās, ka balss to var nodot.

— Vai dzirdējāt?

—   Jā. Neviens negrib iejaukties jūsu dzīvē vai darīt ko tādu, kas jums nepatiktu. Mēs gribam jums tikai labu.

—   Pazīstu to labumu, — Fērzs teica. — Negribu par to vairs ne dzirdēt. — Viņš piegāja pie loga, atrāva vaļā aizkarus un palūkojās ārā. — Gāž kā ar spaiņiem, — viņš sacīja, pagriezās un pievērsa skatienu Dinijai. Pēkšņi viņa seja sāka raustīties un rokas žņaudzās dūrēs. Viņš grozīja galvu no vienas puses uz otru un piepeši iekliedzās: — Žigli ārā no istabas! Prom, ejiet prom!

Ar pūlēm valdīdamās, lai neskrietu, Dinija aši piegāja pie durvīm, izslīdēja ārā, aizvēra tās ciet un brāzās augšup. Diāna joprojām stāvēja uz guļamistabas sliekšņa. Dinija iebīdīja viņu iekšā, aizslēdza durvis un bez elpas atslīga uz gultas.

— Viņš nonāca man pakaļ, — meitene elsodama izdvesa, — un pārgrieza auklu. Viņam ir nazis; baidos, ka nav tālu lēkme. Vai durvis izturēs, ja viņš mēģinās tas ielauzt? Varbūt pievilksim tām priekša gultu?

— Tad mēs nevarēsim nemaz gulēt.

— Mēs tik un tā neiemigsim, — un Dinija pārgāja no vārdiem pie darbiem. Divatā viņas aizvilka gultu šķērsām priekšā durvīm.

—   Vai kalpones savas durvis mēdz aizslēgt?

—   Kopš viņš atgriezies, jā.

Dinija atviegloti nopūtās. Doma, ka vajadzētu iet atpakaļ brīdināt sievietes, lika pār muguru pārskriet šermuļiem. Viņa apsēdās uz gultas un nolūkojās Diānā, kas stāvēja pie loga.

—   Ko jūs domājat, Diāna?

—   Domāju, kā justos, ja bērni būtu vēl te.

—   Jā, paldies dievam, ka viņi ir projām.

Diāna pienāca atkal pie gultas un saņēma Dinijas roku. Pamazām abu spiediens kļuva tik ciešs, ka viņas juta gandrīz vai sāpes.

— Vai mēs tiešām neko nespējam darīt, Dinij?

—   Varbūt viņš iemigs un rīt jutīsies daudz labāk. Tagad, kad viņš kļuvis bīstams, man vairs nav viņa tik ļoti žēl.

—   Es nejūtu vairs neko, — Diāna dobji noteica. — Diez vai viņš jau zina, ka es neesmu savā istabā? Varbūt man vajadzētu iet lejā, lai notiek kas notikdams.

—   Nekādā ziņā! — un, izņēmusi atslēgu no slēdzenes, Dinija iebāza to zeķē; cietais, vēsais priekšmets nomierināja nervus.

—   Tagad nogulsimies. — viņa sacīja, — pagriezīsimies ar kājām pret durvīm. — Nav jēgas sevi bez vajadzības nogurdināt.

Abas sievietes pārņēma tāda kā vienaldzība, un ilgu laiku viņas gulēja zem dūnu segas, cieši piespiedušās viena otrai, pusmiegā, pusnomodā. Dinija beidzot bija iesnaudusies, kad kāds kluss troksnis viņu atkal pamodināja. Viņa pavērās Diānā. Tā bija iemigusi, patiesi iemigusi, cieši iemigusi. Durvis augšpusē lāgā nepiegula stenderei, un pa spraugu iespīdēja gaismas svītra.

Atslējusies uz elkoņa, meitene sasprindzināti klausījās. Kāds nospieda rokturi, uzmanīgi to paraustīja un tad piesardzīgi pieklauvēja.

—  Jā, — Dinija pavisam klusu atsaucās, — kas ir?

—  Diānu, — gluži pazemīga atskanēja Fērza balss.

— Man vajag Diānu.

Dinija pieliecās pie atslēgas cauruma.

— Diāna nejūtas labi, — viņa sacīja, — tagad viņa piemigusi, netraucējiet viņu.

Iestājās klusums. Un tad viņa ar šausmām izdzirda ilgu, vaidam līdzīgu nopūtu; skaņa bija tik pilna izmisuma un bezcerības, ka Dinija jau gandrīz izvilka atslēgu. Taču, paskatījusies uz Diānas bālo, izmocīto seju, viņa pārdomāja. Ar to nekas nebūs līdzēts! Lai ko skaņa nozīmē — ar to nekas nebūs līdzēts! Un, atkal ieritinājusies gultā, viņa klausījās. Klusums! Diāna joprojām gulēja, turpretī Dinijai vairs miegs nenāca. «Vai es būšu vainīga,» viņa domāja, «ja Fērzs izdarīs pašnāvību?» Vai tas nebūtu labākais visiem — Diānai, bērniem, viņam pašam? Taču ilgais, nopūtai līdzīgais vaids atbalsojās viņas apziņā. Nabaga nelaimīgais cilvēks! Šobrīd viņa juta vienīgi mokpilnu, sāpīgu līdzcietību un it kā sašutumu pret nežēlīgo dabu, kas lemj cilvēkus tādām ciešanām. Vai samierināties ar likteņa noslēpumainajiem ceļiem? Kas gan to spētu? Daba ir cietsirdīga un nejūtīga! Trīsēdama Dinija gulēja blakus izmocītajai sievietei. Vai bija izdarīts kas tāds, ko nevajadzēja darīt? Vai Fērzam nebija sniegta visa iespējamā palīdzība? Ko iesākt, kad pienāks rīts? Diāna sakustējās. Vai modīsies? Nē, viņa tikai pagriezās un atkal iegrima smagā miegā. Pamazām arī Diniju pārņēma snauda, un viņa vairs neko nedomāja.

Meitene atmodās, kādam klauvējot pie durvīm. Bija gaišs. Diāna vēl gulēja. Dinija uzmeta acis rokas pulkstenim. Astoņi. Kāds viņu sauca.

— Viss kārtībā, Mērij! — viņa klusi attrauca.

— Misis Fērza ir pie manis.

Diāna piecēlās sēdus, vērdamās pusapģērbtajā Dinijā.

—  Kas ir?

Nekas nav, Diāna. Pulkstenis astoņi! Celsimies un atvilksim atpakaļ gultu. Jūs krietni nosnaudāties. Kalpones jau kājās.

Viņas apģērba rītasvārkus un atbīdīja gultu vietā. Dinija izvilka atslēgu no neparastās glabātavas un atvēra durvis.

— Nav ko vilcināties. Iesim lejā!

Kādu brīdi viņas pastāvēja kāpņu galā klausīdamās un tad devās uz otro stāvu. Diānas istabā viss bija kārtībā. Acīm redzot, tur bija iegājusi kalpone un atvilkusi vaļā aizkarus. Viņas apstājās pie durvīm, kas veda no Diānas istabas uz Fērza guļamtelpu. Kluss kā kapā. Tad abas izgāja gaitenī, kur atradās otras durvis uz Fērza istabu. Ne skaņas!

— Iesim labāk lejā, — Dinija čukstēja. — Ko mēs teiksim Mērijai?

— Neko. Viņa sapratīs.

Ēdamistabas un kabineta durvis bija vaļā. Tālruņa klausule joprojām gulēja atgriezta uz grīdas; citas zīmes, kas atgādinātu pagājušo briesmu nakti, nebija redzamas.

Dinija pēkšņi sacīja: — Diāna, nav viņa cepures un mēteļa. Es tos redzēju uz šā krēsla.

Diāna iegāja ēdamistabā un piezvanīja. Nervoza un nobijusies no virtuves iznāca pavecā kalpone.

—   Vai redzējāt šorīt kapteiņa Fērza cepuri un mēteli?

—   Nē, kundze.

—   Cikos jūs nonācāt lejā?

—   Pulksten septiņos.

—   Vai viņa istabā neesat bijusi?

—   Vēl ne, kundze.

— Pagājušo nakti nejutos labi; gulēju augšā pie mis Dinijas.

— Jā, kundze.

Viņas visas trīs uzkāpa otrajā stāvā.

— Pieklauvējiet pie viņa durvīm.

Kalpone pieklauvēja. Dinija un Diāna stāvēja turpat blakus. Atbildes nebija.

— Pieklauvējiet vēl, Mērij; skaļāk.

Kalpone klauvēja vēl un vēlreiz. Nekādas atbildes. Diāna pastūma viņu sāņus un nospieda rokturi. Durvis atvērās. Fērza nebija. Istabā valdīja nekārtība, it kā tajā būtu noticis kautiņš. Sildītājs bija tukšs, visas lietas nokaisītas ar tabakas pelniem. Gultā Fērzs, acīm redzot, nebija gulējis, tikai tāpat neizģērbies atlicies. Nebija nekādu pazīmju, ka viņš būtu izņēmis kaut ko no atvilktnēm un saiņojis lietas. Visas trīs sievietes saskatījās. Tad Diāna sacīja:

— Mērij, pasniedziet ātrāk brokastis. Mums jāiet projām.

— Jā, kundze … redzēju tālruni.

— Nolieciet klausuli vietā un parūpējieties, lai salabotu auklu; citiem neko nestāstiet. Pasakiet tikai, ka viņš uz vienu vai divām dienām izbraucis. Sakārtojiet viņa istabu tā, lai izskatītos, ka viņš aizceļojis. Iesim ātri apģērbties, Dinij.

Kalpone atkal nogāja lejā.

— Vai viņam ir nauda? — Dinija vaicāja.

— Nezinu. Varu paskatīties, vai viņš paņēmis savu čeku grāmatiņu.

Viņa atkal noskrēja lejā, un Dinija palika gaidām. Diāna atgriezās holā.

— Nē, grāmatiņa ir ēdamistabā uz galda. Aši, Dinij, ģērbieties!

Tas nozīmēja … Ko tas nozīmēja? Dinijas sirdī dīvainas cerības cīnījās ar bailēm. Viņa skriešus metās uz savu istabu.

XXVI NODAĻA

Steidzīgi ēzdamas brokastis, viņas apspriedās. Pie kā lai iet?

—   Uz policiju — nē, — sacīja Dinija.

—   Protams, ne.

— Manuprāt, mums vispirms būtu jādodas pie tēvoča Adriāna.

Viņas aizsūtīja kalponi pēc taksometra un lika šoferim braukt pie Adriāna. Pulkstenis vēl nebija deviņi. Adriāns pašreiz dzēra tēju un lupināja vienu no zivīm, no kurām pēc ēšanas uz šķīvja paliek vairāk nekā pirms tās, ar ko izskaidrojams bībeles brīnums ar septiņiem groziem zivju.

Adriāns, pa šīm nedaudzajām dienām vēl vairāk nosirmojis, pildot pīpi, klausījās abu stāstā un beidzot teica:

— Tagad jums tas jāatstāj manā ziņā. Dinij, vai vari aizvest Diānu uz Kondafordu?

— Protams.

— Vai tu pirms došanās ceļā vari palūgt, lai jaunais Alans Tasboro aizbrauc uz klīniku un pajautā, vai Fērzs ir tur, bet tā, lai personāls nenojauš, ka viņš pazudis? Te ir adrese.

Dinija pamāja ar galvu.

Adriāns pacēla Diānas roku pie lūpām.

— Dārgā, jūs izskatāties gauži nomocījusies. Neraizējieties; brauciet pie bērniem un atpūtieties kopā ar viņiem. Mēs jums visu ziņosim.

— Adriān, vai par to rakstīs avīzēs?

—   Ja varēsim no tā izvairīties, tad ne. Apspriedīšos ar Hileriju; papriekš izmēģināsim visus citus līdzekļus. Vai zināt, cik naudas viņam bija klāt?

—   Uz pēdējo čeku Ronalds pirms divām dienām saņēmis piecas mārciņas, bet vakar viņš cauru dienu nebija mājās.

—   Kā viņš bija ģērbies?

—   Zilā mētelī, zilā uzvalkā un katliņā.

—   Un, kur viņš uzturējās vakar, jūs nezināt?

— Nē. Līdz vakardienai viņš ne reizi netika atstājis māju.

—   Vai viņš vēl ir kāda kluba loceklis?

—   Nē.

— Vai kādam no viņa vecajiem draugiem stāstīts par viņa atgriešanos?

— Nē.

—   Un viņš nav paņēmis čeku grāmatiņu? Cik ātri tu vari sameklēt jauno Tasboro, Dinij?

—   Ja es varētu piezvanīt pa tālruni, tēvoc, tad tūlīt; viņš apmeties savā klubā.

— Pamēģini.

Dinija aizgāja piezvanīt un drīz pavēstīja, ka Alans nekavējoties braukšot uz klīniku un rezultātus paziņošot Adriānam. Viņš uzdošoties par vecu draugu, kas nezina, ka Fērzs no iestādes izrakstīts, un palūgšot, lai ārsti dara viņam zināmu, ja Fērzs atgriežas, tā, ka viņš var atbraukt kapteini apciemot.

— Labi, bērniņ, — Adriāns sacīja, — tev ir galva uz pleciem. Tagad dodieties ceļā; pieskati Diānu. Iedod man Kondafordas tālruņa numuru.

Pierakstījis to, viņš pavadīja abas sievietes līdz mašīnai.

— Tēvocis Adriāns ir visjaukākais cilvēks pasaulē,— Dinija teica.

— Neviens to nezina tik labi kā es, Dinij. Atgriezušās Ouklistrītā, viņas devās augšā sasaiņot lietas. Dinija baidījās, ka Diāna pēdējā mirklī var atteikties braukt. Taču viņa bija Adriānam apsolījusies, un drīz abas atradās ceļā uz staciju. Pusotras stundas līdz Kondafordai viņas nobrauca, nebilzdamas ne pušplēsta vārda, nogurumā atslīgušas kupejas stūrī. Dinija patiesībā tikai tagad aptvēra, kādu piepūli nakts no viņas prasījusi. Un kāpēc? Ne līdz vardarbībai, ne uzbrukumam, pat ne līdz briesmīgai scēnai nebija nonācis. Cik baismīgu satraukumu vājprāts izraisa apkārtējos cilvēkos! Kādas bailes tas modina, kādas ciešanas! Tagad, kad vairs nedraudēja sastapšanās ar Fērzu, Dinija atkal sāka just pret kapteini žēlumu. Meitene iztēlojās, kā viņš prāta aptumsumā klīst apkārt, viņam nav kur galvu nolikt, neviens nepaņem viņu aiz rokas, visu laiku viņam jābaidās iekrist pilnīga ārprāta bezdibenī, un varbūt viņš jau tajā iekritis! Briesmīgākās traģēdijas vienmēr modina bailes. Noziegums, spitālība, ārprāts — tas viss izraisa citos cilvēkos baismas — un šausmu pārņemtā pasaule pamet šo ļaunumu upurus bezcerīgā vientulībā. Kopš vakarējās nakts viņa daudz labāk saprata Fērza izmisuma pilnos vārdus par burvju loku, kuram lemts prātu zaudējis cilvēks. Dinija tagad zināja, ka arī viņai pašai nav pietiekami stipru nervu un pietiekami biezas ādas, lai dzīvotu plecu pie pleca ar ārprātīgo; viņa saprata, kāpēc senās dienās ar šiem nelaimīgajiem apgājušies tik cietsirdīgi. Tāpat dara suņi, kad, paši nobijušies līdz nāvei, metas virsū savam trakajam biedram. Nicināšana, ar ko parasti apveltī plānprātiņu, nežēlība un nicināšana ir aizsarglīdzeklis — aizsarglīdzeklis un atriebība par kaut ko neizprotamu, kas aizvaino cilvēku jūtas. Taču tāpēc šo nabadziņu jo vairāk žēl, tāpēc jo šausmīgāk ir par viņiem domāt. Un, kamēr vilciens veda Diniju tuvāk viņas miera ostai, meiteni mocīja arvien pretrunīgākas jūtas: viņai gribējās pilnīgi aizmirst nelaimīgo cilvēku, ko sabiedrība izstūmusi no sava vidus, un tai pašā laikā viņa juta pret Fērzu bezgalīgu žēlumu. Viņa palūkojās uz Diānu, kas aizvērtam acīm sēdēja, iespiedusies pretējā kaktā. Ko viņa patlaban izjūt? Viņu taču saista ar Fērzu atmiņas, likums, bērni, kuriem šis likteņa piemeklētais ir tēvs? Ciešās cepurītes ieskautajā sejā varēja saskatīt ilgo, smago pārbaudījumu pēdas — smalkas grumbu svītriņas un zināmu skarbumu. Diānas lūpas viegli kustējās, — acīm redzot, viņa negulēja. «Kas viņai dod spēku?» Dinija prātoja. «Viņa nav reliģioza; viņa nekam sevišķi netic. Ja es būtu viņas vietā, es pamestu, visu un aizbēgtu kaut vai uz pasaules malu … nē, laikam es tomēr tā nedarītu!» Vai cilvēkā varbūt mīt kāda pienākuma apziņa, kāda atbildības sajūta par paša rīcību, kas neļauj viņam liekties un lūzt?

Stacijā neviens pretī nebija, tāpēc, atstājušas savas ceļasomas glabāšanā, viņas devās uz muižu kājām, izvēlēdamās taku, kas veda pāri laukiem.

— Interesanti, — Dinija pēkšņi ierunājās, — vai cilvēki mūsdienās var nodzīvot bez uztraukumiem? Vai es būtu laimīga, ja, tāpat kā vecie lauku ļaudis, pavadītu visu mūžu te? Klēra Kondafordā nekad nejūtas laimīga. Viņai allaž gribas kustēties. Katrā cilvēkā mīt savs nemiera gariņš.

— Jūsējais katrā ziņā ir labi noslēpies, Dinij.

— Žēl, ka es kara laikā nebiju vecāka. Man bija tikai četrpadsmit gadu, kad tas beidzās.

— Varat būt laimīga.

— Nezinu. Droši vien tas bija bezgala satraucošs laiks, Diāna.

—   Es biju jūsu pašreizējā vecumā, kad karš sākās.

—   Vai bijāt precējusies?

—   Tikko kā salaulājusies.

—   Un viņš visu kara laiku atradās frontē, vai ne?

—   Jā.

—   Vai tas bija iemesls?

—   Iespējams, ka tas visu pasliktināja.

—   Tēvocis Adriāns minēja iedzimtību.

—   Jā.

Dinija noradīja uz mājiņu ar salmu jumtu.

— Divi vecīši, mani mīluļi, šajā būdiņā nodzīvojuši piecdesmit gadus. Vai jūs to spētu, Diāna?

— Tagad — jā; ilgojos pēc miera, Dinij. Klusēdamas viņas turpināja ceļu līdz mājām. Adriāns bija paziņojis, ka Fērzs nav atgriezies klīnikā; taču viņi ar Hileriju laikam esot nokļuvuši uz pareizajam pēdām.

Parunājusies ar bērniem, Diāna devās uz savu istabu atgulties, Dinija savukārt — pie mātes.

— Māmiņ, man tas kādam jāpasaka… es lūdzu dievu, lai Fērzs nomirtu.

— Dinij!

— Viņa paša, Dianas, bērnu, visu cilvēku labā; pat manā labā arī.

— Protams, ja nav cerību …

— Vienalga, vai ir cerības vai nav. Tas ir pārāk briesmīgi. Liktenis ir bankrotējis neveiksminieks, māt.

— Bērniņ!

— Tas skatās uz mums nez no kādiem augstumiem. Varbūt pastāv kāds mūžīgs plāns — taču atsevišķam cilvēkam tajā nav lielākas nozīmes kā odam.

—   Tev labi jāizguļas, mīlulīt.

—   Jā. Bet no tā nekas nemainīsies.

—   Neļauj sev ieslīgt pesimismā, Dinij; tas slikti ietekmē raksturu.

—   Neredzu sakaru starp pārliecību un raksturu. Tāpēc, ka es vairs neticu liktenim un aizkapa dzīvei, es neuzvedīšos ne par matu sliktāk.

— Bet, Dinij …

—   Nē; es uzvedīšos labāk; ja esmu krietna, tad tāpēc, ka krietnums pats par sevi ir labs, un nevis tāpēc, ka man par to sola kādu algu.

—   Bet kāpēc krietnums ir pats par sevi labs, Dinij, ja nav dieva?

—   Ai, manu gudro un mīļo māmulīt, es neteicu, ka nav dieva. Es tikai teicu, ka viņš skatās uz mums nez no kādiem augstumiem. Vai tu nedzirdi, kā dievs saka: «Starp citu, vai tā lodīte, ko dēvē par Zemi, vēl ripo?» Un kāds eņģelis atbild: «O jā, ser, un tīri labi.» — «Pag, pag, tad jau tā šobrīd būs pavisam apklājusies ar pelējumu. Vai tur nebija tāds īpaši darbīgs mazs mikrobs …»

— Dinij!

— «Ā! Jā, ser, jūs domājat cilvēku!» — «Ka tad, kā tad! Atceros, mēs viņu tā nosaucām.»

— Dinij, cik šausmīgi!

— Nē, māt, ja esmu krietna, tad tas ir tāpēc, ka krietnumu izdomājuši cilvēki pašu cilvēku labad, tāpat, kā arī skaistumu izdomājuši cilvēki, lai tas ielīksmo citus tādus pašus. Vai es neizskatos briesmīgi, māmulīt? Man liekas, ka acis man jau galīgi aizlipušas. Laikam būs jāiet atgulties. Nezinu, kāpēc tas viss mani tā satrauc, māt. Laikam tāpēc, ka nespēju aizmirst viņa seju. — Un, aizdomīgā steigā novērsusies, Dinija aizskrēja.

XXVII NODAĻA

Tam, kuram Fērza atgriešanās bija likusi tik daudz ciest, viņa pazušana novēla it kā smagu nastu no pleciem. Adriāna atvieglojumu nespēja sabojāt pat apziņa, ka viņš pats uzņēmies šo nastu atkal uzvelt mugurā. Gandrīz pacilāts viņš iesēdās taksometrā un devās pie Hilerija, pa ceļam apdomādams, kā uzdevums veicams. Bailes, ka viss kļūs zināms atklātībai, liedza viņam izmantot parastos tiešos ceļus — policiju, radio, laikrakstus. Tāda rīcība nostādītu Fērzu uzmanības centrā. Un, apsverot, kādi līdzekļi atliek, Adriānam likās, ka viņa priekšā atrodas viena no daudzajām krustvārdu mīklām, kādas viņš savā laikā, tāpat kā visi garīgi attīstīti cilvēki, bija risinājis. Dinijas stāsts nedeva skaidrību, cikos īsti Fērzs aizgājis no mājas, un, jo ilgāk viņi kavēsies iztaujāt cilvēkus mājas apkaimē, jo mazāka kļūs iespēja uzdurties kādam, kas Fērzu redzējis. Vai vajadzētu apturēt mašīnu un doties atpakaļ uz Čelsiju? Tomēr, paklausot vairāk instinktam nekā saprāta balsij, Adriāns turpināja ceļu uz Sv. Augustīna baznīcu Pļavās. Viņš bija pieradis grūtos brīžos meklēt palīdzību pie Hilerija, un tādā reizē divas galvas, bez šaubām, būs gudrākas par vienu! Viņš piebrauca pie vikāra mājas, neko lāgā neizdomājis, nolēmis tikai apjautāties par Fērzu Temzas krastmalā un Kingsroudā. Pulkstenis vēl nebija pusdeviņi, un Hilerijs patlaban lasīja vēstules. Izdzirdis jaunās ziņas, viņš iesauca kabinetā sievu.

— Trīs minūtes padomāsim, — viņš sacīja, — un tad saliksim prātus kopā.

Visi stāvēja trijstūrī kamīna priekšā; abi vīrieši pīpēja, sieviete ieelpoja oktobra rozes smaržu.

—   Nu? — Hilerijs beidzot noprasīja. — Vai tev ir kāda ideja, Meja?

—   Es tikai domāju, — raukdama pieri, teica misis Čerela, — ja nabadziņš atradās tādā stāvoklī, kā Dinija stāsta, tad nedrīkst atstāt bez ievērības slimnīcas. Es varētu piezvanīt uz kādām trim vai četrām, kur viņu visdrīzāk varēja nogādāt, ja nelaime tiešām notika. Pašlaik vēl ir tik agrs, ka daudz slimnieku diez vai būs ievests.

—   Ļoti laipni no tevis, dārgā; tu esi attapīga sieviete un pratīsi visu uzzināt, neatklājot viņa vārdu.

Misis Čerela izgāja.

—   Un tu, Adriān?

—   Man ienāca prātā kāda doma, bet es vispirms gribētu uzklausīt tevi.

—   Redzi, — sacīja Hilerijs, — es uzskatu, ka ir divas iespējas. Pirmkārt, mums katrā ziņā jāuzzina no policijas, vai nav atrasts kāds slīkonis. Otrkārt — un šī iespēja, pēc manām domām, ir reālāka — viņš varēja piedzerties.

—   Bet tik agri viņš neko dzeramu nevarēja dabūt.

—   Viesnīcās. Viņam bija nauda.

—   Labi, ja tu nepiekritīsi manai idejai, tad rīkosimies pēc tava ierosinājuma.

—   Nu, un ko tu iesaki?

—   Pūlējos iedomāties sevi nabaga Fērza ādā. Ja liktenis mani būtu tā piemeklējis, es, Hilerij, laikam trauktos uz Kondafordu — varbūt nevis uz pašu muižu, bet tās apkaimi, kur mums patika klaiņot zēna gados; es meklētu vietu, kur būtu mitis pirms savas briesmīgās nelaimes. Ievainots dzīvnieks tiecas mājup, Hilerijs pamāja ar galvu.

—   Un kur bija viņa mājas?

—   Rietumsaseksā — tieši Krīta kalnu pakājē, zie-meļu pusē. Stacija saucās Petvorta.

—   A! Es to pusi pazīstu. Pirms kara mēs ar Meju bieži braucām uz Bignoru un kājām apstaigājām visu apkārtni. Mēs varētu izmēģināt laimi Viktorijas stacijā un pajautāt, vai kāds viņam līdzīgs nav iekāpis vilcienā. Tikai, manuprāt, vispirms apvaicāšos policijā par upi. Varu teikt, ka pazudis kāds draudzes loceklis. Cik garš bija Fērzs?

—   Apmēram piecas pēdas desmit collas, plecīgs, platu seju un augstiem vaigu kauliem, spēcīgu zodu, patumšiem matiem, tēraudzilām acīm, ģērbies zilā uzvalkā un mētelī.

—   Labi, — sacīja Hilerijs, — tikko Meja beigs, es tūlīt piezvanīšu policijai.

Palicis viens pie kamīna, Adriāns iegrima domās. Viņš bija lasījis kriminālromānus un zināja, ka rīkojas pēc franču — induktīvās metodes, kas balstās uz psiholoģiskajiem minējumiem, turpretī Hilerijs un Meja izmanto angļu paraugus, pakāpeniski izslēdzot vienu iespēju pēc otras, — šī sistēma varēja dot ļoti labus panākumus, bet vai viņiem ir laiks gaidīt uz brīnumiem? Londonā cilvēks var pazust kā adata siena kaudzē; un viņus vēl ierobežo nepieciešamība izvairīties no lieka trokšņa. Adriāns nepacietīgi gaidīja, ko sacīs Hilerijs. Kāda dīvaina likteņa ironija: viņš — tieši viņš — baidās izdzirdēt, ka nabaga Fērzs atrasts noslīcis vai sabraukts un Diāna kļuvusi brīva!

Viņš paņēma no Hilerija galda vilcienu sarakstu. Viens vilciens gāja uz Petvortu 8.50, otrs — 9.56. Laika gandrīz tikpat kā nebija! Pievērsis acis durvīm, viņš sēdēja kā uz adatām. Steidzināt Hileriju, kas meistarīgi prata taupīt laiku, nebija jēgas.

—   Nu? — viņš jautāja, kad durvis atvērās. Hilerijs papurināja galvu.

—   Bez panākumiem! Ne slimnīcās, ne policijā nav nekādu ziņu. Nekur viņš nav ievests, neko par viņu nav dzirdējuši.

— Nu, tad mēģināsim tikt uz Viktorijas staciju, — teica Adriāns. — Pēc divdesmit minūtēm iet vilciens. Vai tev ir laiks braukt tūlīt?

Hilerijs paskatījās uz savu galdu. — Laika nav, bet es braukšu. Pēdu dzīšana ir tikpat kā azarta spēle, kas cilvēku paņem savā varā. Uzgaidi mirklīti, brāl, pateikšu Mejai un paķeršu cepuri. Tu varētu sameklēt taksometru. Ej pa Sv. Pankrasa ielu un uzgaidi mani.

Adriāns gāja, lūkodamies apkārt pēc taksometra. Ieraudzījis kādu mašīnu izbraucam no Jūstonroudas, viņš pamāja šoferim apgriezt un stāvēja, gaidīdams brāli. Drīz parādījās Hilerija kalsnais, tumšā uzvalkā ģērbtais stāvs. Mācītājs steidzīgi tuvojās.

— Sirds vairs nestrādā kā jaunības dienās, — viņš teica un iekāpa mašīnā.

Adriāns izliecās pa logu.

— Uz Viktorijas staciju, cik ātri vien varat! Hilerijs paņēma viņu zem rokas.

— Neesmu, brāl, bijis ar tevi ārpus pilsētas kopš tās reizes, kad mēs tūlīt pēc kara rāpāmies augšā Kamartenas virsotnē. Vai atceries, kāda toreiz bija migla?

Adriāns izvilka pulksteni.

—   Baidos, ka nokavēsim. Satiksme ir drausmīga. — Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami» salēkdamies ik reizes, kad mašīna vai nu strauji traucās uz priekšu, vai piebremzēja.

—   Nekad neaizmirsīšu, — pēkšņi ierunājās Adriāns, — kā reiz Francijā gāju garām tā saucamajam maison d'aliйnйs[21]— milzīgai mājai pie dzelzceļa līnijas; priekšpusē to nožogoja gara čuguna sēta. Pie tās stāvēja kāds nelaimīgs cilvēks, kājas plati ieplētis, rokas pacēlis un ieķēries treliņos kā orangutāns. Kas ir nāve salīdzinājumā ar šīm šausmām? Laba, tīra zeme — un pār galvu debess jums. Kad tā padomāju, man gribētos, lai viņu būtu atraduši upē.

—   Tas vēl var notikt; mēs varbūt par velti dzenamies viņam pakaļ.

— Trīs minūtes, — nomurmināja Adriāns, — laikam būsim par vēlu.

Taču te mašīnā it kā pamodās angļu rakstura īpašības, tā attīstīja pārdabisku ātrumu, citi satiksmes līdzekļi, šķiet, pašķīrās tās priekšā. Viens rāviens — un viņi apstājās pie stacijas.

—   Tu pajautā pirmās klases kasē, es došos pie trešās, — Hilerijs skriedams rīkoja Adriānu. — Pret mācītāju mēdz izturēties uzmanīgāk.

—   Nē, — teica Adriāns, — ja viņš brauca, tad tikai pirmajā klasē; pajautā tur. Ja ir kādas šaubas — pasaki par acīm.

Viņš vēroja, kā Hilerija vājā seja pieliecas pie lodziņa un ātri atraujas atpakaļ.

— Viņš tiešām pircis biļeti! — mācītājs pavēstīja. — Uz šo vilcienu. Līdz Petvortai! Aši!

Brāļi metās skriet, bet, kad sasniedza barjeru, vilciens sakustējās. Adriāns grasījās mesties tam pakaļ, taču Hilerijs satvēra viņa roku.

— Mieru, vecais, — vilcienu, vienalga, nepanāksim; Fērzs tikai mūs ieraudzīs, un tad vairs nav cerību.

Galvas nokāruši, viņi devās atpakaļ uz izeju.

— Tu nu gan apbrīnojami prati uzminēt, vecais, — Hilerijs sacīja, — cikos šis vilciens pienāk Petvortā?

— Divpadsmitos divdesmit trijās.

— Tad mēs varam nokļūt tur ar mašīnu. Vai tev ir kaut cik naudas?

Adriāns parakņājās kabatās. — Tikai astoņi šiliņi un seši pensi, — viņš vainīgi atzinās.

— Man ir vienpadsmit. Muļķīgi! Pag, es zinu! Paņemsim taksometru un steigsimies pie Flēras: ja viņas limuzīns būs mājās, viņa to mums neliegs un vai nu pati, vai Maikls mūs aizvedīs. Petvortā mašīna mums vairs nedrīkst saistīt rokas.

Adriāns pamāja ar galvu, vēl lāgā nespēdams aptvert, ka viņa nojauta izrādījusies pareiza.

Maikla Sautskvērā nebija, toties Flēru viņi sastapa. Adriāns, kas Maikla sievu nepazina tik labi kā Hilerijs, brīnījās, cik ātri viņa izprata stāvokli un izbrauca no garāžas mašīnu. Pēc desmit minūtēm viņi jau atradās ceļa; Flēra sēdēja pie stūres.

— Braukšu caur Dorkingu un Pulboro, — viņa teica, atsliedamās pret atzveltni. — Šinī ceļā es pēc Dorkin-gas varu dzīt, cik jaudas. Bet ko jūs, tēvoci Hilerij, darīsiet, ja dabūsiet viņu rokā?

Izdzirduši šo vienkāršo, taču būtiski svarīgo jautājumu, brāļi saskatījās. Flēra laikam instinktīvi juta viņu apmulsumu, jo nobijušās suņa priekšā spēji apturēja mašīnu un, pagriezusies atpakaļ, teica:

— Vai jūs gribētu vēl pārdomāt, pirms dodamies ceļā?

Novērsdams skatienu no viņas apaļīgās sejas ar skaidri iezīmētajiem vaibstiem — īsta jaunības skarbuma, miera un paļāvības iemiesojuma — uz brāļa kalsno, gudro, grumbaino seju, kur citu ļaužu ciešanas gan bija atstājušas pēdas, bet nebija izdzēsušas labsirdību, Adriāns pameta atbildi Hilerija ziņā.

—   Dosimies vien tālāk, — teica Hilerijs, — šādā gadījumā vislabāk izlemt atkarībā no apstākļiem.

—   Kad brauksim garām kādam pasta kantorim, — piebilda Adriāns, — lūdzu, apstājieties. Gribu nosūtīt telegrammu Dinijai.

Flēra palocīja galvu. — Pasts ir Kingsroudā, bez tam man kaut kur jāiepilda benzīns.

Un mašīna līdz ar citu satiksmes līdzekļu straumi slīdēja uz priekšu.

— Ko lai es telegrammā rakstu? — vaicāja Adriāns.

—   Kaut ko par Petvortu?

—   Hilerijs papurināja galvu.

— Raksti vienīgi, ka esam laikam nokļuvuši uz pareizajām pēdām.

Kad viņi bija nosūtījuši telegrammu, atlika tikai divas stundas līdz vilciena pienākšanai.

— Līdz Pulboro ir piecdesmit jūdzes, — teica Flēra, — un no turienes, manuprāt, vēl apmēram piecas. Varbūt varētu riskēt un braukt ar tik daudz benzīna, cik ir tvertnē. Dorkingā redzēsim. — Un, kaut gan slēgtā limuzīnā runāt ir ērti, no šī brīža Flēra kļuva mēma un visu uzmanību veltīja ceļam.

Abi brāļi sēdēja klusēdami, neizlaizdami no acīm pulksteni un ātruma rādītāju.

— Man tagad visai reti iznāk pabraukāties, — klusi sacīja Hilerijs. — Par ko tu domā, vecais?

— Par to, ko lai ar viņu darām.

—   Ja es savā darbā vienmēr domātu iepriekš, es mēneša laikā būtu beigts. Graustu kvartāla mācītajam jādzīvo kā džungļos, kur no katra stūra var izlēkt tīģeris; tur izveidojas tāds kā sestais prāts, uz kuru cilvēks spiests paļauties.

—   Ā! — novilka Adriāns. — Es dzīvoju mirušo vidū, tāpēc man trūkst pieredzes.

—   Mūsu dārgā radiniece brauc meistarīgi, — tikko dzirdami piezīmēja Hilerijs. — Paskaties uz viņas kaklu. Vai tas spilgti neapliecina viņas spējas?

No tā, cik skaisti baltais, apaļais kakls balstīja graciozo galviņu ar īsi apcirptajiem matiem, bija skaidri redzams, ka šai ķermenī visuvarenās valdnieces ir smadzenes.

Vairākas jūdzes viņi nobrauca, nerunādami ne vārda.

—   Bokshila, — ierunājās Hilerijs. — Šinī apkaimē ar mani reiz gadījās kas tāds, ko es tev nekad neesmu stāstījis un ko tomēr nekad neesmu arī aizmirsis; šis notikums rāda, cik tuvu ārprāta robežām cilvēks dzīvo. — Klusinājis balsi, viņš turpināja: — Vai atceries mūsu paziņu, jautro mācītāju Dērkotu? Kad es pirms došanās uz Herovu mācījos Bīkeras skolā, viņš tur strādāja par audzinātāju; reiz kādu svētdienu viņš paņēma mani līdzi pastaigā pa Bokshilas apkārtni. Braukdami vilcienā mājup, mēs kupejā palikām vieni. Sākām drusku draiskoties, un viņu pēkšņi pārņēma it kā trakums, acīs iedegās iekāre, un tās kļuva gluži mežonīgas. Man nebija ne mazākās nojautas, kas ar viņu notiek, un es ārkārtīgi nobijos. Tad viņš piepeši atkal savaldījās. Tas viss likās kā zibens no skaidrām debesīm un, acīm redzot, bija apspiests dzimumu instinkts… uz mirkli viņš kļuva tīri ārprātīgs… šausmīgi. Turklāt viņš bija ļoti lāga vīrs. Cilvēkā mājo tumši spēki, Adriān.

—   Dēmoniski. Un, kad tie salauž čaulu un izkļūst pavisam brīvībā … Nabaga Fērzs!

Flēra bija atguvusi valodu,

—   Mašīna sāk uzdot; man jāiepilda benzīns, tēvoci Hilerij. Tepat tuvumā ir tanks.

—   Lai notiek!

Limuzīns pieslīdēja pie benzīna tanka.

—   Līdz Dorkingai vienmēr jābrauc gliemeža gaitā,— Flēra teica un izstaipījās. — Tagad varēsim piedot gāzi. Atlikušas tikai trīsdesmit divas jūdzes, un mūsu rīcībā ir krietna stunda. Vai esat padomājuši?

—   Nē, — sacīja Hilerijs, — vairījāmies no domāšanas kā no uguns.

No Flēras acīm ar spodrajiem baltumiem pret tēvoci izšāvās viens no tiem skatieniem, kas iedvesa cilvēkiem pārliecību, ka viņiem darīšana ar gudru sievieti.

— Vai domājat vest viņu atpakaļ? Jūsu vietā es to nedarītu. — Un, izņēmusi rokassomiņu, viņa viegli nokrāsoja lūpas un nopūderēja īso, taisno degunu.

Adriāns vēroja jauno sievieti tīri vai godbijīgā sajūsmā. Ar moderno jaunatni viņam iznāca sastapties reti. Viņu nepārsteidza Flēras nedaudzie vārdi, bet nozīme, kas aiz tiem slēpās. Viņas domas aptuveni varēja izsacīt šādi: lai viņš velk savu jūgu — jūs tikpat nevarat līdzēt. Vai viņai taisnība? Varbūt viņi ar Hileriju maksā meslus cilvēku tieksmei visur iejaukties, pacelt zaimīgu roku pret dabu? Un tomēr Diānas labad viņiem jāzina, ko Fērzs dara, ko viņš grasās darīt. Fērza labad vismaz jāredz, vai viņš nenokļūst nepareizajās rokās. Brāļa sejā rotājās viegls smaids. Adriāns nodomāja, ka Hilerijs gan pazīst jauniešus, viņam pašam ir bērni un viņš var paredzēt, kurp novedīs jaunatnes nežēlīgā, loģiskā filozofija.

Mašīna devās tālāk, slīdēdama līdzi citu satiksmes līdzekļu straumei, kas plūda pa garo, dzīvības pilno Dorkingas ielu.

— Nu reiz ceļš ir tīrs, — pagriezusi galvu, sacīja Flēra, — ja jūs patiešām gribat viņu noķert, jums tas netiks liegts, — un viņa piedeva pilnu gāzi. Nākamajā stundas ceturksnī viņi ātri aiztraucās garām rudens zeltā tērptām birzīm, tīrumiem un irbuleņu apaugušām papuvēm, kur ganījās zosis un veci zirgi, garām ciematu zālājiem, ielām un citām raksturīgām lauku ainavām, kas ar pūlēm turējās pretī pilsētas uzmācībai. Tad mašīna, kas līdz šim bija ripojusi kā pa galdu, sāka lēkāt un čīkstēt.

—   Riepa pušu, — atkal pagriezdamās, teica Flēra. — Nu nav lāgā. — Viņa apturēja mašīnu, un visi izkāpa. Pakaļējā labā riepa bija gluži saplakusi.

—   Saspļauj saujās! — teica Hilerijs, novilkdams svārkus. — Paņem domkratu un pacel riteni, Adriān. Es noskrūvēšu rezerves riepu.

Flēras galva bija nozudusi instrumentu kastē, taču bija dzirdams, kā viņa saka: — Kur daudz pavāru, tur ēdiens piedeg: ļaujiet man vienai!

Adriāns no mašīnām nekā nesaprata, mehānismu priekšā viņš mulsa kā bērns, tāpēc labprāt atkāpās sānis un, apbrīnas pilns, vēroja savus ceļabiedrus. Tie strādāja mierīgi, ātri, veikli, bet kaut kas nebija kārtībā ar domkratu.

— Tā ir vienmēr, kad steidzas, — Flēra piezīmēja. Pagāja divdesmit minūtes, kamēr viņi atkal varēja doties ceļā.

— Tagad gan es laikam vairs nepaspēšu, — viņa sacīja, — bet, ja jūs patiešām gribat, jūs varēsiet viegli nokļūt uz viņa pēdām. Stacija ir tūlīt aiz pilsētas.

Nesamazinājuši ātrumu, viņi izbrauca cauri Billingshērstai, Pulboro un aiztraucās pār Stophemas tiltu.

—   Brauksim labāk tieši uz Petvortu, — teica Hilerijs, — ja viņš nāks atpakaļ uz pilsētu, mēs viņu sastapsim..

—   Vai lai apstājos, ja viņš nāks pretī?

—   Nē, brauc garām un tad apgriezies.

Petvorta palika aiz muguras, un bija jau nobrauktas pusotras jūdzes stacijas virzienā, taču Fērzu nekur neredzēja.

— Pagājušas krietnas divdesmit minūtes, kā vilciens pienācis, — sacīja Adriāns. — Pajautāsim.

Kāds dzelzceļnieks apstiprināja, ka saņēmis biļeti no džentlmeņa zilā mētelī un melnā cepurē. Nē, ceļasomas viņam neesot bijis. Viņš esot aizgājis uz Krīta kalnu pusi. Pirms cik ilga laika? Pirms kādas pusstundas.

Steidzīgi iesēdušies mašīnā, viņi devās uz kalnu pusi.

— Atceros, — sacīja Hilerijs, — ka mazliet tālāk atzarojas ceļš uz Satonu. Mums jāzina, vai viņš. nogriezies pa to vai devies kalnup. Te kaut kur jābūt mājām. Pajautāsim, varbūt ļaudis viņu redzējuši.

Tūlīt aiz ceļa līkuma atradās mazs pasta kantoris, un pa Satonas ceļu tam uz velosipēda tuvojās pastnieks.

Flēra nobremzēja viņam blakus.

_ Vai pa ceļam uz Satonu neredzējāt džentlmeni zilā mētelī un katliņā?

—   Nē, mis, nesastapu nevienu dzīvu dvēseli.

—   Pateicos. Vai braukt uz kalniem, tēvoci Hilerij? Hilerijs palūkojās pulkstenī.

— Ja atmiņa mani neviļ, tad līdz kalngalam, kur slejas Danktonas bāka, ir apmēram jūdze. Līdz stacijai ir pusotras jūdzes; viņš mums bija priekšā, teiksim, par divdesmit piecām minūtēm, tā, ka kalngalā mums vajadzētu viņu panākt. No turienes viss ceļš būs kā uz delnas, un mēs viņu ieraudzīsim. Ja turpretī viņa tur nebūs, tad tas nozīmēs, ka viņš devies kalnos, — tikai pa kuru taku?

— Mājup, — Adriāns pusbalsī noteica.

— Uz austrumiem? — atvaicāja Hilerijs. — Tad braucam tālāk, Flēra, tikai ne pārāk ātri.

Flēra apgrieza mašīnu un uzbrauca uz ceļa, kas veda kalnos.

—   Pataustiet mana mēteļa kabatā, tur jūs atradīsiet trīs ābolus, — viņa sacīja. — Paspēju paķert tos līdzi.

—   Tev nu gan ir gudra galva! — iesaucās Hilerijs. — Taču tie noderēs tev pašai.

—   Nē. Es cenšos ieturēt slaido līniju. Vienu variet man atstāt.

Kozdami ābolos, abi brāļi nenolaida acis no mežiem, kas slējās mašīnas abās pusēs.

— Tie ir pārāk biezi, — sacīja Hilerijs, — viņš ies pa klaju lauku. Ja ieraugi viņu, Flēra, tad tūlīt apstājies.

Taču Fērzu nekur neredzēja, un, braukdami arvien lēnāk un lēnāk, viņi sasniedza kalna galotni. Pa labi pletās apaļais Danktonas dižskābaržu birzs puduris, pa kreisi — kaila nogāze; priekšā uz ceļa nemanīja nevienu cilvēku.

— Tālāk nav ko braukt, — Hilerijs sacīja. — Mums jāizlemj, vecais.

— Uzklausiet manu padomu un ļaujiet aizvest jūs mājās, tēvoci Hilerij.

—   Vai darīsim tā, Adriān?

—   Adriāns pakratīja galvu,

—   Es iešu tālāk.

—   Labi, tad es arī.

— Skatieties! — Flēra pēkšņi iesaucās un norādīja ar roku.

Jardus piecdesmit no viņiem uz nelīdzenas takas, kura pa kreisi atzarojās no ceļa, gulēja kāds tumšs priekšmets.

— Manuprāt, tas ir mētelis.

Adriāns steidzīgi izkāpa un pieskrēja priekšmetam klāt. Viņš atgriezās, pārmetis pār roku zilu mēteli.

— Nu vairs nav šaubu, — viņš sacīja. — Vai nu viņš te sēdējis un mēteli neviļus aizmirsis, vai viņam apnicis to nest. Abos gadījumos tā ir ļauna zīme. Vai iesim, Hilerij?

Viņš iesvieda mēteli mašīnā.

— Un kas jādara man, tēvoci Hilerij?

— Tu biji dūšīga meitene, dārgā. Vai būsi vēl dūšīgāka un uzgaidīsi te kādu stundu? Ja mēs līdz tam laikam neesam atgriezušies, brauc lejā un lēnām virzies cieši gar kalnu pakāji uz Satonas Bignoru un Vestbērtonu; ja tad no mums joprojām nav ne ziņas, ne miņas, dodies pa lielceļu cauri Pulboro atpakaļ uz Londonu. Būtu tev lieka nauda, tu varētu mums to aizdot.

Flēra izņēma rokassomiņu.

— Trīs mārciņas. Vai ar divām jums pietiks?

— Pazemīgi pateicamies, — sacīja Hilerijs. —Mums ar Adriānu nekad nav naudas. Man patiesi rādās, ka mēs esam visnabadzīgākā ģimene Anglijā. Ardievu, dārgā, un paldies! Ejam, vecais!

XXVIII NODAĻA

Pamājuši atvadas Flērai, kas stāvēja pie mašīnas, pacēlusi pie lūpām atlikušo ābolu, abi brāļi nogriezās pa taku uz kalniem.

— Tu ej pa priekšu, — Hilerijs ierosināja, — tev labākas acis, un ģērbies arī tu esi neuzkrītošāk. Ja ieraugi viņu, izlemsim, ko darīt.

Drīz vien viņi pienāca pie augsta stiepļu žoga, kas aizlocījās pāri kalniem.

— Tur pa kreisi tas beidzas, — sacīja Adriāns, — pie mežiņa būsim apgājuši tam apkārt; turēsimies pēc iespējas zemāk.

Pa nepļauto, nelīdzeno zālāju brāļi rāpās augšup nogāzē, celdami kājas pa kalnā kāpēju paražai, it kā viņu priekšā atkal būtu gara un grūta uzeja. Šaubas, vai viņi panāks Fērzu un ko darīs, ja panāks, kā arī apziņa, ka varbūt būs jātiek galā ar mežonīgu maniaku, piešķīra viņu skatienam apņēmību, kura raksturīga karavīriem, jūrniekiem un alpīnistiem — visiem, kas droši skatās acīs briesmām, nodomājuši tās pārvarēt.

Viņi bija pārrāpušies pāri vecām, seklām krīta raktuvēm un pakāpušies jau pāris pēdu pretējā nogāzē, kad Adriāns nolēca atpakaļ un norāva līdzi arī Hileriju.

— Fērzs ir tur, — viņš čukstēja, — jardus septiņdesmit priekšā!

— Vai viņš tevi redzēja?

— Nē. Izskatās šausmīgs. Bez cepures un plātās ar rokām. Ko mēs iesāksim?

— Pamēģini ko saskatīt caur krūmiem.

Adriāns nometās ceļos un vēroja. Fērzs vairs neplātījās, viņš stāvēja, rokas sakrustojis un kailo galvu noliecis. Adriāns redzēja tikai viņa muguru, un vienīgi šī nekustīgā, noslēgtā, pārdomās iegrimušā cilvēka poza ļāva spriest par viņa stāvokli. Pēkšņi viņš nolaida rokas, sāka svaidīt galvu no vienas puses uz otru un steidzīgi aizsoļoja tālāk. Adriāns nogaidīja, kamēr Fērzs pazūd piekalnes krūmājā, un pamāja Hilerijam sekot.

—   Nedrīkstam ļaut viņam aiziet pārāk tālu priekšā,— čukstēja Hilerijs, — citādi nezināsim, vai viņš nav nogriezies mežā.

Viņš ies pa klajumu — nabadziņš slāpst pēc gaisa. Skaties! — Adriāns atkal novilka Hileriju zemē. Viņu priekšā pēkšņi pavērās stāva nogāze. Tā veda lejup zālainā ieplakā, un kraujas vidū skaidri varēja saskatīt Fērzu. Viņš soļoja lēni, acīm redzot, nemaz nenojauzdams, ka viņam dzenas pakaļ. Šad un tad viņš pacēla rokas pie kailās galvas, it kā atgaiņādams kādas mokpilnas domas.

— Ak dievs! — izdvesa Adriāns. — Cik baismi uz viņu skatīties!

Hilerijs pamāja ar galvu.

Viņi gulēja un vēroja. Saulainās rudens dienas dāsnajās krāsās raibodama, viņu priekšā pletās daļa no Dienvidanglijas paugurainā klajuma. Vēl mitra no bagātīgās rīta rasas smaržoja zāle; debesu blāvais, gaisīgais zilums ieguva virs Krīta kalniem gandrīz palsu nokrāsu. Valdīja tāds klusums, ka likās — daba nemaz neelpo. Brāļi klusēdami nogaidīja.

Fērzs bija nokāpis gravas apakšā; varēja redzēt, kā viņš nomākts iet pa nelīdzeno zemi uz brikšņu pusi. Turpat viņam pie kājām uzspurdza fazāns; viņš sarāvās, it kā iztraucēts no sapņa, un stāvēja, ar skatienu pavadīdams putna lidojumu.

—    Nabadziņš laikam te pazīst katru zemes pēdu, — teica Adriāns, — viņš bija kaislīgs mednieks. — Tieši šai brīdī Fērzs pacēla rokas, it kā turētu tajās šauteni. Brāļus šis žests dīvaini nomierināja.

—    Tagad skriesim, — teica Hilerijs, kad Fērzs pazuda brikšņos. Viņi metās lejup pa nogāzi un pārskrēja pāri ciņainajai pļavai.

—    Ja nu viņš apstājas brikšņos! — elsdams izdvesa Adriāns.

— Riskēsim! Tagad klusiņām, līdz varēsim redzēt nogāzi.

Jardus simt aiz brikšņiem Fērzs gausi un smagi kāpa kalnā.

—   Tiktāl nu viss būtu kārtībā, — Hilerijs nomurmināja, — mums jāpagaida, kamēr viņš sasniegs līdzenu vietu un izzudīs skatienam. Savādu nodarbošanos mēs, vecais, abi esam izvēlējušies. Un visam galā taču ir jautājums, ko uzdeva Flēra: «Ko ar viņu darīt?»

—   Mums jāzina, kas ar viņu notiek, — neatlaidās Adriāns.

—   Nu viņš pagaist skatienam. Dosim viņam piecas minūtes. Es uzņemšu laiku.

Šīs piecas minūtes šķita bezgalīgas. No mežainās piekalnes atskanēja sīļa brēciens, izzagās trusēns un aptupās abu vīru priekšā; lēnā vēsmā brikšņos trizuļoja koku lapas.

—   Ir laiks! — mudināja Hilerijs. Abi piecēlās un naski devās lejup pa zālaino nogāzi. — Bet, ja nu viņš griežas atkal atpakaļ, tad …

—   Jo drīzāk mēs nonākam aci pret aci, jo labāk, — sacīja Adriāns, — turpretī, ja viņš redzēs, ka mēs sekojam, viņš metīsies skriet, un tad mēs viņu pazaudēsim.

— Ej lēnāk, vecais. Klāt ir līdzenums.

Viņi piesardzīgi uzrāpās gravas malā. Pakalns viņu priekšā slīga viegli lejup; kreisajā pusē akmeņaina taciņa aizvijās ap dižskābaržu mežu. No Fērza nebija ne miņas.

— Vai nu viņš devies iekšā birzī, vai izgājis cauri tur tam biezoknim un kāpj atkal augšup. Pasteigsimies, lai neizlaižam viņu no acīm.

Viņi skriešus metās pa taciņu, kas locījās pa kraujas apakšu, un patlaban nogriezās krūmājā, kad jardus divdesmit priekšā izdzirda balsi, kura lika viņiem apstāties, kā zemē iemietiem. Brāļi aizslēpās aiz stāvās gravas malas un gulēja, elpu aizturējuši. Kaut kur biezoknī Fērzs klusi sarunājās ar sevi. Vārdi nebija dzirdami, taču skaņas pauda bezgalīgu izmisumu.

— Nabadziņš! — Hilerijs čukstēja. — Varbūt iesim un pamēģināsim viņu nomierināt.

— Dzi'!

Nobrikšķēja zars zem kājām, Fērzs izgrūda apspiestu lāstu, un piepeši pilnīgi negaidīti gaisu pāršķēla spalgs mednieka kliedziens, no kura asinis sastinga dzīslās.

— Baismi! — noteica Adriāns. — Bet nu viņš izgājis klajumā.

Brāļi piesardzīgi virzījās cauri biezoknim; Fērzs skrēja uz pakalnu, kas slējās meža otrā pusē.

— Vai viņš mūs redzēja?

—   Nē, citādi skatītos atpakaļ. Pagaidīsim, kamēr viņš atkal pazūd no redzes aploka.

—   Bēdīga nodarbošanās, — Hilerijs pēkšņi ieteicās,— tomēr es tev piekrītu, ka tā jānoved galā. Skaņa bija patiesi drausmīga! Taču mums skaidri jāzina, ko mēs darīsim, vecais.

— Es prātoju, — sacīja Adriāns, — ka būtu labi, ja mēs varētu pierunāt viņu atgriezties uz Čelsiju; Diānu un bērnus tādā gadījumā novietotu kur citur, kalpones atlaistu un nolīgtu īpašus kopējus. Kamēr viss nokārtotos, es paliktu pie viņa. Viņa paša māja man šķiet vienīgā iespēja.

— Nedomāju, ka viņš brīvprātīgi nāks mums līdzi.

— Tādā gadījumā pats dievs vien zina, kas notiks! Piespiest viņu ar varu? Uz to mana roka neceļas.

— Bet ja viņš mēģinās izdarīt pašnāvību?

— Te nu nepieciešama tava palīdzība, Hilerij. Hilerijs klusēja.

— Nepaļaujies par daudz uz manu amatu, — viņš pēkšņi ierunājās, — trūcīga rajona mācītājam sirds ir diezgan nocietināta.

Adriāns satvēra brāļa roku. — Viņš vairs nav redzams.

— Nu, tad ejam!

Viņi ātriem soļiem pārgāja pāri līdzenumam un devās augšup. Šā paugura mugura vairs nebija kaila, to apklāja reti vilkābeļu krūmi, īves un kazenāji; šur tur pavīdēja pa jaunam skābardim. Koki bija labs aizsegs, un brāļi brīvi virzījās uz priekšu.

—   Re, kur krustceles; no šejienes nav tālu Bignora, — čukstēja Hilerijs. — Tur viņš var nogriezties pa taciņu uz ieleju un viegli mums pazust!

Abi sāka skriet, taču pēkšņi apstājās, slēpdamies aiz īves koka.

— Viņš netaisās iet lejup, — teica Hilerijs. — Skaties!

Fērzs pa zālaino, klajo nogāzi, kas pacēlās viņpus krustcelēm, kur slējās ceļarādītājs, skriešus metās uz kalna ziemeļu pusi.

— Atceros, ka otra taciņa tur ved lejup.

— Kas zina, kā mums veiksies, taču te palikt mēs nevaram.

Fērzs bija mitējies skriet; galvu nokāris, viņš lēni virzījās augšup. Īvju koka aizsegā brāļi vēroja nelaimīgo, kamēr tas nozuda aiz kalnu kores.

— Ejam! — uzsauca Hilerijs.

No Fērza viņus šķīra vesela pusjūdze, un abiem bija pāri par piecdesmitiem.

— Neej tik ātri, vecais, — Hilerijs smagi pūta, citādi mums pārplīsīs plēšas.

Saņemdami pēdējos spēkus, viņi teciņus sasniedza kori, aiz kuras bija pazudis Fērzs, un ieraudzīja zālainu celiņu, kas aizlocījās lejup.

— Tagad palēnītiņām, — elsāja Hilerijs.

Arī te nogāze bija nosēta ar krūmiem un jauniem kociņiem, un, veiksmīgi izmantodami tos par aizsegu, brāļi nonāca pie lēzenas krīta bedres.

— Drusku nogulsimies te un atvilksim elpu. Lejup viņš nav gājis, citādi mēs būtu viņu redzējuši. Paklau!

Kaut kur no apakšas atskanēja dziedāšana. Adriāns pacēla galvu un palūkojās pāri bedres malai. Mazliet zemāk, iesāņus no taciņas uz muguras gulēja Fērzs. Skaidri varēja dzirdēt, ka viņš dūc kādas dziesmas vārdus:

Mani sien saites, bet tu esi brīva!

Tu vairs nemīli — man mīla dzīva.

Kālab man nelgas liktenis lemts

Un līdz ar sirdi dzīves prieks ņemts?

Nelaimīgais apklusa un gulēja pilnīgi nekustīgi; tad, Adriānam par šausmām, viņa seja izķēmojās, dūres uzšāvās gaisā un viņš iekliedzās: — Neparko — neparko nezaudēšu prātu! — un apsviedās knūpus.

Adriāns atrāvās atpakaļ.

—   Drausmīgi! Man jāiet lejā un jāsāk ar viņu runāt.

—   Iesim abi… apkārt pa celiņu … lēnām … neizbiedē viņu.

Brāļi devās pa taku, kas apvijās ap krīta bedri. Fērza vairs nebija.

— Iesim palēnām uz priekšu, vecais, — sacīja Hilerijs.

Dīvainā mierā, it kā būtu atmetuši pakaļdzīšanos, viņi soļoja lejup.

— Kas pēc tā visa spēj ticēt dievam? — teica Adriāns.

Hilerija kārnā seja saviebās rūgtā smīnā.

— Dievam es ticu, taču ne tai žēlsirdīgajai būtnei, ko mēs ar šo vārdu saprotam. Es vēl atceros, ka šinī nogāzē izliek cilpas. Simtiem trusīšu te pārdzīvo elles mokas. Mēs mēdzām dzīvnieciņus palaist vaļā un nobeigt ar akmens sitienu pa galvu. Ja kāds zinātu manus uzskatus, man būtu jāsaka talāram ardievas. Bet kāds no tā būtu labums? Mans darbs ir praktiskas dabas. Skat! Lapsa!

Viņi kādu brīdi pastāvēja, vērodami, kā lapsas nelielais, dzeltenbrūnais ķermenis pārzogas pāri celiņam.

— Lapsa gan ir lielisks zvērs! Un šīs kokiem apaugušās nogāzes ir brīnišķīga vieta meža dzīvniekiem; kraujās neviens viņiem nevar tikt klāt; un kā te tikai nav — baloži, sīļi, truši, lapsas, zaķi, fazāni un visāda citāda dzīva radība!

Taka aizvijās lejup, un Hilerijs norādīja ar roku uz priekšu.Tur aiz ieplakas gar stiepļu žogu gāja Fērzs.

Brāļi vēroja, kā viņš pazūd un tad atkal parādās nogāzē, nu jau stiepļu žoga otrā pusē.

—   Ko tagad?

—   No turienes viņš mūs nevar redzēt. Lai viņu uzrunātu, mums vispirms jātiek viņam kaut kā klāt, citādi viņš vienkārši aizbēgs.

Viņi šķērsoja ieplaku un vilkābeļu aizsegā uzkāpa pakalnā un apgāja ap stiepļu žogu. Paugurainā nogāze atkal bija tukša.

— Tas ir aitu aploks, — sacīja Hilerijs. — Skaties! Viss kalns ar tām kā nosēts — vietējā suga.

Klāt bija kalngals. Fērzs nekur nebija manāms.

Viņi devās gar stiepļu žogu un, sasnieguši nākamā paugura kori, palūkojas apkārt. Kreisajā pusē kalns atkal strauji slīga lejup, veidojot gravu; priekšā pletās zālains klajums, ko pāršķēla mežs. Labajā pusē atradās stiepļu žogs un nelīdzena pļava. Pēkšņi Adriāns satvēra brāļa roku. Nepilnu septiņdesmit jardu attālumā žoga otrā pusē: seju zālē iespiedis, gulēja Fērzs; turpat tuvuma ganījās aitas. Brāļi aizlīda līdz krūmājam. No ša aizsega Fērzs bija pavisam labi redzams, un Hilerijs ar Adriānu klusēdami viņu vēroja. Nabaga nelaimīgais gulēja tik nekustīgi, ka aitas nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību. Pelēkbaltas, apaļām lodītēm līdzīgas, īsām kājām, strupiem purniņiem, mīlīgi jaukas kā visa Dienvidanglijas suga, tās bezrūpīgi plūca zāli, nelikdamās par citu ne zinis.

— Kā tev liekas — vai viņš aizmidzis?

Adriāns papurināja galvu. — Nē, bet nomierinājies gan.

Fērza pozai piemita kaut kas aizkustinošs; viņš atgādināja mazu zēnu, kas noslēpis galvu mātes klēpī; zāle, kurai viņš bija piekļāvies ar visu ķermeni, seju, izplestajām rokām, likās, sniedza viņam mierinājumu, viņš it kā taustīdamies meklēja ceļu uz zemesmātes drošo patvērumu. Kamēr viņš tā gulēja, nebija iespējams viņu traucēt.

Saule, iegriezusies rietumos, apspīdēja brāļu muguras, un Adriāns pavērsa seju, lai tās siltie stari kristu viņam uz vaiga. Viņa dabas mīļotāja un laucinieka dvēsele alkani atsaucās uz šo siltumu, zāles smaržu, cīruļu dziesmām, debesu zilgmi, un viņš ievēroja, ka arī Hilerijs pievērsis seju saulei. Bija tik kluss, ka vienīgi cīruļu treļļi un liegās zāļu plūkšanas skaņas neļāva apgalvot, ka daba ir mēma. No apkārtējiem pakalniem neatlidoja ne cilvēku balsis, ne zvēru brēcieni, ne satiksmes troksnis.

— Pulkstenis trīs. Nosnaudies, vecais, — viņš čukstēja Hilerijam, — es palikšu nomodā.

Fērzs tagad likās aizmidzis. Droši vien te viņa smadzenes atpūtīsies no visiem satraukumiem. Ja gaisam, veidam un krāsai kaut kur piemīt dziedinošas spējas, tad tas ir šai vēsajā, zaļajā pakalnā, kur vairāk par tūkstoš gadiem nav apmetušies uz dzīvi un atnesuši savu nemieru cilvēki. Kādreiz, sirmā senatnē, gan te mituši ļaudis, bet kopš tā laika šo zemi skāruši tikai vēji un mākoņu mijkrēšļa auti. Taču šodien nebija ne vēja, nedz mākoņu, kas mestu maigas, skrejošas ēnas uz zāli.

Adriāna sirdi plosīja tik dziļš žēlums pret nabaga nelaimīgo, kas tur gulēja stingi kā nāves miegā, ka viņš nespēja ne domāt par sevi, ne arī just līdzi Diānai. Fērzs šai pozā modināja viņā gluži bezpersoniskas izjūtas, to dziļo, ciešo radniecību, kas saista cilvēkus netaisnā likteņa sitienu priekšā. Jā! Tagad viņš guļ, tverdamies pie zemes, patvērumu meklējot; meklēt zeme mūžīgo patvērumu ir vienīgais, kas viņam atlicis. Un šajās divās mierpilnajās stundās, ko Adriāns pavadīja, vērojot aitu vidū izstiepušos stāvu, viņu pildīja nevis veltīgs sašutums vai rūgtums, bet dīvaina, sāpīga izbrīna. Senie grieķu drāmu rakstnieki bija sapratuši, kāda nožēlojama rotaļlieta cilvēks ir dievu rokās; taču vēlāk šīs izpratnes vietā stājās kristiešu doktrīna par žēlsirdīgo dievu. Žēlsirdīgo? — Nē! Hilerijam taisnība! Ko lai dara cilvēks, kuru piemeklē Fērza liktenis? Ko viņš lai dara, kamēr smadzenēs vēl kvēlo vesela saprāta dzirksts? Kad cilvēka dzīve sarežģās tiktāl, ka viņš vairs nespēj veikt savu darbu, kad viņš citu acīs kļūst par nožēlojamu plānprātiņu vai mežoni, kas iedveš šausmas, tad neapšaubāmi pienācis laiks meklēt mūžīgo mieru klusajā zemē. Hilerijs laikam domā tāpat; taču Adriāns nezināja, ko brālis darīs, ja pienāks izšķirīgais brīdis. Viņa uzdevums ir palīdzēt dzīvajiem, cilvēks, kas miris, ir viņa acīs zudis; mirušiem viņa kalpošana ir vienaldzīga! Un Adriāns izjuta tādu kā pateicību, ka viņa darbs saistīts ar mirušajiem, ka viņš pētī kādreizējo dzīvo būtņu kaulus — vienīgo cilvēka daļu, kas nav lemta pārvērtībām un uzglabājas gadsimtiem ilgi, lai sniegtu liecību par šo apbrīnojamo dzīvnieku. Tā viņš gulēja un vēroja, plūkdams vienu zāļu stiebru pēc otra, saberzdams tos starp delnām un ieelpodams saldeno smaržu.

Saule slīdēja arvien vairāk uz rietumiem, kamēr ielūkojās gandrīz viņam acīs; aitas bija mitējušās ēst un bariņā lēni virzījās pāri kalnam, it kā gaidot, lai kāds iedzen tās aplokā. No alām bija izlīduši trusēni un ņēmās skrubināt zāli; cits pēc cita no debesīm šāvās lejup cīruļi. Gaiss kļuva dzestrs; koki uz pauguriem bija satumsuši un asi iezīmējās pret palsajām debesīm, kas it, kā ilgojas pēc saulrieta kvēles. Arī zāle vairs nesmaržoja; rasa vēl nebija nokritusi.

Adriāns drebuļoja. Pēc desmit minūtēm saule aizslēpsies aiz kalniem, un tad kļūs auksts. Kad Fērzs atmodīsies — vai viņš jutīsies labāk vai sliktāk? Vienalga, jārunā ar viņu būs. Adriāns paraustīja brāli, kas, saritinājies kamolā, vēl gulēja aizmidzis. Hilerijs tūlīt uztrūkās augšā.

— Kas ir, vecais?

— Tss! Viņš vēl guļ. Ko darīsim, kad viņš pamodīsies? Vai varbūt pieiet viņam tagad klāt un pagaidīt tur?

Hilerijs parāva brāli aiz piedurknes. Ferzs bija kājas. Sava krūma aizsegā viņi redzēja, kā nelaimīgais mežonīgu skatienu veras uz visām pusēm kā zvērs, kas, jauzdams briesmas, lūkojas apkārt, pirms metas bēgt. Brāļus viņš, bez šaubām, neredzēja, taču, acīm redzot, bija sadzirdējis vai sajutis kāda klātbūtni. Viņš pagājās līdz žogam, izlīda tam cauri un stāvēja izslējies, pagriezies pret sārto sauli, kas tagad līdzīgi ugunīgai bumbai karājās pār tālīno, kokiem apaugušo pakalnu. Saules apmirdzētu seju, kailu galvu un nekustīgi kā akmens tēls viņš palika stāvam, kamēr saule nogrima aiz kalna.

— Ir laiks, — čukstēja Hilerijs un piecēlās. Adriāns redzēja, kā Fērzā pēkšņi atgriežas dzīvība. Viņš strauji izstiepa roku, it kā izmisīgi no kaut kā atgaiņātos, un tad metās projām.

Hilerijs, šausmu pārņemts, noteica: — Viņš neko nesaprot. Tūlīt aiz lielceļa ir krīta bedre. Aši, vecais, aši!

Viņi sāka skriet, taču locekļi bija notirpuši, un Fērzs ar katru soli attālinājās. Viņš brāzās kā maniaks, rokas vēcinādams, un brāļi dzirdēja, kā viņš kliedz. Hilerijs elsa:

— Stāt! Viņš neskrien uz bedres pusi. Tā ir pa labi. Viņš drāžas lejup uz mežu. Labāk lai viņš domā, ka mēs vairs nedzenamies pakaļ.

Viņi vēroja, kā Fērzs joņo zemē pa nogāzi un, nepalēninādams ātrumu, nozūd mežā.

— Ejam! — teica Hilerijs.

Klupdami krizdami viņi sasniedza mežu un iegāja tanī, mēģinādami turēties tai pašā virzienā, kādā bija aizjoņojis Fērzs. Visapkārt slējās skābarži; krūmāji auga tikai birzs malā. Viņi apstājās un ieklausījās, taču nedzirdēja ne skaņu. Sabiezēja jau krēsla, tomēr mežs nebija plats, un brāļi drīz sasniedza malu. Apakšā raiboja namiņi un fermu ēkas.

— Dosimies lejā uz ceļu.

Abi steidzās tālāk, pēkšņi pienāca pie dziļas krīta bedres malas un, šausmu pārņemti, apstājās.

— Par to man nebija ne mazākās jausmas, — teica Hilerijs. — Ej pa to pusi, es došos gar mežmalu.

Adriāns sāka rāpties kalnup, kamēr sasniedza pašu augstāko vietu. Lejā, bedres dibenā, ap sešdesmit pēdu dziļumā viņš redzēja guļam kādu tumšu priekšmetu. Lai kas šis plankums bija, tas nekustējās un neizdvesa ne skaņas. Vai tas bija gals — straujš kritiens tumsā? Adriānam aizžņaudzās kakls, un kādu brīdi viņš stāvēja, nespēdams ne pakliegt, ne pakustēties. Tad viņš steidzīgi devās gar bedres malu atpakaļ, kamēr uzdūrās Hilerijam.

— Nu?

Adriāns noradīja uz bedres dibenu. Viņi lauzās cauri brikšņiem, kamēr atrada vietu, kur varēja norāpties lejā; pa vecās bedres zālēm apaugušo ieplaku viņi aizbrida līdz attālākajam stūrim, pār kuru slējās visstāvākā krauja.

Tumšais priekšmets bija Fērzs. Adriāns nometās ceļos un pacēla viņa galvu. Fērzs bija pārlauzis kaklu un vairs neelpoja.

Vai viņš bija meties bezdibenī tīšām vai savā trakajā skrējienā nokritis, brāļi nezināja. Neviens no abiem nerunāja, taču Hilerijs uzlika roku Adriānam uz pleca.

Beidzot viņš sacīja: — Mazliet tālāk pie ceļa ir ratnīca, tikai mums varbūt nevajadzētu nelaiķi kustināt. Paliec pie viņa, kamēr es aizeju uz ciematu un piezvanu pa tālruni. Laikam jāizsauc policija.

Joprojām stāvēdams uz ceļiem pie mirušā, Adrians pamāja ar galvu.

— Pasts ir tepat netālu, es nebūšu ilgi, — un Hilerijs aizsteidzās.

Palicis viens klusajā bedrē, kur drīz vien sabiezēja tumsa Adriāns parāva kājas zem sevis, atbalstīdams mirušā cilvēka galvu klēpī. Viņš bija aizspiedis Fērza plakstiņus un apklājis seju ar mutautiņu. Mežā viņam virs galvas, taisīdamies uz dusu, čabinājās un čirkstēja putni. Sāka krist rasa, un zilajā mijkrēslī pāri zemei klajas rudens miglas vāli. Priekšmetu apveidi kļuva neskaidri, bet augstā krīta bedres siena joprojām baltoja tumsā. Lai gan šī vieta, no kuras Fērzs bija izdarījis savu lēcienu mūžībā, atradās nepilnus piecdesmit jardus no ceļa, pa kuru traucās mašīnas, Adriānam tā likās vientuļa, tāla un bezgala spokaina. Kaut arī viņš zināja, ka tā ir labāk gan Fērzam, gan Diānai, gan viņam pašam, viņš nespēja just neko citu kā vienīgi dziļu žēlumu pret šo savu līdzcilvēku, kam bija lemts pārciest tādas mokas un iet bojā savas dzīves plaukumā … dziļu žēlumu un savādas saites ar dabas noslēpumu, kas klājas pār mirušu cilvēku un viņa dusas vietu.

Kāda balss iztraucēja viņu no dīvainā stinguma. Viņa priekšā stāvēja vecs, ūsains laucinieks ar glāzi rokā.

— Man teica, ka teit notikusi nelaime, — viņš sacīja,

— kāds cienīgtēvs atsūtīja mani atnest šo te. Tas ir brendijs, ser. — Viņš pasniedza glāzi Adriānam. — Vai viņš nokrita, vai?

— Jā, nokrita.

—  Es tak vienādiņ esmu teicis, lai te uztaisa sētu. Tas kungs lika, lai es pasakot jums, ka ārsts un policija drīz būšot klāt.

—  Paldies, — pateicās Adriāns, atdodams atpakaļ iztukšoto glāzi.

—  Te maķenīt tālāk pie ceļa ir tīri laba ratnīca, varbūt mēs varētu viņu aiznest tur.

— Kamēr viņi atnāks, mirušo nedrīkst aiztikt.

— Ā-a! — gari novilka vecais laucinieks. — Esmu lasījis, ka pastāvot tāds likums, ja darīšana ar slepkavību vai pašnāvību. — Viņš ielūkojās mirušajam sejā.

— Bet mierīgs gan viņš izskatās, vai ne? Vai zināt, kas viņš ir?

—  Jā. Kāds kapteinis Fērzs. Te kaut kur ir viņa dzimtene.

—  Ko, viens no Bērtonkalna Fērziem? Vai die', es tak tur zēna gados strādāju; es tak tanī draudzē esmu dzimis. — Viņš ielūkojās vēl ciešāk. — Vai tik šis nav misters Ronalds, ko?

Adriāns pamāja ar galvu.

— Saki viens cilvēks! Nu, tad aizgājis uz mūžamāju arī pēdējais. Viņa vectēvs tak nomira, galīgi jucis.

Saki viens cilvēks. Misters Ronalds! Es viņu pazinu, kad viņš vēl bija puika. — Vecais noliecās, lai pēdējā dziesnas starā ieskatītos mirušajam sejā, tad izslējās un skumji pašūpoja ūsaino galvu. Uzzinājis, ka mirušais ir viņa puses cilvēks, večuks, acīm redzot, pārdzīvoja šo nāvi gluži citādi.

Klusumu pēkšņi pāršķēla motocikla tarkšķi; prožektoriem metot žilbinošu gaismu, mašīna nogriezās no ceļa un iebrauca bedrē; no tās nolēca divi cilvēki — jauneklis un meitene. Viņi nedroši pienāca pie diviem dzīvajiem un viena mirušā, kurus apspīdēja starmetis, un apstājās, lūkodamies lejup.

—   Dzirdējām, ka notikusi nelaime.

—   Jā-a, — novilka laucinieks.

—   Vai varam ko palīdzēt?

— Nē, pateicos, — sacīja Adriāns, — ārsts un policija ir jau ceļā. Mums atliek vienīgi gaidīt.

Viņš redzēja, ka jauneklis paver muti, it kā gribēdams vēl ko pajautāt, bet, tā arī neko nepateicis, aizver to un apliek roku meitenei ap pleciem. Tāpat kā vecais laucinieks, abi klusēdami stāvēja, vērdamies mirušajā, kura galva uz nabaga salauztā kakla atdusējās Adriānam klēpī. Motocikla neizslēgtais motors joprojām sparkšķēja, iztraucēdams klusumu; vecā bedre un mazais dzīvajo bariņš, kas ielenca mirušo, spožajā staru kūlī izskatījās vēl rēgaināki.

XXIX NODAĻA

Kondafordā telegramma pienāca tieši pirms pusdienām. Tā skanēja: «Nabaga F miris Nokrita krīta bedrē Tiks nogādāts Čičesterā Mēs ar Adriānu pavadīsim Izmeklēšana notiks tur Hilerijs.»

Dinija bija savā istabā, kad viņai atnesa šo vēsti. Meitene apsēdās uz gultas; kā vienmēr, kad krūtīs cīnās divas jutas — atvieglojums un skumjas, — viņai sažņaudzas sirds. Bija noticis tas, pēc kā viņa bija ilgojusies, taču patlaban viņa spēja domāt vienīgi par pēdējo skaņu, ko bija dzirdējusi Fērzu izdvešam, un par nelaimīgā sejas izteiksmi brīdī, kad viņš stāvēja durvīs un klausījās Diānas dziedāšanā.

— Atrodiet Skaramušu, — viņa palūdza istabeni, kas bija atnesusi telegrammu.

Kad visai pašpārliecināts ienāca skotu terjers ar gudrajām acīm, Dinija piekļāva pinkaini tik cieši klāt, ka tas sāka rauties laukā. Siltais, kaulainais plušķīša ķermenis, ko meitene turēja rokās, atdeva viņai atkal izjūtas spēju; atvieglojums pildīja dvēseli, bet līdzcietība ieriesa acīs asaras. Šāds dīvains stāvoklis bija šunelim galīgi neizprotams. Tas ņēmās laizīt saimniecei degunu un tik dūšīgi luncināt asti, ka Dinija nolaida mazo zeme. Viņa ātri apģērbās un devās uz mātes istabu.

Lēdija Čerela, saposusies pusdienām, staigāja starp atvērto drēbju skapi un vaļējo kumodi, apsvērdama, kuru lietu viņai vismazāk būtu žēl ziedot gaidāmajam labdarības tirdziņam, ar kura ienākumiem gada beigās jāatbalsta trūcīgo ciemata slimnieku ārstēšanas fonds. Nebilzdama ne vārda, Dinija pasniedza viņai telegrammu. To izlasījusi, lēdija Čerela klusi noteica:

—   Noticis tas, ko tu izlūdzies dievam, bērns.

—   Vai tas nozīmē, ka viņš izdarījis pašnāvību?

—   Laikam gan.

— Vai teikt Diānai tūlīt, vai arī ļaut viņai kārtīgi izgulēties?

— Manuprāt, tūlīt. Ja gribi, varu to izdarīt.

— Nē, nē, māmulīt. Tas ir mans pienākums. Domāju, ka pusdienas viņa gribēs ēst savā istabā. Rīt mums laikam būs jābrauc uz Čičesteru.

— Tev, Dinij, tas viss nozīmē smagu nastu.

— Tas man dara tikai labu. — Viņa paņēma telegrammu un izgāja ārā.

Diāna bija pie bērniem, kas stiepa pēc iespējas garumā gulētiešanas procedūru, jo vēl nebija sasnieguši vecumu, kad cilvēks priecājas, ka var doties pie miera. Dinija pamāja, lai Diāna ieiet savā istabā un, atkal neteikdama ne vārda, pasniedza telegrammu. Lai gan pēdējās dienās abas sievietes bija kļuvušas tik tuvas, viņas šķīra sešpadsmit gadu starpība, un Dinija kautrējās ar glāstiem izrādīt savu līdzjūtību, kā darītu, ja nelaime būtu piemeklējusi viņas vienaudzi. Bez tam viņa nekad īsti nezināja, kā Diāna katrreiz izturēsies. Lasot telegrammu, viņas sejā nepakustējās ne vaibsts. Telegrammas vietā, likās, varētu būt bijusi arī balta lapa. Skaistā seja, kuras stingrās līnijas atgādināja monētās izkaltos attēlus, neko neizteica. Acis, kas pievērsās Dinijai, neaptumšoja asaras. Diānas vienīgie vārdi bija: — Pusdienās neiešu. Rīt tātad brauksim uz Čičesteru?

Satraukumu valdīdama, Dinija pamāja ar galvu un izgāja ārā. Sēžot viena ar māti pie pusdienu galda, viņa teica:

—   Kaut es spētu tā sevi turēt grožos kā Diāna.

—   Viņai savaldību iemācījis grūtais mūžs.

—   Tomēr viņai piemīt arī kaut kas no Tenisona Lēdijas Vīras de Vīras lepnuma.

—   Tā nav nekāda slikta īpašība, Dinij.

—   Ko šī izmeklēšana nozīmē?

—   Baidos, ka tur viņai vajadzēs saukt palīgā visas savas savaldības spējas.

—   Māt, vai man būs jādod liecība?

—   Tu, cik zināms, biji pēdējā, kas ar Fērzu runāji, vai ne?

—   Jā. Vai man jāsaka arī tas, ka viņš pēdējā naktī pienāca pie durvīm?

—   Pēc manām domām, ja tev jautā, tev vajadzētu stāstīt visu, ko zini.

Dinijas vaigos ieplūda sārtums.

—   Nedomāju, ka tā darīšu. Neesmu stāstījusi to pat Diānai. Nesaprotu, kāda daļa tur svešiem.

—   To es arī nesaprotu; taču tādos gadījumos mūsu domas neprasa.

—   Es katrā ziņā klusēšu; nenāk ne prātā barot citu ļaužu neveselīgo ziņkāri un darīt sāpes Diānai.

—   Bet ja nu kāda kalpone dzirdējusi?

— Neviens nevar pierādīt, ka es arī dzirdēju. Lēdija Čerela pasmaidīja. — Man gribētos, kaut tavs tēvs būtu te.

— Nesaki tēvam, ko es tev stāstīju, māt. Nevajag satraukt vīrieša sirdsapziņu; jau ar sievietes sirdsapziņu grūti tikt galā, taču to vismaz var iegrožot.

— Nu, labi, labi.

—   Man nebūs ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu, ja ko noslēpšu, — teica Dinija, vēl labi atcerēdamās Londonas policijas tiesu, — ka tikai mani nepieķer. Kāpēc vispār vajadzīga izmeklēšana? Viņš ir miris. Tas nav nekas cits kā slimīga ziņkāre.

—   Man nu gan nevajadzētu tevi balstīt un pamudināt, Dinij.

—   Vajadzētu gan, māt. Tu pati zini, ka sirdī man piekrīti.

Lēdija Čerela neko vairs neteica. Viņa patiešam piekrita.

Nākamajā rītā ar pirmo vilcienu ieradās ģenerālis un Alans Tasboro, un pēc pusstundas visi vaļējā mašīnā devās ceļā; Alans sēdēja pie stūres, ģenerālis viņam blakus, un pakaļējā sēdeklī bija saspiedušās lēdija Čerela, Dinija un Diāna. Brauciens bija garš un drūms. Atslīgusi pret atzveltni un savilkusi ciešāk kažokādas apkakli, tā, ka redzams palika vienīgi deguns, Dinija grima domās. Pamazām viņai atausa nojauta, ka gaidāmajā izmeklēšanā viņa var atrasties pašā centrā. Tieši viņai Fērzs bija uzticējis savas apslēptākās domas; tieši viņa bija aizvedusi bērnus; viņa bija arī devusies naktī lejā zvanīt pa tālruni; viņa bija dzirdējusi to, ko nevēlējās stāstīt; un beidzot — kas tomēr bija pats svarīgākais — viņai jābūt tai, kas pasaukusi Adriānu un Hileriju. Tikai aiz viņas muguras var noslēpt Adriāna un Diānas draudzību; tai jābūt brāļameitai, kas mudinājusi Diānu griezties pēc tēvoču palīdzības, kad Fērzs pazudis. Kā ikviens cilvēks, Dinija pat ar patiku lasīja avīžu tenkas par citu ļaužu tračiem un nepatikšanām; kā ikvienu cilvēku, viņu pārņēma sašutums, iedomājoties, ka avīžnieku rokās ir materiāls, kuru var izmantot, lai baumotu par viņas ģimeni un draugiem. Ja izmeklēšanā atklāsies kailais fakts, ka viņas griezušās pie tēvoča kā pie sena, tuva Diānas drauga, tad viņiem abiem uzdos visādus jautājumus, kas mīlas romānu apmātajā publikā rosinās dažādas aizdomas. Dinijas iztēle, reiz pamodusies, strādāja drudžaini. Ja kļūs zināma Adriāna un Diānas ilgā, ciešā draudzība, kas gan aizkavēs publiku izfantazēt, ka viņas tēvocis nogrūdis Fērzu no bedres malas? —

Protams, ja tur nebūs bijis klāt Hilerijs, — pagaidām viņi neko sīkāk vēl nezināja. Dinijas acu priekšā jau uzausa dažādas šausmu ainas. Sensacionāls izskaidrojums ļaudīm liekas daudz vairāk pieņemams nekā patiešs, bet garlaicīgs. Un Dinijā nostiprinājās gandrīz vai nikna apņēmība liegt publikai tīkoto prieku.

Adriāns gaidīja viņus Čičesteras viesnīcas holā, un Dinija, izmantodama izdevību, viņam iečukstēja: — Tēvoc, vai es varētu parunāt ar tevi un tēvoci Hileriju vienatnē?

— Hilerijam bija jāaizbrauc atpakaļ uz Londonu, bērns, bet šovakar ar pēdējo vilcienu viņš atgriezīsies; tad mēs varam parunāt. Izmeklēšana notiks rīt.

Ar to meitenei bija jāapmierinās.

Kad Adriāns pabeidza savu stāstu, Dinija, nolēmusi, ka tēvocim nevajadzētu vest Diānu pie Fērza līķa, ierosināja: — Ja tu pateiksi, kur jāiet, tēvoc, es aiziešu Diānai līdzi.

Adriāns palocīja galvu. Viņš bija sapratis.

Kapličā Diāna iegāja viena, un Dinija palika viņu gaidām gaitenī, kurš oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem un kura logi izgāja uz kādu no sānieliņām. Pa rūti, skumdama par ziemas tuvošanos, sērīgi rāpoja muša. Lūkodamās ārā pelēkajā ieliņā, pār kuru jumās aukstās, apmākušās debesis, Dinija jutās bezgala nelaimīga. Dzīve likās drūma un nemīlīga, priekšā melnoja baismi negaisa mākoņi. Šī izmeklēšana, Hjūberta draudīgais liktenis — nekur ne mazākā gaismas vai cerības stara! Pat doma par Alana nesatricināmajām jūtām nesniedza mierinājumu.

Pagriezusies Dinija ieraudzīja sev blakus atkal Diānu un, pēkšņi aizmirsusi pašas bēdas, apvija rokas viņai ap kaklu un noskūpstīja auksto vaigu. Abas klusu ciešot devās atpakaļ uz viesnīcu; Diāna tikai noteica: — Viņš guļ tur tik brīnišķīgi mierīgs.

Pēc pusdienām Dinija tūlīt aizgāja uz savu istabu un, paņēmusi grāmatu, apsēdās, gaidīdama tēvočus. Pulksten desmitos beidzot piebrauca Hilerija mašīna, un pēc īsa brītiņa abi ienāca iekšā. Meitene ievēroja, ka tēvoču sejas izskatās pelēkas un izmocītas, taču to izteiksme iedvesa mieru. Viņi nu gan pieder pie ļaudīm, kas līdz pēdējam elpas vilcienam paliek uzticīgi savam pienākumam. Abi negaidīti silti noskūpstīja brāļameitu un iesānis apsēdās uz gultas — viens labajā, otrs kreisajā pusē. Dinija stāvēja starp viņiem kājgalī un vērsās pie Hilerija.

—   Gribu runāt par tēvoci Adriānu. Esmu šo to pārdomājusi. Ja neuzmanīsimies, šī izmeklēšana var kļūt par īstām šausmām.

—   Tā ir, Dinij. Braucu šurp ar pāris žurnālistiem, kas nezināja manu sakaru ar šo notikumu. Viņi uzoduši par psihiatrisko klīniku un nu jau spicē ausis. Jūtu dziļu cieņu pret žurnālistiem: tie tikmēr mierā neliksies, kamēr padarīs savu darbu.

Dinija griezās pie Adriāna.

— Tu taču nedusmosies, ja runāšu vaļsirdīgi, vai ne, tēvoc?

Adriāns pasmaidīja. — Nē, Dinij. Tu esi uzticams biedrs; nemaz nekautrējies!

— Man tātad liekas, — viņa turpināja, sažņaugusi pirkstos gultas galu, — ka galvenais ir noslēpt tēvoča Adriāna un Diānas draudzību, tāpēc jāsaka, ka sameklēt Fērzu jūs lūdzu es un neviens cits. Redziet, es biju pēdējais cilvēks, ar kuru viņš, cik zināms, runājis; tas bija toreiz, kad viņš pārgrieza tālruņa auklu, tāpēc, kad mani izsauks, pacentīšos iestāstīt, ka uzstāju, lai Diāna griežas pie jums, jo jūs esat divi gudri tēvoči, kas labi prot atminēt krustvārdu mīklas. Kālab lai mēs citādi būtu gājušas pie tēvoča Adriāna? Ja teiksim, ka viņš bija ļoti tuvs draugs Diānai, viņi iedomāsies nezin ko, sevišķi, kad dzirdēs, ka kapteinis Fērzs bijis četrus gadus projām.

Pēc krietna klusuma brīža Hilerijs ierunājās:

— Viņa ir tīrā lapsa, vecais. Četrus gadus vīra prombūtnes laikā draudzēties ar skaistu sievieti zvērinātajiem nozīmē tikai vienu un publikai daudz ko.

Adriāns pamāja ar galvu. — Bet vai tad var noslēpt faktu, ka es viņus abus tik ilgi esmu pazinis!

— No pirmā iespaida atkarīgs viss, — Dinija dedzīgi paskaidroja. — Es varu sacīt, ka Diāna gribēja iet pie sava ārsta un Maikla, bet es viņu pierunāju rīkoties citādi, jo zināju, ka tu proti lieliski nokļūt uz pēdām, tāpēc ka esi pētnieks, un vari arī sarunāt palīgā tēvoci Hileriju, kas ļoti labi pazīst cilvēkus. Ja ievirzīsim viņus pareizās sliedēs, tad diez vai apstāklim, ka tu viņus abus pazini, būs kāda nozīme. Manuprāt, ir ārkārtīgi svarīgi, lai mani izsauc pēc iespējas ātrāk.

— Tev nebūs viegli, bērns.

— Būs pavisam viegli. Ja mani neizsauks pirms tevis un tēvoča Hilerija, vai jūs abi būsiet tik labi un pateiksiet, ka pēc jūsu palīdzības griezos es? Pēc tam es to vēl pamatīgi uzsvēršu.

— Pēc ārsta un policijas pirmā lieciniece būs Diāna.

— Jā, bet ar viņu es tāpat varu parunāt, tā, ka mēs visi teiksim vienu un to pašu.

Hilerijs pasmaidīja. — Neredzu iemeslu, kāpēc lai mēs tā nedarītu; tie ir ļoti nevainīgi meli. Es varu piebilst, ka pazinu viņus tikpat ilgi kā tu, Adriān. Mēs abi redzējām Diānu pirmo reizi izbraukumā, ko Lorenss rīkoja uz Lendsendu, — tad viņa vēl bija tīrais meitēns, bet ar Fērzu iepazināmies viņu kāzās. Tātad esam ģimenes draugi, vai ne?

— Atklāsies arī mani apmeklējumi psihiatriskajā klīnikā, — sacīja Adriāns, — ārsts ir izsaukts par liecinieku.

— Tas nekas, — Dinija teica, — tu tur brauci kā viņa draugs un kā cilvēks, kuru sevišķi interesē gara slimības. Galu galā tu taču esi zinātnieks, tēvoc.

Abi pasmaidīja, un Hilerijs sacīja: — Viss kārtībā, Dinij, mēs parunāsim ar seržantu, viņš ir ļoti kārtīgs puisis, un, ja būs iespējams, tevi izsauks sākumā. — Un mācītājs devās uz durvju pusi.

— Ar labu nakti, mazo lapsiņ, — teica Adriāns.

— Ar labu nakti, tēvocīt; tu izskaties briesmīgi noguris. Vai tev ir karsts sildītājs?

Adriāns papurināja galvu. — Man ir vienīgi zobu suka, ko šodien nopirku.

Dinija izvilka no gultas savu sildītāju un ar varu iespieda tēvocim rokās. — Tātad pateikt Diānai, par ko mēs runājām?

— Esi tik laba, Dinij.

— Parīt atkal spīdēs saule.

— Nez vai tā būs? — Adriāns atvaicāja.

Kad durvis bija aizvērušās, Dinija nopūtās. Vai tā būs? Diāna it kā zaudējusi spēju just. Un — Hjūberta likstas arī vēl nav galā!

XXX NODAĻA

Kad Adriāns kopā ar savu brāļameitu nākamajā dienā pārkāpa pār Traģiskas nāves gadījumu izmeklēšanas tiesas slieksni, viņu pārdomas varēja izteikt apmēram šādos vārdos:

Traģiskas nāves cēloņu izmeklēšana ir tāpat pārdzīvojusi savu laiku kā paraža svētdienās celt galdā rostbifu un Jorkšīras pudiņu. Tā kā tagad ļaudis svētdienu pēcpusdienās nodarbojas ar sportu, slepkavības notiek reti un pašnāvniekus vairs neapglabā pie krustcelēm, tad abi šie iestādījumi zaudējuši sākotnējo jēgu. Senās dienās likumu un tā kalpus uzskatīja par cilvēces ienaidniekiem, tāpēc, dabiski, starp nāvi un attiecīgo pantu nostādīja civilu šķīrējtiesnesi. Turpretī laikmetā, kurā policiju dēvē par «neaizstājamu kārtības sargu», laikam tomēr ir dīvaini domāt, ka tā nespēj izlemt, kad tai jāiejaucas un kad ne. Tās nekompetenci tāpēc nevar lāgā uzskatīt par iemeslu šādu ceremoniju saglabāšanai. Cēlonis droši vien ir cilvēku bailes, ka viņiem ko noslēps. Katrs avīžu lasītājs uzskata, ka, jo vairāk viņš vai viņa dzird kaut ko neglītu, šaubīgu vai sensacionālu, jo viņu dvēseles kļūst bagātākas. Katrs zina: ja traģiskas nāves neizmeklēs, avīzes bieži vien neiespiedīs pat vienu sensacionāla miršanas gadījuma aprakstu; par diviem nemaz nerunājot. Cik daudz patīkamāk taču ir lasīt par vienu izmeklēšanu, kad patiesībā nevajag nevienas, un dažreiz pat par divām, kad vajag tikai vienu. Nepatika pret paša ziņkāri zūd, tikko cilvēks iekļūst pūlī. Jo klajāk tu barā izrādi savu ziņkāri, jo laimīgāks jūties. Un, jo biežāk tev laimējas iespraukties izmeklēšanas tiesā, jo kvēlākus pateicības vārdus tu raidi pret debesīm. «Lai dievu visi līdz nu teic» nekur neskan dedzīgāk kā to cilvēku sirdīs, kas iekarojuši sev vietiņu zālē, kad notiek nāves gadījumu izmeklēšana. Jo tā gandrīz vienmēr nozīmē mokas dzīvajiem, un kas var būt tīkamāks par šādu ainu?

Fakts, ka tiesas zāle bija pilna, apstiprināja šīs pārdomas. Viņi iegāja mazajā uzgaidāmajā telpā, un Adriāns teica: — Tu būsi piektā, Dinij; kā Hileriju, tā mani nopratinās pirms tevis. Neiesim zālē, kamēr mūs izsauks, citādi var teikt, ka mēs sakām to pašu, ko iepriekšējie.

Viņi sēdēja mazajā, tukšajā istabā, nebilzdami ne pušplēsta vārda. Policistus, ārstu, Diānu un Hileriju bija paredzēts nopratināt pirmos.

—   Kā dziesmiņā par desmit mazajiem nēģerēniem,— Dinija klusu teica. Viņas skatiens kavējās pie kalendāra, kas bija pakārts pie pretējās sienas; viņa nevarēja to salasīt, bet tas nez kāpēc likās nepieciešami.

—   Ņem, bērns, — sacīja Adriāns, izvilkdams no krūšu kabatas mazu pudelīti, — iedzer pāris malku — vairāk ne — šīs zāles tevi brīnišķīgi stiprinās. Tikai nedzer daudz!

Dinija norija mazu malciņu. Tas dedzināja rīkli, bet pārāk nepatīkams nebija.

— Tu arī, tēvoc.

Adriāns ieņēma piesardzīgu malku.

— Pirms sacīkstēm un līdzīgiem pārbaudījumiem, — viņš sacīja, — tas ir labs uzmundrinājums.

Viņi atkal apklusa, ļaudamies šķidruma iedarbībai. Tad Adriāns ierunājās:

— Ja mirušā gars paliek dzīvs, kam es gan neticu, tad ko gan nabaga Fērzs domā par šo komēdiju? Mēs joprojām esam barbari. Mopasānam ir kāds stāsts par pašnāvnieku klubu, kurš visiem, kam apnikusi šīszemes dzīve, nodrošinājis patīkamu galu. Es uzskatu, ka normāls cilvēks pašnāvībā doties nevar, izņemot ļoti retus gadījumus. Mums jāprot izturēt; turpretī vājprātīgajiem vai tiem, kam draud šis liktenis, es šādu klubu patiesi vēlētos, Dinij. Vai zāles tevi spēcināja?

Dinija pamāja ar galvu.

— Iedarbība ilgs ne mazāk par stundu. — Viņš piecēlās. — Liekas, mana kārta. Ardievu, bērns, labu veiksmi! Uzrunājot izmeklēšanas tiesnesi, šad tad neaizmirsti iespraust vārdiņu «ser».

Vērojot, kā tēvocis, iedams ārā pa durvīm, izslējās taisnāks, Diniju pārņēma tāda kā pacilātība. Adriāns bija cilvēks, ko viņa apbrīnoja vairāk par visiem, ko pazina, un, pati lāgā gan neaptverdama sakaru, domās sāka skaitīt par tēvoci lūgšanu. Zāles neapšaubāmi bija viņu stiprinājušas: iepriekšējais galvas reibonis un nelabums vairs nemocīja. Viņa izņēma no kabatas spogulīti un pūdera kārbiņu. Kāpjot sārtā, nebūt nav vajadzīgs, lai spīdētu deguns.

Taču, pirms viņu izsauca, pagāja vēl stundas ceturksnis, un Dinija to pavadīja, joprojām stīvi lūkodamās kalendārā, domādama par Kondafordu un atcerēdamās jaukākās stundas, kas tur aizritējušas: agro bērnību, kad muiža vēl nebija pārbūvēta, siena pļauju, izbraukumus uz mežiem, lavandu plūkšanu, jāšanu uz medību suņa un vēlāk, kad Hjūberts jau gāja skolā, uz ponija, kas bija ievērojams paaugstinājums; līksmos un laimīgos brīžus jaunajā, nu jau pastāvīgajā mājā, jo, lai gan dzimusi meitene bija Kondafordā, līdz četriem gadiem viņai bija vajadzējis dzīvot pārmaiņus te Olderšotā[22] , te gibraltārā. ar īpašu prieku Dinija atminējās, cik īpatnēji tika smaržojušas viņas zīdtārpiņu kūniņas un kā viņa no tām bija tinusi nost zelta diegu un iztēlojusies, ka tās ir ziloņi, kas lēni rāpo uz priekšu.

— Elizabete Čeruela.

Vai tā nebija tīrā sodība, ka visi cilvēki viņas vārdu mūžam izrunāja nepareizi! Un meitene piecēlās, klusi nomurminādama:

Atlikušais nēģerēns gāja viens pa taku,

Pretī nāca tiesas vīrs… no mazā vairs ne smakas.

Kāds cilvēks sagaidīja viņu pie sliekšņa un, aizvedis pāri visai zālei, ielaida tādā kā aizgaldā. Labi, ka viņa pēdējā laikā bija šādas vietas jau redzējusi, tagad viņai tās likās gandrīz vai pazīstamas un pat mazliet jocīgas. Zvērinātie viņas priekšā atgādināja nedzīvus tēlus, un izmeklēšanas tiesnesis izskatījās gaužām pārliecināts par savu svarīgumu. Lejā, netālu no viņas, pa kreisi sēdēja pārējie nēģerēni, bet aiz tiem līdz pat kailajai sienai līdzīgi desmitiem un simtiem zivtiņu, kas ar astēm uz leju sabāztas milzīgā sardīņu kārbā, vīdēja cilvēku rindas. Tad, izdzirdusi sevi uzrunājam, Dinija pievērsa skatienu izmeklēšanas tiesneša sejai.

— Jūsu vārds ir Elizabete Čerela. Ja nemaldos, jūs esat ģenerālleitnanta sera Konveja Čerela — Pirts ordeņa un Sv. Miķeļa un Jura ordeņa kavaliera un lēdijas Čerelas meita?

Dinija palocījās. «Man šķiet, ka šī iemesla pēc viņš jūt pret mani simpātijas,» viņa nodomāja.

—   Un jūs dzīvojat pie vecākiem Kondafordas muižā Oksfordšīrā?

—   Jā.

—   Ja nemaldos, mis Čerela, jūs līdz tās dienas rītam, kad kapteinis Fērzs atstāja māju, viesojāties pie viņa un misis Fērzas?

—   Tā ir.

—   Vai jūs esat viņiem tuva draudzene?

—   Draudzējos ar misis Fērzu. Kapteini Fērzu pirms viņa atgriešanās biju redzējusi, šķiet, tikai vienu reizi.

—   Ak, pirms viņa atgriešanās! Vai bijāt jau pie misis Fērzas, kad viņš atgriezās?

—   Es atbraucu tās dienas pēcpusdienā.

—   Tās dienas pēcpusdienā, kad viņš atgriezās no psihiatriskās klīnikas?

— Jā. Apmesties uz ilgāku laiku es apmetos, patiesību sakot, nākamajā dienā.

—   Un jūs palikāt tur, kamēr kapteinis Fērzs atstāja māju?

—   Jā.

—   Ka viņš šai laika izturējās?

Dzirdot šo jautājumu, Dinija nu tikai aptvēra, cik ļoti izdevīgi būtu bijis zināt, kas teikts iepriekš. Viņa nolēma, ka laikam būs jāsaka patiešām tas, ko viņa zina un jūt.

—   Man kapteinis likās pilnīgi normāls, tikai viņš negribēja iet uz ielas un kādu redzēt. Viņš izskatījās pavisam vesels, vienīgi viņa acu skatiens modināja citos nelaimes jausmas.

—   Paskaidrojiet tuvāk, kādas bija viņa acis.

— Tās… tās atgādināja uguni, kas liesmo aiz restēm; no tām it kā lidoja dzirksteles.

Meitene ievēroja, ka, atskanot šiem vārdiem, zvērinātie gluži tik stingi vairs neizskatās.

—   Jūs sakāt, viņš negribēja iet uz ielas? Vai tā bija visu laiku, kamēr jūs tur viesojāties?

—   Nē; pirms savas bēgšanas viņš bija izgājis un, cik zinu, palicis prom visu dienu.

— Cik zināt? Vai tad jūs tur nebijāt?

— Nē; torīt es aizvedu abus bērnus pie savas mātes uz Kondafordu un atgriezos vēlā stundā — īsi pirms pusdienām. Kapteiņa Fērza tobrīd nebija mājās.

— Kāpēc jūs aizvedāt bērnus?

—   Misis Fērza mani lūdza. Viņa bija ievērojusi kapteinī Fērzā kaut kādas pārmaiņas un uzskatīja, ka bērnus labāk nogādāt projām.

—   Vai arī jūs varētu teikt, ka novērojāt kādas pārmaiņas?

—   Jā. Manuprāt, viņš bija kļuvis nemierīgāks un varbūt aizdomīgāks; pie pusdienu galda viņš vairāk dzēra.

—   Nekas sevišķi uzkrītošs tas nebija?

—   Nē, es …

—   Jā, mis Čerela?

— Es gribēju teikt ko tādu, ko no pašas pieredzes nezinu.

—   Kaut ko tādu, ko jums teica misis Fērza?

—   Jā.

—   Nu, tas jums nav jāstāsta.

—   Pateicos; ser.

—   Tātad jūs sakāt, ka, aizvedusi bērnus pie savas mātes, jūs atgriezāties, bet kapteinis Fērzs bija izgājis; vai misis Fērza bija mājās?

—   Jā, viņa bija saģērbusies pusdienām. Arī es ātri saposos, un mēs paēdām vienas pašas. Mēs ļoti raizējāmies par kapteini Fērzu.

— Un tad?

— Pēc pusdienām mēs uzgājām viesistabā, un, lai misis Fērzu izklaidētu, es lūdzu viņu padziedāt, viņa bija tik satraukta un norūpējusies. Pēc maza brīža mēs dzirdējām noklaudzam ārdurvis, un kapteinis Ferzs ienāca iekšā un apsēdās.

—   Vai viņš ko teica?

—   Nē.

—   Kā viņš izskatījās?

—   Manuprāt, briesmīgi. Ļoti dīvains un sasprindzināts, it kā viņu mocītu kāda šausmīga doma.

—   Jā?

—   Misis Ferza vaicāja, vai viņš esot ēdis pusdienas un vai gribētu likties gultā, un vai nepasaukt ārstu, bet viņš neatbildēja — sēdēja, acis aizvēris, it kā gulētu, kamēr es beidzot čukstus ievaicājos: «Vai viņš patiešām iemidzis?» Tad viņš pēkšņi sāka kliegt: «Iemidzis! Viss sākas no gala, bet es to nepieļaušu, zvēru pie visa, kas svēts, nepieļaušu!»

Atkārtojusi šos Fērza vārdus, Dinija saprata labāk nekā līdz šim, ko nozīmē izteiciens «sakustēšanās tiesas zālē»; mīklainā kārtā viņa bija piešķīrusi ticamību iepriekšējām liecībām. Vai šī rīcība bija gudra, viņa nespēja izlemt, un tāpēc ar acīm sameklēja Adriāna seju. Tēvocis tikko manāmi pamāja.

—   Jā, mis Čerela?

—   Misis Fērza devās viņam klāt, un viņš izsaucās: «Atstāj mani vienu! Ejiet projām!» Liekas, viņa teica: «Ronald, vai nepasaukt ārstu — tikai tāpēc, lai viņš tev iedod kādas miega zāles?» — taču kapteinis pielēca kājās un mežonīgi ierēcās: «Ejiet projām! Man nevajag nevienu — nevienu!»

—   Jā, mis Čerela, un kas notika pēc tam?

—   Mēs bijām nobijušās. Uzgājām augšā manā istabā un apspriedāmies, un es teicu, ka jāpiezvana pa tālruni.

—   Kam?

—   Misis Fērzas ārstam. Viņa gribēja darīt to pati, bet es neļāvu un noskrēju lejā. Tālrunis atradās mazajā kabinetā pirmajā stāvā, un es patlaban jau dzīros uzgriezt numuru, kad jutu kādu sagrābjam manu roku un aiz muguras ieraudzīju kapteini Fērzu. Viņš pārgrieza ar nazi auklu. Kad viņš joprojām palika tā stāvam, netaisīdamies mani atbrīvot, es sacīju: «Kas tās par muļķībām, kapteini Fērz, jūs zināt, ka mēs negribam jums neko ļaunu.» Tad viņš palaida mani vaļā, noglabāja nazi un lika uzaut kurpes, jo es tās turēju otrā rokā.

—   Tātad jūs bijāt tās noāvusi?

—   Jā, lai klusi varētu nokāpt lejā. Es tās uzvilku. Viņš teica: «Neļaušu nevienam iejaukties savā dzīvē un to vēl vairāk sarežģīt. Darīšu ar sevi, ko gribēšu.» Es sacīju: «Jūs zināt, ka mēs gribam jums tikai labu.» Bet viņš teica: «Pazīstu to labumu. Nevēlos par to vairs ne dzirdēt.» Tad viņš palūkojās ārā pa logu un sacīja: «Gāž kā ar spaiņiem,» — un pagriezās pret mani, un sāka kliegt: «Žigli ārā no istabas! Prom, ejiet prom!» — un es metos atkal uz augšstāvu.

Dinija apklusa un dziļi ievilka elpu. Pārdzīvojot šos brīžus otrreiz, viņai stipri sitās sirds. Meitene aizvēra plakstus.

— Jā, mis Čerela, un kas notika pēc tam?

Dinija pacēla acis. Tiesnesis sēdēja turpat, un zvērinātie klausījās viņā, liekas, mazliet pavēruši mutes.

—   Es pastāstīju visu misis Fērzai. Nezinājām, ne ko iesākt, ne arī kas notiks, — nespējām iedomāties, ko varētu darīt; es ierosināju pievilkt gultu priekšā durvīm un mēģināt aizmigt.

—   Un vai jūs aizmigāt?

—   Jā; bet ilgu laiku gulējām nomodā. Misis Fērza bija tik nogurusi, ka beidzot iegrima snaudā, un pret rītu mani arī laikam pārņēma miegs. Vismaz es pamodos no kalpones klauvējiena.

— Vai naktī jūs kapteini Fērzu vairs nedzirdējāt? Dinijai iešāvās prātā senais skolnieku izteiciens: «Ja

jau melo, tad tā, lai tevi nepieķer!» — un viņa apņēmīgi noteica: — Nē, nedzirdēju.

— Cikos jūs pamodināja?

— Astoņos. Es piecēlu misis Fērzu, un mēs tūlīt devāmies lejā. Kapteiņa Fērza istabā valdīja nekārtība; šķita, viņš tāpat apģērbies bija gulējis gultā; taču mājās viņu nekur neredzēja; uz krēsla holā neatradām arī viņa mēteli un cepuri, ko kapteinis tur bija nometis.

— Un ko jūs darījāt pēc tam?

— Mēs apspriedāmies; misis Fērza gribēja iet pie sava ārsta un pie mūsu abu radinieka — mistera Maikla Monta, parlamenta locekļa, bet es domāju: ja sameklēšu savus tēvočus, tie daudz drīzāk dabūs rokā kapteini Fērzu; tā nu es pārliecināju misis Fērzu nākt man līdzi pie tēvoča Adriāna un palūgt, lai viņš aiziet pie tēvoča Hilerija un lai viņi par abiem kopa lūko atrast kapteini Fērzu. Zināju, ka viņi abi ir ļoti gudri un smalkjūtīgi cilvēki, — Dinija redzēja, kā izmeklēšanas tiesnesis viegli palokās pret viņas tēvočiem, un steidzīgi turpināja, — un seni ģimenes draugi; uzskatīju, ka vienīgi viņi spēs bez lieka trokšņa uzmeklēt kapteini. Tāpēc mēs devāmies pie tēvoča Adriāna, un viņš bija ar mieru lūgt tēvoci Hileriju, lai tas palīdz nokļūt uz kapteiņa pēdām; tad es aizvedu misis Fērzu sev līdzi pie bērniem uz Kondafordu un vairāk neko nezinu, ser.

Izmeklēšanas tiesnesis dziļi palocījās pret Diniju un sacīja: — Pateicos, mis Čerela, jūs lieliski nodevāt savu liecību. — Zvērinātie nemierīgi sarosījās, it kā arī gribētu paklanīties, un Dinija nedrošiem soļiem nokāpa lejā un atslīga blakus Hilerijam, kas uzlika savu delnu uz viņas plaukstas. Sēdēdama gluži kā sastingusi, Dinija juta, ka viņai pa vaigu lēni norit asara: zāļu iedarbība laikam bija beigusies. Vienaldzīgi klausoties, kas notiek tālāk — kā sniedz liecību psihiatriskās slimnīcas galvenais ārsts un ko savā runā saka izmeklēšanas tiesnesis, — un vēlāk mēmā klusumā gaidot uz zvērināto lēmumu, meiteni mocīja apziņa, ka, palikdama uzticīga dzīvajiem, viņa nodevusi mirušo. Bija drausmīgi just, ka viņa apsūdzējusi ārprātā cilvēku, kas nevar ne aizstāvēties, ne attaisnoties; sasprindzināta un baiļpilna viņa vēroja, kā zvērinātie pa vienam atgriežas savās vietās un kā viņu vecākais pieceļas, lai pasludinātu pieņemto lēmumu.

—   Mēs uzskatām, ka nelaiķis miris no kritiena krīta bedrē.

—   Tas nozīmē, ka nāves cēlonis ir nelaimes gadījums, — secināja izmeklēšanas tiesnesis.

— Izsakām līdzjūtību atraitnei.

Dinija gandrīz sasita plaukstas. Viņi, šie nedzīvie tēli, bija likuši tiesnesim noprast pieļāvumu, ka te tomēr varētu būt notikusi arī pašnāvība! Meiteni pēkšņi pārņēma siltas, gandrīz vai maigas jūtas pret zvērinātajiem, un, pacēlusi galvu, viņa tiem uzsmaidīja.

XXXI NODAĻA

Kļuvusi nopietna, Dinija pamanīja mācītāja šķelmīgi zobgalīgo skatienu.

— Vai tagad varam iet, tēvoci Hilerij?

— Dosimies gan prom, Dinij, citādi tu galīgi sagrozīsi zvērināto vecākajam galvu.

Izgājusi uz ielas mitrajā oktobra vējā — jo bija īsta angļu rudens diena, — meitene sacīja:

— Ieelposim, tēvoc, drusku svaiga gaisa un izvēdināsim tiesas smaku.

Raitā solī viņi nogriezās uz tālē viļņojošo jūru.

—   Man ļoti gribas zināt, kas notika pirms manis; vai es teicu ko pretrunīgu?

—   Nē. No Diānas liecības tūlīt kļuva skaidrs, ka Fērzs atgriezies no psihiatriskās klīnikas, un izmeklēšanas tiesnesis apgājās ar viņu ļoti smalkjūtīgi. Laime, ka mani iesauca pirms Adriāna; viņa liecība tādējādi bija tikai manējās atkārtojums, un viņš nepiesaistīja ne mazāko uzmanību. Man tīri vai žēl žurnālistu. Zvērinātie, kad vien var, vairās konstatēt pašnāvību vai vājprātu, un mēs galu galā arī nezinām, kas pēdējā brīdī notika ar Fērzu. Viņš tikpat labi varēja nokrist pāri malai; bija jau mijkrēslis, un tumsa sabiezēja arvien vairāk.

— Vai tu patiesi tā domā, tēvoc?

Hilerijs papurināja galvu. — Nē, Dinij. Manuprāt, viņš bija izlēmis to jau sākumā, un šī vieta atradās vistuvāk viņa agrākajām tēva mājām. Un, lai gan tā nevajag runāt, es saku — paldies dievam, ka viņš to izdarīja un iemantoja mieru.

— Jā, protams, jā! Kas tagad notiks ar Diānu un tēvoci Adriānu?

Hilerijs piebāza pīpi un apstājās, lai to aizdedzinātu. — Redzi, bērns, es devu Adriānam kādu padomu. Nezinu, vai viņš to uzklausīs, bet tu izdevīgā gadījumā varētu mani atbalstīt. Viņš ir jau gaidījis visus šos gadus. Labāk lai pagaida vēl vienu.

—   Tēvoc, es tev no sirds piekrītu.

—   Ko tu saki! — Hilerijs pārsteigts iesaucās.

—     Jā, pašlaik Diāna nemaz nespēj par viņu pat domāt. Viņa jāatstāj viena ar bērniem.

—     Es tā savā prātā spriežu, — teica Hilerijs,— vai nevarētu ievilināt Adriānu kādā ekspedīcijā «pēc kauliem», kura viņu aizvestu uz gadu projām no Anglijas.

—     Hallorsens! — iesaucās Dinija, sasizdama plaukstas. — Viņš atkal grasās doties ceļā. Un tēvocis viņam ļoti patīk.

—     Lieliski! Bet vai viņš Adriānu ņems?

—     Ja es palūgšu, tad jā, — Dinija īsi noteica.

Hilerijs atkal uzmeta brāļameitai savu šķelmīgi zobgalīgo skatienu. — Kas tu esi par bīstamu jaunu sievieti! Muzeja tēvi, cerams, dos Adriānam atvaļinājumu. Pierunāšu veco Šropšīru un Lorensu to nokārtot. Nu mums jāgriežas atpakaļ, Dinij. Man jātiek uz vilcienu. Briesmīgi žēl, jo te ir tik brīnišķīgs gaiss, bet svētais Augustīns ilgojas pēc manis.

Dinija ieķērās mācītāja elkonī.

— Es tevi ļoti apbrīnoju, tēvoci Hilerij. Hilerijs ieplēta acis. — Kas nu lēcies, bērns?

—     Ai, tu zini, kas man prātā: tevī vēl stingri saglabājušās vecās «kalpošanas» tradīcijas un citi balsti, un tomēr tu esi tik ļoti moderns, iecietīgs un brīvdomīgs.

—     Hm! — norūca Hilerijs, izpūzdams dūmu mākonīti.

—     Esmu pārliecināta, ka tu neiebilsti pat pret grūtniecības pārtraukšanu?!

—     Redzi, — sacīja Hilerijs, — te nu mēs, mācītāji, atrodamies smieklīgā stāvoklī. Savā laikā taču mēdza uzskatīt, ka nav patriotiski aizstāvēt dzimstības ierobežošanu. Tagad turpretī, kad aviācija un indīgās gāzes padarījuši lielgabalu gaļu nevajadzīgu un arvien vairāk pieaug bezdarbs, baidos, ka nepatriotiski skaitās neaizstāvēt dzimstības ierobežošanu. Kas attiecas uz mūsu kristīgās ticības principiem, tad, būdami patrioti kara laikā, mēs neievērojām kristiešu principu «Tev nebūs nokaut», tātad, būdami patrioti pašreiz, mēs, dabiski, nevaram ievērot kristiešu principu «Tev nebūs ierobežot». Un nabaga ļaužu rajonos dzimstības ierobežošana ir pilnīgi nepieciešama.

—     Un tu netici ellei.

— Ticu; mani draudzes locekļi tajā mokās visu mūžu.

— Un tu piekriti, ka svētdienās var spēlēt futbolu, vai ne? — Hilerijs palocīja galvu. — Un sauļoties bez peldkostīma?

— Jā, ja tikai ir saule.

—     Un sievietes var valkāt pidžamas un pīpēt. — Tikai ne smirdošu tabaku, to nu ne.

—     Manuprāt, tas nav demokrātiski.

— Neko nevaru darīt, Dinij. Paod! — un viņš uzpūta brāļameitai pāris dūmu mutuļu.

Dinija paoda. — Tā ir sīriešu tabaka un smaržo labi, bet sievietes taču nevar smēķēt pīpi. Mums katram laikam ir savas vājības, un tavējā ir: «Nekādu smirdoņu». Par spīti tam, ka tu esi apbrīnojami mūsdienīgs, tēvoc. Kad biju tiesā un skatījos uz visiem šiem ļaudīm, vienīgā īsti jaunlaicīgā seja man likās tavējā.

— Čičestera ir viena no baznīcas citadelēm, dārgā.

—     Zini, pēc manām domām, pasaule nebūt nav tik briesmīgi moderna, kā parasti uzskata.

—     Tu nedzīvo Londonā, Dinij. Tomēr zināmā mērā tev taisnība. Saukt lietas tieši vārdā nav nekas jauns. Starpība starp manām jaunības dienām un tagadējo laiku slēpjas vienīgi izteiksmes veidā. Mēs šaubījāmies, jutām ziņkāri, kaut ko alkām, bet nerunājām par to skaļi. Tagad to dara. Man iznāk sastapties ar ļoti daudziem jauniem studentiem — viņi, redzi, nāk uz Sv. Augustīna baznīcas kvartālu piepelnīties. Tie jau no bērna kājas ir audzināti klāt vaļā visu, kas vien ienāk prātā, un viņi arī nekautrējas. Mēs tā nedarījām, taču domājām tieši to pašu. Tā ir visa starpība. Tā un mašīnas.

—     Tad es joprojām esmu vecmodīga. Nekādi nespēju iemācīties izpaust savas domas skaļi.

—     Te vainīga tava humora izjūta, Dinij. Tā tevi ierobežo. Tu baidies kļūt smieklīga. Tagad reti kādam jaunietim piemīt šī īpašība; viņi bieži vien ir asprātīgi — bet tas ir kas cits. Vai mūsu jaunie rakstnieki, gleznotāji un mūziķi izturētos tā, kā izturas tagad, ja spētu paši par sevi pasmieties? Te jau izpaužas īstā humora izjūta.

— Es to pārdomāšu.

Jā, tikai nezaudē šo īpašību, Dinij. Tā ir tikpat kā rozei smarža. Vai tu tagad brauksi atpakaļ uz Kondafordu?

—     Laikam gan, Hjūberta lietu sāks izmeklēt tikai, kad pienāks pasta tvaikonis, un tas nenotiks ātrāk par desmit dienām.

—     Nu, pasveicini Kondafordu. Droši vien nekad vairs nepiedzīvošu tik jaukas dienas kā toreiz bērnībā.

—     Tieši to pašu es domāju, tēvoc, kad, būdama pēdējais nēģerēns, gaidīju savu kārtu.

— Tu šādiem secinājumiem esi par jaunu, Dinij. Pagaidi, kamēr iemīlēsies.

—     Tas jau tiek darīts.

—     Kā — tu jau esi iemīlējusies?

—     Nē, es gaidu.

— Iemīlēties ir baismi, — sacīja Hilerijs. — Tomēr es to nekad neesmu nožēlojis.

Dinija iesāņus pavērās tēvocī un pazibsnīja baltos zobus.

— Un ja nu tu atkārtosi to vēlreiz, tēvoc?

—     Nu, nē, — sacīja Hilerijs, izdauzīdams pīpi pret vēstuļu kastīti, — par mani nevar būt ne runas. Mācītāji to nedrīkst atļauties. Turklāt es vēl joprojām neesmu izveseļojies no pirmās lēkmes.

—     Saprotu, — Dinija sacīja, juzdama sirdsapziņas pārmetumus, — krustmāte Meja ir tik mīļa dvēselīte.

—     Trāpīgi pateikts. Re, kur stacija. Ardievu, un vēlu tev visu labāko. Ceļasomu nosūtīju jau no rīta. — Viņš pavēcināja ar roku un izgaisa no redzesloka.

Atgriezusies viesnīcā, Dinija gribēja uzmeklēt Adriānu. Tēvoča nekur nebija, un meitene gluži noskumusi izgāja atkal ārā un aizstaigāja uz katedrāli. Viņa jau dzīrās apsēsties, lai papriecātos par tās mierīgo daiļumu, kad pie kādas kolonas ieraudzīja stāvam tēvoci un veramies uz vitrāžas rozeti. Piegājusi klāt, viņa paņēma Adriānu zem rokas. Tēvocis saspieda viņas plaukstu, taču neteica ne vārda.

— Vai tev patīk vitrāžas, tēvoc?

— Man ļoti patīk labs stikls, Dinij. Vai tu esi kādreiz redzējusi Jorkas katedrāli?

Dinija papurināja galvu; tad, apzinādamās, ka grūti būs novirzīt sarunu uz to, ko viņa gribēja sacīt, noprasīja tieši: — Ko tu tagad domā darīt, mīļo tēvocīt?

—     Vai tu runāji ar Hileriju?

—     Jā.

—     Viņš grib, lai es uz kādu gadu aizbraucu.

—     Es arī.

—     Tas ir ilgs laiks, Dinij; es vairs neesmu jauns.

— Vai profesoram Hallorsenam tu dotos līdzi ekspedīcijā, ja viņš tevi ņemtu?

— Viņš mani neņems. — Ņems gan.

—     Es brauktu tikai tad, ja skaidri zinātu, ka Diāna to vēlas.

—     Viņa to nekad neteiks, taču esmu pārliecināta, ka viņai vajadzīgs ilgstošs miers.

—     Ja cilvēks pielūdz sauli, — Adriāns klusi sacīja, — ir grūti doties turp, kur tā nemūžam neiespīd.

Dinija sažņaudza viņa roku. — Es zinu; bet tevi pavadīs apziņa, ka nāks laiks un tā atkal spīdēs. Šoreiz ekspedīcija būs patīkama; tikai uz Ņumeksiku — tā nostiprinās arī tavu veselību. Tu atgriezīsies pavisam atjaunots bifeļādas biksēs ar spalvu uz āru. Kovboji kinofilmās tādas nēsā. Tu būsi neatvairāms, tēvoc; un es tā gribu, lai tu būtu neatvairāms. Te pa to laiku norims troksnis un brēka, un tieši tas mums vajadzīgs.

— Bet kā ar manu darbu?

—     Nu, to var viegli nokārtot. Ja Diānai veselu gadu nevajadzēs neko domāt, viņa kļūs pavisam cits cilvēks un sapņos par tevi kā par apsolīto zemi. Es zinu, ko runāju.

—     Tu esi maza čūska kārdinātāja, — teica Adriāns, smaidīdams savu skumjo smaidu.

— Diāna ir dziļi ievainota.

— Es dažreiz šaubos, vai šis ievainojums nav nāvīgs, Dinij.

—     Nē, nē!

—     Vai nu viņa par mani domās, ja es aizbraukšu!

—     Tad tu nepazīsti sievietes.

— Un ko tu savā vecumā zini par sievietēm? Reiz senās dienās es aizbraucu, un viņas domas pievērsās Fērzam. Es laikam neesmu no tiem, kuri patīk sievietēm.

—     Ja tu tāds neesi, tad Ņumeksika ir tieši tas, kas tev vajadzīgs. Tu atgriezīsies kā īsts siržu lauzējs. Tici man! Es apsolu tev viņu sargāt, un bērni rūpēsies, lai viņa tevi neaizmirst. Mazie nekad nepārstāj par tevi runāt. Un es pieskatīšu, lai viņi dara to arī turpmāk.

—     Protams, tas ir dīvaini, — neizteiksmīgi sacīja Adriāns, — bet es jūtu, ka pašlaik viņa ir tālāk no manis, nekā Fērzam dzīvam esot.

— Tā ir tikai tagad, un tas nevilksies ilgi. Es zinu, ka galu galā viss būs labi. Patiešām, tēvocīt. Adriāns ilgi klusēja. Tad viņš teica:

—     Ja Hallorsens mani ņems, es braukšu, Dinij.

—     Viņš to darīs. Pieliecies, tēvocīt. Man tevi noteikti jānoskūpsta.

Adriāns pieliecās. Skūpsts skāra degungalu. Aizmugurē iekāsējās ķesteris . ..

Kondafordā viņi atgriezās pēcpusdienā, gluži tāpat, kā bija atbraukuši; pie stūres sēdēja jaunais Tasboro. Pēdējo divdesmit četru stundu laikā viņš bija izturējies ļoti taktiski, ne reizes neatkārtodams savu bildinājumu, un Dinija jutās tīri vai pateicīga. Viņai mieru vajadzēja tikpat daudz, cik Diānai. Alans aizbrauca tai pašā vakarā, Diāna ar bērniem nākamajā dienā, un Klēra atgriezās no ilgās viesošanās Skotijā, tā ka Kondafordā palika vienīgi savējie. Taču Dinijai nebija miera. Jo tagad, kad vairs nevajadzēja raizēties par nabaga Fērzu, viņu tirdīja un nomāca domas par Hjūbertu. Brīnums, kādu nemieru radīja šī gaidāmā izmeklēšana! Hjūberts un Džīna rakstīja no austrumu piekrastes līksmas vēstules. Ja varēja ticēt viņu vārdiem, viņi neraizējās. Dinija raizējās. Un viņa zināja, ka to dara arī māte un vēl jo vairāk tēvs. Klēra bija drīzāk dusmīga nekā norūpējusies, un viņas sašutums izpaudās enerģijas pieplūdumā, tāpēc no rītiem viņa devās tēvam līdzi lapsu medībās, bet pēcpusdienās sēdās mašīnā un brauca viesos pie kaimiņiem, kur bieži aizkavējās līdz vēlam vakaram. Viņa, vissabiedriskākā ģimenes locekle, bija visur ļoti iemīļota. Dinija palika ar savām rūpēm viena. Meitene bija aizrakstījusi Hallorsenam par tēvoci un aizsūtījusi apsolīto fotogrāfiju, kur bija uzņemta balles tērpā pirms diviem gadiem, kad abas sera Konveja meitas taupības nolūkos reizē tika stādītas priekšā galmā. Hallorsens tūlīt atbildēja: «Attēls ir neaprakstāmi jauks. Ļoti priecāšos ņemt līdzi Jūsu tēvoci, nekavējoties stāšos ar viņu sakaros.» Paraksts skanēja: «Vienmēr Jūsu uzticamais kalps.»

Dinija izlasīja vēstuli pateicīgi, bet bez slepenām trīsām un nosauca sevi par cietsirdīgu radījumu. Par Adriānu meitenei tagad prāts bija mierīgs, jo viņa zināja, ka atvaļinājumu tēvocis Hilerijs noteikti izkārtos, taču visu laiku mocīja domas par Hjūbertu — arvien vairāk uzmācās nelaimes nojauta. Viņa mēģināja sevi pierunāt, ka tas ceļas no bezdarbības, no reakcijas pēc notikuma ar Fērzu, no drudžainā satraukuma, kuru kapteinis bija viņā izraisījis; tomēr šādi aizbildinājumi nepārliecināja. Ja jau dzimtenē Hjūbertam pietiekami netic un netaisās noraidīt prasību pēc viņa izdošanas, uz ko viņš var cerēt svešatnē? Viņa slepus pētīja Bolīvijas karti, it kā zemes apveidi spētu dot ieskatu tautas psiholoģijā. Dinija nekad nebija mīlējusi Kondafordu tik kvēli kā šajās nemiera pilnajās dienās. Muiža bija mantojama radniecības kārtībā, un, ja Hjūbertu izsūtīs, notiesās vai arī viņš nomirs cietumā vai no kāda mūļu dzinēja rokas un Džīnai nebūs mantinieka, Kondaforda pāries Hilerija vecākā dēla rokās — Dinija brālēnu nebija pat lāgā redzējusi, viņš mācījās skolā; tā paliks, protams, ģimenes īpašumā, bet viņai būs tikpat kā zudusi. Ar Hjūberta likteni saistās mīļās tēva mājas liktenis. Un, pārsteigta, ka var domāt arī par sevi, kad uz spēles likta Hjūberta dzīvība, viņa tomēr nekādi nespēja no šīs apziņas atkauties.

Kādu rītu Dinija palūdza, lai Klēra aizved viņu uz Lipingholu. Dinijai nepatika vadīt mašīnu — un ne bez iemesla: viņas raksturīgā īpašība saskatīt jocīgo visā, kas gadījās ceļā, bieži vien gandrīz noveda pie ļaunām sekām. Abas māsas ieradās tieši uz lenču, un lēdija Monta, kas pašreiz sēdās pie galda, apsveica viņas, iesaukdamās:

— Ak meitenes, cik nelāgi! Bet varbūt jums tomēr garšo burkāni? Jūsu tēvoča nav mājās. Tie tā iztīra māgu! Blor, paskatieties, vai Augustīnei nav kāds putns krājumā. Pa', pa', Blor, un palūdziet, lai viņa izcep tas garšīgās pankūkas ar ievārījumu, kuras es nevaru ēst.

—     Ai, krustmāt Emij, lūdzu, nevajag neko tādu, ko tu nevari ēst.

—     Patlaban es nevaru ēst neko. Jūsu tēvocis pūlas uzbaroties, es atkal — kļūt slaidāka. Blor, jā, un omleti ar sieru un kādu labu vīnu — un kafiju.

—     Krustmāt Emij, tās ir tīrās šausmas.

—     Vīnogas arī, Blor. Un cigaretes, kas stāv mistera Maikla istabā. Jūsu tēvocis tās nepīpē, un es velku visādu draņķi, tāpēc mums nekad nekā prātīga nav. Blor, un …

—     Jā, milēdij?

—     Kokteiļus, Blor.

—     Krustmāt Emij, mēs nekad nedzeram kokteiļus.

—     Dzerat gan; es esmu redzējusi. Klēra, tu izskaties vāja, vai tu arī dzen nost taukus?

—     Nē. Nupat biju Skotijā, krustmāt Emij.

—     Laikam makšķerēji un skraidīji apkārt ar bisi? Bet tagad apskatiet māju. Es jūs pagaidīšu.

«Apskatot māju», Klēra vaicāja Dinijai:

—     Kur gan krustmāte Emija iemācījusies norīt galotnes?

—     Tēvs man reiz stāstīja, ka viņa gājusi skolā, kur pilna izruna skaitījusies augstākā nepieklājība. Viņi tur centušies ieviest laucinieku dialektu, lai iegūtu ļaužu simpātijas. Vai viņa nav jauka?

Viegli sārtodama lūpas, Klēra palocīja galvu. Atgriezušās ēdamistabā, meitenes dzirdēja lēdiju Montu sakām:

—     Džeimsa bikses, Blor.

—     Jā, milēdij.

—     Tās izskatās, it kā kuru katru mirkli varētu nokrist. Vai tur nevar ko līdzēt?

—     Jā, milēdij.

—     Te jau jūs arī esat! Tava krustmāte Vilmeta viesojas pie Henas, Dinij. Nu viņas var pēc sirds patikas «palikt pie saviem uzskatiem». Jūs abas dabūsiet pa aukstam putnam. Dinij, ko tu esi izdarījusi ar Alanu?

Viņš izskatās tik interesants, un viņa atvaļinājums rīt beidzas.

—     Neko neesmu izdarījusi, krustmāt Emij.

—     Tad tāpēc. Nē. Pasniedziet man burkānus, Blor. Vai tad tu viņu neprecēsi? Es zinu, ka viņam ir cerības tiesas ceļā tikt pie kāda mantojuma — Viltšīrā, vai? Viņš bieži iegriežas te pie manām krūtīm izraudāties.

Juzdama Klēras ciešo skatienu, Dinija sastinga ar dakšiņu rokā.

—     Tā vien raugies, ka viņš neliek sevi pārcelt uz Ķīnu un neapprec kāda kuģa ekonoma meitu. Honkonga esot pilna ar tādām. Vai! Un mani portulaki ir beigti, Dinij. Bosvels un Džonsons ņēma un aplēja tos ar vircu. Viņi tak galīgi neizšķir smaržas. Vai zini, ko viņi reiz izstrādāja?

—     Nē, krustmāt Emij.

—     Aplipināja ar iesnām manu sugas trusi — apšķaudīja visu viņa būri, un nabadziņš nomira. Es viņus atlaidu, bet viņi negāja prom. Necēla ne ausu. Tavs tēvocis viņus lutina. Vai tu netaisies apņemt vīru, Klēra?

—     Apņemt vīru! Krustmāt Emij!

—     Man šis izteiciens ārkārtīgi patīk, to lieto bulvāru presē. Bet vai tu netaisies to darīt?

—     Protams, ne.

—     Kāpēc? Vai tad nav jau laiks? Patiesību sakot, man burkāni negaršo — tie ir tik apnicīgi. Bet jūsu tēvocim sākas bīstamais vecums — man jābūt piesardzīgai. Nesaprotu, kāpēc vīriešiem ir visādi bīstami vecumi. Patiesībā Lorensam vajadzētu jau būt tam pāri.

—     Tā arī ir, krustmāt Emij. Tēvocim Lorensam ir sešdesmit deviņi gadi; vai tu to nezināji?

—     Es tev teikšu, tas nemaz vēl nav jūtams. Blor!

—     Jā, milēdij.

—     Izejiet ārā!

—     Jā, milēdij.

—     Ir daži jautājumi, — sacīja lēdija Monta, kad durvis aizvērās, — par kuriem nevar runāt viņa klātbūtnē, — dzimstību ierobežošana, jūsu tēvocis un tamlīdzīgi. Nabaga mincītis!

Viņa piecēlās, piegāja pie loga un izmeta kaķi puķu dobē.

—      Blors ir ar viņu tik pacietīgs kā eņģelis! — čukstēja Dinija.

—      Viņi klīst neceļos četrdesmit piecu gadu vecumā, — teica lēdija Monta, atgriezdamās pie galda, — pēc tam taisa sānlēcienus, kad pārkāpj sešdesmit piecu slieksni, un nākamo termiņu es pat lāgā nezinu. Es savu mūžu neesmu staigājusi slīpus ceļus. Bet tagad gan gudroju, vai neuzsākt romānu ar mūsu mācītāju.

— Vai viņš jūtas ļoti vientuļš, krustmāmiņ?

— Nē, — teica lēdija Monta, — viņš bauda dzīvi. Bieži iegriežas te.

—      Būtu lieliski, ja tu izprovocētu glītu skandāliņu.

—      Dinij!

— Tēvocis Lorenss būtu sajūsmā.

Lēdija Monta izlikās, ka nav tālu no ģīboņa.

— Kur Blors? — viņa izdvesa. — Lai viņš man arī galu galā iedod vienu no šīm pankūkām.

—      Tu viņu aizsūtīji projām.

—      Ak, jā!

— Vai man piespiest pogu, krustmāt Emij? — vaicāja Klēra. — Tā ir zem mana krēsla.

— Man tā bija jāierīko jūsu tēvoča dēļ. Viņš man lasa «Gulivera ceļojumus», Dinij. Ir nu gan tas cilvēks bijis rupjš!

—     Šai ziņā Rablē un Voltērs viņu vēl pārspēj.

—     Vai tu lasi rupjas grāmatas?

—     Ko lai dara — tie taču ir klasiķi.

—     Stāsta, esot tāda grāmata «Ahilejs » [23] vai kaut kas tamlīdzīgs; jūsu tēvocis to nopircis Parīzē, bet Doveras muitā viņam tā atņemta. Vai esat lasījušas?

—     Nē, — teica Dinija.

—     Es esmu, — atzinās Klēra.

—     Spriežot pēc tava tēvoča vārdiem, tā jaunām meitenēm nav piemērota.

—     Ai, tagad, krustmāmiņ, lasa visu, kas gadās pa rokai; kāda tur starpība.

Lēdija Monta palūkojas vispirms uz vienu brāļameitu, tad uz otru.

—     Nu, — viņa mīklaini novilka, — bībelē jau arī… Blor!

—     Jā, milēdij.

—     Kafiju pasniedziet holā uz tīģerādas. Un pielieciet kamīnā kādu smaržīgu pagalīti, Blor. Un man atnesiet višī.

Kad lēdija Monta bija iztukšojusi glāzi minerālūdens, viņas visas piecēlās.

—     Burvīgi! — Klēra iečukstēja Dinijai ausī.

—     Ko jūs darāt Hjūberta labā? — jautāja lēdija Monta, apsēžoties holā kamīna priekšā.

—     Raujamies vaiga sviedros, krustmāmiņ.

—     Es teicu, lai Vilmeta parunā ar Henu, — kā nekā viņa apgrozās galmā. Un tad vēl ir lidmašīnas. Vai viņš nevarētu kaut kur aizlidot?

—     Tēvocis Lorenss taču iemaksāja par viņu galvojumu.

— Viņš par to nedusmosies. Mēs varētu iztikt bez Džeimsa, viņam ir adenoīdi, un Bosvela un Džonsona vietā algot vienu cilvēku.

—     Hjūberts nebūs ar mieru.

—     Es mīlu Hjūbertu, — teica lēdija Monta, — un nupat kā apprecējies… tas viss ir par ātru. Re, kur kvēpināmais.

Blors ienesa kafiju un cigaretes; viņam sekoja Džeimss ar ciedru priedes pagali; kamēr lēdija Monta gatavoja kafiju, valdīja godbijīgs klusums.

—     Vai gribi cukuru, Dinij?

—     Divas karotītes, lūdzu.

—     Es sev metu trīs. Bet tas, protams, rada atkal liekus taukus. Un tev, Klēra?

—     Vienu, lūdzu.

Meitenes nogaršoja dzērienu, un Klēra izdvesa:

—     Brīnišķīga!

—     Jā. Kāpēc tava kafija garšo labāk par visām citām, krustmāt?

—     Kas tiesa, tas tiesa, — teica krustmāte. — Jā, kas attiecas uz to nabaga cilvēku, Dinij: man kā akmensnovēlās no sirds, ka viņš galu galā nevienai no jums neiekoda. Tagad viņa Adriānam rokā. Paldies dievam.

— Tūlīt vēl ne, krustmāt Emij: tēvocis Adriāns dosies uz Ameriku.

—   Ūja, kāpēc?

—   Mēs visi uzskatām, ka tā ir labāk. Pat viņš arī.

— Kad Adriāns taisīsies braukt uz debesīm, — teica lēdija Monta, — kādam būs jābrauc līdzi, citādi viņš netiks iekšā.

— Tur viņam vieta jau būs sagatavota!

— Kas zina. Mācītājs pagājušajā svētdienā par to sprediķoja.

—   Vai viņš runā labi?

—   Nu, tā nekas.

—   Sprediķus viņam laikam rakstīja Džīna.

— Jā, agrāk tie mēdza būt federīgāki. Kur es esmu ķērusi šo vārdu, Dinij?

— Droši vien no Maikla.

— Viņam viss pielīp. Mācītājs teica, ka mums esot jāierobežo sava apetīte un no daudz kā jāatsakās; viņš te ieradās uz lenču.

—   Un droši vien par apetīti nevarēja sūdzēties?

—   Nē.

—     Cik viņš sver, krustmāt Emij?

—     Bez drēbēm — nezinu.

—     Un ar drēbēm?

—     O — daudz. Viņš taisās rakstīt grāmatu.

—     Par ko?

— Par Tasboro dzimtu. Tur bijusi viena, ko apbedījuši un kas vēlāk dzīvojusi Francijā, tikai viņas jaunavas vārds ir Ficherberta. Un tad bijis vēl viens, kas piedalījies kaujā pie … nu, kā tak viņu sauc … Spageti ne … Augustīne to dažreiz piemin.

— Navarīno?[24] Vai tiešām?

— Jā, bet citi apgalvo, ka tas neesot patiesība. Mācītājs taisās pierādīt, ka tā tomēr bijis. Un tad ir vēlviens Tasboro, kam nocirsta galva, un viņš to piemirsis ierakstīt hronikā. Bet mācītājs visu uzodis.

—     Kāds karalis toreiz valdījis?

—     Nekad neesmu varējusi atcerēties, kad kurš no viņiem valdījis. Eduards Sestais… vai varbūt Eduards Ceturtais? Viņš bija sarkanā roze .[25] Tad nāk tas, kas ieprecējās mūsu ģimenē. Viņš saucies par Rolandu… bet varbūt arī citādi? Taču viņš izdarījis ko neparastu… un viņam atņēmuši zemi. Viņš esot bijis noliedzējs — ko tas nozīmē?

—     Tas nozīmē, ka viņš palicis katolis, krustmāmiņ, kad valdošā ticība jau bijusi protestantisms.

—     Vispirms viņam nodedzināta māja. Viņš pieminēts vai nu «Mercurius Rusticus», vai kādā citā grāmatā. Mācītājs apgalvo, ka viņš bijis ļoti iemīļots. Māja, liekas, dedzināta divreiz un pēc tam izlaupīta . . . vai varbūt arī otrādi? To iejozis dziļš grāvis. Un par mantām, kas paņemtas, atstāts saraksts.

—     Cik aizraujoši!

—     Par ievārījumu un sudrablietām, un vistām, un veļu, un, šķiet, viņa lietussargu — katrā ziņā kaut ko smieklīgu.

—     Kad tas viss noticis, krustmāmiņ?

—     Pilsoņu kara laikā. Viņš bijis rojālists. Tagad atceros, ka viņš nav vis saucies Rolands, bet viņa gan bijusi Elizabete tāpat kā tu, Dinij. Vēsture atkārtojas.

Dinija vēroja ciedru priedes pagali.

—     Un tad vēl ir pēdējais admirālis — Viljama Ceturtā laikā; viņš miris no pārdzeršanās, — tas ir, ne Viljams, bet admirālis. Mācītājs to noliedz un savā grāmatā grib pierādīt, ka tā nav. Viņš apgalvo, ka admirālis sasaldējies, iedzēris rumu, un tā viss sagājis dēlī — kur es esmu ķērusi šo izteicienu?

—     To dažkārt lietoju es, krustmāmiņ.

—     Jā. Redziet nu, cik daudz viņu bijis, neinteresantos nemaz neskaitot, — sākums esot jāmeklē Eduarda Grēkusūdzētāja laikos vai kā nu viņu tur sauca. Mācītājs grib pierādīt, ka viņu cilts esot senāka par mūsējo. Tīrās blēņas.

—     Ak, tu tētīt! — nomurmināja Klēra. — Kas tādu grāmatu lasīs?

—     Ko var zināt? Bet rakņāšanās pa tādiem radu rakstiem glaimos viņa patmīlībai un neļaus tik daudz snaust. Re, kur Alans! Klēra, tu neesi redzējusi, kur auga mani portulaki. Vai aiziesim paskatīties?

—     Krustmāt Emij, tu esi bezkaunīga, — Dinija iečukstēja lēdijai Montai ausī, — un tas tik un tā nepalīdzes.

—     «Ja pirmo reizi neveicas» — vai atceries, ko katru rītu skaita mazi bērni? Uzgaidi, kamēr padabūšu savu cepuri, Klēra!

Viņas aizgāja.

— Tātad jūsu atvaļinājums beidzies, Alan? — palikusi ar jaunekli vienatnē, vaicāja Dinija. — Uz kurieni jums jādodas?

—     Uz Portsmutu.

—     Vai tā ir laba vieta?

— Varētu būt ļaunāk. Dinij, gribu parunāt ar jums par Hjūbertu. Kas notiks, ja nākamreiz tiesas spriedums būs nelabvēlīgs?

Visi smieklu velniņi atstāja Diniju; viņa nometās uz spilvena kamīna priekšā un raižpilna pavērās Alanā. — Esmu ievācis šādas tādas ziņas, — teica jaunais Tasboro, — tiesas spriedumu uz divām trim nedēļām nodod izskatīšanai iekšlietu ministram, un, ja viņš to apstiprina, tad notiesāto tūlīt iesēdina kuģī un aizgādā projām. Domāju, ka viņu sūtīs no Sauthemptonas.

— Bet vai jūs patiesi esat pārliecināts, ka tā notiks?

— Nezinu, — Alans drūmi noteica. — Ja kāds bolīvietis būtu nogalinājis te mūsu tautieti un atgriezies savā zemē, vai mēs negribētu par katru cenu dabūt viņu savos nagos? Mēs tāpat liktu mašīnām strādāt ar pilnu tvaiku.

— Bet tas taču ir kas neiedomājams!

Jaunekļa skatiens pauda dziļu, neviltotu līdzjūtību.

— Cerēsim, ka viss būs labi; tomēr, ja sāks iet greizi, tad kaut kas jādara. Es to nepieļaušu, un Džīna arī ne.

— Bet ko varētu darīt?

Jaunais Tasboro apstaigāja holu, palūkodams, vai visas durvis ir ciet, un tad, pieliecies Dinijai klāt, sacīja:

— Hjūberts prot lidot, un es arī kopš atgriešanās no

Čičesteras ik dienas trenējos. Mums ar Džīnu ir šis tas padomā — katram gadījumam. Dinija satvēra jaunekļa roku.

—     Dārgais draugs, tas ir neprāts!

—     Karā tūkstošiem reižu darīts vēl lielāks neprāts.

—     Bet tas sabojās jūsu karjeru.

—     Pie velna ar visu manu karjeru! Lai es noskatos, kā jūs ar Džīnu varbūt gadiem ilgi mokāties un tādu cilvēku kā Hjūbertu neģēlīgi iegrūž postā — tā tik vēl trūka!

Dinija cieši paspieda Alana roku un tad palaida to

vaļā.

—     Tik tālu nevar un nedrīkst nonākt. Bez tam — ka jūs tiksiet Hjūbertam klāt? Viņš taču atradīsies apcietinājumā.

—     Nezinu, bet — nāks laiks, nāks padoms. Skaidrs ir viens: ja šie bolīvieši dabūs Hjūbertu pāri jūrai, tad viņa dziesma nodziedāta.

—     Vai esat runājis ar Hjūbertu?

—     Nē. Pagaidām viss vēl stipri neskaidrs.

—     Esmu pārliecināta, ka viņš nebūs ar mieru.

—     Par to parūpēsies Džīna.

Dinija papurināja galvu. — Jūs nepazīstat Hjūbertu; viņš neparko neļaus jums tā rīkoties.

Alans plati pasmaidīja, un Dinija pēkšņi saprata: ja šis cilvēks ko izlēmis, viņš panāks savu.

— Vai profesors Hallorsens zina?

— Nē, un, ja neradīsies absolūta nepieciešamība, tad arī neuzzinās. Taču atzīstu, ka viņš ir krietns zēns.

Dinija vāri pasmaidīja. — Jā, viņš ir krietns zēns, tikai pāraudzis savu vecumu.

—     Dinij, vai jūs neesat atdāvinājusi viņam savu sirdi?

—     Nē, draugs.

—     Paldies dievam! Redziet, — viņš turpināja, — ar Hjūbertu droši vien neapiesies kā ar parastu noziedznieku. Tas varbūt visu atvieglos.

Dinija lūkojās jauneklī, satraukta līdz sirds dziļumiem. Pēdējā piezīme nez kāpēc iedvesa viņai pārliecību, ka Alana plānu varētu īstenot. — Tagad es sāku saprast notikumus pie Zēbriges. Bet…

— Nekādus «bet» — un galvu augšā! Kuģis pienāk parīt, tad lietu izskatīs vēlreiz. Mēs redzēsimies tiesā, Dinij. Tagad man jāiet — jāpavingrinās atkal lidot. Man tikai gribējās, lai jūs zināt: ja nonāks līdz ļaunākajam, mēs nesēdēsim, rokas klēpī salikuši. Pasveiciniet lēdiju Montu; es viņu vairs neredzēšu. Ardievu, un lai labie gari stāv jums klāt! — Un, noskūpstījis meitenes roku, viņš izgāja no hola, pirms Dinija paspēja pavērt muti.

Gluži klusa un savādi aizkustināta — meitene sēdēja pie kamīna, kurā smaržoja ciedru priedes šķila. Doma, ka varētu pretoties varas iestādēm, viņai līdz šim nebija ienākusi prātā, galvenokārt tāpēc, ka viņa nekad nebija īsti ticējusi Hjūberta izdošanai. Gluži viņa neticēja tai arī tagad, un tas piešķīra «neprātīgajam» plānam vēl lielāku burvību: kas gan nezina, ka, jo mazāk gaidāms, ka tiešām būs jāriskē, jo risks šķiet vilinošāks. Līdz ar satraukumu meiteni pārņēma arī siltākas jūtas pret Alanu. Tas, ka viņš nebija pat atkārtojis bildinājumu, stiprināja pārliecību par viņa nodomu nopietnību. Un, sēdēdama uz tīģerādas, kas astotajam baronetam bija sagādājusi visai maz satraukuma (jo viņš bija nošāvis tās īpašnieku, šūpodamies uz ziloņa muguras, tādā brīdī, kad džungļu valdnieks centās nemanīts aizlavīties projām), Dinija sildījās priedes šķilas kvēlē, un viņas gars bija tuvāk dzīves liesmām nekā jebkad iepriekš. Tēvoča Lorensa vecais, melnbaltais spāniels Kvinss, kas sava saimnieka biežās prombūtnes laikā maz interesējās par cilvēciskām būtnēm, lēni pārnāca pāri holam, nogūlās uz vēdera, uzlika galvu uz priekšķepām un palūkojās meitenē no apsarkušo plakstiņu apakšas. «Tā gan var būt, bet tikpat labi tā var arī nebūt,» viņš likās sakām. Pagale klusu čukstēja, un vectēvu pulkstenis hola viņā stūrī gausi un svinīgi nosita trīs.

XXXII NODAĻA

Svarīgu notikumu — kriketa sacensību, ultimāta, jāšanas sacīkšu vai kāda cilvēka nāves soda priekšvakarā satraukums īpaši pieaug pēdējo stundu laikā; Čerelu ģimene mokpilno neziņu vissāpīgāk izjuta dienā, kad

Hjūbertam otrreiz bija jāierodas uz izmeklēšanu. Jaunekļa radinieki salasījās policijas tiesā tāpat, kā senos laikos bez kāda aicinājuma pulcējās skotu klani, ja kādam no to locekļiem draudēja briesmas. Trūka vienīgi Laionela, kas pats bija aizņemts citā tiesas sēdē, un viņa un Hilerija bērnu, kuri atradās skolā. Ja sejas nebūtu skarbas un sirdis nežņaugtu nepelnīta apvainojuma izjūta, varētu nodomāt, ka Čerelu dzimta sanākusi kopā svinēt kāzas vai apbedīt mirušo. Dinija un Klēra sēdēja starp tēvu un māti; blakus viņiem bija ieņēmuši vietas Džīna, Alans, Hallorsens un Adriāns; aizmugurē varēja redzēt Hileriju ar Meju, Flēru, Maiklu un krustmāti Vilmetu; aiz viņiem savukārt bija apmetušies sers Lorenss un lēdija Monta; pats pēdējais, Lipingholas mācītājs, atradās otrādi apvērstās falangas smailē.

Ienākdams kopā ar aizstāvi plašajā telpā, Hjūberts apsveica savu klanu ar smaidu.

Tagad, atrodoties jau tiesas zālē, Diniju pārņēma gandrīz vai apātija. Brāļa vienīgā vaina bija savas dzīvības sargāšana. Ja viņu nolems izdot, viņš tāpat paliks nevainīgs. Atbildējusi Hjūberta smaidam, meitene pievērsa uzmanību Džīnas sejai. Šai mirklī Hjūberta sieva jo sevišķi atgādināja tīģermāti; viņas dīvaino, dziļi iegrimušo acu skatiens šaudījās no sava «kucēna» uz cilvēku, kas draudēja viņai to atņemt.

Kad beidza lasīt pirmās nopratināšanas protokolu, Hjūberta advokāts iepazīstināja tiesu ar jaunu dokumentu — Manuela liecību, kas bija apstiprināta ar zvērestu. Taču tad Dinijas apātija pēkšņi izgaisa, jo apsūdzētāju puse par atbildi iesniedza citu dokumentu — liecību, ko tāpat ar zvērestu bija apstiprinājuši četri mūļu dzinēji un kur tika apgalvots, ka Manuels šaušanas brīdī nemaz neesot bijis klāt.

Čerelus pārņēma patiesas šausmas.

Četri metisi pret vienu!

Dinija redzēja, ka tiesneša sejā pavīd apjukums.

— Kas iesniedza otro liecību, mister Batol? — Advokāts, kurš pilnvarots kārtot šo lietu Lapasā, jūsu godība. Viņš uzzinājis, ka apsūdzētā kalpotājs Manuels lūgts nodot liecību.

—   Skaidrs. Bet ko jūs teiksiet par rētu, kas redzama uz apsūdzētā rokas?

—   Izņemot apsūdzētā paša apgalvojumu, ne jūsu, ser, ne manā rīcībā nav liecību par to, kā un kad šī rēta radusies.

—   Tā ir. Bet jūs taču nedomāsiet, ka brūci varēja iecirst mironis pēc tam, kad bija nošauts?

—   Ja Kastro ar nazi rokā pēc nošaušanas krita uz priekšu, tad tāda iespēja, manuprāt, nav izslēgta.

—   Pēc manām domām, tā tomēr ir apšaubāma, mister Batol.

—   Ja. Taču manā rīcībā esošajās liecībās uzsvērts tieši tas, ka apsūdzētais šāvis ar nodomu, aukstasinīgi un no dažu jardu attāluma. Par to, vai Kastro izvilcis nazi vai ne, man vispār nekas nav zināms.

—   Tādā gadījumā jautājums ir šāds: kurš melo — vai nu seši jūsu liecinieki, vai apsūdzētais un viņa kalps Manuels.

—   Ļoti pareizs formulējums, jūsu godība. Jums jāizlemj, vai ticēt sešu vai divu pilsoņu apzvērētām liecībām.

Dinija redzēja, ka tiesnesis savā krēslā sagrozās.

— To es |oti labi zinu, mister Batol. Ko jūs, kapteini Čerel, teiksiet par šo nupat iesniegto liecību, kurā apgalvots, ka jūsu kalpotājs Manuels minētajā brīdī nav bijis klāt?

Dinijas skatiens pievērsās brāļa sejai. Tā bija vēsa, pat mazliet ironiska.

— Neko, ser. Man nav ne jausmas, kur atradās Manuels. Biju pārāk aizņemts, glābdams savu dzīvību. Zinu vienīgi, ka viņš gandrīz tūlīt pieskrēja man klāt.

— Gandrīz? Pēc cik ilga brīža?

— Patiešām nezinu, ser, — varbūt pēc minūtes. Pūlējos apturēt asiņošanu; tikko viņš pieskrēja, es zaudēju samaņu.

Abu advokātu runu laikā Dinija atkal ieslīga apātijā. Tā no jauna izgaisa, kad sekoja piecu minūšu ilgs klusuma brīdis. Likās, visā tiesas zālē aizņemts ir vienīgi tiesnesis, kas nekādi nevar tikt galā ar savu darbu. Caur nolaistajām skropstām Dinija redzēja, kā viņš lasa te vienu papīru, te otru; viņam bija sārta seja, garš deguns, smails zods un patīkamas acis, tikai meitene tās reti varēja saskatīt. Viņa nojauta, ka tiesnesi tirda nemiers. Beidzot viņš ierunājās.

—   Šajā gadījumā, — viņš sacīja, — man nav jājautā sev, vai izdarīts noziegums un vai to izdarījis apsūdzētais; man sev jājautā vienīgi, vai es uzskatu, ka liecības, kuras man iesniegtas, ir pietiekamas, lai apsūdzēto par šķietami izdarīto noziegumu izdotu citas zemes varas iestādēm; vai ārvalsts prasība manās acīs liekas pietiekami pamatota un vai, balstoties uz manā rīcībā esošajiem pierādījumiem, apsūdzēto vajadzētu saukt pie atbildības, ja viss iepriekš minētais būtu noticis pie mums dzimtenē. — Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Nav šaubu, ka par minēto šķietami pastrādāto noziegumu paredzēta izdošana un ka ārvalsts prasība ir pietiekami pamatota. — Viņš atkal kādu brīdi nebilda ne vārda, un nāves klusumā, kas iestājās, Dinija izdzirda ilgu nopūtu — tik izmisīgi vientuļu un bezpersonisku, it kā to būtu izdvesis kāds gars. Tiesnesis pievērsa skatienu Hjūberta sejai un atsāka runu:

—   Esmu negribot spiests secināt, ka, pamatojoties uz iesniegtajām liecībām, mans pienākums ir ievietot apsūdzēto cietumā, kur viņam jāgaida, kad pēc iekšlietu ministra pavēles (ja ministrs uzskatīs par vajadzīgu tādu parakstīt) viņu izdos minētajai ārvalstij. Es uzklausīju apsūdzētā liecību: viņš izvirzīja motivāciju, kas izslēdz nodarījumu no noziegumu kategorijas; viņa apgalvojumus apstiprina viena pilsoņa liecība, kuru apgāž četru citu liecības. Ņemot vērā abu liecību pretrunīgumu, man nav iespējas pieņemt lēmumu viena vai otra labā, es varu vienīgi konstatēt attiecību — viens pret četriem, tāpēc es šos dokumentus nedrīkstu ņemt vērā. Tā kā seši liecinieki ir apzvērējuši, ka apsūdzētais šāvis ar iepriekšēju nodomu, es neuzskatu, ka, pamatojoties tikai uz apsūdzētā atspēkojumu, kuru viņš apstiprina vienīgi ar savu goda vārdu, es varētu izbeigt pret viņu ierosināto izmeklēšanu, ja pārkāpums būtu izdarīts mūsu zemē; tāpēc es tāpat nevaru pieņemt apsūdzētā attaisnošanos un noraidīt tiesas izmeklēšanu sakarā ar noziegumu, kas pastrādāts ārvalstī. Ne mirkli nevilcinādamies, es atzīstos, ka pieņemu šādu lēmumu nelabprāt, taču uzskatu, ka man nav citas izejas. Atkārtoju, jautājums nav, vai apsūdzētais atzīstams par vainīgu vai nevainīgu, jautājums ir, vai tiesai jānotiek vai ne. Es nevaru uzņemties uz sevis atbildību un sacīt, ka tai nav jānotiek. Pēdējais vārds šādos gadījumos sakāms iekšlietu ministram, kas paraksta izdošanas pavēli. Tāpēc es jūs ievietošu cietumā, kur jūs nogaidīsiet šo pavēli. Jūs izdos ne ātrāk kā pēc piecpadsmit dienām, un jums ir tiesības saskaņā ar habeas corpus aktu pieprasīt rakstveida paskaidrojumu, uz kāda pamata jums piespriests ieslodzījums. Manos spēkos nav vairs atlaist jūs brīvībā pret turpmāku galvojumu, bet varbūt jūs šādu atļauju saņemsiet, ja vēlēsieties iesniegt lūgumu Augstākajā tiesā.

Dinija šausmās ieraudzīja, kā Hjūberts, izslējies pilnīgi taisns, viegli palokās tiesnesim un lēniem soļiem, atpakaļ neskatīdamies, atstāj apsūdzēto solu. Viņam pakaļ no tiesas zāles izgāja arī aizstāvis.

Meitene pati sēdēja kā apstulbusi un nākamajās minūtēs spēja ievērot vienīgi Džīnas seju, kas bija stinga kā akmens, un Alana brūnās plaukstas, kuras žņaudza spieķa rokturi.

Viņa atguvās, redzēdama, ka mātei pār vaigiem rit asaras un tēvs pieceļas kājās.

— Iesim, — viņš teica, — lai tiekam ārā no šejienes!

Šai brīdī Dinija raizējās par tēvu vairāk nekā par visiem citiem. Kopš šo briesmīgo sarežģījumu sākuma viņš bija tik maz runājis un tik daudz cietis! Viņam tas nozīmē drausmīgu traģēdiju! Dinija labi saprata, ko izjūt tāds vienkāršs un taisns cilvēks. Atsacīšanās ticēt Hjūberta vārdam bija apvainojums, ko meta sejā ne vien viņa dēlam un viņam pašam kā Hjūberta tēvam, bet arī visam tam, par ko viņi stāvēja un kam ticēja; tas bija apvainojums visiem karavīriem un visiem džentlmeņiem! Lai kas notiktu tālāk, tas nekad pilnīgi neaizmirsīsies. Kāds dziļš bezdibenis šķir likumu no taisnīguma! Vai varbūt pasaulē ir godājamāki cilvēki par viņas tēvu un brāli un šo tiesnesi? Izgājusi tēvam pakaļ Boustrītā, pa kuru plūda duļķainā lielpilsētas dzīves un satiksmes straume, Dinija ieraudzīja visus savējos, izņemot Džīnu, Alanu un Hallorsenu. Sers Lorenss uzsauca:

— Mums atliek vienīgi «sēsties mašīnās un izklīst»! Labāk dosimies uz Mauntstrītu un apspriedīsimies, ko tagad katram visprātīgāk darīt.

Kad pēc pusstundas viņi sapulcējās krustmātes Emijas viesistabā, iepriekšējo triju joprojām nebija.

— Kas ar viņiem noticis? — brīnījās sers Lorenss.

— Laikam viņi aizgājuši apspriesties ar Hjūberta aizstāvi, — sacīja Dinija, zinādama, ka patiesībā tā nav. Tika gudrots kāds pārdrošs plāns, un Dinija neparko nespēja sakopot domas, lai ieklausītos ģimenes locekļos.

Sers Lorenss uzskatīja, ka īstais vīrs, pie kā griezties, ir un paliek Bobijs Ferārs. Ja viņš nespēs pielauzt Volteru, tad viss velti. Jāaiziet atkal pie viņa un marķīza.

Ģenerālis neteica neko. Viņš stāvēja mazliet sānis, stīvi blenzdams uz vienu no svaiņa gleznām un, acīm redzot, neko neredzēdams. Dinija saprata, ka tēvs nepiedalās sarunās tāpēc, ka vienkārši nespēj. Meitene prātoja, par ko viņš domā. Droši vien par pagātni, kad bija tikpat jauns kā dēls un tikko apprecējies; par ilgiem pārgājieniem svelmainā saulē pa Indijas un Dienvidāfrikas smiltīm un klintājiem; par vēl ilgākiem laika sprīžiem, kas aizritējuši administratīvā darbā; par sasprindzinātām stundām, kuras aizvadītas pie kartes, neatraujot acis no pulksteņa un nervozi ieklausoties, vai neatskanēs tālruņa zvans; par savām brūcēm un par dēla ilgstošo slimību; par diviem mūžiem, kas ziedoti armijai, un par savādo atmaksu, kura beigās jāsaņem.

Dinija neatkāpās ne soli no Flēras, viņa neviļus nojauta, ka šis skaidrais, asais prāts var atrast īsto izeju.

— Valdības aprindās uzklausa Bentvortu, — viņa dzirdēja Hileriju sakām un Džīnas tēvu piebilstam:

— Ā! Es mācījos ar viņu kopā Ītonā, iešu jums līdzi.

—   Es vēlreiz parunāšu ar Henu, lai viņa mēģina visu apgaismot kādam no karaļnama locekļiem, — norūca krustmāte Vilmeta.

—   Pēc divām nedēļām sanāks parlaments, — ieminējās Maikls, bet Flēra nepacietīgi iesaucās: — Parlaments neko nepalīdzēs, Maikl. Un prese tāpat. Man ir kāda ideja.

«Ā!» nodomāja Dinija un pievirzījās vēl tuvāk.

—   Mēs neesam izpētījuši lietas būtību. Kas aiz tā visa slēpjas? Kāpēc Bolīvijas valdība tik ļoti uztraucas kāda metisa dēļ? Svarīgi ir ne tik daudz, ka viņš nošauts, bet, ka apvainota viņu zeme. Ārzemnieki sit un šauj viņu pilsoņus! Mums kaut kā jāpanāk, lai Bolīvijas sūtnis pasaka Volteram, ka konkrētais notikums viņiem patiesībā ir vienaldzīgs.

—   Mēs taču nevaram Hjūbertu nolaupīt, — noburkšķēja Maikls. — Kārtīgās ģimenēs tā nedara.

Dinijas lūpās pavīdēja viegls smaids; viņa par to nemaz nebija tik pārliecināta.

— Paskatīsimies, — Flēra it kā pie sevis noteica. — Dinij, nāciet mums līdzi. Te viņi vairāk neko neizdomās. — Un viņas skatiens aši pārslīdēja pār deviņiem vecākajiem ģimenes locekļiem. — Es došos pie tēvoča Laionela un Elisonas. Viņš pats neuzdrīkstēsies ne pirkstu pacelt, jo nupat kļuvis par tiesnesi, bet Elisona palīdzēs, un viņa pazīst visus sūtniecības darbiniekus. Vai nāksiet, Dinij?

— Man vajadzētu palikt pie mātes un tēva.

— Viņi apmetīsies te, Emija nupat uzaicināja. Nu, ja negribat pamest viņus vienus, tad labi bieži iegriezieties tomēr pie mums, iespējams, ka varēsiet būt noderīga.

Dinija pamāja ar galvu: cik labi — viņi nebrauks mājās! Doma, ka, neziņas tirdītai, tagad būtu jādzīvo Kondafordā, meiteni nomāca.

— Mēs ejam, — pavēstīja Flēra, — un es tūlīt zvanīšu Elisonai.

Maikls palika iepakaļ, lai paspiestu Dinijas elkoni.

— Nezaudē dūšu, Dinij! Kaut kā jau mēs viņu izpestīsim. Kaut jel viss nebūtu atkarīgs no Voltera! Otru, nejaukāku par viņu, grūti atrast. Jābūt ķertam, lai iedomātos sevi par «taisnīga likuma» iemiesojumu.

Kad visi, izņemot viņas ģimenes locekļus, bija projām, Dinija piegāja pie tēva. Ģenerālis joprojām vēroja kādu gleznu, tikai tā nebija iepriekšējā. Paņēmusi tēvu zem rokas, Dinija sacīja:

—   Gan viss būs labi, mīļo tēt. Tu taču redzēji, ka tiesnesis patiešām jutās apbēdināts. Citādi rīkoties viņš nevarēja, turpretī iekšlietu ministrs varēs.

—   Es domāju par to, — teica ģenerālis, — ko šīs zemes iedzīvotāji darītu, ja mēs viņu dēļ nesvīstu un neriskētu ar savām dzīvībām. — Viņš runāja bez rūgtuma, pat mierīgi. — Domāju par to, kāpēc mums vēl ilgāk vilkt savu jūgu, ja netic mūsu vārdam. Pieļausim pat, ka šis tiesnesis, cik tas ir viņa spēkos, rīkojas godīgi, bet kur viņš atrastos tagad, ja tādi zēni kā Hjūberts nebūtu brīvprātīgi aizgājuši uz fronti? Domāju par to, kāpēc mēs esam izvēlējušies tādu dzīves ceļu, kas mani novedis līdz bankrotam un Hjūbertu iepinis šai jezgā, kad varējām sēdēt siltās un ērtās vietiņās Sitijā vai tiesā. Vai patiesi šāda notikuma dēļ jāsabojā viss cilvēka mūžs? Apvainojot mūs, viņi cērt pliķi armijai, Dinij.

Meitene vēroja, kā krampjaini sažņaudzas tēva kalsnās, brūnās rokas, kuras tas it kā pēc komandas «brīvi» bija salicis aiz muguras, un viņas sirds pildījās ar bezgalīgu maigumu, kaut arī viņa labi aptvēra, cik nepamatoti ir prasīt sev no likuma kādas privilēģijas. «Tiekams debess un zeme zudīs, nezudīs neviena ne vismazākā rakstu zīmīte, ne raksta galiņš no bauslības.» Vai tā neskanēja viens no svēto rakstu izteicieniem, ko viņa nesen bija lasījusi avīzē un ierosinājusi izmantot par slepenu šifru flotē?

— Nu, labi, — ģenerālis sacīja. — tagad man jāiet līdzi Lorensam. Pieskati māti, Dinij, viņai ļoti sāp galva.

Kad meitene bija aizvilkusi lēdijas Čerelas guļamistabā aizkarus, iedevusi parastās zāles un pieteikusi, lai māte mēģina aizmigt, viņa atkal devās lejā. Klēras nebija mājās, un viesistaba, nesen tik pilna ar ļaudīm, izskatījās vientuļa. Dinija izgāja tai cauri līdz viņam galam un pašlaik vēra vaļā klavieres, kad pēkšņi izdzirda balsi:

—   Nē, Pollij, tev jāiet gulēt, esmu pārāk bēdīga, — un istabas otrā stūrī ieraudzīja krustmāti, kas stāvēja nišā un bāza būrī papagaili.

—   Vai varam bēdāties kopā, krustmāt Emij?

Lēdija Monta apgriezās.

— Pieglaud savu vaigu pie manējā, Dinij.

Dinija paklausīja. Krustmātes vaigs bija sārts, apaļīgs, gludens, un meitenei kļuva it kā vieglāk.

—   Es jau no pirmā mirkļa zināju, ko viņš sacīs, — teica lēdija Monta, — viņam bija tik garš deguns. Pēc desmit gadiem tas nokārsies līdz zodam. Nesaprotu, kāpēc to pieļauj. No šāda cilvēka nekas labs nav gaidāms. Paraudāsim, Dinij. Sēdi tu te, es sēdēšu šite.

—   Vai tu mēdz skaļi stabulēt vai klusu pinkšķēt, krustmāt?

—   Kā kuro reizi. Tu sāc. Viņš nevarot uzņemties atbildību! Es viņa vietā būtu uzņēmusies to kā nieku, Dinij. Kāpēc viņš vienkārši nevarēja Hjūbertam pateikt: «Ej un negrēko vairs?!»

—   Hjūberts taču nav grēkojis.

—   Jo ļaunāk. Klausīties uz nez kādiem ārzemniekiem! Pirms pāris dienām, kad sēdēju Lipingholā pie loga, uz terases lēkāja trīs strazdulēni. Es divas reizes nošķaudījos, bet viņi, protams, nelikās par to ne zinis. Kur atrodas Bolīvija?

—   Dienvidamerikā, krustmāt Emij.

—   Ģeogrāfija man nekad nav padevusies. Skolā nevienam nebija sliktākas kartes par manējām, Dinij. Reiz man jautāja, kur Livingstons noskūpstījis Stenliju[26], un es atbildēju: «pie niagaras ūdenskrituma.» Izrādījās, ka tas nav pareizi.

— Tu sajauci tādu sīkumu kā kontinentus, krustmāmiņ.

—   Jā. Neesmu nekad redzējusi kādu tā smejamies, kā smējās mana skolotāja, kad es to pateicu. Tīri vai vēderu turēdama … viņa bija resna. Hjūberts, manuprāt, ir novājējis.

—   Vājš viņš bijis vienmēr, taču pēc apprecēšanās neizskatās vairs tik izmocīts.

—   Džīna ir uzbarojusies — par to nav ko brīnīties. Tev jau gan arī vajadzētu, Dinij, sekot viņas piemēram.

— Tu nekad neesi izrādījusi tik dedzīgas precināšanas tieksmes, krustmāmiņ.

— Kas notika toreiz uz tīģerādas?

—   To es nekādi nedrīkstu tev stāstīt, krustmāt Emij.

—   Tad nu tur ir noticis kas gaužām slikts.

—   Tu gribi teikt — labs?

—   Tu mani izsmej.

—   Vai tad es jebkad esmu izturējusies pret tevi bez vajadzīgās cienības, krustmāmiņ?

—   Vai nu ne? Es gluži labi atceros, kā tu mani apdzejoji:

Tante Ema nejaukā

Saka — šūt es nemākot.

Pati neprot it neko

Un vēl mani apvaino.

Es to uzglabāju. Tūlīt sapratu, ka tu esi meitene ar raksturu.

—   Vai es tiešām biju tāds mazs velnēns?

—   Jā. Suņus laikam nekādi nevar pataisīt īsākus? — un viņa norādīja ar pirkstu uz zeltaino medību suni, kas gulēja uz grīdsegas. — Bonzo rumpis patiesi ir pārāk garš.

—   Es tevi jau brīdināju, krustmāt Emij, kad viņš vēl bija kucēns.

—   Jā, bet es to nepamanīju, kamēr viņš sāka kašāt trušu alas. Neparko nevar pa īstam pārlēkt pāri caurumam. Un tad izskatās tik žēlīgs. Nu, ko, Dinij, — ja mēs netaisāmies raudāt, ko tad darīsim?

— Varbūt smiesimies? — nomurmināja Dinija.

XXXIII NODAĻA

Tā kā tēvs un sers Lorenss neatgriezās uz pusdienām un māte palika gultā, Dinija paēda viena ar krustmāti, jo Klēra bija apmetusies pie saviem draugiem.

— Krustmāt Emij, — viņa sacīja, kad maltīte bija galā, — vai tev nebūs nekas pretī, ja aiziešu pie Maikla? Flerai ir kāds jaunums.

—   Kā tad tā? — brīnījās lēdija Monta. — Vēl tak ir par agru — viņa gaida tikai marta.

—   Krustmāmiņ, tu mani pārprati. Es gribēju teikt, ka Flērai ir jauna ideja.

—   Ko tad viņa neteica tūlīt? — lēdija Monta vienkārši noprasīja un piespieda zvana pogu. — Blor, padabūjiet mis Dinijai taksometru. Un vēl, Blor, — pasakiet, kad atnāk sers Lorenss; es tagad iešu vannā un mazgāšu matus.

—   Jā, milēdij.

— Vai tu arī mazgā matus, kad esi bēdīga, Dinij? Braucot šai tumšajā, miglainajā vakarā uz Sautskvēru, Diniju pārņēma tādas skumjas, kādas viņa vēl nekad nebija izjutusi. Meitenei visu laiku bija jādomā, ka Hjūberts trīs nedēļas pēc kāzām, atrauts no sievas, turklāt varbūt uz mūžu, tagad nīkst cietuma kamerā un viņa turpmāko likteni pat labāk nezīlēt, un iemesls tam visam ir pārliekā piesardzība, kas spiež šos burta kalpus skatīties formāli, baidoties noticēt Hjūberta vārdam; prātojot par to, Dinijas krūtis kā tveice pirms negaisa nospieda sašutums un bailes.

Pie Flēras viņa atrada jau savu krustmāti lēdiju Elisonu; abas sievietes apsprieda, ko darīt. Izrādījās, ka Bolīvijas sūtnis esot bijis slims un atrodoties atpūtā, bet viņa pienākumus izpildot kāds no mazākajiem ierēdņiem. Lēdija Elisona uzskatīja, ka tas visu sarežģīšot, jo vietnieks diezin vai gribēšot uzņemties atbildību. Taču viņa sarīkošot lenču, uz kuru aicināšot Flēru un Maiklu, un, ja Dinija gribēšot, arī viņu; Dinija pakratīja galvu — viņa vairs neticēja savai spējai apburt ietekmīgus vīrus.

—   Ja jau jūs abas ar Flēru neko nevarēsiet izdarīt, krustmāt Elisona, tad es vēl ne tik. Bet Džīna gan, ja grib, spēj būt ļoti valdzinoša.

—   Džīna nupat zvanīja pa tālruni, Dinij, teica, ja jūs šovakar iegriežoties, lai aizejot pie viņas, bet, ja ne, — viņa atrakstīšot.

Dinija piecēlās. — Iešu tūlīt.

Viņa steidzīgi soļoja pa miglaino krastmalu un nogriezās uz strādnieku kvartālu, kur Džīna bija atradusi dzīvokli. Ielas stūrī avīžu zēni izkliedza vissensacionālākās jaunās vēstis; Dinija nopirka laikrakstu, gribēdama redzēt, vai minēta Hjūberta prāva, un, nostājusies zem ielas spuldzes, atlocīja avīzi vaļā. Jā! Kā tad, bija. «Spriedums angļu virsniekam. Izdodams sakarā ar apvainojumu slepkavībā.» Cik mazu uzmanību meitene būtu pievērsusi šādai ziņai, ja tā neattiektos uz viņu! Kas viņā un viņas tuviniekos izraisīja tādas ciešanas, publiku vienīgi tīkami satrauca. Citu nelaimes izklaidē, un avīzes no tā gūst peļņu! Laikrakstu pārdevējs bija klibs, vāju seju, ģērbies netīrās drēbēs, un, lai cik rūgts būtu Dinijas ciešanu kauss, meitenei gribējās vīru iepriecināt — viņa atdeva avīzi atpakaļ, pievienodama vēl šiliņu. Pārdevēja acis apjukumā ieplētās un mute palika vaļā. Laikam šī te bija laimējusi zirgu skriešanās sacīkstēs?

Dinija devās augšup pa ķieģeļu kāpnēm. Dzīvoklis atradās otrajā stāvā. Durvju priekšā liels, melns kaķis pūlējās noķert pats savu asti. Sešas reizes apgriezies apkārt, tas atsēdās, izstiepa vienu no pakaļkājām augstu gaisā un ņēmās to laizīt.

Džīna pati atvēra durvis. Pār roku viņai bija pārmesti daži pāri kreklbiksīšu, — acīm redzot, viņa saiņoja drēbes. Dinija noskūpstīja brāļasievu un pavērās apkārt. Viņa te bija pirmo reizi. Mazās dzīvojamās istabas, guļamistabas, virtuves un vannas istabas durvis bija vaļā; varēja redzēt, ka sienas krāsotas gaišzaļas un grīdas klāj tumši zaļš linolejs. Guļamistabā atradās vienīgi divguļama gulta un pāris ceļasomu, dzīvojamā telpā — divi atzveltnes krēsli un mazs galdiņš; bez tam vēl Dinija ievēroja virtuves skapīti un peldes sāļus stikla krūzē; nebija ne grīdsegu, ne gleznu, ne grāmatu, bet logus rotāja raiba lina aizkari, un guļamistabā gar visu sienu stiepās iebūvēts skapis, no kura Džīna bija ņēmusi ārā drēbes un krāvusi kaudzē uz gultas. Atšķirībā no sasmakušā kāpņu gaisa te smaržoja pēc kafijas un lavandām. Džīna nolika kreklbiksītes.

— Vai gribi iedzert kafiju, Dinij? Nupat uzvārīju.

Viņa ielēja divas tases, piebēra cukuru, pasniedza vienu tasi Dinijai kopā ar cigarešu kārbiņu, norādīja uz atzveltnes krēslu un pati atsēdās otrā.

— Tātad tev pateica, ka es zvanīju? Priecājos, ka atnāci, — man nebūs jātaisa sainis. Es to nevaru ciest — un tu?

Džīnas aukstasinība un miers Dinijai šķita apbrīnojami.

—   Vai esi redzējusi Hjūbertu?

—   Jā. Apstākļi viņam esot tīri labi. Kamera neesot slikta, un viņš saņemot grāmatas un rakstāmpapīru. Viņam varot nest arī ēdienu, bet pīpēt gan noliegts. Vajadzētu ierosināt, lai to atļauj. Saskaņā ar Anglijas likumiem Hjūberts joprojām ir tikpat nevainīgs kā iekšlietu ministrs, un likums taču neliedz smēķēt iekšlietu ministram, vai ne? Es Hjūbertu vairs neredzēšu, bet tu droši vien aiziesi, Dinij, — nodod viņam mīļus jo mīļus sveicienus un aiznes mazliet cigarešu, ja gadījumā tās atļauj iesūtīt.

Dinija platām acīm vērās brāļasievā.

—   Un ko tad tu taisies darīt?

—   Par to es tieši ar tevi gribēju parunāt. Neviens cits to nedrīkst zināt. Apsolies, ka melosi, acīs skatīdamās, Dinij, citādi neteikšu ne vārda.

Dinija stingri noteica: — Lai pērkons mani nosper, ja izpļāpājos, — tā laikam jāsaka. Stāsti.

— Rīt došos uz Briseli. Alans aizbrauca jau šodien; sakarā ar neatliekamām ģimenes darīšanām viņa atvaļinājumu pagarināja. Mēs tikai sagatavosimies ļaunākajam, tas ir viss. Man steidzīgi jāiemācās lidot. Ja pacelšos gaisā trīs reizes dienā, tad ar trim nedēļām pilnīgi pietiks. Aizstāvis mums solīja vismaz trīs nedēļas. Viņam, protams, par mūsu plānu nav ne jausmas. Arī citam nevienam, izņemot tevi, nekas nav jāzina. Gribu, lai tu palīdzi man kaut ko nokārtot. — Viņa pastiepa roku un izņēma no somiņas zīdpapīrā ietītu sainīti.

— Man jāsadabū piecsimt mārciņu. Stāsta, ka lietotu mašīnu tur varot nopirkt ļoti lēti, bet pārējais mums būs nepieciešams iztikai. Šī te, Dinij, ir sena mūsu ģimenes dārglieta. Tā maksā krietnu žūksni naudas. Es gribētu, lai tu to par piecsimt mārciņām ieķīlā; ja tev par ieķīlāšanu tik daudz nedod, vajadzēs pārdot. Ieķīlā vai pārdod uz savu vārdu, apmaini angļu banknotes beļģu vērtspapīros un atsūti ierakstītā vēstulē uz Briseles galveno pastu. To visu tu varēsi nokārtot trijās dienās. — Viņa attina papīru un izņēma senlaicīgu, taču ļoti skaistu smaragda kakla rotu.

— Ai!

—   Jā, — teica Džīna, — tā patiesi ir ko vērta. Vari prasīt krietnu summu. Pieci simti jau nu kāds noteikti dos. Smaragdi pašlaik ir cenā.

—   Bet kāpēc tu pirms aizbraukšanas neieķīlā tos pati?

Džīna pašūpoja galvu.

— Nē, es nedrīkstu darīt neko tādu, kas varētu modināt aizdomas. Ar tevi ir citādi, Dinij, tu taču netaisies pārkāpt likumu. Mums tas laikam būs jādara, bet mēs negribam, lai mūs noķer.

— Zini, — Dinija sacīja, — labāk pastāsti visu. Džīna atkal papurināja galvu.

— Tas nav nepieciešams un nav arī iespējams; mēs paši vēl neko īsti nezinām. Taču esi mierīga — Hjūbertu viņi savos nagos nedabūs. Tātad tu paņemsi šo te, vai ne? — Un viņa ietina kakla rotu.

Dinija paņēma mazo sainīti un, tā kā rokassomiņas viņai nebija līdzi, noglabāja uz krūtīm. Paliekusies uz priekšu, meitene nopietni sacīja:

— Apsoli, Džīn, ka jūs tikmēr neko neuzsāksiet, kamēr visi citi līdzekļi nebūs izrādījušies neveiksmīgi.

Džīna palocīja galvu. — Gaidīsim līdz pēdējam mirklim. Citādi nemaz nevar.

Dinija satvēra brāļasievas roku. — Man nevajadzēja tev ļaut iepīties šais nepatikšanās, Džīn, es taču biju tā, kas jūs saveda kopā.

— Dārgā, es tev nemūžam nepiedotu, ja tu to nebūtu darījusi. Es viņu mīlu.

— Bet tas tev ir tik drausmīgs pārdzīvojums. Džīna lūkojās tālē, un Dinijai gandrīz vai radās iespaids, ka viņa redz ap stūri tipinām mazu tīģerēnu.

— Nē! Man patīk apziņa, ka Hjūberta izpestīšana gulstas uz maniem pleciem. Nekad mana dzīve nav bijusi tik interesanta kā tagad.

— Vai Alanam tas nozīmē lielu risku?

— Ja rīkosimies saprātīgi, tad ne. Mums ir vairāki plāni — viss atkarīgs no apstākļiem.

Dinija nopūtās.

—   Es no sirds ceru, ka neviens no tiem nebūs jāīsteno.

—   Es arī, bet, ja lēmējs ir tāds «likuma vergs» kā Volters, tad nevar paļauties uz laimīgu gadījumu.

— Nu, paliec sveika, Džīn, un labu veiksmi! Meitenes saskūpstījās, un Dinija izgāja uz ielas; smaragda kakla rota gulēja uz sirds kā svina gabals. Sijāja lietus, un viņa iesēdās taksometrā, lai dotos atpakaļ uz Mauntstrītu. Tēvs un sers Lorenss bija tikko ienākuši. Neko īpaši jaunu viņi nezināja. Hjūberts, izrādās, negribot, lai par viņu atkal galvo. «Tas ir Džīnas pirksts,» nodomāja Dinija. Iekšlietu ministrs esot aizbraucis uz Skotiju un atgriezīšoties tikai uz parlamenta sesijas sākumu, apmēram pēc divām nedēļām. Izdošanas pavēle tātad līdz tam netikšot parakstīta. Kompetenti cilvēki domājot, ka Čerelu rīcībā esot vismaz trīs nedēļas, kuru laikā jāapgriež otrādi kaut visa pasaule. Jā, tomēr laikam vieglāk apgriezt otrādi visu pasauli nekā panākt, lai zustu kaut viens likuma burts. Bet vai tiešām ļaužu runas par «protekciju», «onkuļu būšanām», «aizkulišu intrigām» un «cauri dabūšanu» ir tukši nieki? Vai nav kādi maģiski līdzekļi, par kuriem neviens neko nenojauš?

Tēvs noskūpstīja Diniju un nomākts aizgāja gulēt: meitene palika viena ar seru Lorensu. Pat viņš bija drūms kā lietaina debess.

— Nu mēs abi izskatāmies kā divi bēdubrāļi, — viņš teica. — Man dažreiz liekas, Dinij, ka likums pie mums ir pārāk lielā cieņā. Patiesībā tas ir visai rupjš instruments, kas sodu par nodarīto nosaka tikpat aptuveni kā ārsts diagnozi slimniekam, kuru redz pirmo reizi; un tomēr mēs nez kādu noslēpumainu iemeslu pēc raugāmies uz likumu tikpat kā uz svēto Grālu un uzklausām tā balsi, it kā to pārraidītu pa radio tiešā ceļā no dieva mutes. Šinī konkrētajā gadījumā iekšlietu ministrs it īpaši varētu atkāpties no likuma burta un izturēties cilvēcīgi. Taču es nedomāju, ka viņš to darīs. Un Bobijam Feraram, Dinij, ir tāda pati pārliecība. Nelaime tā, ka nesen kāds prātā jucis stulbenis nosaucis Volteru par «godīguma iemiesojumu», un, pēc Bobija vārdiem, šie pliekanie glaimi neesot vis apšķebinājuši Volteram dūšu, bet sagrozījuši galvu, un kopš tās reizes viņš neatceļot nevienu spriedumu. Es gudroju, vai nevarētu aizrakstīt avīzei un pateikt: «Nepielūdzamās neuzpērkamības poza, kas tā iepatikusies dažām augsti stāvošām personām, ir bīstamāka taisnīguma principam par Čikāgas gangsteru metodēm.» To viņš sapratīs; manuprāt, viņš ir bijis Čikāgā. Ir šausmīgi, ja cilvēks aizmirst cilvēcību.

—   Vai viņš ir precējies?

—   Pat to par viņu tagad nevar teikt, — sers Lorenss norūca.

—   Bet ir ļaudis, kas nekad nav bijuši īsti cilvēki, vai ne?

—   Tas vēl nav visļaunākais; tad tu zini, ar ko tev ir darīšana, un vari likt lietā kaut vai krāsns kruķi. Nē, visbīstamākie ir muļķi, kam sakāpis galvā. Starp citu, es teicu savam jaunajam cilvēkam, ka tu pozēsi viņam miniatūrai.

—   Ai, tēvoc! Kā es varu pozēt, ja visu laiku raizējos par Hjūbertu!

—   Nē, nē! Protams, ne! Bet tā ilgi nevar turpināties. — Sers Lorenss vērīgi palūkojās meitenē un piebilda: — Starp citu, Dinij, vai Džīnai nekas nav prātā?

Dinija vientiesīgā izbrīnā ieplēta acis:

—   Kā tu to domā, tēvoc?

—   Man viņa neliekas ar pliku roku ņemama.

—   Nē, bet ko gan viņa, nabadzīte, var līdzēt?

—   Nezinu, — teica sers Lorenss, uzraukdams uzaci, — es tik tāpat vien domāju. «Viņas tak ir mīļas, nevainīgas drostaliņas, nudie, tīrie eņģelīši, nudie, tikai spārniņu trūkst.» To kādreiz rakstīja žurnālā «Punch», kad tu vēl nebiji pasaulē, Dinij, un rakstīs arī tad, kad tevis vairs nebūs, tikai spārniņi gan jums visām aug gaužām ātri.

Dinija, joprojām nevainīgi lūkodamās viņā, nodomāja: «Tēvocim Lorensam piemīt tīri vai pārdabiskas spējas!» Drīz pēc tam meitene devās pie miera.

Doties pie miera, kad sirdi grauž tādas raizes! Bet vai nu mazums rūpju mocītu cilvēku guļ, vaigus spilvenam pieglauduši, velti gaidīdami uz miegu! Istaba šķita pilna ar neizprotamajām pasaules sāpēm. Ja viņai būtu talants, viņa ņemtu rokās spalvu un atvieglotu sirdi, sacerēdama vai nu poēmu par nāves eņģeli, vai ko citu. Ak, vai! Rakstīt dzejoļus nav tik viegli. Tāpēc jāguļ un jāmokās — jāmokās, jābažījas un jādusmojas. Dinija vēl atcerējās, kā bija jutusies trīspadsmit gadu vecumā, kad Hjūberts, nenogaidījis savu astoņpadsmito dzimšanas dienu, aizgāja karā. Tas bija licies briesmīgi, taču tagadne šķita daudz ļaunāka — un meitene prātoja, kāpēc. Toreiz brālis būtu varējis krist jebkurā mirklī; cietumā viņš atrodas lielākā drošībā nekā visi citi, kas bauda brīvību. Viņu rūpīgi sargās, pat vedot pāri uz otru pasaules malu, lai svešā zemē nodotu tiesnesim, kura dzīslās rit gluži citādas asinis. Dažus mēnešus viņam vēl nekas nedraud. Kāpēc tad pašreizējie sarežģījumi šķiet daudz ļaunāki par visām briesmām, kuras viņš pārdzīvojis savā karavīra mūžā, daudz ļaunāki pat par ilgo un bezgala nogurdinošo Hallorsena ekspedīciju? Kāpēc? Varbūt tāpēc, ka agrāko risku un grūtības viņš uzņēmies brīvprātīgi, turpretī tagadējam pārbaudījumam viņu pakļāvis kāds ārējs spēks? Viņu tur aiz atslēgas, viņam atņemtas divas vissvarīgākās cilvēka esamības priekšrocības — neatkarība un personiskā dzīve, priekšrocības, kuru iekarošanai cilvēku sabiedrība tūkstošiem gadu ziedojusi visas savas pūles, nonākot — nonākot līdz boļševismam! Šīs priekšrocības ir dārgas ikvienam cilvēkam, taču it īpaši tādiem ļaudīm kā viņa ar brāli, kuri kopš bērnu dienām nepazīst varmācību un mācīti klausīt vienīgi sirdsapziņas likumam. Un Dinijai likās, ka arī viņa ir ieslodzīta brāļa kamerā, mēģina uzminēt, kas notiks nākotnē, ilgojas pēc Džīnas un nelaimīga un sarūgtināta bezspēcīgā naidā veras uz cietuma mūriem. Un ko viņš nodarījis, ko viņš, pie visiem svētiem, nodarījis — tikai to, ko viņa vietā darītu ikviens atsaucīgs stingra rakstura cilvēks!

Dobjais satiksmes troksnis, kas vēlās šurp no Pārkleinas, it kā atbalsoja meitenes dumpīgo izmisumu. Diniju pārņēma tāds nemiers, ka viņa nespēja nogulēt gultā un, uzģērbusi rītasvārkus, sāka klusi staigāt pa istabu, kamēr pavisam nosala vēlā oktobra aukstajā gaisā, kas plūda pa atvērto logu. Varbūt galu galā nemaz nav slikti apprecēties; tad vismaz ir kādas krūtis, pie kurām piekļauties un vajadzības gadījumā izraudāties, ausis, kas uzklausa tavas žēlabas, lūpas, kas saka maigus līdzjūtības vārdus. Taču ļaunāk par vientulību meiteni šai pārbaudījumu stundā nomāca bezdarbības apziņa. Viņa apskauda, piemēram, tēvu un seru Lorensu, kas varēja iesēsties taksometrā un braukt kārtot kādas darīšanas, un izjuta īpašu skaudību pret Džīnu un Alanu. Lai viņi dara ko darīdami — tas viss ir labāk nekā sēdēt klēpī saliktām rokām! Izņēmusi smaragda kakla rotu, meitene to aplūkoja. Rīt vismaz būs ko darīt, un Dinija iztēlojās, kā cenšas izspiest lielas naudas summas no kāda cietsirdīga tipa, kas nepārprotami piekopj augļošanas amatu.

Pabāzusi kakla rotu zem spilvena, it kā tās tuvums palīdzētu uzveikt nevarības sajūtu, Dinija beidzot iemiga.

Nākamajā rītā meitene piecēlās agri. Viņai bija ienācis prātā, ka varbūt varētu paspēt ieķīlāt kakla rotu un dabūto naudu nogādāt Džīnai vēl pirms viņas aizbraukšanas. Dinija nolēma pajautāt padomu Bloram. Galu galā viņa pazīst vecāko sulaini jau kopš piecu gadu vecuma: viņš ir īsta staigājoša tradīcija un nav izpļāpājis nevienu no nedarbiem, kuros Dinija viņam bērnībā atzinusies.

Tāpēc, kad sulainis ieradās ar krustmātes īpašo kafijas vārītāju, meitene devās viņam klāt.

—   Blor!

—   Ja, mis Dinij?

—   Vai jūs būtu tik labiņš un pateiktu man — tikai pa klusam, — kurš skaitās vislabākais lombards Londonā?

Sulainis bija pārsteigts, taču nezaudēja mieru — jo šinīs dienās galu galā ikvienam varēja ievajadzēties kaut ko ieķīlāt; viņš nolika kafijas vārītāju galda galā un iegrima domās.

— Redziet, mis Dinij, vispazīstamākais, protams, ir Atenboro, taču esmu dzirdējis, ka labākās sabiedrības cilvēki ejot pie kāda vīra, vārdā Frūina, Sautmoltonstrītā.

Mājas numuru varu paskatīties telefonu grāmatā. Stāsta, ka viņš esot ļoti godīgs un uz viņu varot paļauties.

— Lieliski, Blor! Man tikai tādu mazu sīkumu vien vajadzētu ieķīlāt.

— Saprotu, mis.

—   Jā, un, Blor, vai jūs… vai man jāsaka savs īstais vārds?

—   Nē, mis Dinij, to es jums neieteiktu darīt: uzdodiet manas sievas vārdu un Mauntstrītas adresi. Tad, ja būs kas jāpaziņo, varēšu jums piezvanīt pa tālruni un neviens nekā nezinās.

—   Cik tas būtu labi! Bet vai misis Blora nedusmosies?

—   Nebūt ne, mis, viņa priecāsies, ka var jums izpalīdzēt. Ja vēlaties, nokārtošu to jūsu vietā.

— Pateicos, Blor, bet diemžēl man tas jādara pašai.

Sulainis noglaudīja zodu; skatienā, ar kuru viņš nolūkojās Dinijā, jautās labvēlība un mazliet šķelmīga zobgalība.

—   Ja drīkstu dot jums padomu, mis, nekaitētu, ja arī pašiem labākajiem jūs savu vajadzību izklāstītu ar zināmu vienaldzību. Ja Frūins nedod, cik vajag, ir vēl arī citi.

—   Lielu lielais paldies, Blor; ja viņš nedos, es jums pateikšu. Vai pusdesmitos nebūs par agru?

—   Cik zinu, mis, tas ir vispiemērotākais laiks; rīta stundā viņi būs spirgti pēc nakts miega un labvēlīgāk noskaņoti.

— Cik jūs esat jauks, Blor!

— Runā, ka viņš esot cilvēks ar galvu, kurš tūlīt protot pateikt, vai viņam darīšana ar dāmu vai ne. Nav jābaidās, ka viņš jūs varētu noturēt par vieglu sievieti.

Dinija pielika pirkstu pie lūpām.

— Tikai nevienam ne vārda, Blor!

— O, varat nešaubīties, mis. Pēc mistera Maikla jūs vienmēr esat bijusi mana mīlule.

— Un jūs — manējais, Blor. — Šai mirklī ienāca tēvs, Dinija atlocīja «The Times», un Blors izgāja ārā.

— Vai labi gulēji, tēt? Ģenerālis apstiprinādams pamāja.

—   Un kā mātei ar galvu?

—   Labāk. Viņa tūlīt nāks lejā. Nolēmām, ka nedrīkst izlaisties, Dinij.

—   Tev, tēt, protams, taisnība. Kā tev šķiet, vai mēs varētu sēsties pie galda?

—   Emija no rītiem neēd, un Lorenss brokasto pulksten astoņos. Kafiju uzvāri tu.

Dinija, kas bija tikpat kaislīga labas kafijas cienītāja kā viņas krustmāte, svinīgi ķērās pie darba.

— Kā ar Džīnu? — pēkšņi ievaicājās ģenerālis. — Vai viņa brauks pie mums?

Dinija nepacēla acis.

—   Nedomāju gan, tēt; Kondafordā viņai nebūs miera; droši vien viņai labāk gribēsies palikt vienai. Es vismaz to vēlētos, ja būtu viņas vietā.

—   Laikam gan. Nabadzīte! Bet dūšas viņai netrūkst. Priecājos, ka Hjūberts apprecējis meiteni ar raksturu. Šiem Tasboro dzimtas locekļiem sirds ir īstajā vietā. Atceros no Indijas laikiem kādu viņas tēvoci — drosmīgs puisis, komandēja gurku pulku; karavīri bija gatavi viņa dēļ lēkt kaut ugunī. Pag, pag, kur viņš krita?

Dinija noliecās zemāk par kafijas varītaju.

Pirms pusdesmitiem viņa, noslēpusi kakla rotu rokassomiņā un uzlikusi savu skaistāko cepuri, izgāja uz ielas. Tieši pusdesmitos meitene, pienākusi pie kāda Sautmoltonstrītas nama, devās augšup uz otro stāvu: naudas aizdevēju kantoris atradās virs veikala. Lielā telpā pie sarkankoka rakstāmgalda sēdēja divi džentlmeņi, kas Dinijai varētu atgādināt solīdus bukmeikerus, ja viņa vispār zinātu, kā šie ļaudis izskatās. Meitene bažīgi ielūkojās abiem sejās, cerēdama ieraudzīt kādu labvēlīga noskaņojuma pazīmi. Izgulējušies viņi vismaz šķita teicami, un viens piecēlās un pienāca viņai klāt.

Dinija domās aplaizīja sausās lūpas.

—   Dzirdēju, ka jūs esot tik laipni un par vērtīgiem dārgakmeņiem aizdodot naudu?

Tieši tā, kundze. — Vīrietis bija sirms, gandrīz plikgalvis, sārtu seju un gaišām acīm; viņš stāvēja, turēdams rokā pensneju un vērodams caur stikliem meiteni. Uzspraudis brilles uz deguna, viņš pievilka pie galda krēslu, norādīja uz to ar roku un pats ieņēma agrāko vietu. Dinija atsēdās.

— Es gribētu daudz — piecsimt mārciņu, — un viņa pasmaidīja. — Tā ir ģimenes dārglieta, ļoti skaista.

Abi džentlmeņi sēdēdami viegli palocījās.

— Un nauda man vajadzīga tūlīt, jo man jānokārto kāds maksājums. Lūdzu, paskatieties! — Un viņa izvilka no somiņas kakla rotu, attina to vaļā un pāri galdam piebīdīja abiem vīriešiem. Tad, atcerējusies, ka jāizliekas vienaldzīgai, meitene atslējās pret krēsla atzveltni un pārmeta vienu kāju pār otru.

Veselu minūti abi džentlmeņi vēroja kakla rotu nekustēdamies, nebilzdami ne vārda. Tad otrais atbīdīja atvilktni, izņēma palielināmo stiklu un sāka pētīt dārgakmeņus. Dinija pamanīja, ka pirmais džentlmenis pa to laiku pēta viņu pašu. Tā viņi laikam dalīja darbu. Vai kāds no abiem priekšmetiem viņiem neizskatīsies viltots? Dinijai gandrīz vai trūka elpas, taču viņa sēdēja, uzacis mazliet uzraukusi un plakstiņus pa pusei pievērusi.

— Vai tas ir jūsu pašu īpašums, kundze? — vaicāja pirmais džentlmenis.

Atkal atcerēdamās seno skolnieku parunu, Dinija stingri noteica:

— Jā.

Otrais džentlmenis nolaida palielināmo stiklu un pasvārstīja kakla rotu rokā.

— Ļoti skaista, — viņš sacīja. — Senlaicīga, bet ļoti skaista. Un uz cik ilgu laiku jums nauda vajadzīga?

Par to Dinija nebija pat padomājusi un tāpēc drosmīgi izgrūda: — Uz sešiem mēnešiem, bet es droši vien varu izpirkt to arī agrāk?

—   Jā, protams! Jūs teicāt, piecus simtus?

—   Esiet tik laipni.

— Ja jums nav nekas pretī, mister Bondij, — sacīja otrais džentlmenis, — esmu ar mieru.

Dinija pavērās uz misteru Bondiju. Vai viņš sacīs «Nē, viņa melo»? Taču tas nenotika; džentlmenis pastūma uz priekšu apakšlūpu, tā, ka tā apklāja virsējo, palocījās pret meiteni un noteica:

— Piekrītu!

«Diez vai viņi vienmēr tic, ko viņiem stāsta, vai netic nekad?» Dinija prātoja. «Lai gan kāda tam nozīme — kakla rota taču paliek viņiem, un ticība vairāk vajadzīga man — vai, patiesību sakot, Džīnai.»

Otrais džentlmenis iebīdīja dārglietu atvilktnē un, izvilcis kādu grāmatu, ņēmās tajā rakstīt. Misters Bondijs savukārt devās pie seifa.

—   Vai vēlaties skaidrā naudā, kundze?

—   Jā, lūdzu.

Otrais džentlmenis ar ūsiņām un baltās getrās — viņam bija mazliet izvalbītas acis — pasniedza Dinijai grāmatu.

— Jūsu vārdu un adresi, kundze.

— Vērtslietu izpērkot, jums nākamā gada divdesmit devītajā aprīlī būs jāmaksā piecsimt piecdesmit mārciņu. Pēc šī datuma, ja jūs neko neziņosiet, mēs kakla rotu laidīsim pārdošanā.

— Jā, protams. Bet ja es to izpērku iepriekš?

— Tad maksājamā summa ir attiecīgi mazāka. Mēs ņemam divdesmit procentu gadā, tātad, teiksim, pēc mēneša mēs prasītu tikai piecsimt astoņas mārciņas sešus šiliņus un astoņus pensus.

— Saprotu.

Pirmais džentlmenis izrāva no grāmatiņas lapu un pasniedza Dinijai.

— Te būs kvīts.

— Un, ja man nebūtu iespējams ierasties pašai, — vai kakla rotu pret samaksu un kvīti varētu izņemt arī kāds cits?

— Jā, kundze.

Dinija noglabāja kvīti rokassomiņā, iebāzdama tur pēc iespējas dziļāk arī kreiso roku, un klausījās, kā misters Bondijs skaita uz galda naudas zīmes. Viņš skaitīja kā īsts mākslinieks; papīrs tīkami čaukstēja — laikam banknotes bija jaunas. Meitene satvēra tās ar labo roku, iegrūda somiņā un, turēdama kreiso roku joprojām noslēptu, piecēlās kājās.

—   Liels paldies.

—   Ne par ko, kundze; pateicību parādā esam mēs. Vienmēr priecāsimies jums pakalpot. Sveiki!

Dinija palocījās un lēni devās uz izeju. Pie durvīm viņa caur skropstām pavērās atpakaļ un skaidri redzēja, kā pirmais džentlmenis pamirkšķina otrajam.

Aizvērusi rokassomiņu, viņa domīgi kāpa lejup.

«Laikam nosprieda, ka gaidu ārlaulības bērnu,» viņa prātoja, «vai arī, ka esmu paspēlējusi zirgu skriešanās sacīkstēs.» Lai nu kā, nauda viņai bija rokā, un pulkstenis rādīja tikai piecpadsmit minūtes pirms desmitiem. Tomasa Kuka ceļojumu birojā viņai to apmainīs vai vismaz pateiks, kur iespējams dabūt beļģu valūtu.

Pagāja apmēram stunda, līdz Dinija apstaigāja vairākas kases un iemainīja lielāko daļu naudas beļģu frankos. Aizelsusies meitene ar perona biļeti piesteidzās Viktorijas stacijā pie vilciena. Viņa lēni devās tam garām, ielūkodamās katrā vagonā. Nogājusi jau gar divām trešdaļām, viņa pēkšņi aizmugurē izdzirda kādu saucam: — Dinij! — un, pavērusies apkārt, ieraudzīja kupejas durvīs stāvam Džīnu.

—   A, re, kur tu esi, Džīn! Es tā steidzos. Vai deguns man nespīd?

—   Tu nekad neizskaties sakarsusi, Dinij.

—   Nu, viss kārtībā; te ir rezultāts — piecsimt mārciņu, gandrīz viss beļģu naudā.

—   Brīnišķīgi!

—   Un te būs kvīts. Izņemt var vienalga kas. Viņi prasa divdesmit procentu gadā, skaitot no šodienas, bet, ja līdz divdesmit astotajam aprīlim neizpirkšot, viņi laidīšot pārdošanā.

—   Kvīti paturi pie sevis, Dinij. — Džīna klusināja balsi. — Ja mums vajadzēs rīkoties, mēs te nebūsim. Ir vairākas zemes, kurām nav diplomātisko sakaru ar Bolīviju, un, kamēr viss kaut cik nokārtosies, mēs dzīvosim tur.

—Ā-ā, — Dinija nevarīgi novilka. — Tad man vajadzēja izkaulēt vairāk. Viņi uzkrita kā zivis uz ēsmu.

— Nekas! Nu man jākāpj iekšā. Neaizmirsti — Brisele, galvenais pasts. Uz redzēšanos! Mīļi mīļi pasveicini Hjūbertu un pasaki, ka viss rit labi. — Viņa apskāva Diniju, noskūpstīja un ielēca atpakaļ vilciena. Tas arī tūlīt sakustējās, un Dinija palika, mājot smejošajai, brūni iedegušajai Džīnai, kas noraudzījās viņā no vagona durvīm.

XXXIV NODAĻA

Pēc tik rosīga un veiksmīga iesākuma diena šķita bezgalīga, jo nu vairs nebija ko darīt.

Iekšlietu ministra un Bolīvijas sūtņa prombūtne laupīja iespēju rīkoties, lai gan bija apšaubāms, vai viņa, Dinija, būtu izrādījusies šai ziņā kaut kur noderīga. Atlika vienīgi gaidīt un ļaut, lai sirdi grauž nemiers! Līdz pusdienai meitene klaiņāja apkārt, ielūkodamās skatlogos un cilvēkos, kas arī bija apstājušies to priekšā. Lenču ieturēt viņa iegriezās mazā kafejnīcā un tad devās uz kino, neskaidri cerēdama, ka Džīnas un Alana plāni varbūt liksies reālāki, ja kaut ko līdzīgu varēs redzēt uz ekrāna. Viņai nelaimējās. Filmā nebija ne aeroplānu, ne plašo prēriju, ne detektīvu; tajā neviens nebēga no likuma nagiem; tas bija vienkāršs stāsts par kādu pavecu francūzi, kurš vairāk nekā stundu maldījās pa svešām guļamistabām, nenodarīdams gan neko ļaunu šo telpu iemītnieču tikumam. Dinijai filma tomēr patika, varonis bija lāga dvēsele — un laikam vislieliskākais melis, kādu viņa jebkad bija redzējusi.

Ap sirdi kļuva vieglāk un jautrāk, un Dinija pagriezās, lai dotos atpakaļ uz Mauntstrītu.

Tur viņa uzzināja, ka māte un tēvs aizbraukuši ar pēcpusdienas vilcienu atpakaļ uz Kondafordu, un nu lāgā nesaprata, kā rīkoties. Vai viņai arī jādodas atpakaļ un «jāpilda meitas pienākumi» vai arī «jāpaliek postenī», kur viņa var būt vajadzīga?

Neko neizlēmusi, Dinija uzgāja savā istabā un negribīgi sāka saiņot lietas. Parāvusi vaļā kādu atvilktni, viņa uzdūrās Hjūberta dienasgrāmatai, ko joprojām vadāja līdzi. Izklaidīgi šķirstīdama lapas, meitene pamanīja vietu, kas likās nepazīstama, jo tajā nebija pieminētas grūtības:

«Nupat kādā grāmatā izlasīju šādu teikumu: «Protams, mēs piederam pie paaudzes, kas daudz pārdzīvojusi, redzējusi, cik viss veltīgs, atradusi sevī drosmi ar šo veltīgumu samierināties un tagad sev saka: «Vienīgais, kas mums atliek, ir baudīt dzīvi.»» Tas laikam teikts par manu paaudzi, kura pieredzējusi karu un tā sekas, un daudzi patiešām arī šādus uzskatus aizstāv. Taču, ja apdomā, tad tā iespējams spriest ikvienam vieglprātīgam cilvēkam visos laikos; vismaz iepriekšējā paaudze, kura pieredzēja Darvina triecienu reliģijai, varēja sacīt to pašu. Kur šādi prātojumi noved? Pieļausim, ka cilvēks zaudējis ticību reliģijai, laulības institūtam, līgumiem, godīgumam veikalu darījumos, brīvībai un jebkādiem ideāliem; viņš saprot, ka neviens no tiem nav mūžīgs un tie nenodrošina nekādu noteiktu atalgojumu ne šinī, ne viņā saulē, kura vispār varbūt nepastāv; viņš apzinās, ka vienīgā nesatricināmā vērtība ir bauda un ka tā par katru cenu jāgūst — vai līdz ar to viņš ticis tuvāk savam mērķim? Nē! Viņš ir vēl krietni tālāk no tā. Ja ikviens pasludinās, ka nodomājis apzināti, ne ar ko nerēķinādamies, «tvert acumirkli, kaut arī vēlāk nāktu ūdens plūdi», tad, dzenoties pēc tā, katrs centīsies pārējos nogrūst malā un tad — vai uzvarētiem! Un uzvarēti tiks gandrīz visi, it īpaši tie dīkdieņi, kam šis sauklis visvairāk iet pie sirds, tā, ka pašu izdaudzināto Lejputriju viņi neredzēs kā savas ausis. Visi šie ideāli, kurus viņi neuzskata par graša vērtiem, ir vienīgi ielu satiksmes noteikumi, kas izveidojušies gadsimtu gaitā, lai ļaudis ievērotu zināmu kārtību un lai dzīves sniegtās balvas varētu baudīt nevis saujiņa varmāku, cietsiržu, noziedznieku un izmanīgo, bet ikviens. Visi mūsu sabiedrības balsti — reliģija, laulība, līgumi, likumi un tā tālāk — ir vienīgi rūpes par citiem — rūpes, kuras nepieciešamas, lai nodrošinātu, ka citi tāpat rūpējas par tevi. Bez tiem mēs pārvērstos par gangsteru un staiguļu baru, kuriem nav pašiem savas gribas un kuri vergo saujiņai visrūdītāko bandītu. Tāpēc, ja cilvēks negrib palikt muļķa kārtā un atņemt sev pašam iespēju baudīt dzīvi, viņš nedrīkst necienīt pārējos. Visjocīgākais ir tas, ka mēs varam spriedelēt, cik gribam, tik un tā mums tas ir pilnīgi skaidrs. Ļaudis, kuri pļāpā tāpat kā šīs grāmatas autors, praksē rīkojas gluži citādi. Pat gangsters nenodod savus līdzgaitniekus. Patiesībā šī jaunā filozofija — «rast sevī drosmi samierināties ar dzīves veltīgumu un tvert acumirkli» ir tukšu salmu kulšana, kas lasot tomēr liekas tīri pārliecinoša.»

Dinija kā dzelta nometa dienasgrāmatu un ar pārvērstu sejas izteiksmi pielēca kājās. Iemesls tam nebija piezīmju saturs — meitene pat lāgā neapzinājās, ko lasa. Nē! Viņai iešāvās kaut kas prātā, un viņa nespēja aptvert, kāpēc par to nav domājusi agrāk. Nosteigusies lejā pie tālruņa, Dinija piezvanīja Flērai.

—   Jā? — Flēra atsaucās.

—   Man vajadzīgs Maikls, Flēra; vai viņš ir mājās?

—   Jā. Maikl — pēc tevis jautā Dinija.

—   Maikl? Vai tu nevarētu tūlīt atnākt šurp? Sakarā ar Hjūberta dienasgrāmatu. Man ir kāda «ideja», bet es negribētu to klāstīt pa tālruni. Jeb arī man aiziet pie tevis? — Ak tu vari? Cik labi! Ja Flēra grib, lai arī nāk, ja ne, tad paķer līdzi viņas prātu.

Pēc desmit minūtēm Maikls ieradās viens pats. Viņam arī laikam bija pielipis Dinijas satraukums, jo nu viņš kūsāja rosmē. Meitene ievilka brālēnu nišā, un abi atsēdās uz dīvāna zem papagaiļa būra.

—   Maikl mīļo, man pēkšņi ienāca prātā: varbūt tūlīt iespējams iespiest un turēt gatavu klajā laišanai Hjūberta dienasgrāmatu — tajā ir ap piecpadsmit tūkstošu vārdu; mēs varētu tai izdomāt arī kādu piemērotu virsrakstu — «Nodevības upuris»… vai ko tamlīdzīgu .. .

—   «Visu pamests», — ierosināja Maikls.

—   Jā — «Visu pamests», un, ja to parādītu iekšlietu ministram un teiktu, ka tai pievienos kareivīgu ievadu, varbūt viņš neparakstītu izdošanas pavēli. Tāds virsraksts, ievads un vēl preses atbalsts saceltu īstu sensāciju, kas viņam būtu ļoti nepatīkama. Ievadā varētu asi uzsvērt, ka pie mums tautiešus pamet likteņa varā, gļēvi un pazemīgi klanās svešzemnieku priekšā un tā tālāk. Prese uz to noteikti uzķertos.

Maikls pabužināja matus.

—   Tā patiesi ir ideja, Dinij, tomēr saistīta ar dažādām grūtībām: vispirms — kā panākt, lai tas neizskatītos pēc izspiešanas. Ja no tā nevar izvairīties, tad nav ko pūlēties. Ja Volters nojautīs šantāžu, viņš neparko nepiekāpsies.

—   Bet mums taču tieši jāliek šim cilvēkam noprast, ka pavēles parakstīšana viņam būs rūgti jānožēlo.

—   Mīļais bērns, — teica Maikls, pūzdams dūmus virsū papagailim, — tas viss jākārto daudz slīpētāk. Tu nepazīsti sabiedriskus darbiniekus. Jāprot panākt, lai viņi, cildenu dzinuļu skubināti, aiz brīvas gribas darītu to, kas viņiem pašiem nāk par labu. Mums japiedabū, lai Volters rīkojas aiz zemiskiem motīviem, bet uzskata tos par cildeniem. Tas nu ir pilnīgi nepieciešami.

—   Vai tad nepietiek ar to, ka viņš šos motīvus nosauks par cildeniem? Vai tad viņam noteikti arī sirdī jābūt par to pārliecinātam?

—   Jābūt, — vismaz, kamēr ārā gaišs. Ko viņš jūt pulksten trijos naktī, nav svarīgi. Redzi, muļķis viņš nav. Manuprāt, — un Maikls atkal izbrauca ar roku caur matiem, — vienīgais cilvēks, kas spēs to izdarīt, ir un paliek Bobijs Ferārs. Viņš pazīst Volteru kā piecus pirkstus.

—   Vai viņš ir labs cilvēks? Un vai viņš būs ar mieru?

—   Bobijs ir sfinksa, bet ļoti lāga sfinksa. Un viņš zina ik mazāko sīkumu. Viņš ir kā radiostacija, kas uztver visas skaņas, un mēs varēsim palikt ēnā.

—   Vai pats svarīgākais, Maikl, tagad nav likt iespiest dienasgrāmatu, lai izskatās, ka tā tūlīt tiks laista klajā?

—   Jā, bet āķis taču slēpjas ievadā.

—   Kā tā?

—   Mēs gribam, lai Volters izlasa iespiesto dienasgrāmatu un nonāk pie secinājuma, ka parakstīt izdošanas pavēli nozīmē pilnīgi nepelnīti piespriest Hjūbertam bargu sodu — kā tiešām arī ir. Citiem vārdiem sakot, mēs gribam aizkustināt Voltera slepenākās dvēseles stīgas. Taču es jau dzirdu, ko viņš sev saka pēc tam: «Jā, ļauni klājies tam jaunajam Čerelam, ļoti ļauni, bet tiesnesis nolēmis, ka viņš jāizdod, un bolīvieši arī neliek mieru, un viņš pieder pie augstākās sabiedrības; jāpiesargās, lai nerodas iespaids, ka mēs izturamies ar īpašu labvēlību pret aristokrātiem …»

—   Manuprāt, tas ir negodīgi, — Dinija iekaisusi pretojās. — Vai tad cilvēks vainīgs, ka nav dzimis vienkāršu ļaužu ģimenē? Vai tāpēc pret viņu jāizturas cietsirdīgāk? Es to uzskatu par gļēvulību.

—   Jā, Dinij, bet šai ziņā mēs visi esam gļēvuļi. Taču atgriezīsimies pie Voltera, kuru tu pārtrauci; tātad viņš saka: «Nedrīkst tik viegli piekāpties. Mazās zemes gaida, lai izturamies pret tām ar īpašu cieņu.»

— Bet kāpēc? — Dinija atkal iesāka. — Tas šķiet… Maikls noraidot pacēla roku.

— Zinu, Dinij, zinu. Un šis nu, pēc manām domām, ir psiholoģiskais moments, kad, kur gadījies, kur ne, parādās Bobijs un saka: «Starp citu, grāmatai būs ievads. Esmu to lasījis. Tur uzsvērts, ka Anglija vienmēr izrādot augstsirdību uz savu pavalstnieku rēķina. Diezgan dzēlīgs raksts, ser. Presei tas būs gards kumoss. Vecais meldiņš — «Mēs neprotam aizstāvēt savus tautas brāļus» — joprojām ir godā. Un ziniet,» Bobijs turpina, «es bieži vien tā savā prātā esmu nodomājis, ser, ka tādai spēcīgai personībai kā jums varbūt vajadzētu mēģināt izklīdināt šo iespaidu, ka mēs neprotot aizstāvēt savus tautas brāļus. Es neapgalvoju, ka šim izteicienam būtu taisnība, iespējams, ka tā nav, bet tāds uzskats pastāv un ir dziļi iesakņojies, un jūs, ser, varbūt labāk par jebkuru citu varētu ienest te zināmu līdzsvaru. Kas attiecas uz konkrēto gadījumu, tad tas paver diezgan plašas iespējas sabiedrības uzticības atkarošanai. Un būtībā, manuprāt,» Bobijs saka, «pareizāk būtu pavēli neparakstīt, jo par rētu, starp mums runājot, nav ko šaubīties, šaut viņš šāvis patiešām aizstāvoties, un tautai, protams, būs lietderīgi likt apzināties, ka uz valdību var paļauties: tā savus pavalstniekus nelaimē neatstās.» To teicis, Bobijs aizies. Un Volteram i prātā nenāks, ka viņš izvairās no uzbrukuma; viņš būs pārliecināts, ka vīrišķīgi aizstāv savas zemes intereses — un valsts darbiniekiem tas ir pilnīgi nepieciešams, Dinij. — Maikls izbolīja acis. — Redzi, — viņš turpināja, — Volters labi sapratīs — kaut arī pats sev neatzīsies, — ka ievads neieraudzīs dienas gaismu, ja viņš neparakstīs pavēli. Nakts melnuma viņš droši vien būs pret sevi vaļsirdīgs, taču, ja pulksten sešos pēc pusdienas uzskatīs, ka, neparakstīdams pavēli, veic varoņdarbu, tad nav svarīgi, ko viņš jūt pulksten trijos no rīta. Vai saproti?

—   Tu visu izliec kā uz delnas, Maikl. Bet vai nevajag, lai viņš ievadu izlasa?

—   Ceru, ka ne, tomēr, ja Bobijam nepieciešamības gadījumā vajadzēs savus argumentus pastiprināt, tad ievadam, manuprāt, jābūt turpat pie rokas. Bobijam patīk nostrādāt visu, kā nākas.

— Bet vai misters Ferārs gribēs uzņemties šīs pūles?

— Jā, — sacīja Maikls, — visumā ņemot, jā. Tēvs reiz izdarīja viņam krietnu pakalpojumu, un vecais Šropšīrs ir viņa tēvocis.

— Un kas varētu uzrakstīt ievadu?

— Ceru, ka pierunāšu veco Blaitu. Mūsu partijā no viņa joprojām vēl baidās, un, ja vien viņš grib, tad var uzrakstīt tā, ka šermuļi skrien pār kauliem.

Dinija sažņaudza rokas.

—   Un vai tu domā, ka viņš gribēs?

—   Tas atkarīgs no dienasgrāmatas.

—   Tādā gadījumā viņš, manuprāt, būs ar mieru.

—   Vai drīkstu to izlasīt, pirms nododu salikšanā?

—   Protams! Tikai Hjūberts, Maikl, nevēlas, lai dienasgrāmata nāk klajā.

—   Nekas, par to nav jāraizējas. Ja tā iedarbosies uz Volteru un viņš pavēli neparakstīs, atkritīs arī nepieciešamība piezīmes izlietot; ja turpretī neiedarbosies, tad klajā laišana tāpat neko nelīdzēs: «Tauki būs jau satecējuši ugunī,» — kā mēdza teikt vecais Forsaits.

—   Vai iespiešana maksās dārgi?

—   Sīkumu — mārciņas divdesmit.

— Tik daudz man būs, — Dinija teica, domās pārceldamas pie abiem džentlmeņiem: viņas kabata mūžam bija tukša.

— Par to tu neraizējies, viss tiks nokārtots.

— Tā ir mana ideja, Maikl, un man gribētos samaksāt par to pašai. Tu nevari iedomāties, cik šausmīgi ir sēdēt un neko nedarīt, kad Hjūbertam draud tādas briesmas! Man liekas, ja viņu izdos bolīviešiem, tad uz labu galu nav ko cerēt.

— Kur iejaukti valstsvīri, — Maikls sacīja, — tur grūti kaut ko pareģot. Cilvēki vērtē viņus par zemu. Viņi ir daudz sarežģītāki, nekā parasti uzskata, varbūt pat principiālāki — un viltīgāki jau nu noteikti. Tomēr, ja pratīsim pienācīgi apstrādāt veco Blaitu un Bobiju Ferāru, tad, cerams, viss ies gludi. Es ķeršos pie Blaita un savu veco uzrīdīšu Bobijam. Pa to laiku šis te būs salikts, — un viņš paņēma dienasgrāmatu. — Paliec sveika, mīļais bērns, un neraizējies tik daudz.

Dinija noskūpstīja Maiklu, un viņš aizgāja. Vakarā ap desmitiem viņš piezvanīja.

— Izlasīju, Dinij. Volteram jābūt galīgi bez sirds, ja dienasgrāmata viņu neaizkustinās. Aizmigt — kā tas tips — viņš, piezīmes lasot, neaizmigs; lai nu kā viņam trūkst, bet apzinīguma gan ne. Galu galā te ir runa par nāves sprieduma atcelšanu, un viņš sapratīs, cik stāvoklis nopietns. Ja dienasgrāmata nonāks viņa rokās, viņš būs spiests to izlasīt, un tā ir ne vien spēcīga, bet arī parāda, kā īsti viss noticis. Vārdu sakot, galvu augšā!

Dinija no sirds nopūtās: — Paldies dievam! — un aizgāja gulēt; pirmo reizi divu dienu laikā viņai kļuva vieglāk ap sirdi.

XXXV NODAĻA

Lēni ritēja dienas, un, likās, tām nebūs gala. Dinija palika Mauntstrītā, lai būtu pie rokas, ja rastos vajadzība pēc viņas. Visgrūtākais bija noslēpt tuviniekiem Džīnas mahinācijas. Visi, šķiet, viņai noticēja, vienīgi sers Lorenss, uzraukdams uzaci, mīklaini norūca: — Pour une gaillarde, c'est une gaillarde! [28] Un, kad Dinija nevainīgi pavērās tēvocī, viņš piebilda:— Tieši kā Botičelli madonna! Vai tu gribētu iepazīties ar Bobiju Ferāru? Mēs šodien kopā iebaudīsim Dimurjē pagrabiņā Drūrileinā lenču — galvenokārt sēnes.

Dinija bija tā cerējusi uz Bobiju Ferāru, ka, ieraugot viņu, jutās satriekta: Bobija izskats pauda vislielāko vienaldzību. Neļķe, samtainais bass, platā, laipnā seja, viegli nokarenais apakšžoklis — nekas neiedvesa meitenei uzticību.

— Vai jūs cienāt sēnes, mis Čerela? — viņš apjautājās.

—   Šampinjonus ne.

—   Nē?

— Bobij, — teica sers Lorenss, palūkodamies te vienā, te otrā sarunu biedrā, — kam gan, raugoties uz jums, ienāks prātā, ka jūs esat viena no viltīgākajām lapsām Eiropā? Bet es varu derēt, ka, pieminēdams ievadu, jūs nosauksiet Volteru par spēcīgu personību.

Pazibēja Bobija Ferāra līdzenie zobi.

—   Volters uz mani neklausās.

—   Ko tad viņš uzklausa?

—   Nevienu. Izņemot…

—   Jā?

—   Pašu Volteru.

Nespēdama valdīties, Dinija teica:

— Jūs taču saprotat, mister Ferār, ka brālim tas ir dzīvības un nāves jautājums un mums visiem — bezgalīgas mocības!

Bobijs Ferārs pavērās meitenes piesarkušajā sejā, nebilzdams ne vārda. Visa lenča laikā viņš neizrādīja ne mazāko piekrišanas zīmi un arī neko nesolīja, taču, kad maltīte bija galā un sers Lorenss kārtoja rēķinu, viņš vērsās pie Dinijas:

— Mis Čerela, vai gribat nākt man līdzi, kad iešu pie Voltera runāt par šo jautājumu? Es varētu iekārtot tā, ka jūs pasēdētu kaut kur tuvumā.

— Es būtu bezgala pateicīga.

— Tad lai tas paliek starp mums. Es jums padošu ziņu.

Dinija sažņaudza rokas un uzsmaidīja Bobijam.

— Savādnieks! — atceļā noteica sers Lorenss. — Būtībā viņš ir lāga dvēsele. Cilvēku kāršanu necieš kā rūgtu nāvi. Iet uz visiem slepkavību procesiem. Nīst cietumus līdz sirds dziļumiem. Pēc izskata to neviens nepateiks.

—   Nē, — Dinija sapņaini nomurmināja.

—   Bobijs būtu spējīgs strādāt par privātsekretāru čekā, — turpināja sers Lorenss, — un neviens nenojaustu, ka viņam visu laiku niez rokas apgriezt šiem puišiem sprandu. Viņš ir vienreizējs. Dienasgrāmata atrodas salikšanā, Dinij, un vecais Blaits raksta ievadu. Volters atgriezīsies ceturtdien. Vai esi jau redzējusi Hjūbertu?

—   Nē, bet rīt mēs ar tēti iesim viņu apciemot.

—   Es negribētu tev izvilināt noslēpumus, taču jaunajiem Tasboro ir kaut kas aiz ādas, vai ne? Nejauši uzzināju, ka Alana nav uz kuģa.

—   Vai tiešām?

—   Svētā nevainība! — norūca sers Lorenss. — Nu, labi, bērns, vari būt mēma kā zivs, taču es no visas sirds ceru, ka viņi neizspēlēs nekādu numuru, kamēr nebūs izsmelti visi miermīlīgie līdzekļi.

—   Nē, tēvoc, to viņi nekādā ziņā nedarīs!

—   Tādi jaunieši joprojām liek ticēt, ka vēsture ir atsevišķu personību roku darbs. Vai tev, Dinij, kādreiz iešāvies prātā, ka vēsture nav nekas cits kā stāsts par cilvēkiem, kuri saņēmuši grožus savās rokās un vai nu iegrūduši pārējos postā, vai pestījuši tos no tā ārā? Bet pie Dimurjē gatavo labi, vai ne? Kādreiz atvedīšu šurp tavu krustmāti, kad viņa būs kļuvusi pietiekami slaida.

Un Dinija juta, ka nopratināšanas krustugunis nu ir garām.

Nākamajā pēcpusdienā tēvs atnāca viņai pakaļ, un abi devās uz cietumu; asais novembra vējš uzbrāzmoja skumjas. Ieraugot ienīsto ēku, Dinijai gribējās gaudot kā sunim. Priekšnieks, armijas cilvēks, saņēma viņus ļoti laipni un ar to īpašo cieņu, kādu zemāks virsnieks izrāda augstākajam. Viņš neslēpa, ka simpatizē Hjūbertam, un tiekoties atļāva sarunāties ilgāku laiku, nekā noteikumi paredzēja.

Hjūberts ienāca smaidīdams. Dinija saprata, ka vienatnē ar viņu brālis varbūt atklātu savas patiesās izjūtas, taču tēva priekšā nolēmis izturēties, it kā nelaimīgais notikums būtu tikai slikts joks. Ģenerālis, kas visu ceļu bija drūmi klusējis, tagad uzreiz kļuva mundrs un izrādīja kaut ko līdzīgu ironiskai jautrībai. Dinija neviļus nodomāja, ka tēvs un dēls kā manierēs, tā izskatā ir gandrīz vai smieklīgi līdzīgi — viņus šķīra vienīgi gadu starpība. Abos jautās kas bērnišķīgs vai, pareizāk sakot, kāda īpašība, kas iepotēta agrā jaunībā un nekad nepārveidosies. Neviens no abiem pusstundu ilgajā tikšanās laikā nepieskārās jūtām. Saruna bija mokpilns pārbaudījums visiem trim, un līdz vaļsirdībai tā arī nenonāca. Klausoties Hjūberta vārdos, varēja domāt, ka viņa dzīve rit kā pa diegu un viņu nemāc ne mazākās raizes; klausoties, ko saka ģenerālis, radās iespaids, ka pašreizējās nepatikšanas ir tikai dažu dienu jautājums un Kondafordas meži jau gaidīt gaida Hjūbertu. Vecais vīrs gari un plaši apcerēja stāvokli Indijā, kavēdamies pie nemieriem robežapgabalos. Tikai kad pienāca atvadu brīdis, abu sejas pārvērtās, un viņi tieši un nopietni ielūkojās viens otram acīs. Tad tēvs pagrieza muguru, un Dinija brāli noskūpstīja un paspieda viņam roku.

— Kā ar Džīnu? — tikko dzirdami vaicāja Hjūberts.

— Viss kārtībā, lika nodot tev mīļus jo mīļus sveicienus. Pateica, lai tu ne par ko neraizējoties.

Drebošās lūpas izliecās skumjā smaidā, Hjūberts sažņaudza māsas roku un novērsās.

Vārtos sargs un divi uzraugi viņus godbijīgi sveicināja. Abi iesēdās mašīnā un atceļā nepārmija ne pušplēsta vārda. Viss notikums bija kā smags sapnis, no kura viņi varbūt kādreiz pamodīsies.

Vienīgo mierinājumu šais gaidu caurvītajās dienās Dinijai sniedza krustmāte Emija, kuras īpatnēji nesakarīgā runa pastāvīgi izklaidēja uzmācīgas domas. Lēdijas Montas dīvainību dziedinošās spējas kļuva arvien manāmākas, nemieram diendienā pieaugot. Krustmāti patiesi satrauca Hjūberta stāvoklis, taču viņas prātus aizņēma tik daudz dažādu lietu, ka apstāties pie vienas un aizdomāties līdz īstām ciešanām viņa nespēja. Piektajā novembrī viņa pasauca Diniju pie viesistabas loga, lai parādītu, kā pa rudenīgi vientuļo

Mauntstrītu, kur tikai spuldzes šūpojās vējā, daži puikas velk lielu skrandās tērptu salmu lelli[29]

— Mācītājs pašreiz strādā pie šī temata, — viņa sacīja. — Bijis kāds Tasboro, kuru nav ne pakāruši, ne tam nocirtuši galvu, ne kā citādi pārmācījuši, un mācītājs pūlas pierādīt, ka vajadzējis to darīt; šis cilvēks esot pārdevis kādu sudraba šķīvi vai ko tamlīdzīgu un nopircis pulveri, un viņa māsa apprecējusi vai nu Keitsbiju, vai kādu no tās pašas sugas. Tavs tēvs, es un Vilmeta, Dinij, mēdzām taisīt lelli, kas izskatījās pēc mūsu audzinātājas; viņu sauca par Robinsu, un viņai bija traki lielas kājas. Bērni ir tik cietsirdīgi. Dinij, vai tu arī?

—  Ko — es arī, krustmāt Emij?

—  Taisīji lelles?

—  Nē.

— Mēs mēdzām arī staigāt apkārt un dziedāt, nosmērējuši ģīmjus gluži melnus. Vilmeta bija nepārspējama. Tāda gara, kājas taisnas kā stabi un plati ieplestas — zini, kā eņģeļiem. Tagad tas viss izgājis no modes. Manuprāt, šai ziņā vajadzētu kaut ko darīt. Un karātavas mums arī bija. Mēs tur pakārām kaķēnu. Papriekš mēs to noslīcinājām, tas ir, mēs ne, — kalpotāji.

— Šausmīgi, krustmāt Emij!

— Jā; bet tik traki nemaz nebija. Tēvs mūs audzināja sarkanādaino indiāņu garā. Kas viņam nekaitēja — viņš varēja darīt ar mums, ko gribēja, raudāt mēs tik un tā neuzdrošinājāmies. Un kā Hjūberts?

— Ai nē! Hjūberts pats sevi norūdījis kā sarkanādaino indiāni.

— Tā ir tavas mātes vaina, viņa ir pārlieku lēnīga, Dinij. Mūsu māte bija dzimusi Hangerforda. Tu droši vien to esi manījusi.

—  Es vecmāmiņu neatceros.

—  Viņa nomira, kad tu vēl nebiji uzradusies pasaulē. Spānijā. Nekur citur tādu baciļu nav. Un tavs vectētiņš arī. Man bija trīsdesmit pieci gadi. Viņš lieliski prata uzvesties. Toreiz visiem bija labas manieres. Un tik tikko sešdesmit gadu vecs. Klarets, pikets un jocīga, maza bārdiņa. Vai tu esi tādas redzējusi, Dinij?

— Spāņu bārdiņas?

— Jā, diplomātu. Tagad tās nēsā, kad raksta par ārpolitikas jautājumiem. Man personīgi patīk kazas, tikai tās badās.

— Un nelabi ož, krustmāt Emij!

— Neciešami. Vai Džīna tev pēdējā laikā rakstījusi? Dinijas somiņā atradās nupat saņemtā vēstule.

— Nē, — meitene sacīja. Paraža melot pamazām laida saknes.

— Tāda slēpšanās no pasaules ir muļķīga. Bet kā nekā tas bija viņu medus mēnesis.

Sers Lorenss, acīm redzot, nebija krustmātei ieminējies par savām aizdomām.

Uzgājusi augšā, meitene pirms saplēšanas vēstuli vēlreiz pārlasīja.

«Briselē, uz pieprasījumu.

Dārgā Dinij,

viss iet kā smērēts, un man šī nodarbība ļoti patīk. Citi runā, ka es tai esot tīri kā radīta. Tagad vairs nav lielas starpības starp Alanu un mani, vienīgi man ir drošāka roka. Liels liels paldies par Tavām vēstulēm. Ļoti priecājos, ka Tu izdomāji to numuru ar dienasgrāmatu, manuprāt, pilnīgi iespējams, ka tam būs izšķirīga nozīme. Tomēr mums jābūt gataviem uz visļaunāko. Tu neko neraksti, vai Flēra guvusi panākumus vai ne. Starp citu, vai Tu varētu sameklēt man kādu turku valodas mācību grāmatu, kur būtu arī izruna? Droši vien Tavs tēvocis Adriāns zinās, kā to sadabūt. Te tādu ar uguni neatradīsi. Alans sūta Tev sirsnīgus sveicienus. Es arī. Ziņo mums visu, ja vajadzīgs, telegrafē.

Tevi mīl… ā Džīna.»

Turku valodas mācību grāmatu! Pirmais norādījums uz virzienu, kādā darbojās abu Tasboro prāti, lika arī Dinijai iegrimt domās. Viņa atminējās Hjūberta stāstu, kā viņš kara beigās izglābis dzīvību kādam turku virsniekam un tagad visu laiku ar viņu sarakstoties. Tātad Turcija dos viņam patvērumu, ja… Taču viss šis plāns bija tīrais neprāts. Līdz tam nekādā ziņā nenonāks, nedrīkst nonākt! Nākamajā rītā Dinija tomēr devās uz muzeju.

Adriāns, kuru viņa nebija redzējusi kopš Hjūberta aresta, saņēma meiteni, kā parasts, ar klusu prieku, un Dinija gandrīz nespēja atturēties pretī kārdinājumam tēvocim visu izstāstīt. Džīnai taču jāsaprot, ka prasīt padomu par turku mācību grāmatu nozīmē rosināt Adriāna ziņkāri. Tomēr viņa noturējās un sacīja:

— Tēvoc, vai tev nav kāda turku sarunu vārdnīca? Lai kaut kā nosistu laiku, Hjūberts grib cietumā uzspodrināt savas turku valodas zināšanas.

Adriāns pavērās brāļameitā un piemiedza aci.

— Hjūberts nezina ne vārda turciski, tā, ka uzspodrināt viņš neko nevarēs. Bet te būs, lūdzu… — un, noņemdams no plaukta mazu grāmatiņu, viņš piebilda: — Ak tu viltīgā lapsa!

Dinija pasmaidīja.

— Manā priekšā nav nozīmes mānīties, Dinij, — viņš turpināja, — es visu zinu.

— Pastāsti man, tēvoc!

— Redzi, — Adriāns sacīja, — Hallorsens arī piedalās sazvērestībā.

— Ei nu!

— Un es, būdams atkarīgs no Hallorsena, mazliet palauzīju galv un šo to izgudroju. Nekas lāgs tas nav, Dinij, un es no sirds ceru, ka tik tālu nenoies. Taču Hallorsens ir lielisks puisis.

— To es zinu, — Dinija grūtsirdīgi noteica. — Tēvoc, lūdzu, lūdzu, pastāsti, kas viņiem īsti ir aiz ādas. Adriāns pašūpoja galvu.

— Acīm redzot, viņiem pašiem vēl nav noteikta plāna, iekams noskaidrosies, kā Hjūbertu vedīs. Es zinu vienīgi to, ka Hallorsens savus bolīviešus nesūta vis uz Savienotajām Valstīm, bet atpakaļ uz Bolīviju un ka patlaban tiem taisa visai dīvainu, mīksti izpolstētu kasti ar labu ventilāciju.

—  Tu domā bolīviešu skeletus?

—  Vai varbūt to kopijas. Tās arī pašreiz gatavo. Dinija kā apburta lūkojās tēvocī.

—   Un, — piebilda Adriāns, — kopijas taisa cilvēks, kas domā, ka skeleti atvesti no Sibīrijas un nemaz ne Hallorsenam; smagums tiem aprēķināts ļoti rūpīgi — simt piecdesmit divas mārciņas, tieši tas svars, kas vidēja auguma cilvēkam. Cik sver Hjūberts?

—   Ap septiņdesmit kilogramu.

—   Nu, re!

—   Turpini, tēvoc!

—   Ja nu tiktāl esam aizrunājušies, Dinij, tad izklāstīšu tev savu teoriju, nezinu, cik tā pareiza, cik ne. Hallorsens ar kopiju kasti brauks tai pašā kuģī, ar kuru vedīs Hjūbertu. Kad tvaikonis piestās kādā Spānijas vai Portugāles ostā, Hallorsens ar kasti, kurā atradīsies Hjūberts, izkāps malā. Kopijas viņš kaut kā būs pamanījies iznest ārā un pārsviest pār bortu. Ostā viņu sagaidīs īstie skeleti, un viņš tos novietos kastē, tikko Hjūberts būs nogādāts uz lidmašīnu: te nu pienāks Džīnas un Alana kārta. Viņi lidos… nu, teiksim, kaut vai uz Turciju, spriežot pēc tava šodienas lūguma. Pirms tavas atnākšanas es gudroju, kas tā par zemi varētu būt. Hallorsens izbāzīs kastē īstos kaulus, lai attiecīgās iestādes neuztrauktos, un Hjūberta pazušana paliks mīkla — varbūt teiks, ka viņš ielēcis jūrā vai ko citu; nebrīnos, ja te minēs šļakstu, kas būs atskanējis, iemetot jūrā kopijas. Man tas viss šķiet diezgan riskanti.

—   Bet ja nu tvaikonis pa ceļam nevar nekur iegriezties?

—   Viņi gan ir stipri pārliecināti, ka tā nenotiks; taču, ja tvaikonis tiešām nekur neapstāsies, viņi rīkosies citādi, piemēram, nolaupīs tavu brāli ceļā uz kuģi. Vai ari nospriedīs izspēlēt numuru ar kasti, kad tvaikonis ieradīsies Dienvidamerikā. Tā, pēc manām domām, būtu visdrošāk, taču tad nevar būt runas par lidošanu.

—   Bet kāpēc profesors Hallorsens ielaižas tādā riskā?

—   Vai to tu jautā man, Dinij?

—   Tas ir pārāk … es … es negribu, lai viņš tā dara.

—   Redzi, dārgā, cik man zināms, profesoru moka arī apziņa, ka viņš Hjūbertu šai likstā iegrūdis un tāpēc viņam tavs brālis arī jāizpestī. Neaizmirsti, ka viņš pieder pie nācijas, kas ir slavena ar savu enerģiju un pieradusi pati dot likumus un spriest tiesu. Taču viņš nekādā ziņā nav no tiem, kas par šādu pakalpojumu prasītu algu. Bez tam viņš šai sacensībā skrien pārī ar jauno Tasboro; tas pasākumā iestidzis tikpat dziji, tātad tev nav ko baidīties.

—   Bet es negribu būt parādā ne vienam, ne otram. Tik tālu vienkārši nedrīkst nonākt. Bez tam taču nav jāaizmirst arī Hjūberts — vai tu tiešām domā, ka viņš būs ar mieru?

—   Manuprāt, tavs brālis jau devis savu piekrišanu, Dinij, — nopietni sacīja Adriāns, — citādi viņš būtu lūdzis, lai viņu pret galvojumu atlaiž brīvībā. Iespējams, ka sargi tad jau būs bolīvieši, un Hjūbertam neliksies, ka viņš pārkāpj angļu likumus. Pārējie laikam iegalvojuši, ka neko daudz neriskē. Droši vien Hjūbertam viss ir līdz kaklam uņ viņš ir ar mieru darīt vienalga ko. Neaizmirsti, ka pret tavu brāli izturas patiešām netaisni un ka viņš ir nupat apprecējies.

—   Jā, — Dinija vārgi noteica. — Un tu, tēvoc? Kā tev klājas?

—   Tavs padoms bija vietā, — tikpat klusi atbildēja Adriāns, — esmu gatavs doties ceļā, tikko beigsies šī jezga.

XXXVI NODAĻA

Sajūta, ka dzīvē tā nenotiek, neatstāja Diniju pat pēc sarunas ar Adriānu; viņa bija pārāk bieži lasījusi par tādām dēkām grāmatās. Taču ar tām bija pilnas arī vēstures un bulvāru preses lappuses! Doma par bulvāru presi meiteni dīvaini nomierināja un nostiprināja apņēmību neļaut tur parādīties Hjūberta vārdam. Taču viņa pēc labākās sirdsapziņas nosūtīja Džīnai turku sarunu vārdnīcu un, kad sera Lorensa nebija mājās, ņēmās tēvoča kabinetā pētīt ģeogrāfijas kartes. Tāpat viņa noskaidroja arī, kad atiet tvaikoņi uz Dienvidameriku.

Pēc divām dienām sers Lorenss pie pusdienu galda paziņoja, ka Volters atgriezies, taču pēc atvaļinājuma, bez šaubām, nenodarbošoties tūlīt ar tādiem sīkumiem kā Hjūberta izdošana.

—   Sīkumiem! — iesaucās Dinija. — Nujā — runa jau ir tikai par Hjūberta dzīvību un mūsu laimi.

—   Lemt par citu dzīvībām un laimi, mīlulīt, ir iekšlietu ministra ikdienas darbs.

—   Tas nu gan ir šausmīgs amats! Es tādu nevarētu ciest.

—   Te jau slēpjas starpība starp tevi un valsts darbinieku, Dinij, — teica sers Lorenss. — Valsts darbinieks nevar ciest, ja viņam neļauj lemt par citu cilvēku dzīvībām un laimi. Vai mūsu bieds ir gatavs, ja gadījumā Volters ķeras pie Hjūberta lietas ātrāk, nekā mēs domājam?

—   Dienasgrāmata ir salikta — es izlasīju korektūru — un ievads uzrakstīts. Neesmu to redzējusi, bet Maikls apgalvo, ka tas esot «klasisks».

—   Lieliski! Ja misters Blaits raksta «klasiski», tad dažam labam ir ko trūkties. Bobijs pados mums ziņu, kad Volters būs ticis līdz Hjūbertam.

—   Kas ir Bobijs? — vaicāja lēdija Monta.

—   Dzīva tradīcija, dārgā.

—   Blor, atgādiniet, ka man jāaizraksta par to aitu suņa kucēnu.

—   Jā, milēdij.

—   Vai tu esi ievērojusi, Dinij, — ja viņiem ir balti purngali, viņi izskatās tīri kā dieva nepieņemti, vai ne? Un viņus visus sauc par Bobijiem.

—   Mūsu Bobijs gan laikam nemaz neatgādina dieva nepieņemtu — kā tev šķiet, Dinij?

—   Vai viņš vienmēr tur vārdu, tēvoc?

—   Jā; par Bobiju tu vari likt galvu ķīlā.

—   Man briesmīgi gribas redzēt kādu aitu suņu izstādi, — teica lēdija Monta. — Gudri radījumi. Stāsta, ka viņi skaidri zinot, kuru aitu kost, kuru ne; un izskatās tādi vājiņi. Tik vien ir kā spalva un saprāts. Henai ir divi. Kā ar taviem matiem, Dinij?

—   Ko tad, krustmāt Emij?

—   Vai tu glabā savas nogrieztās bizes?

—   Glabāju.

— Pieraugi, ka neatdod kādam svešam; tās vēl var noderēt. Runā, ka nākšot atpakaļ vecā mode. Senlaicīgais skaitīsies jauns. Vai saproti?

Sers Lorenss piemiedza aci. — Dinija nekad citāda nav bijusi. Tāpēc es gribu, lai viņa pozē. Šis tips nekad neiznīks.

—   Kas par tipu? — uztraucās lēdija Monta. — Tikai nekļūsti par tipu, Dinij, tipi ir tik garlaicīgi. Kāds reiz sacīja, ka Maikls arī esot tips, — kāpēc, pats dievs viņu zina.

—   Kāpēc tu, tēvoc, nepierunā pozēt krustmāti Emiju? Viņa ir krietni jaunāka par mani, vai ne, krustmāmiņ?

—   Nekļūsti bezkaunīga. Blor, manu višī.

—   Tēvoc, cik Bobijam gadu?

—   To neviens īsti nezina. Laikam ap sešdesmit. Kādreiz droši vien noteiks viņa vecumu, bet tad viņam būs jānocērt gabals kā koka stumbram un jāsaskaita gredzeni. Tu taču netaisies viņu precēt, ko, Dinij? Starp citu, Volters ir atraitnis. Viņa dzīslās rit puritāņu asinis, un viņš ir liberālis, kas atgriezts konservatīvo ticībā, — tādi viegli aizdegas.

—   Ap Diniju gaužām ilgi jālakstojas, — teica lēdija Monta.

—   Vai es drīkstu celties, krustmāt Emij? Gribu aiziet pie Maikla.

—   Pasaki Flērai, ka es rīt no rīta iegriezīšos palūkoties uz Kitu. Nopirku viņam jaunu rotaļu, ko sauc par parlamentu, — tur ir zvēri, kas dalās partijās; visi rēc un spiedz uz nebēdu un, ko dara, to dara aplam. Premjerministrs ir zebra, un finansu ministrs — tīģeris, svītrains. Blor, dabūjiet mis Dinijai taksometru.

Maikls bija parlamentā, bet Flēru meitene sastapa mājās. Viņa pavēstīja, ka mistera Blaita ievads jau nosūtīts Bobijam Ferāram. Kas attiecoties uz bolīviešiem, tad sūtnis vēl neesot atgriezies, tomēr atašejs solījies neoficiāli parunāt ar Bobiju. Viņš bijis tik izsmalcināti pieklājīgs, ka Flēra nevarot pateikt, ko viņš domājot. Viņa šauboties, vai viņš vispār spējot domāt.

Atgriezusies Mauntstrītā, Dinija atkal sēdēja kā uz adatām. Hjūberta liktenis laikam bija pilnīgi atkarīgs no Bobija Ferāra, «gadu sešdesmit» veca «viltīga lapsas», kas pie visa kā pieradis un droši vien zaudējis jebkuru daiļrunības kvēli. Bet varbūt tā ir labāk? Mēģināt spēlēt uz Voltera jūtām laikam būtu nepareizi. Te droši vien vajadzīga aukstasinība, aprēķins un prasme nevērīgi norādīt uz nepatīkamām sekām, smalkā veidā iztēlot iespējamās priekšrocības. Dinija apzinājās, ka viņai patiešām nav ne mazākās jausmas, kas varētu aizkustināt pasaules vareno sirdis. Maikls, Flēra, sers Lorenss reizēm runāja tā, it kā to zinātu, taču Dinija juta, ka patiesībā neviens no radiniekiem nav gudrāks par viņu. Laikam visu nosaka garastāvoklis un acumirkļa iegriba. Meitene devās gulēt, bet aizmigt tā arī neaizmiga.

Nākamā diena aizritēja tāpat, taču otrā rītā pie brokastu galda Diniju pārņēma tāda pati sajūta kā jūrnieku, kas ilgi gaidījis uz ceļa vēju un pamostas no viļņu šūpām: blakus savam šķīvim viņa atrada aploksni bez markas, bet ar Ārlietu ministrijas zīmogu. Viņa to atplēsa un izlasīja:

«Dārgā mis Čerela,

vakar pēcpusdienā nodevu Jūsu brāļa dienasgrāmatu iekšlietu ministram. Viņš apsolījās vakarā to izlasīt un pieņemt mani šodien pulksten sešos. Ja Jūs desmit minūtes pirms sešiem atnāktu uz Ārlietu ministriju, mēs varētu aiziet turp kopā.

Patiesi Jūsu R. Ferārs.»

Tā! Priekšā vēl vesela diena! Tagad Volters droši vien izlasījis dienasgrāmatu un varbūt jau izlēmis! Saņēmusi īso zīmīti, meitene jutās, it kā piedalītos kādā sazvērestībā un būtu apsolījusies turēt visu noslēpumā. Kāda iekšēja dziņa liedza viņai stāstīt to citiem; šī pati dziņa iedvesa vēlēšanos palikt vienai, kamēr viss būs galā. Tā laikam cilvēks jūtas pirms operācijas. Dinija izgāja ārā saulainajā rītā un prātoja, kur varētu iet; padomājusi par Nacionālo galeriju, viņa nosprieda, ka gleznas prasa, lai tām velta pārāk lielu uzmanību; tad viņai ienāca prātā Vestminsteras katedrāle un Milisenta Poula. Flēra bija izgādājusi meitenei manekenes vietu pie Frivola. Kāpēc neaiziet turp un nepalūkoties uz ziemas modeļiem? Varbūt viņa tur sastaps atkal meiteni? Nav gan glīti likt rādīt tērpus, ko netaisās pirkt, — citiem cilvēkiem tas sagādā tikai lieku darbu. Bet, ja vien Hjūbertu atbrīvos, tad viņa vienreiz atļausies «uzdzīvot» un nopirks īsti elegantu vakarkleitu, kaut arī tam izietu visa nākošā kabatas nauda. Tāpēc, saņēmusi dūšu, Dinija nogriezās uz Bondstrītu, šķērsoja šauro, steidzīgo ļaužu un mašīnu straumīti un, pienākusi pie Frivola, iegāja iekšā.

— Ko kundze vēlas? — un viņu jau uzveda augšā un apsēdināja krēslā. Viņa sēdēja, noliekusi galvu mazliet iesāņus, smaidīdama, teikdama laipnus vārdus pārdevējai, jo atcerējās, kā reiz kādā lielā veikalā pārdevēja bija atzinusies: «Jūs nemaz nevarat iedomāties, kundzīt, cik patīkami ir, kad pircējs smaida un izturas pret mums cilvēcīgi. Daudzas dāmas ir tik kaprīzas un .. . nu, ko tur . . .» Modeļi bija «pēdējais modes kliedziens», ļoti dārgi un lielāko tiesu, pēc Dinijas domām, neglīti par spīti atkārtotajam apgalvojumam: «Šis tērps jums lieliski piestāvētu, kundze, — ar jūsu figūru un sejas krāsu.»

Nebūdama droša, vai, pajautājot pēc Milisentas Poulas, viņa meitenei darītu labu vai kaitētu, Dinija izvēlējās divas kleitas un lūdza, lai tās parāda manekenes. Uzģērbusi pirmo, greznu melnbaltu modeli, ienāca ārkārtīgi kalsna meitene ar augstprātīgu sejas izteiksmi, gludi sasukātiem, īsiem matiem un skaidri saredzamām lāpstiņām; viņa gurdi slīdēja pa zāli, iespraudusi roku sānos, kur vajadzēja būt labajam gurnam, un skatīdamās pār plecu, it kā brīnītos, kur palicis kreisais; pretīgums, ko Dinija jau tā juta pret tērpu, tagad krietni vien pieauga. Otrā, sudraboti zaļganā kleitā — pie kuras Dinijai patika viss, izņemot cenu, — ienāca Milisenta Poula. Profesionālā vienaldzībā aizpeldēdama garām klientei, viņa nepameta uz to pat skatienu, it kā teiktu: «Ko gan jūs domājat! Ja jums visu dienu būtu jānīkst apakšveļā — un jāizvairās no tāda bara svešu vīru!» Tad pagriezusies meitene ieraudzīja Dinijas smaidu, pārsteigta priecīgi pazibināja baltos zobus un parastajā gurdenumā devās atkal tālāk. Dinija piecēlās un, piegājusi pie Milisentas, kas tagad stāvēja nekustīgi, satvēra starp īkšķi un rādītāja pirkstu tērpa kroku, izlikdamās, ka tausta drānu.

— Priecājos jūs atkal redzēt.

Meitenes jaukā mute, kas atgādināja ziedu, gaiši pasmaidīja. «Viņa ir burvīga!» Dinija nodomāja.

—   Es pazīstu mis Poulu, — Dinija pievērsās pārdevējai. — Viņai šis tērps izskatās lieliski.

—   Ai, kundze, tas ir tieši jūsu stilā. Mis Poula tam ir mazliet par pilnīgu. Atļaujiet man jums to pielaikot.

Lāgā nebūdama pārliecināta, vai tas uzskatāms par komplimentu vai ne, Dinija teica:

—   Man šodien tik un tā nebūs iespējams izlemt; nezinu, vai varēšu to atļauties.

—   Par to neraizējieties, kundze. Mis Poula, ienāciet te iekšā un noģērbiet kleitu, mēs pielaikosim to kundzei.

Kabīnē meitene izģērbās. «Tā viņa ir vēl skaistāka,» nosprieda Dinija. «Kaut es apakšveļā izskatītos tik jauka!» Un viņa atļāva novilkt sev kleitu.

—   Kundze ir brīnišķīgi slaida, — pārdevēja sacīja.

—   Tieva kā diegs.

—   Nebūt ne, kauli kundzei nemaz nav redzami.

— Tieši, kā vajag! — dedzīgi ierunājās Milisenta. — Kundzei piemīt šiks.

Pārdevēja aizāķēja tērpu.

— Ļoti labi, — viņa teica. — Te varbūt ir mazliet par vaļīgu; to mēs varam ieņemt.

—   Visai dziļš izgriezums, — nomurmināja Dinija.

—   Ai, bet kundzei ir tik samtaina āda!

— Vai mis Poula nevarētu man demonstrēt otru — melnbalto tērpu?

Dinija to sacīja, zinādama, ka apakšveļā meiteni pēc tērpa nesūtīs.

— Protams; tūlīt to atnesīšu. Palīdziet kundzei, mis Poula.

Palikušas divatā, abas meitenes uzsmaidīja viena otrai.

—   Vai esat apmierināta, panākusi kāroto, Millij?

—   Biju iedomājusies to drusku citādu, mis.

—   Muļķīga nodarbošanās, vai ne?

— Laikam īstenībā viss izrādās citāds nekā sapņos. Protams, varēja būt vēl ļaunāk.

— Atnācu šurp, lai redzētu jūs.

—   Patiešām? Bet ceru, ka jūs tomēr nopirksiet arī tērpu, mis, — tas jums gauži piestāv. Jūs izskatāties tajā apburoša.

—   Tā tik pieraugiet, ka jūs vēl neieceļ par pārdevēju, Millij.

—   Nu, par to gan es neiešu. Klanies no rīta līdz vakaram.

— Kurā vietā jāāķē vaļā?

—   Te. Ļoti ērti — tikai viens āķis. Un, ja paliecas, var attaisīt pats. Lasīju par jūsu brāli, mis. Tā ir vienkārši bezkaunība.

—   Jā, — teica Dinija un sastinga, it kā aizmirsusi, ka atrodas apakšveļā. Pēkšņi viņa pasniedzās un cieši satvēra meitenes pirkstus. — Lai jums labi klājas, Millij!

— Un jums tāpat, mis!

Viņas tikko paspēja palaist vaļā rokas, kad atgriezās pārdevēja.

—   Piedodiet, ka jūs velti apgrūtināju, — Dinija viņai uzsmaidīja, — bet esmu pilnīgi izlēmusi pirkt šo, ja vien tas būs man pa kabatai. Cena ir gaužām augsta.

—   Vai jums tā šķiet, kundze? Tas ir Parīzes modelis. Parunāšu ar misteru Beteru, varbūt viņš būs ar mieru mazliet nolaist — tērps ir tieši kā radīts jums. Mis Poula, sameklējiet, lūdzu, misteru Beteru.

Meitene, uzģērbusi grezno melnbalto tualeti, izgāja ārā.

Dinija apvilka savu kleitu un ievaicājās:

— Vai manekenes mēdz palikt pie jums ilgi?

— Nevarētu to sacīt; visu cauru dienu pārģērbties nav viegli.

—   Un kas ar viņām notiek?

—   Viņas vai nu tā, vai citādi apprecas.

Cik uzmanīgi teikts! Un drīz pēc tam, kad misters Beters — slaids vīrs ar sirmiem matiem un ārkārtīgi pieklājīgām manierēm — bija paziņojis, ka pazeminās cenu «tikai kundzei» līdz summai, kura tāpat likās bezgala augsta, Dinija izgāja palsajā novembra saule, pateikusi, ka izlems rīt. Jāgaida vēl veselas sešas stundas! Meitene devās ziemeļaustrumu virzienā uz Sv. Augustīna baznīcas pusi, mēģinādama klusināt pašas nemieru ar domu, ka ikvienam garāmgājējam, vienalga, kāds tas izskatās, ir savas rūpes. Septiņi miljoni cilvēku — un visus grauž raizes. Daļai tas bija rakstīts sejā, daļai — ne. Dinija palūkojas uz sevi kāda veikala logā un nolēma, ka viņas seja neko neizsaka, — un cik šausmīgi viņa jutās! Cilvēka seja patiesi bija maska. Dinija iznāca uz Oksfordstrītas un apstājās ietves malā, gaidīdama, kad varēs šķērsot ielu. Viņai blakus savu kaulaino, balto galvu cilāja smagā ormaņa zirgs. Meitene sāka glaudīt tam kaklu, nožēlodama, ka nav pie rokas cukura grauda. Zirgs viņai nepievērsa ne mazāko uzmanību un braucējs tāpat. Kāpēc arī lai viņi to darītu? Diendienā, no gada gadā viņi te brauc un apstājas, un pastāvējuši smagi un gausi klidzina tālāk cauri satiksmes virpulim, bez kādām cerībām kādreiz izrauties no tā brīvībā — kamēr beidzot abi pakrīt un kāds viņus aizvāc projām. Polismena baltie atloki pagriezās uz citu pusi, braucējs saraustīja grožus, un rati līdz ar garu mašīnu straumi aizripoja tālāk. Polismens atkal pavēcināja savus piedurkņu atlokus, Dinija pārgāja pāri, aizsoļoja līdz Totenhemkortroudai un atkal stāvēja gaidīdama. Kāda trokšņaina un raiba ļaužu un mašīnu rinda! Un kurp tā dodas, kādu noslēpumainu uzdevumu pilda? Ko traucas gūt? Maizes kumosu, cigarešu kārbiņu, iespēju palūkoties uz «skaistu dzīvi» kādā kinofilmā vai gultu, kur atslīgt pēc dienas darba. Miljoniem ļaužu rosās gan apzinīgi, gan pa roku galam, lai varētu paēst, mazliet pasapņot, pagulēt un sākt visu atkal no sākuma. Apziņa, ka dzīve ir nepielūdzama, aizžņaudza elpu, tā, ka Dinija klusi ievaidējās un kāds resns vīrs apjautājās:

— Lūdzu, piedošanu, es jums laikam uzminu uz kājas, mis?

Viņa smaidot papurināja galvu, polismens šai brīdī savēcināja baltos atlokus, un Dinija devās pāri. Nogriezusies Gauerstrītā, viņa aši izsteidzās cauri tās dīvainajam tukšumam. «Vēl viena upe, vēl viena upe jāpārpeld,» un nu jau viņa atradās Sv. Augustīna baznīcas apkaimē — netīru ieliņu, notekcauruļu un bezprieka bērnības valstī. Vikāra mājā Dinija šoreiz sastapa kā tēvoci, tā krustmāti, kuri dzīrās iet pie galda. Apsēdās arī Dinija. Ar viņiem varēja apspriest gaidāmo «operāciju». Viņi pastāvīgi atradās dažādu operāciju atmosfērā.

—   Mēs ar veco Tasboro, — teica Hilerijs, — piedabūjām Bentvortu parunāt ar iekšlietu ministru, un vakar es no skvaira saņēmu šādu zīmīti. «Vienīgais, ko Volters man pateica, bija, ka viņš izskatīšot lietu stingri pēc būtības, neņemdams vērā (tā viņš to nosauca) Jūsu brāļadēla sabiedrisko stāvokli, — ir nu gan vārds! Es vienmēr esmu sacījis, ka šim tipam konservatīvo partijā nav ko meklēt.»

—   Kaut jel viņš patiesi izskatītu to pēc būtības! — iesaucās Dinija. — Tad par Hjūbertu nevajadzētu baidīties. Es nevaru ciest, ka viņi lien uz vēdera neīstas demokrātijas priekšā! Ja Hjūberta vietā būtu kāds ormanis, viņš tam drīzāk noticētu.

—   Tā ir reakcija, kas vērsta pret vecajiem laikiem, Dinij, un, kā kura katra reakcija, tā aizgājusi par tālu. Manos zēna gados privilēģijas vēl tiešām pastāvēja. Tagad viss ir otrādi; nodrošināts stāvoklis likuma pārstāvju acīs cilvēkam tikai kaitē. Nekas nav grūtāk kā peldēt pret straumi — tu gribētu būt godīgs, bet nevari.

—   Nākdama šurp, es šo to pārdomāju, tēvoc. Kāda nozīme ir tavam, Hjūberta, tētes, tēvoča Adriāna un neskaitāmu citu pašaizliedzīgajam darbam, tas ir, darbam, kas netiek veikts tikai dienišķā maizes kumosa labad vien?

—   Pajautā savai krustmātei, — sacīja Hilerijs.

—   Krustmāt Meja, kāda tam ir nozīme?

—   Nezinu, Dinij. Mani mācīja ticēt tā nozīmei, un es joprojām tai ticu. Ja tu izietu pie vīra un dzemdētu bērnus, tu varbūt tādu jautājumu neuzstādītu.

— Es jau zināju, ka krustmāte Meja izlocīsies no atbildes. Un tu, tēvoc?

— Jāatzīstas, ka es arī to nezinu. Ka saka Meja, mēs darām,to, ko esam pieraduši darīt, un tas ir viss.

—   Hjūberts savā dienasgrāmata raksta, ka rūpes par citiem patiesībā esot rūpes par sevi. Vai tā ir taisnība?

—   Pārāk tiešs izteiksmes veids. Es drīzāk sacītu, ka mēs visi esam tik ļoti atkarīgi cits no cita, ka, darot labu sev, esam spiesti darīt tikpat daudz laba citiem.

— Bet vai cilvēks ir vērts, lai viņam darītu labu?

— Tu domā — vai mūsu dzīvei vispār ir kāda nozīme?

— Jā.

—   Cilvēce pastāv jau piecsimt tūkstošus gadu (Adriāns apgalvo, ka vismaz miljonu), un pašreiz pasaules iedzīvotāju skaits ir krietni lielāks nekā jebkad iepriekš. Redzi nu! Vai gan cilvēka dzīvība, kas ir tik trausla, būtu izgājusi neskarta cauri visam postam un nelaimēm, kuras piemeklējušas mūsu pasauli, ja dzīvot nebūtu nekādas nozīmes?

—   Droši vien ne, — domīgi noteica Dinija. — Londonā laikam zūd spēja izprast lietu īsto vērtību.

Šai brīdī ienāca istabene.

— Ser, jūs vēlas redzēt misters Kamerons.

— Lūdziet viņu iekšā, Lūsij. Šis vīrs tev palīdzēs šo izpratnes spēju atgūt, Dinij. Viņš ir visspilgtākais piemērs neizsmeļamai dzīvības mīlestībai; sirdzis ar visām kaitēm, kādas vien var iedomāties, tropu drudzi ieskaitot, piedalījies trijos karos, pārdzīvojis divas zemestrīces, strādājis daždažādus darbus visvisādās pasaules malās, tagad ir bezdarbnieks un slimo ar sirdi.

Misters Kamerons ienāca iekšā; viņš bija kalsens pamaza auguma vīrs tuvu pie piecdesmitiem, ar skaidrām, pelēkām ķelta acīm, tumšiem, vieglas sarmas skartiem matiem un mazliet kumpu degunu. Viena roka viņam bija iekārta saitē, it kā viņš būtu izmežģījis īkšķi.

— Sveiks, Kameron, — teica Hilerijs, pieceldamies kājās. — Atkal jau karojāt?

— Redziet, vikār, tanī rajonā, kur es dzīvoju, daži neģēļi drausmīgi izturas pret zirgiem. Tā nu vakar nonāca līdz kautiņam. Dauzīt paklausīgu, vecu lopiņu, kas nespēj vairs pavilkt tik smagi piekrautu vezumu, — tādās reizēs es nekad nevaru novaldīt nagus.

— Ceru, ka jūs sadevāt viņam pa krietnam! Mistera Kamerona acis iemirdzējās.

—   Nu, es pakutināju viņam degunu, tā, ka sāka tecēt asinis, un izmežģīju pats savu īkšķi. Taču ienācu jums pavēstīt, ser, ka draudze mani ievēlēja par kasieri. Daudz tas nav, bet uz ūdens ļaus noturēties.

—   Lieliski! Tikai tagad man jālūdz jums piedošana, Kameron, mēs ar misis Čerelu steidzamies uz sapulci. Apsēdieties, izdzeriet tasi kafijas un papļāpājiet ar manu brāļameitu. Pastāstiet viņai par Brazīliju.

Misters Kamerons pavērās Dinijā. Viņam bija valdzinošs smaids.

Nākamā stunda aizritēja ātri. Misters Kamerons prata labi stāstīt. Viņš uzbūra meitenes acu priekšā visu savu mūža gājumu — no Austrālijā aizvadītās bērnības, kas bija beigusies, sešpadsmit gadu vecumā brīvprātīgi aizejot karā uz Dienvidāfriku, līdz pat savām pēdējā laika dēkām. Nebija tāda insekta vai mikroba, kas savā laikā nebūtu atradis pie viņa mājvietu; viņš bija kopis zirgus, ielaidies darīšanās ar ķīniešiem, kaferiem, brazīliešiem, lauzis atslēgas kaulu un kāju, saindējies ar gāzēm un kontuzēts, bet tagad — to viņš īpaši uzsvēra — jūtoties vesels kā rutks, tikai sirds drusku niķojoties. Kamerona seju apmirdzēja tāda kā iekšēja gaisma, un viņa vārdos nevarēja saklausīt ne mazāko mājienu, ka viņš būtu neparasta personība. Pašreizējā brīdī šis cilvēks Dinijai bija vislabākās zāles, un meitene centās viņu aizkavēt pēc iespējas ilgāk. Kad Kamerons beidzot aizgāja, arī viņa devās ārā ielu ņudzeklī, raudzīdamās uz visu ar gluži citādām acīm. Bija pusčetri — tātad priekšā vēl divas ar pusi stundas. Viņa nogriezās uz Rīdžentparka pusi. Koki stāvēja jau gandrīz kaili; no ugunskuriem, kur dedzināja sausās lapas, cēlās dūmi; Dinija gāja cauri to zilgajam klājienam, domādama par Kameronu un atvairīdama skumjas. Kas tas bijis par mūžu! Un kādu dzīvesprieku šis vīrs saglabājis! Pie Lielā Dīķa pasildījusies pēdējos bālajos rieta staros, meitene iznāca Merilebonas rajonā un nosprieda, ka pirms iešanas uz Ārlietu ministriju kaut kur jāatsvaidzina skaistums. Izvēlējusies šim mērķim Heridža universālveikalu, viņa devās iekša. Bija puspieci. Pie letēm drūzmējās pircēji; Dinija virzījās tiem līdzi, nopirka jaunu pūderslotiņu, iedzēra tēju, sakārtojās un izgāja atkal ārā. Atlika vēl krietna pusstunda, un no jauna viņa klimta pa ielām, tagad jau stipri nogurusi. Tieši ceturksni pirms sešiem Dinija pasniedza Ārlietu ministrijas šveicaram savu vizītkarti, un tas ieveda meiteni uzgaidāmajā telpā. Te neredzēja nevienu spoguli, un, izņēmusi pūderkārbu, viņa centās saskatīt savu attēlu tās mazajā, apaļajā, blāvi mirdzošajā stikliņā. Meitene likās sev neglīta un dziļi to nožēloja; bet galu galā viņai taču nevajadzēs ar Volteru sarunāties — viņa tikai apsēdīsies kādā kaktiņā un atkal gaidīs. Mūžam viņa gaida!

— Mis Čerela!

Uz sliekšņa stāvēja Bobijs Ferārs. Viņš izskatījās gluži tāds pats kā vienmēr. Protams, viņam viss vienaldzīgs. Kāpēc arī lai viņš uztrauktos?

Bobijs paplikšķināja pa krūšu kabatu. — Te man ir ievads. Vai iesim? — Un viņš sāka apcerēt Čingfordas slepkavību. Vai viņa lasot ziņojumus no tiesas zāles? Dinija sacīja, ka ne. Viss esot skaidrs — pilnīgi skaidrs. Un pēkšņi viņš piebilda:

—   Bolīvietis negrib uzņemties atbildību, mis Čerela.

—   Ak, dievs!

—   Nekas. — Un viņš pasmaidīja.

«Zobi viņam patiešām ir īsti,» Dinija nodomāja, «var redzēt zelta plombes.»

Pienākuši pie Voltera ministrijas, viņi devās iekšā. Pa platām kāpnēm un pagaru gaiteni kalpotājs viņus ieveda lielā, tukšā telpā, kuras galā kurējās kamīns. Bobijs Ferārs piebīdīja pie galda krēslu.

—   «Grafiku» vai šo? — un viņš izvilka no sānkabatas mazu sējumiņu.

—   Abus, lūdzu, — Dinija vārgā balsī sacīja. Bobijs nolika viņas priekšā kā vienu, tā otru. «Šī» bija maza, plāna, sarkana grāmatiņa ar kara dzejoļiem.

—   Tikko iznākusi, — Bobijs Ferārs paskaidroja. — Nupat pēc pusdienām nopirku.

—   Jā, — teica Dinija un apsēdās.

Vienas no durvīm atdarījās, un pa tam palūkojās kāds cilvēks.

— Mister Ferār, iekšlietu ministrs jūs gaida.

Bobijs Ferārs pameta skatienu uz Diniju, izgrūda caur zobiem: — Galvu augšā! — un mierīgiem soļiem devās projām.

Nekad savā mūžā meitene nebija jutusies tik vientuļa, kā sēžot šai plašajā uzgaidāmajā telpā, nekad nebija tik ļoti priecājusies par savu vientulību un tik bezgalīgi baidījusies no mirkļa, kad tā beigsies. Viņa atšķīra mazo grāmatiņu un izlasīja:

Tur glītu zīmi viņš redzēja,

Kas pakārta, bija virs kamīna, —

Ka kroplajiem varoņiem locekļi

Par lētu cenu tiek gādāti.

Vēl labākā stāvoklī virsnieki esot:

Tie ceļi vai elkoņi, gurni vai pleci

Un rokas, un kājas, kas zudušas karā,

Pavisam par brīvu iegādāt varot.

Tad jauna ierēdne ienāca …

Malka pēkšņi nosprakstēja, un no kamīna izlidoja dzirksteles. Dinija skumji nolūkojās, kā tās izplēn uz grīdsegas. Viņa pārskrēja ar acīm vēl dažus dzejoļus, bet neko nesaprata un, aizvērusi mazo sējumiņu, atšķīra laikrakstu. Pārlapojusi to no sākuma līdz beigām, viņa nespēja atcerēties nevienu vienīgu ilustrāciju. Nespēka sajūta sirds apvidū aizmigloja kā acis, tā prātus. Viņa vaicāja sev, vai briesmīgāk ir gaidīt, kad operēs pašu vai kādu, ko mīl, un nolēma, ka otrā iespēja droši vien ir ļaunāka. Likās, pagājušas veselas stundas; cik ilgi īsti Bobijs bija projām? Tikai pusseptiņi! Atstumdama krēslu atpakaļ, meitene piecēlās. Pie sienām karājās Viktorijas laikmeta valstsvīru portreti, un viņa klīda no viena pie otra; taču sejas līdzinājās cita citai kā ūdens lāses, vienīgi vaigu bārdas dažiem bija garākas, dažiem īsākas. Dinija devās atpakaļ uz savu vietu, pievilka krēslu cieši pie galda un, atbalstījusi elkoņus uz tā, iespieda zodu delnās: neērtais stāvoklis sniedza zināmu atvieglojumu. Paldies dievam — Hjūberts nezina, ka patlaban izšķiras viņa liktenis, un nav spiests ciest tādas gaidīšanas mokas. Dinijai ienāca prātā Džīna un Alans, un viņa no visas sirds ilgojās, kaut tie būtu sagatavojušies visļaunākajam. Ar katru mirkli ļauns iznākums šķita arvien neizbēgamāks. Meiteni pārņēma dīvains stingums. Bobijs Ferārs vispār neatgriezīsies — nekad, nekad! Un viņai gribējās, lai tā notiktu, jo viņš taču atnestu nāves spriedumu. Beidzot meitene nolaida rokas uz galda un atspieda tajās pieri. Cik ilgi bija vilkusies šī savādā nemaņa, Dinija nezināja — tad kāds tuvumā nokāsējās, un viņa spēji pacēla galvu.

Tas nebija Bobijs Ferārs; kājas mazliet ieplētis un rokas pabāzis aizmugurē zem vizītsvārku stūriem, kamīna priekšā stāvēja garš vīrs ar iesarkanu, gludi skūtu seju un ezītī sasukātiem sudrabotiem matiem; platām, gaišpelēkām acīm viņš cieši urbās meitenē; lūpas bija viegli pavērtas, it kā vīrs grasītos ko teikt. Dinija aiz izbīļa nespēja piecelties un sēdēja, samulsusi vērdamās svešajā.

—   Mis Čerela! Necelieties kājās! — viņš noraidot izvilka roku no svārku šķēluma. Dinija labprāt palika sēžam — ceļi drebēja kā drudzī.

—   Ferārs stāsta, ka jūs esot rediģējusi sava brāļa dienasgrāmatu?

Dinija nolieca galvu. Dūša, jāsaņem dūša!

—   Vai iespiestais teksts atbilst oriģinālam?

—   Jā.

—   Vārdu pa vārdam?

— Jā. Neesmu ne ko grozījusi, ne svītrojusi. Blenzdama viņam sejā, meitene nespēja saredzēt neko citu kā vienīgi apaļās, spīdošās acis un mazliet atkareno apakšlūpu. Likās, viņas priekšā atrodas gandrīz vai dievs. Aptverot šo dīvaino domu, viņai notirpa locekļi un lūpās iegūlās vārs, izmisuma pilns smaids.

— Man jums kaut kas jājautā, mis Čerela. Dinijas klusi izdvestais «jā» atgādināja nopūtu.

— Cik daudz no šīs dienasgrāmatas uzrakstīts pēc jūsu brāļa atgriešanās?

Viņa neizpratnē lūkojās vaicātājā, bet tad, piepeši aptvērusi dzirdētā jēgu, kā dzelta pietrūkās kājās.

— Neviens vārds! Ne pušplēsts vārds! Viss rakstīts tur, tanī laikā.

— Vai drīkstu jautāt, kā jūs to zināt?

— Mans brālis… — tikai tagad meitenei ienāca prātā, ka viņas rīcībā ir vienīgi Hjūberta dotais vārds, — mans brālis tā teica.

— Un jūs viņam ticat kā dievam?

Dinijai pietika humora izjūtas, lai nepieņemtu augstprātīgu pozu, taču galva pati no sevis paslējās atpakaļ.

— Kā dievam. Mans brālis ir karavīrs un … Viņa apklusa un, lūkodamās uz atkareno apakšlūpu,

izmisuma pilna pati sev pārmeta, ka lietojusi šo nodrāzto izteicienu.

—   Bez šaubām, bez šaubām! Bet jūs, protams, apzināties, cik tas svarīgi?

—   Man ir oriģināls… — viņa stomīgi iesāka. Ai, kāpēc viņa nebija paņēmusi manuskriptu līdzi! — Tajā skaidri redzams… es gribu teikt, tas ir vienos traipos, netīrs. Varu jums to katrā laikā parādīt. Vai man…

Viņš atkal noraidot pacēla roku.

— Lai paliek. Vai jūs ļoti mīlat savu brāli, mis Čerela?

Dinijas lūpas nodrebēja.

—   Ārkārtīgi. Mēs visi viņu mīlam.

—   Dzirdēju, viņš nupat esot apprecējies?

—   Jā, pavisam nesen.

—   Vai jūsu brālis ir karā ievainots?

—   Jā: Lode izgājusi cauri viņa kreisajai kājai.

— Un rokas nav skartas? Atkal šis dzēliens!

—   Nē! — Īsais vārdiņš noskanēja kā šāviens. Pusminūti … minūti abi stāvēja, vērdamies viens otrā; Dinijai gribējās lūgt, sašutumā kliegt, runāt nesakarīgus vārdus, taču meitene saknieba lūpas un aizsedza muti ar plaukstu. Viņš pamāja.

Pateicos, mis Čerela. Pateicos. — Viņš palieca galvu mazliet sāņus un, it kā nesdams to uz paplātes, pagriezies devās uz izeju. Kad durvis aiz viņa aizvērās, Dinija apklāja seju ar rokām. Ko viņa bija izdarījusi? Noskaņojusi naidīgi? Meitene pārbrauca ar delnām pār vaigiem, pār visu ķermeni un, palikusi tā stāvot, satraukumā drebēdama, stingi nolūkojās viņam pakaļ. Pēc brīža durvis atkal atdarījās un istabā ienāca Bobijs Ferārs. Viņš pazibināja līdzenos zobus, pamāja ar galvu, aizvēra durvis un teica:

— Viss kārtībā.

Dinija apsviedās pret logu. Ārā bija jau tumšs, taču arī gaismā viņa neko nebūtu redzējusi. Viss kartībā! Viss kārtībā! Viņa izberzēja ar dūrēm acis, apgriezās apkārt un izstiepa abas rokas, pati nesamanīdama, kam.

Rokas neviens nesaņēma, bet Bobija Ferāra balss noteica:

—  Jūtos ļoti laimīgs.

—  Es domāju, ka esmu visu sabojājusi.

Tagad meitene ieraudzīja viņa acis — apaļas kā kucēnam.

— Ja viņš nebūtu jau iepriekš izlēmis, viņš nemaz pie jums neiznāktu, mis Čerela. Tik ciets krams nu viņš tīri nav. Redziet, viņš bija ēdis pusdienas kopā ar tiesnesi — un tas nāca stipri par labu.

«Tātad velti es mocījos,» nodomāja Dinija.

— Vai bija jārāda ievads, mister Ferār?

— Nē, un itin labi — iespējams, ka tas būtu tikai kaitējis. Patiesību sakot, par visu jāpateicas tiesnesim. Taču jūs atstājāt uz viņu labu iespaidu. Viņš teica, ka jums varot redzēt cauri.

— Ko jūs sakāt!

Bobijs Ferārs paņēma no galda dzejoļu grāmatiņu, uzmeta tai mīlestības pilnu skatienu un iebāza kabatā. — Vai iesim?

Vaitholā Dinija dziļi ievilka elpu, it kā, ilgi slāpusi, nespētu vien atdzerties un gribētu, lai krūtīs ieplūst viss novembra krēslainais gaiss.

—  Skriešu uz pastu! — meitene sacīja. — Viņš taču savu lēmumu tagad negrozīs, vai ne?

—  Viņš man deva savu vārdu. Jūsu brāli atbrīvos jau šovakar.

—  Ai, mister Ferār! — acīs pēkšņi ieriesās asaras. Dinija novērsās, lai tās noslēptu, un, kad pagriezās atkal pret savu ceļabiedru, tas jau bija projām.

XXXVII NODAĻA

Nosūtījusi no pasta telegrammas tēvam un Džīnai un piezvanījusi Flērai, Adriānam un Hilerijam, Dinija taksometrā atgriezās Mauntstrītā un tūlīt devās uz tēvoča kabinetu. Sers Lorenss, kas sēdēja pie kamīna, turēdams rokā atvērtu grāmatu, bet to nelasīdams, pacēla galvu.

—   Kas jauns, Dinij?

—   Glābts!

—   Pateicoties tev!

— Bobijs Ferārs saka — pateicoties tiesnesim. Es visu gandrīz sabojāju, tēvoc.

—   Pazvani! Dinija pazvanīja.

—   Blor, palūdziet, lai lēdija Monta ienāk pie manis.

—   Labas vēstis, Blor; misteru Hjūbertu atbrīvos.

— Paldies, mis; derēju uz sešām mārciņām pret četrām, ka tā būs.

—   Ko mēs uz šiem priekiem varētu darīt, Dinij?

—   Man jābrauc uz Kondafordu, tēvoc.

—   Ne ātrāk, kamēr būs paēstas pusdienas. Šodien tu dabūsi žvinguli. Kā ar Hjūbertu? Vai kāds aizies viņam pretī?

—   Tēvocis Adriāns teica, lai es labāk neejot, viņš aiziešot pats. Hjūberts, protams, steigsies uz savu dzīvokli un gaidīs Džīnu.

Sers Lorenss šķelmīgi piemiedza aci.

—   No kurienes tad viņa atlidos?

—   No Briseles.

—   Ak, tad tur atradās operatīvais centrs! Šā uzņēmuma slēgšana sniedza man gandrīz tikpat lielu atvieglojumu, Dinij, kā Hjūberta atbrīvošana. Mūsu laikos ar tādiem trikiem tālu netiek.

—   Manuprāt, viņi būtu tikuši, — sacīja Dinija; tagad, kad bēgšanas plāns bija kļuvis lieks, tas vairs nelikās tik fantastisks. — Krustmāt Emij! Cik jauki rītasvārki!

—   Es pašlaik ģērbos. Blors vinnējis četras mārciņas. Dinij, dod buču. Un tēvocim arī. Tu proti tik jauki bučoties — tā no sirds. Ja dzeršu šampanieti, rīt būšu slima.

—  Bet vai tad tev jādzer, krustmāmiņ?

—  Jā. Dinij, apsoli, ka nobučosi to jauno cilvēku.

—  Vai tev par bučošanos maksā starpnieces naudu, krustmāt Emij?

—  Nestrīdies man pretī — es zinu, viņš gribēja izzagt Hjūbertu no cietuma: izgriezt restes vai ko citu. Mācītājs stāstīja, ka viņš kādā jaukā dienā atlidojis ar bārdu un paķēris līmeņrādi un divas grāmatas par Portugāli. Visi vienmēr bēg uz Portugāli. Mācītājam novelsies kā akmens no sirds, viņš no raizēm kļuvis pavisam vājš. Tāpēc es domāju, ka tev vajadzētu gan viņu nobučot.

—  Mūsdienās skūpsts neko nenozīmē, krustmāmiņ. Es gandrīz noskūpstīju Bobiju Ferāru, tikai viņš to laikus paredzēja.

—  Dinijai nevar uzkraut šādu bučošanos, — teica sers Lorenss, — viņai būs jāpozē manam miniatūru gleznotājam. Jaunais cilvēks rīt ieradīsies Kondafordā, Dinij.

—  Tavs tēvocis, Dinij, ir ķerts uz «īstu lēdiju» vākšanu. Tādu nemaz vairs nav. Izmirušas. Mēs visas tagad esam tikai sievietes.

Ar vienīgo vēla vakara vilcienu Dinija devās uz Kondafordu. Pusdienās viņa bija devīgi cienāta ar vīnu un tagad slīga svētlaimīgā pusmiegā, priecādamās par visu — kā par vilciena kustību, tā arī par mēness apmirdzētajiem naksnīgajiem laukiem, kas traucās gar vilciena logiem. Ap lūpām viņai rotājās laimīgs smaids. Hjūberts brīvs! Kondaforda glābta! Tēvs un māte varēs atkal būt mierīgi! Džīna laimīga! Alanam vairs nedraud negods! Citi pasažieri — jo Dinija brauca trešajā klasē — lūkojās viņā gan ar atklātu, gan slēptu izbrīnu, ko tik devīgi smaidi modina ikviena nodokļu maksātāja prātā. Apskurbusi, jukusi vai vienkārši iemīlējusies? Laikam viss kopā! Un Dinija savukārt nolūkojās ceļabiedros labvēlīgā līdzjūtībā, jo viņiem, nabadziņiem, acīm redzot, sirds neplūda pāri no laimes. Pusotras stundas aizskrēja ātri, un meitene izkāpa uz blāvi apgaismotā perona mazāk miegaina, bet tikpat pacilāta, kā iekāpjot vilcienā. Viņa bija aizmirsusi telegrammā piebilst, ka brauks mājup, tāpēc vajadzēja pamest lietas stacijā un iet kājām. Dinija nogriezās uz lielceļa; gājiens tā iznāca garāks, taču viņai tieši gribējās pastaigāties un ieelpot pilnu krūti dzimtenes gaisa. Naktī, kā vienmēr, visi priekšmeti izskatījās svešādi, un šķita, viņa iet gar mājām, dzīvžogiem un kokiem, kurus nekad nav redzējusi. Ceļš ievijās mežā. Padrāzās garām kāda mašīna, un žilbinošajā starmešu gaismā Dinija pamanīja, kā pašā riteņu priekšā pār ceļu pāršmauc zebiekste — jocīgs, sīks zvēriņš ar čūskai līdzīgi izliektu, garu muguru. Meitene kādu brīdi pastāvēja uz tilta, kas veda pār šauru, līkumotu upīti. Šis tilts bija simtiem gadu vecs, gandrīz tikpat vecs kā vissenākie akmeņi Kondafordas mūros, taču joprojām stiprs. Tūlīt aiz tā atradās parka vārtiņi, un, kad sevišķi slapjos gados upe izgāja no krastiem, ūdens pārplūdināja pļavu un aizsniedza gandrīz krūmāju, kas kuploja kādreizējā grāvja vietā. Dinija atgrūda vārtiņus un sāka soļot pa piebraucamā ceļa zālaino malu, gar kuru auga rododendroni. Viņas priekšā slējās nama fasāde, kas patiesībā bija tā mugurpuse, — gara, zema, tumša. Mājinieki viņu negaidīja, un pulkstenis bija tuvu pusnaktij; Dinijai ienāca prātā klusiņām apiet mājai apkārt un palūkoties uz pelēko, spokaino, kokiem apjozto un vīteņaugos slīgstošo ēku mēness gaismā. Pagājusi garām īvju kokiem, kas meta strupas ēnas augšējās parka terases piekājē, viņa pienāca pie maura un apstājās, dziļi elpodama un ietverdama skatienā visu, ar ko bija kopā uzaugusi. Mēness staros rēgaini zalgoja logu stikli un magnoliju spīdīgās lapas; vecie akmeņi slēpa sevī neskaitāmas mīklas. Kāds daiļums! Tikai vienā logā dega gaisma — viņas tēva kabinetā. Dinijai likās dīvaini, ka visi jau devušies pie miera, kad sirdī vēl nevarēja būt rimis līksmais satraukums. Viņa aizzagās no zāliena uz terasi un ielūkojās pa aizkaru spraugu istabā. Ģenerālis sēdēja pie rakstāmgalda, izklājis savā priekšā papīru kaudzi, rokas sažņaudzis klēpī un galvu noliecis. Dinija varēja redzēt tēva iekritušos deniņus, matus, kas pēdējā laikā bija stipri nosirmojuši, sakniebtās lūpas un bezgala nomākto sejas izteiksmi. Viņš atgādināja cilvēku, kas pacietīgi un klusu gaida, kad saņems nelaimes vēsti. Mauntstrītā meitene bija lasījusi par Amerikas pilsoņu karu un nodomāja ka tieši tā laikam izskatījies kāds vecs dienvidnieku ģenerālis naktī pirms Lī padošanās . [30] tikai toreiz vīrieši nēsājuši bārdas. Pēkšņi viņai iešāvās prātā, ka ļaunas sagadīšanās pēc, mājinieki vēl nebūs saņēmuši telegrammu. Viņa pieklauvēja pie loga rūts. Tēvs pacēla galvu. Mēness gaismā ģenerāļa seja likās pelnu pelēka; acīm redzot, vecais vīrs domāja, ka meita atvedusi ziņu par visļaunāko; viņš atvēra logu. Dinija pārliecās pār palodzi istabā un uzlika rokas tēvam uz pleciem.

— Tēt! Vai jūs nesaņēmāt manu telegrammu? Viss ir labi, Hjūberts atrodas brīvībā.

Ģenerāļa rokas uzšāvās augšup un spēji satvēra Dinijas locītavas, sejā ieplūda sārtums, lūpas atvilga, viņš pēkšņi izskatījās desmit gadus jaunāks.

— Vai tas … vai tas noteikti zināms, Dinij?

Dinija palocīja galvu. Viņa smaidīja, taču acīs mirdzēja asaras.

— Ak dievs! Tā tik ir vēsts! Nāc iekšā! Skriešu pateikt mātei! — Un Dinija vēl nepaspēja ienākt, kad viņš jau izmetās ārā pa, durvīm.

Meitene stāvēja kailajā, kazarmai līdzīgajā istabā, kuru viņas ar māti velti bija mēģinājušas padarīt skaistāku, un nolūkojās šai mākslas bezspēcības liecībā, smaidīdama to pašu smaidu, kas jau visu vakaru rotājas viņas lūpās. Tēvs ar saviem papīriem, militārās zinātnes grāmatām, senajām fotogrāfijām, Indijas un Dienvidāfrikas suvenīriem, mīļākā zirga akvareli, muižas karti, leoparda ādu — šis briesmonis viņu bija gandrīz saplosījis — un divām izbāztām lapsu galvām — nu viņš būs atkal laimīgs! Lai dievs dod viņam veselību!

Dinija nojauta, ka māte un tēvs savā priekā labāk gribēs pabūt vieni, un klusi uzgāja augšā pie Klēras. Pats mundrākais ģimenes loceklis gulēja, izbāzis pidžama tērpto roku no segām un atbalstījis vaigu uz delnas mugurpuses. Brītiņu maigi nolūkojusies tumšajā, īsi apcirptajā galviņā, Dinija izgāja ārā. Nav ko traucēt tik saldu miegu! Stāvēdama savā guļamistabā pie atvērta loga, viņa vērās caur puskailo gobu zariem uz laukiem un tālo mežu, kas mazgājās mēness staros. Pašreiz, bija grūti neticēt dievam. Taču likās zemiski un sīkumaini ticēt viņam tad, kad klājās labi, un neticēt, kad draudēja posts, — tas bija tikpat zemiski un sīkumaini kā lūgt dievu, kad kaut kas bija ļoti nepieciešams, un nelūgt to, kad nekā nevajadzēja. Tomēr galu galā dievs ir Mūžīgais Gars, ko cilvēka prāts nespēj aptvert; dievs nav mīlošais, viegli izprotamais tēvs. Jo mazāk par viņu domā, jo labāk. Viņa ir mājās — kā kuģis, kas pēc vētras iebraucis ostā; ar to pietiek! Meitene sagrīļojās un juta, ka ir gandrīz aizmigusi. Gulta nebija atklāta, bet, padabūjusi vecu, biezu rītasvārku, viņa noāva kurpes, nometa kleitu un zeķturi, apģērba rītasvārkus un saritinājās zem dūnu segas. Pēc divām minūtēm viņa ar to pašu smaidu lūpās jau atradās miega valstībā …

Nākamajā rītā pie brokastu galda pienāca Hjūberta telegramma, kas vēstīja, ka viņi ar Džīnu ieradīšoties pievakarē.

—   «Jaunais skvairs atgriežas tēva sētā!» — nomurmināja Dinija. — «Ved līdzi līgavu!» Paldies dievam, būs jau tumšs, un svešas acis neredzēs, kā mēs kaujam baroto teļu. Vai šis pazudušā dēla cienasts ir gatavs, tēt?

—   Man no tava vecvectēva laikiem atlikušas divas 1865. gada «Šambertēna» pudeles. Dzersim to un vecu brendiju.

—   Hjūbertam vislabāk garšo slokas, ja tās varētu dabūt, māt, un pankūkas. Un kā ir ar upes austerēm? Austeres viņam arī iet pie sirds.

—   Es palūkošos, Dinij.

—   Un šampinjonus, — piebilda Klēra.

— Baidos, ka tev vajadzēs apskriet visu apkārtni, māt.

Lēdija Čerela smaidīja, viņa izskatījās gluži jauna.

— Šodien laiks kā radīts medībām, — teica ģenerālis. — Ko tu uz to saki, Klēra? Kaimiņi pulcējas pulksten vienpadsmitos pie Vaivelskrosas.

— Ar lielāko prieku!

Nākdama no staļļiem, kur bija aizgājusi pavadīt tēvu un Klēru, Dinija nolēma ar suņiem paklaiņāt apkārt.

Atvieglojums pēc ilgās gaidīšanas un apziņa, ka nav ne par ko jāraizējas, bija tik brīnišķīga, ka viņa nespēja pat dusmoties par Hjūberta sabojāto karjeru, kas neatradās ne par matu labākā stāvoklī kā pirms diviem mēnešiem, kad izraisīja Dinijā tādu sarūgtinājumu. Hjūberta nepatikšanu kamols patiesi nebija atrežģījies, drīzāk — vēl vairāk sapinies, jo tagad vajadzēja domāt arī par sievu; un tomēr meitene jutās līksma kā putns gaisā. Tas pierādīja, ka Einšteinam taisnība un pasaulē viss relatīvs!

Dodamās uz terasi, Dinija patlaban dziedāja «Linkolnšīras malumednieku», kad motocikla tarkšķis piebraucamajā ceļā lika viņai apgriezties. Kāds cilvēks sportista tērpā pamāja ar roku, piebrauca mašīnu pie rododendrona krūma un nāca uz viņas pusi, ejot atbrīvodamies no cepures.

Alans, protams! Un Dinija nojauta, ka tūlīt viņai piedāvās roku un sirdi, šorīt viņam nekas vairs nestāv ceļā; bīstamo varoņdarbu nebija vajadzējis veikt, tāpēc bildinājums neizskatīsies pēc atalgojuma prasīšanas.

«Bet varbūt,» meitene nodomāja, «viņš vēl nav noskuvis bārdu — tas varētu viņu aizkavēt.» Ak, vai! Alana zods bija gluds, tikai bālāks nekā iedegusī seja.

Viņš pienāca klāt, izstiepis abas rokas, un Dinija pasniedza savējās. Saķērušies viņi brīdi palika stāvam un lūkojamies viens otrā.

— Nu, — Dinija beidzot ierunājās, — klājiet vaļā. Jūs esat nobiedējis mūs visus līdz nāvei, jaunais cilvēk.

— Iesim apsēdīsimies uz terases, Dinij.

— Labi. Nesaminiet Skaramušu, viņš jums pinas pa kājām, un tās nav nekādas maziņās.

— Tik lielas arī nemaz nav. Dinij, jūs izskatāties … Nekā tamlīdzīga, — teica Dinija, — izskatos drīzāk izvārgusi. Zinu visu par profesoru un īpašo kasti bolīviešu skeletiem, kuru vietu uz kuģa bija paredzēts ieņemt Hjūbertam.

— Kā jūs to zināt?!

— Mēs neesam muļķi, Alan. Kāda bija jūsu paredzētā loma — kāpēc vajadzēja bārdu un tā tālāk? Mēs nevaram sēdēt tieši uz akmens.

— Vai es nevarētu noderēt par spilvenu?

— Skaidrs, ka ne. Paklājiet savu ādas jaku. Tā!

— Nu, — viņš norūca, īgni vērodams zābaku, — ja jūs īsti gribat zināt… Nekā noteikta mēs, protams, nebijām izdomājuši, jo viss bija atkarīgs no tā, kā Hjūbertu sūtīs. Vajadzēja izplānot vairākus variantus. Ja tvaikonis iegrieztos kādā spāņu vai portugāļu ostā, mēs izmantotu kasti. Hallorsens brauktu ar to pašu kuģi, un mēs ar Džīnu gaidītu ostā ar lidmašīnu un īstajiem skeletiem. Kad Hjūbertu nogādātu malā, Džīna sēstos pie stūres — viņa ir dzimusi lidotāja — un abi laistos uz Turciju.

—   Jā, — Dinija sacīja, — tiktāl mēs uzminējām.

—   Kā?

—   Tas nav svarīgi. Un kāds bija otrs variants?

—   Bez ostas būtu daudz grūtāk; mēs dzīrāmies nosūtīt viltotu telegrammu Hjūberta sargiem. Viņi to saņemtu, kad vilciens pienāktu Sauthemptonā vai kādā citā ostā: telegrammā būtu pavēle nogādāt Hjūbertu policijas iecirknī un gaidīt turpmāku rīkojumu. Ceļā Hallorsens uz motocikla ietriektos taksometrā no vienas puses un es — no otras; kad izceltos kņada, Hjūbertam vajadzētu nepamanītam ielēkt manā mašīnā, un es viņu aizrautu uz lidlauku.

—   Hm! — novilka Dinija. — Uz ekrāna tas izskatītos ļoti jauki, bet vai dzīvē sargi ir tādi vientieši?

—   Jāatzīstas, ka šo variantu mēs nebijām līdz galam izstrādājuši. Paļāvāmies uz pirmo.

— Vai nauda visa ir vējā?

— Nē; tikai ap divi simti; un lidmašīnu mēs varam atkal pārdot.

Nenovērsdama acis no Alana, Dinija atviegloti nopūtās.

— Nu, — viņa sacīja, — ja gribat zināt manas domas, tad jūs esat diezgan lēti tikuši cauri.

Alans jautri atņirdza zobus. — Laikam gan; turklāt, ja tas būtu izdevies, es neuzdrīkstētos jums uzbāzties. Dinij, šodien man jādodas atpakaļ uz kuģi. Vai jūs nebūtu ar mieru…

Dinija viņu maigi pārtrauca: — Pret tāliem draugiem iesilst sirds, Alan. Kad jūs nākamreiz atgriezīsieties, es patiesi padomāšu.

—   Vai drīkstu jūs noskūpstīt?

—   Jā. — Meitene pasniedza vaigu.

«Filmu varoņi,» viņa nodomāja, «šādā brīdī noskūpsta meitenes valdonīgi uz lūpām. Viņš to nedara! Nudien, laikam taču jūt pret mani gluži vai cieņu!» Un viņa piecēlās.

— Ejam, dārgo zēn; un liels paldies par visu, ko jums, par laimi, nevajadzēja darīt. Es patiesi pacentīšos sev iestāstīt, ka neesmu zvērināta vecmeita.

Alans bēdīgi pavērās meitenē, it kā nožēlodams, ka bijis tik savaldīgs, un tad atbildēja viņas smaidam. Drīz motocikla troksnis pagaisa rudens vēja klusajās nopūtās.

Joprojām smaidīdama, Dinija atgriezās mājās. Alans, bez šaubām, ir jauks! Taču tā uzreiz nevar! Pat šajos laikos cilvēki dažkārt rūgti nožēlo savu pārsteidzību!

Pēc agra, viegla lenča lēdija Čerela aizbrauca zirgu puiša vadītajā fordā meklēt «baroto teļu». Dinija grasījās apstaigāt dārzu un palūkoties, vai novembris nav atstājis kādu ziedu, kad istabene viņai ienesa vizītkarti:

MISTERS NEILS VITNIJS, Ferdinanda studija Orčardstrītā, Čelsijā.

«Palīgā!» viņai iešāvās prātā. «Tēvoča Lorensa jaunais cilvēks!»

—   Kur viņš ir?

—   Holā, mis.

—   Ievediet viņu viesistabā; tūlīt iešu.

Atbrīvojusies no groza un dārza cimdiem, Dinija apskatīja mazajā, pūdera putekļiem klātajā spogulītī savu degunu; ieiedama pa divviru durvīm viesistabā, viņa pārsteigta ieraudzīja «jauno cilvēku», kas sēdēja, ērti atslējies pret atzveltni, amata rīkus novietojis blakus. Viņam bija biezi, sirmi mati un monoklis ar melnu lentīti; kad viesis piecēlās, Dinija noprata, ka viņam nav nekādā ziņā mazāk par sešdesmit gadiem. Viņš sacīja:

— Mis Čerela? Jūsu tēvocis, sers Lorenss Monts, uzdeva man uzgleznot jūsu miniatūru.

— Zinu, — atteica Dinija, — tikai domāju … — viņa nepabeidza. Galu galā kāpēc tēvocis Lorenss nevarētu atļauties mazliet pajokot — un, kas zina, varbūt tāds ir viņa priekšstats par jaunību.

«Jaunais cilvēks» iesprauda monokli glītajā, sārtajā vaigā, un viņa zilā acs vērīgi nopētīja meiteni. Pašķiebis galvu uz sāniem, viņš sacīja: — Ja varēsim izdarīt uzmetumu un jūs man iedosiet kādas fotogrāfijas, es jūs daudz nemocīšu. Jūsu apģērbs — zils kā lini — ir tieši īstā krāsa; aizmugurē debesis — pie šā loga — jā, ne pārāk zilas — īpatnējais Anglijas blāvums. Kamēr vēl gaišs, vai mēs varētu? … — Un, visu laiku runādams, viņš sakārtoja molbertu un krāsas.

—   Sers Lorenss, — viņš atsāka, — grib, lai uzgleznoju angļu lēdiju; viņai piemīt augsta kultūra, taču tā nelec acīs. Pagriezieties mazliet iesāņus. Pateicos… deguns …

—   Jā, — Dinija piekrita, — bezcerīgs.

—   Ai, nē, nē! Brīnišķīgs. Seram Lorensam, cik noprotu, jūs esat vajadzīga viņa sieviešu tēlu kolekcijai. Es jau divas esmu viņam uzgleznojis. Esiet tik laipna, nolaidiet plakstiņus! Nē! Palūkojieties uz mani! Tā! Zobi — apbrīnojami!

—   Pagaidām vēl visi manējie.

—   Tāds smaids tieši vajadzīgs, mis Čerela; mazliet šķelmīgs; ne pārāk daudz, bet taisni tik, cik nepieciešams.

—   Vai manā smaidā visu laiku jābūt tieši trim uncēm šķelmības?

—   Nē, nē, mīļā jaunā lēdij, tik bargs es nebūšu. Tagad, lūdzu, pagriezieties trīs ceturtdaļu stāvoklī. Ā! Nu es redzu matu līniju; ļoti jauka krāsa.

— Ne pārāk rudi, bet tik, cik nepieciešams, jā? «Jaunais cilvēks» neatbildēja. Viņš jau bija pilnīgi iegrimis darbā — zīmēja un rakstīja īsas piezīmes uz lapas malām.

Dinija stāvēja sarauktām uzacīm un neuzdrošinājās pakustēties. Pēkšņi viņš apstājās un gaiši pasmaidīja.

— Jā, jā, jā, — viņš noteica. — Redzu, redzu.

Ko viņš bija ieraudzījis? Dinija piepeši jutās kā upura jērs un mulsumā sažņaudza pirkstus.

—   Paceliet rokas, mis Čerela. Nē! Tas pārāk atgādina madonnas. Nav jāaizmirst, ka matos jums lēkā velniņi. Skatieties tieši uz mani.

—   Vai jautri? — vaicāja Dinija.

—   Ne pārāk jautri; tieši tik, cik … Jā, tas ir anglisks skatiens; atklāts, bet atturīgs. Tagad palieciet sānis kaklu. Tā, tā! Mazliet galvu atpakaļ. Jā-a. Ziniet, kā dara briežu mātes; gandrīz — kaut kas no — nē, ne izbiedēti — drusku augstprātīgi.

Viņš atkal ķērās pie zīmuļa — gluži aizmirsies darbā, it kā pārcēlies kaut kur tālu projām.

Dinija nodomāja: «Ja tēvocis Lorenss grib lauku lelli, viņš to dabūs.»

«Jaunais cilvēks» nolika zīmuli sānis un atkāpās atpakaļ; viņa galva pieliecās plecam, un visa uzmanība it kā sakopojās Dinijai pievērstajā monoklī.

—   Izteiksme, — viņš nomurmināja.

—   Vai tad jūs negribat, lai es izskatos pēc dīkdienes? — vaicāja Dinija.

—   Nerātne! — noteica «jaunais cilvēks». — Iedziļinieties sevī. Vai es varētu brītiņu paspēlēt klavieres?

—   Protams. Diemžēl uz tām sen nav spēlēts.

—   Nekas. — Viņš apsēdās, pacēla klavieru vāku, uzpūta uz taustiņiem un sāka spēlēt. Viņš spēlēja labi — spēcīgi un maigi. Dinija stāvēja flīģeļa ieliekumā un, mūzikas aizrauta, uzmanīgi klausījās. Acīm redzot, tas bija Bahs, bet Dinija nezināja īsti, kāds darbs. Izjustā, mierīgā, skaistā melodija, vienmuļi atkārtodamās, aizkustināja tā, kā spēj aizkustināt vienīgi Bahs.

—   Kas tas ir?

—   Baha korālis pianista apdarē. — Un «jaunais cilvēks» pievērsa monokli taustiņiem.

—   Dievišķīgi! It kā ausīs skanētu eņģeļu dziesmas un kājas soļotu pa ziedu pilnām pļavām,— čukstēja Dinija.

«Jaunais cilvēks» aizvēra klavieres un piecēlās.

—   Tieši tas man vajadzīgs, tieši tas man vajadzīgs, jauno lēdij!

—   Ai! — brīnījās Dinija. — Un tas ir viss?

2. Daļa Ziedošais tuksnesis

Hermonam Ouldam

I NODAĻA

1930. gadā, drīz pēc valsts budžeta pieņemšanas, Viktorijas stacijas tuvumā varēja redzēt astoto pasaules brīnumu — trīs pilnīgi atšķirīga tipa angļus, kuri vienlaicīgi aplūkoja kādu pilsētas pieminekli. Viņi nebija ieradušies reizē un stāvēja atstatu cits no cita koku neaizsegtajā laukuma dienvidrietumu stūrī, kur pavasarīgi virmojošā novakara gaisma nežilbināja acis. Pirmā bija jauna sieviete, gadus divdesmit sešus veca, otrs — jauneklīga izskata vīrietis, apmēram trīsdesmit četrus gadus vecs, bet trešais — pusmūža vīrs pāri piecdesmitiem. Jaunā sieviete, slaida, inteliģenta, bija mazliet piešķiebusi atliekto galvu; vārs smaids kavējās viņas pavērtajās lūpās. Jaunākais vīrietis bija cieši savilcis zilā mēteļa jostu ap tievo viduci, it kā saldams pavasara vējā; seja ar iedeguma pēdām bija bāla, nicīgās līnijas ap muti dīvainā pretrunā ar piemineklim pievērsto skatienu, kas pauda neviltotu aizgrābtību. Vecākais vīrietis, gara auguma, ģērbies brūnā uzvalkā, ar brūnām zamšādas kurpēm kājās, stāvēja, nevērīgi sabāzis rokas bikšu kabatās, un viņa iegarenā, vēju appūstā, glītā seja izsacīja zināmu ironiju.

Tikmēr maršala Foša statuja joprojām sēdēja zirgā un, koku ieskauta, augsti slējās pāri skatītājiem.

Jauneklīgais vīrietis pēkšņi ierunājās:

— Viņš izglāba mūs.

Abi pārējie dažādi reaģēja uz šo pieklājības normu pārkāpšanu: vecākā vīrieša uzacis mazliet pacēlās, viņš paspēra soli uz priekšu, it kā gribēdams aplūkot zirga kājas. Jaunā sieviete atskatījās un vaļsirdīgi pavērās runātājā; viņas sejā pēkšņi izpaudās pārsteigums.

—    Vai jūs neesat Vilfrīds Dezerts? Jauneklīgais vīrietis palocījās.

—    Tad mēs esam jau tikušies, — jaunā sieviete sacīja. — Flēras Montas kāzās. Ja atceraties, jūs bijāt līgavaiņa brālis, — pirmais, ko savā mūžā dabūju redzēt. Man bija tikai sešpadsmit. Jūs mani neatcerēsieties — Dinija Čerela, kristītā vārdā Elizabete. Mani paņēma par līgavas māsu pēdējā mirklī. Jauneklīgā vīrieša mute pazaudēja nicīgo izteiksmi.

—    Es ļoti labi atminos jūsu matus.

—    Mani jau tikai to dēļ vien atminas.

— Nav tiesa! Atceros, es toreiz nodomāju, ka jūs esat pozējusi Botičelli. Jūs droši vien arī tagad to darāt.

Bet Dinija domāja: «Mani jau toreiz pārsteidza viņa acis. Tās patiešām ir skaistas!» Šīs acis jau atkal bija pievērsušās statujai.

—    Viņš patiesi izglāba mūs, — Dezerts atkārtoja.

—    Ak, jā, jūs taču arī bijāt tur.

—    Lidotājos. Izkarojos līdz apnikumam.

—    Vai jums patīk statuja?

—    Man patīk zirgs.

— Jā, — Dinija nomurmināja, — tas ir īsts zirgs, nevis dīdelīga muciņa ar zobiem, nāsīm un izliektu skaustu.

—    Solīds zirgs — kā pats Fošs. Dinija savilka pieri grumbās.

—    Man patīk, ka viņš tik rāmi stāv te starp kokiem.

—    Kā klājas Maiklam? Cik atceros, jūs esat viņa māsīca.

—    Maiklam klājas labi. Vēl joprojām parlamentā un droši vien paliks tur uz visiem laikiem.

— Un Flērai?

— Flēra zied. Vai jūs zināt, ka viņai pērngad piedzima meita?

—    Flērai? Hm! Tad viņai jau divi, vai ne?

—    Jā. Meiteni nosauca par Ketrinu.

— Es neesmu bijis Anglijā kopš 1927. gada. Taisni neticami! Ilgs laiks pagājis no šīm kāzām!

— Spriežot pēc jūsu izskata, — Dinija sacīja, vērodama viņa dzeltenīgo iedegumu, — jūs esat bieži uzturējies saulē.

— Ja man trūkst saules, tad es nejūtos vairs dzīvs.

— Maikls man kādreiz izteicās, ka jūs esot apmeties uz dzīvi Austrumos.

— Jā, es tur klaiņoju. Viņa seja šķita atkal satumstam, un viņš notrīsēja. — Neganti auksts ir tāds Anglijas pavasaris!

— Vai jūs vēl rakstāt dzejoļus?

— O, jūs esat dzirdējusi par šo manu vājību?

— Es esmu lasījusi visus. Visvairāk man patika pēdējā grāmata.

Viņš pasmīnēja.

— Pateicos, ka noglaudījāt mani pa spalvai; dzejniekiem tas iet pie sirds. Kas ir tas garais vīrietis? Viņa seja man šķiet redzēta.

Garais vīrietis, kurš bija aizgājis pieminekļa otrā pusē, pašreiz nāca atpakaļ.

— Dīvaini, ka viņš man arī saistās ar šīm kāzām, Dinija klusu noteica.

Garais vīrietis pienāca pie viņiem.

— Ceļu locītavu cīpslas nekam neder, — viņš sacīja.

Dinija pasmaidīja.

— Es vienmēr priecājos, ka man tādu nav. Mēs nupat pūlējāmies noskaidrot, vai jūs pazīstam. Vai neesat bijis Maikla Monta kāzās pirms dažiem gadiem?

— Esmu. Un kas jūs esat, jaunā lēdij?

Tad mēs visi esam tur tikušies. Es esmu Maikla māsīca no mātes puses — Dinija Čerela. Misters Dezerts bija viņa līgavaiņa brālis. Garais vīrietis pamāja ar galvu.

— O! Ā! Mani sauc — Džeks Maskems. Esmu Maikla tēva brālēns.

Viņš pavērsās uz Dezerta pusi. Jūs, kā liekas, jūsmojāt par Fošu.

— Kādreiz jūsmoju.

Dinija bija pārsteigta, ka Dezerta seja kļuvusi tik drūma.

—     Jā, — Maskems atzina, — karavīrs viņš bija teicams, tur daudz tādu nebija. Taču es atnācu apskatīt zirgu.

—     Tas, protams, ir svarīgāks, — Dinija nomurmināja.

Maskems apveltīja viņu ar savu ironisko smaidu.

— Par vienu mums gan jāpateicas Fošam: viņš nekad nav pametis mūs ķezā.

Dezerts strauji pagriezās pret viņu.

— Ko jūs gribat sacīt ar šo piezīmi?

Maskems paraustīja plecus, pacēla cepuri pret Diniju un aizslāja. Pēc viņa aiziešanas iestājās dziļš klusums.

—    Uz kuru pusi jums jāiet? — Dinija beidzot ievaicājās.

—    Man būs pa ceļam ar jums.

—    Jūs esat ļoti laipns, ser. Mauntstrītā man dzīvo krustmāte. Vai šis virziens jums pieņemams?

— Pilnīgi.

— Jums vajag viņu atcerēties, tā ir Maikla māte; viņa ir brīnišķīga sieviete, pirmšķirīga meistariene aloģismos — tā lēkā no vienas tēmas uz otru, ka grūti izsekot.

Viņi šķērsoja ielu un devās pa Grovnorpleisu garām Bekingemas pilij.

— Kad jūs ierodaties mājās, jums droši vien šķiet, ka Anglija pārmainījusies, ja varat piedot man šo mēģinājumu tērzēt.

— Turklāt diezgan stipri pārmainījusies.

Varbūt jūs nemīlat «savu tēvu zemi skaisto», kā dziesmā sacīts?

— Tā iedveš man bailes!

— Vai tikai jūs nepiederat pie tiem cilvēkiem, kuri cenšas izrādīties sliktāki, nekā viņi ir?

—    Nebūt ne. Pavaicājiet Maiklam.

—    Maikls nav spējīgs aprunāt cilvēkus.

—    Tiklab Maikls, kā visi pārējie eņģeļi lidinās pa mākoņiem.

Nē, — Dinija iebilda, — Maikls ir pilnīgs reālists un ļoti anglisks.

—    Šīs īpašības nesaskan, un tā ir viņa nelaime.

—    Kāpēc jūs zākājat Angliju? Tas ir novecojis paņēmiens.

—    Es to zākāju, tikai angļiem dzirdot.

— Labi, ka vēl tā. Bet kāpēc tieši man dzirdot? Dezerts iesmējās.

— Tāpēc, ka jūs esat tāda, kādu es gribētu redzēt Angliju.

—    «Glaimus mīloša un glīta, arī šaipus pusmūža un bez lieka taukuma!»

—    Mani kaitina tas, ka Anglija joprojām uzskata sevi par zemes sāli.

— Vai tad tā nav?

— Ir, — Dezerts viņai par pārsteigumu atbildēja, — tikai Anglija nedrīkst tā domāt.

Dinija sevī nodeklamēja:

Tu esi tiepša, Vilfrīd brāl, tā teica jaunava,

Un tava mēle ļaunu melst vien prot.

Kad tu uz galvas nostājies, tas slikti izskatās.

Ir laiks, ka citu stāvokli tu rod.

Taču viņa piezīmēja vienkāršākā valodā:

—    Ja Anglija joprojām ir zemes sāls bez tiesībām to apzināties un viņa tomēr to apzinās, tad viņai, acīm redzot, ir sava nojauta. Kāpēc jums nepatika misters Maskems? Arī kāda nojauta? — Tad, ieskatījusies Dezerta sejā, viņa nodomāja: «Es esmu ļoti netaktiska.»

—    Kāpēc viņš man nepatīk? Viņš ir parastais biezādainis, mednieku un sacīkšu dalībnieku tips; tādus redzot, mani moka žāvas.

«Tas nav īstais iemesls,» Dinija domāja, joprojām vērodama viņu. Dīvaina seja! Dziļu iekšēju nesaskaņu plosīta, it kā laba un ļauna eņģeļi vestu viņa sirdī mūžīgu karu, taču Dezerta acis satrauca Diniju tāpat kā toreiz, kad sešpadsmit gadu vecumā vaļējiem matiem viņa stāvēja tam blakus Flēras kāzās.

—    Vai jums patiešām patīk klaiņot pa Austrumiem? —

—    Mani dzen Ēzava lāsts.

«Kādu dienu es piespiedīšu viņu pateikt, kas ir šis lāsts,» Dinija domāja, «tikai diezin vai es viņu vairs sastapšu.» Un vieglas trīsas pārskrēja viņai pār muguru.

—    Vai jūs pazīstat manu tēvoci Adriānu? Kara laikā viņš bija Austrumos. Tagad viņš pārzina muzejā izrakteņus. Jūs droši vien pazīstat Diānu Fērzu, — Adriāns pērn viņu apprecēja.

—    Es maz pazīstu šejienes sabiedrību.

Tad mūsu vienīgais saskares punkts ir Maikls.

Es neticu saskarei caur vidutājiem. Kur jūs dzīvojat, mis Čerela?

Dinija smaidīja.

— Redzu, ka laiks sniegt īsu biogrāfisku izziņu. Kopš neminamiem laikiem mana ģimene «nometusies» Kondafordas muižā Oksfordšīrā. Mans tēvs ir atvaļināts ģenerālis, viņam divas meitas un dēls — karavīrs, precējies, kas drīz ieradīsies atvaļinājumā no Sudānas.

—    O! — Dezerts noteica, un viņa seja atkal apmācās.

—    Man ir divdesmit seši gadi, esmu neprecēta un līdz šim bez bērniem. Mīļākā nodarbošanās — iejaukties citu darīšanās. Pati nezinu, kāpēc tas tā. Kad esmu Londonā, tad uzturos pie lēdijas Montas Mauntstrītā. Par spīti vienkāršajai audzināšanai man ir tieksmes uz izšķērdību — un nekādu iespēju tās apmierināt. Šķiet, ka man netrūkst humora izjūtas. Tagad jūsu kārta! Dezerts pasmaidīja un papurināja galvu.

Vai man jārunā jūsu vietā? — Dinija jautāja. — Jūs esat lorda Maliona jaunākais dēls, pārāk daudz karojis, rakstāt dzejoļus, jums ir tieksme uz nomadu dzīvi, un jūs esat pats sev ienaidnieks. Pēdējais atklājums varbūt var ieinteresēt presi. Nu mēs esam Mauntstrītā; iegriezieties apciemot krustmāti Emiju.

— Pateicos, nē. Bet vai negribat rīt ēst lenču kopā ar mani un apmeklēt dienas izrādi teātrī?

— Labprāt. Kur?

— Pie Dimurjē. Pusdivos.

Viņi apmainījās ar rokas spiedieniem un izšķīrās, bet, kad Dinija iegāja krustmātes namā, viņa juta patīkamu uzbudinājumu un mirkli pastāvēja pie viesistabas durvīm, smaidīdama par notikušo.

II NODAĻA

Smaids nodzisa no viņas lūpām, kad viņa izdzirdēja skaļu troksni izlaužamies caur aizvērtajām durvīm.

«Ak dievs!» viņa nodomāja. «Šodien krustmātes Emijas dzimšanas diena, un es to biju pilnīgi piemirsusi!»

Kāds pārstāja spēlēt klavieres, bija dzirdama skriešana, kņada, krēslu grūstīšana pa grīdu, divi trīs iespiedzieni, tad klusums — un mūzika atsākās no jauna.

«Pastaiga ar mūziku!» Dinija aptvēra un klusiņām atdarīja durvis. Tā, kas agrāk saucās Diāna Fērza, sēdēja pie klavierēm. Pie astoņiem dažādiem krēsliem, kas bija salikti divās pretējās rindās, tvērās astoņi bērni un viens pieaugušais spilgtās papīra cepurēs; septiņi grasījās lēkt kājās, bet divi turējās blakus uz viena krēsla. Dinija pārlaida skatienu no kreisās uz labo pusi: Ronalds Fērzs, mazs ķīnietis, krustmātes Elisonas jaunākā atvase mazā Anna, tēvoča Hilerija jaunākais — Tonijs, Maikla precētās māsas Silijas Moristones bērni Silija un Dingo, Seila Fērza un uz viena krēsla tēvocis Adriāns un Kits Monts. Tad Dinija ieraudzīja krustmāti Emiju, kura ar violetu papīra diadēmu galvā bija elsodama atslējusies pret kamīnu, un Flēru, kas vilka ārā krēslu no tās rindas, kurā sēdēja Ronalds.

— Kit, celies augšā! Tu esi nokavējis. Kits nekustējās, bet Adriāns piecēlās.

—    Neko nevar darīt, draudziņ. Viens pret visiem nevar uzstāties. Drāz tālāk!

—    Neturieties pie atzveltnēm! — sauca Flēra. — Vu Fing, kamēr spēlē, tikmēr nedrīkst sēsties! Dingo, neķeries pie pēdējā krēsla!

Mūzika apklusa. Kņada, burzma, spiedzieni, un pati sīkākā, mazā Anna, palika bez vietas.

— Nekas, dārgumiņ, — Dinija uzmundrināja viņu, — nāc šurp un sit bungas! Sit, kamēr krustmāte spēlē. Tā ir pareizi. Tagad atkal. Skaties uz krustmāti Di!

Rotaļa turpinājās, kamēr palika tikai Seila, Dingo un Kits.

«Es derēšu uz Kitu,» Dinija domāja.

Seila izstājās no rotaļniekiem. Viņu izlika ārā no rindas ar visu krēslu. Skots Dingo un gaišmatis Kits, kas bija pazaudējis skrējienā savu papīra cepuri, skraidīja ap pēdējo krēslu. Viņi te sēdās, te trūkās kājās un mēģināja sēsties no jauna. Diāna centās neskatīties uz viņiem, Flēra vīpsnādama atkāpās, krustmātes Emijas seja bija pietvīkusi. Mūzika apklusa, Dingo paspēja apsēsties, un Kits palika stāvot. Viņa vaigi kvēloja, uzacis bija sarauktas.

— Kit! — atskanēja Flēras balss. — Uzvedies, kā pienākas!

Kits atmeta galvu un sabāza dūres kabatās.

«Flēra rīkojas pareizi,» Dinija nodomāja. Kāda balss aiz muguras ierunājās:

— Tavas krustmātes dedzīgā aizraušanās ar jaunatni, Dinij, sagādā mums dažādas likstas. Kā būtu, ja mēs pameklētu mierīgu stūrīti manā kabinetā?

Dinija atskatījās un ieraudzīja sera Lorensa Monta smalko, kalsno, kustīgo seju; viņa ūsiņas jau bija gluži baltas, bet matus tikko skārusi sarma.

—    Es vēl neesmu te ieguldījusi savu artavu, tēvoci Lorens.

—    Nevajag arī. Lai šie pagāni trako. Nāc, aprunāsimies prātīgi, kā kristīgiem cilvēkiem piederas.

Dinija sekoja viņam, apspiezdama savu pašaizliedzības instinktu ar domām: «Man jāparunā par Vilfrīdu Dezertu!»

— Pie kā tu patlaban strādā, tēvoci?

— Atvēlēju sev nelielu atpūtu un lasu Harietas Vilsones memuārus. Ievērības cienīga sieviete, Dinij! Pavaldoņu laikā augstākajā sabiedrībā jau tā nebija nevienas neaptraipītas reputācijas, taču arī pie tām viņa vēl pielika savu roku! Ja tu neko nezini par viņu, tad varu pateikt, ka viņa ticēja mīlai un mīlēja vienu vienīgu vīrieti, kaut viņai bija milzums mīļāko.

— Un to tu sauc par ticēšanu mīlai?

Ko lai dara, viņai bija mīksta sirds, un visi vīrieši mīlēja viņu. Pilnīgs pretstats Ninonai de Lanklo, kura mīlēja visus vīriešus. Abas ir vērtīgas sievietes. Varbūt uzrakstīt viņu abu dialogu par tikumību? Par to vērts padomāt. Sēsties!

— Zini, tēvoci Lorens, šo pēcpusdien pie Foša pieminekļa es satiku tavu brālēnu, misteru Maskemu.

—    Džeku?

—    Jā.

— Pēdējais dendijs. Ir milzīga starpība, Dinij, starp «frantu», «dendiju», «modes ākstu», «švītu», «klīri», «švaukstu» un — nezinu, kā saucas pēdējā varietāte. Taču viņu suga pamazām izmirst. Pēc gadiem Džeks pieder pie «švītu» perioda, taču viņam piemīt īsta dendija, simtprocentīga Vaita-Melvila tipa dendija stils. Kāds tev iespaids no viņa?

— Zirgi, kārtis un aukstasinība.

Noņem platmali, dārgā. Man patīk noskatīties uz taviem matiem. Dinija paklausīja.

— Es tur sastapu vēl kādu pazīstamu: Maikla līgavaiņa brāli.

— Ko? Jauno Dezertu? Vai viņš atgriezies? — Un sera Lorensa kustīgās uzacis pacēlās augšup.

Dinijas vaigos iesitās viegls sārtums.

— Jā, — viņa atbildēja.

— Dīvains radījums, Dinij.

Dinijai pēkšņi uzplūda kāda nepieredzēta sajūta. Viņa neprastu to aprakstīt, bet tā viņai atgādināja kādu porcelāna statueti, ko viņa pirms divām nedēļām bija iedāvinājusi tēvam dzimšanas dienā: skaisti izveidotu lapsiņu ar četriem lapsēniem, kas pieglaudušies mātei. Lapsas purniņa izteiksme, maiga un aušīga, patlaban pilnīgi izpauda viņas jūtas šai mirklī.

— Kāpēc dīvains?

— Man negribētos aprunāt cilvēkus, Dinij, bet tev var teikt… Šis jaunais cilvēks nepārprotami lakstojās ap Flēru kādu gadu vai divus pēc viņas kāzām. Tāpēc viņš arī nevar nekur rimties uz vietas.

Tad to viņš būtu domājis, pieminēdams Ēzava lāstu? Nē! To Dinija apšaubīja, atcerēdamās Dezerta sejas izteiksmi, kad viņš runāja par Flēru.

— Bet tas jau bija tik sen, — viņa atteica.

— O jā, sens stāsts, bet dzirdams arī kas cits. Mūsu klubi ir īsti ļaunprātības perēkļi.

Dinijas jūtās šķita izzūdam maigums un pieaugam modrība.

— Kas vēl dzirdams par viņu? Sers Lorenss papurināja galvu.

—    Man šis jaunais cilvēks patīk, un es pat tev, Dinij, negribētu atkārtot to, par ko pats neesmu skaidrībā. Līdzko kāds iedomājas dzīvot pēc sava prāta, tā par viņu sāk melst sazin ko! — Viņš uzmeta Dinijai pēkšņu skatienu, bet viņas acis bija dzidras.

—    Kas ir tas mazais ķīnietēns?

—    Bijušā mandarīna dēls; tēvs atstājis ģimeni šeit, jo dzimtenē viņiem kaut kādi nemieri; jauks mazulis! Patīkami ļaudis šie ķīnieši. Kad pārbrauks Hjūberts?

—    Nākamo nedēļu. Viņi atlidos no Itālijas. Džīnai patīk lidot, tu jau zini.

—    Kas noticis ar Džīnas brāli? — un viņš atkal uzmeta skatienu Dinijai.

Alanu? Viņš ir jūras bāzē Ķīnā. — Tava krustmāte vēl nebeidz gausties, ka no jums abiem nav iznācis pāris.

—    Dārgais tēvoci, esmu vienmēr gatava iepriecināt krustmāti Emiju, bet Alanu es mīlu kā brāli, un tāpēc laulības izslēgtas.

—    Es nemaz negribu, lai tu precies un aizceļo sazin pie kādiem mežoņiem! — sers Lorenss sacīja.

«Viņš ir gaišreģis!» Dinijai pazibēja prātā, un viņas acis kļuva pavisam naivas.

— Sasodītais ierēdnieciskums! — sers Lorenss turpināja. — Tas ierijis visu mūsu ģinti. Abas manas meitas ir projām: Silija Ķīnā, Flora Indijā; tavs brālis Hjūberts Sudānā, tava māsa Klēra tūliņ aizbrauks, līdzko salaulāsies, — Džerijam Korvenam paredzēts postenis Ceilonā. Dzirdēju, ka Čārliju Maskemu sūtot uz gubernatora rezidenci Keiptaunā, Hilerija vecākais dēls ir civildienestā Indijā, jaunākais flotē. Nudien, Dinij, jūs ar Džeku Maskemu esat vienīgais iepriecinājums manā tuksnesī, protams, ja neskaita Maiklu.

Vai tu bieži satiecies ar misteru Maskemu, tēvoci?

— Bartona klubā diezgan bieži, turklāt viņš iegriežas arī pie manis «Kafijas namā», kur spēlējam piketu; mēs patlaban esam vienīgie spēlētāji, kamēr nav iestājusies sezona. Tagad es diezin vai satikšu viņu, pirms nebūs beigušās zirgu skriešanās sacīkstes Kembridžšīrā.

—    Vai viņš patiesi ir labs zirgu pazinējs?

—    Jā, bet tikai zirgu, Dinij. Reti gadās, ka tādiem cilvēkiem kā viņš ir interese vēl par ko citu. Zirgs ir tāds dzīvnieks, kas padara cilvēku aklu un kurlu pret visu pārējo. Zirgs prasa daudz uzmanības. Turklāt jāuzmana ne tikai zirgs, bet visi, kam sakars ar viņu. Kāds izskatījās Dezerts?

— O, — Dinija mazliet apjuka, — tāds tumši dzeltens …

— Tur vainīga nokaitētā smilts. Viņš taču dzīvo kā beduīns. Arī viņa tēvs ir vientuļnieks, Dezertiem tas asinīs. Maiklam viņš patīk par spīti visam, un tas ir labākais, kas man par Dezertu zināms.

— Kādi ir viņa dzejoļi? — Dinija jautāja.

—    Juceklīgi; ar vienu roku viņš izposta, ko ar otru radījis.

—    Varbūt viņš vēl nav atradis savu pieturas punktu. Bet acis viņam skaistas, vai ne?

—    Man vislabāk atmiņā viņa mutes līnijas — dziļš jūtīgums un sarūgtinājums.

—    Acis rāda, kāds cilvēks ir no dabas, mute — kāds viņš kļuvis.

— Mute un vēders.

—    Viņam vēdera nav, — Dinija piezīmēja. To es ievēroju.

—    Paradis iztikt ar sauju dateļu un tasīti kafijas. Nē, arābi kafiju nedzer, viņu vājība ir zaļa tēja ar piparmētrām. Šausmas! Krustmāte nāk. Kad es sacīju «šausmas», tad domāju par tēju ar piparmētrām.

Lēdija Monta bija noņēmusi savu papīra galvas rotu un mazliet atvilkusi elpu.

—    Krustmāmiņ, — Dinija sacīja, — es diemžēl biju aizmirsusi tavu dzimšanas dienu un neatnesu tev dāvanu.

—    Tad noskūpsti mani, Dinij. Es vienmēr saku: neviens tā neprot skūpstīties kā Dinija. No kurienes tu te gadījies?

—    Es iebraucu šo to iepirkties Klērai.

—    Vai naktskrekls tev līdzi?

—    Nē.

—    Nav liela bēda. Es tev iedošu savējo. Vai tu vēl joprojām valkā naktskreklus?

—    Jā, — Dinija atbildēja.

—    Prātīgs meitēns! Man nepatīk, ka sievietes valkā pidžamas, — arī tavs tēvocis tās necieš. Vienmēr slīd lejup, dari, ko gribi. Maikls un Flēra paliks uz pusdienām.

— Pateicos, krustmāt Emij, es labprāt pārnakšņošu pie jums. Es nenopirku ne pusi no tā, kas Klērai vajadzīgs.

—    Man nepatīk, ka Klēra apprecas pirms tevis, Dinij,

—    Viņai bija jāapprecas pirmajai, krustmāt.

— Blēņas! Klērai ir gudra galva, tādas nemēdz steigties. Man bija divdesmit viens gads, kad apprecējos.

— Redzi nu!

—    Nesmejies par mani. Es esmu bijusi gudra tikai vienu reizi. Vai atceries, Lorens, to ziloni — es gribēju, lai tas atsēžas, bet tas metās ceļos. Saproti, Dinij, ziloņiem kājas liecas tikai uz vienu pusi. Un es tūliņ sacīju, ka tās nelieksies uz otru pusi.

—    Krustmāt Emij, tu vispār esi pati gudrākā sieviete, kādu vien es pazīstu. Sievietes vispār mēdz būt tik apnicīgi konsekventas.

—    Mani iepriecina tavs deguns, Dinij, man tā apnikuši knābji — gan krustmātes Vilmetas, gan Henas Bentvortas un manējais tāpat.

—    Tavējais tikai mazliet atgādina ērgļa degunu, dārgā.

—    Bērnībā es briesmīgi baidījos, ka tas kļūs vēl nejaukāks. Es mēdzu stāvēt, piespiedusi degungalu pie drēbju skapja.

—    Es arī kaut ko gribēju darīt ar savu degunu, krustmāmiņ, tikai citādā veidā.

—    Reiz, kad es tā stāvēju, tavs tēvs bija noslēpies uz skapjaugšas un tad metās man virsū kā īsts leopards! Pārkoda krizdams sev lūpu un notriepa man kaklu ar asinīm.

—    Cik nejauki!

—    Jā. Lorens, par ko tu domā?

— Es domāju, ka Dinija noteikti nav ēdusi lenču. Vai tā nav, Dinij?

— Es to atliku uz rītdienu.

— Re nu! — lēdija Monta noteica. — Piezvani Bloram. Tu ātrāk nepieņemsies miesās, kamēr neapprecēsies.

—    Vispirms izprecināsim Klēru, krustmāt Emij.

—    Sentdžordža baznīcā. Hilerijs laulās, vai ne?

—    Protams.

—    Man būs jāraud.

— Kāpēc tu raudi kāzās, krustmāt?

— Viņa izskatās pēc eņģeļa, bet līgavainis melnā frakā, ūsiņas kā zobu suka, un itin nekā nejūt, taču viņa domā, ka jūt! Bēdīgi!

—    Bet varbūt tieši viņš pārdzīvo šo brīdi visdziļāk. Esmu pārliecināta, ka tā bija ar Maiklu, kad viņš precēja Flēru, un tēvoci Adriānu, kad viņš laulājās ar Diānu.

—    Adriānam ir jau piecdesmit trīs gadi, viņam ir bārda. Turklāt viņš ir Adriāns.

—    Jā, tā, protams, ir starpība. Bet es tomēr domāju, ka drīzāk jāapraud vīrietis. Sievietei tā ir laimīgākā diena mūžā, bet viņam droši vien veste par šauru un žņaudz.

—    Lorensam nebija. Viņš vienmēr bijis tievs kā klūga, un es biju tikpat slaida kā tu, Dinij.

—    Tu laikam izskatījies ļoti skaista ar plīvuru, krustmāt Emij. Tiesa, tēvoci? — Taču ironiski skumjās veco cilvēku sejas lika viņai apklust, un viņa tikai piemetināja: — Kur jūs iepazināties?

—    Medībās, Dinij. Es iekritu grāvī, tavam tēvocim tas nepatika, viņš pienāca un izvilka mani laukā.

— Ideāla iepazīšanās!

— Pārāk daudz mālu. Mēs visu dienu nerunājām viens ar otru.

— Kas tad atkal saveda jūs kopā?

— Gan šis, gan tas. Es viesojos pie Henas vecākiem, Kordrojiem, un tavs tēvocis ieradās apskatīt kucēnus. Bet kāpēc tu mani tā iztaujā?

— Es tikai vēlējos uzzināt, kā tas noticis tais laikos.

— Labāk uzzini, kā tas notiek mūsu dienās.

— Tēvocis Lorenss nebūt nevēlas tikt no manis vaļā. — Visi vīrieši ir patmīļi, atskaitot Maiklu un Adriānu.

— Turklāt man ļoti negribas, lai tu raudi.

— Blor, atnesiet mis Dinijai kokteili un sendviču, viņa nav ēdusi lenču. Un tad, Blor, misters Adriāns ar misis Čerelu un misters Maikls ar misis Montu ēdīs pie mums pusdienas. Un vēl, Blor, pasakiet Lorai, lai viņa noliek manu naktskreklu un visu pārējo zilajā viesu istabā. Mis Dinija paliks pa nakti. Ak, šie bērni! — un lēdija Monta, viegli līgodamās, izpeldēja no istabas. Namzinis viņai sekoja.

— Viņa gan ir jauka, tēvoci!

— Es to nekad neesmu noliedzis, Dinij. — Viņas tuvumā man vienmēr kļūst viegli ap sirdi. Vai viņa kādreiz mūžā ir dusmojusies?

— Dažreiz viņa sāk dusmoties, bet tūliņ visu aizmirst.

— Tas ir tiešām lieliski!

Tovakar pie pusdienu galda Dinija gaidīja, ka tēvocis kaut ar vienu vārdu pieminēs Vilfrīda Dezerta ierašanos, bet viņš klusēja.

Pēc pusdienām viņa piesēdās pie Flēras, jo apbrīnoja šo savu radinieci par tās nevainojamo savaldību, kopto seju un augumu, dzidrajām un skadrajām acīm. Varēja manīt, ka Flērai nav ilūziju pašai par sevi, bet pret Maiklu viņa izturējās dīvaini — it kā lūkotos viņā reizē no augšas un no apakšas.

«Ja es kādreiz apprecēšos,» Dinija domāja, «tad gan tā neizturēšos pret vīru. Es gribu lūkoties viņam tieši sejā kā viens grēcinieks otram.»

—    Vai tu atceries savas kāzas, Flēra?—viņa vaicāja.

—    Protams, dārgā. Nomokoša ceremonija!

—    Es šodien sastapu tavu līgavaiņa brāli. Flēras acis likās paplešamies platākas.

—    Vilfrīdu? Vai tu viņu vēl atceries?

—    Man toreiz bija sešpadsmit gadu, un viņš satrauca manu meitenīgo iztēli.

—    Tāpēc jau arī uzaicina līgavaiņa brāļus. Nu, kāds viņš tagad izskatās?

—    Ļoti iededzis un valdzinošs.

—    Flēra iesmējās.

—    Tāds viņš vienmēr bijis.

— Jā. Tēvocis Lorenss stāstīja, ka reiz Dezerts mēģinājis šo savu talantu izlietot nevietā.

Flēra bija pārsteigta.

— Es nezināju, ka baronets to pamanījis.

— Tēvocis Lorenss ir mazliet gaišreģis, Dinija piezīmēja.

— Vilfrīds gan patiešām uzvedās priekšzīmīgi, — Flēra noteica, domīgi smaidot. — Viņš aizceļoja uz Austrumiem paklausīgi kā jērs.

— Vai tikai šis iemesls vien noturējis viņu tik ilgi Austrumos?

—    Cik ilgi masalas var noturēt cilvēku istabā? Viņam Austrumos patīk. Varbūt viņš tur iegādājies harēmu.

—    Manuprāt, viņš ir izvēlīgs, — Dinija iebilda.

— Tev taisnība, dārgā, piedod manu lēto cinismu. Vilfrīds ir visdīvainākais cilvēks pasaulē un patiešām labs. Maikls viņu mīlēja. Bet Vilfrīdu mīlēt ir īsta mocība, — viņa turpināja, uzmezdama Dinijai strauju skatienu. — Viņš ir pretrunu iemiesojums. Bija laiks, kad es viņu diezgan rūpīgi vēroju, — tā izgadījās, saproti? Viņš ir grūti atminama mīkla. Kaislīgs raksturs, viens vienīgs nervu kamols. Mīkstsirdīgs un reizē dzēlīgs. Nevaru iedomāties, kam viņš vispār tic.

— Varbūt tomēr skaistumam un patiesībai, ja vien prot tos atrast.

Flēras atbilde bija negaidīta.

— Nu, mana dārgā, tiem mēs visi ticam, ja vien tos atrodam. Nelaime tikai tā, ka to nekur nav — ja nu vienīgi katrs tos var atrast sevī. Taču, ja cilvēka dvēselē ir nesaskaņas, ko tad labu var gaidīt? Kur tu viņu satiki?

— Viņš aplūkoja Foša pieminekli.

—    A, liekas, viņš jau toreiz dievināja Fošu. Nabaga Vilfrīds, viņam nav viegla dzīve. Kontūzija, dzejošana, arī audzināšana aplama — tēvs pilnīgi atrāvies no dzīves, māte, pa pusei itāliete, aizbēgusi ar citu. Nemierīga ģimene. Acis viņam bija pats labākais: tās modināja līdzcietību un bija skaistas — liktenīga kombinācija. Vai viņš atkal satrauca tavu meitenīgo iztēli? — Un Flēra neslēpdamās ielūkojās Dinijai acīs.

—    Nē, bet mani interesēja, vai tu nebūsi satraukta, kad es pieminēšu viņu.

—    Es? Mīļā, man drīz būs trīsdesmit. Man ir divi bērni un, — viņas seja satumsa, — es esmu kļuvusi imūna. Ja es vispār gribētu ar kādu runāt par to, tad izraudzītos tevi, Dinij, taču ir lietas, par kurām nerunā.

Augšstāvā, savā guļamistabā, juzdamās ne visai ērti krustmātes Emijas naktskrekla platībā, Dinija vērās kamīnā, kas bija iekurināts, nerēķinoties ar viņas protestiem. Viņa saprata, ka tas, ko viņa jūt, ir kaut kas aplams — dīvaina ziņkāre, reizē bikla un pārdroša, kas stumj viņu nezin uz kurieni. Un kāpēc? Viņa atkal ieraudzījusi vīrieti, kas pirms desmit gadiem bija licis viņas sirdij straujāk pukstēt, vīrieti, kas, spriežot pēc visām atsauksmēm, nebija nekāds labais. Paņēmusi spoguli, viņa sāka pētīt savu seju, ieslēpušos naktskrekla nesamērīgi platajā, izšuvumiem rotātajā apkaklē. Seja viņai diezin kā nepatika.

«Cik apnicīgi vērot vienu un to pašu Botičelli roku darbu,» viņa nodomāja.

Tik spodri zilas acis,

Un deguns augšup izslējies!

O, rudmatainā nimfa,

No sevis pašas piesargies!

Viņš taču pieradis pie Austrumiem, pie tumšām acīm, kas vilinoši mirdz caur plīvuriem, pie tērpa noslēptajiem un reizē atsegtajiem daiļumiem, pie sievišķības noslēpumainajiem kārdinājumiem, pie pērļainiem zobiem — pie hūriju skaistuma! Dinija parādīja spogulim savus zobus. Te viņa jutās uz droša pamata — labākie zobi visā dzimtā! Arī viņas mati īstenībā nav rudi, bet, kā izteicās mis Bradona, kastaņu krāsā. Kāds skaists apzīmējums! Žēl, ka tagad to vairs nelieto. Augumu Viktorijas laikmeta dekoltē un visi šie izšuvumi gan neļauj saskatīt. Nav jāaizmirst apskatīties rīt pirms iešanas vannā! Par visu to, ko patlaban nevarēja redzēt, viņa laikam tomēr var pateikties dievam. Nopūzdamās viņa nolika spoguli un devās pie miera.

III NODAĻA

Vilfrīds Dezerts, kā vienmēr, apmetās Korkstrītā. Par dzīvokli gan īstenībā maksāja lords Malions, kas to lietoja tais retajos gadījumos, kad pameta savu mītni uz laukiem. Šis no cilvēkiem attālinājies aristokrāts vispār jutās tuvāks jaunākajam nekā vecākajam dēlam, parlamenta loceklim, un nejuta pret Vilfrīdu tik slimīgu nepatiku kā pret pārējiem. Dzīvoklī atradās tikai Staks, Vilfrīda bijušais kara laika raitnieks, kurš izjuta pret Vilfrīdu to mīklaino pieķērību, kas saglabājas ilgāk par atklātu dievināšanu. Kad vien Vilfrīds atgriezās, kaut arī bez brīdinājuma, viņa telpas vienmēr bija tādas pašas, kādas bija atstātas: putekļu ne vairāk, ne mazāk, gaiss tikpat saspiests, tie paši uzvalki uz tiem pašiem pakaramiem, un tas pats garšīgais bifšteks ar sēnēm apmierināja viņa izsalkumu. Mantotās «drazas» juku jukām ar atvestajiem Austrumu nieciņiem piešķīra lielajai viesistabai kaut ko no suverēnas pils. Dīvāns liesmojošā kamīna priekšā saņēma Vilfrīdu tā, it kā viņš nekad nebūtu to pametis. Tur viņš gulēja otrā rītā pēc sastapšanās ar Diniju, prātodams, kāpēc vienīgi Staks māk vārīt īstu kafiju. Austrumi ir kafijas dzimtene, bet turku kafija ir tikai rituāls, laika kavēklis, un, kā visi rituāli un laika kavēkļi, domāta tikai iztēlei. Šī bija trešā diena Londonā pēc trīs gadu ilgas prombūtnes, un pēdējos divos gados viņam bija nācies pārdzīvot daudz ko tādu, ko labāk nepieminēt, nemaz nerunājot par to notikumu, kas bija atstājis dziļu plaisu viņa dvēselē, kaut arī viņš centās noliegt šā notikuma svarīgumu. Citiem vārdiem runājot, viņš bija atgriezies ar kaut ko slēpjamu. Viņš bija atvedis arī dzejoļus, ar ko pietiktu plānam ceturtajam krājumiņam. Un tā viņš gulēja, apsvērdams, vai krājuma niecīgo apjomu nevarētu papildināt ar garāko un pēc paša uzskatiem labāko poēmu, ko viņš vispār uzrakstījis. Tā ir šā paša notikuma rezultāts; žēl, ka to nevar publicēt, bet… Šis «bet» bija tik svarīgs, ka Vilfrīds vairākkārt jau dzīrās saplēst visu, iznīcināt jebkuras pēdas, izdzēst notikušo no atmiņas. Atkal šis «bet»! Poēmā viņš taču centās attaisnoties, ka pieļāvis to, ko neviens neuzzinās, vismaz tā viņš cerēja. Saplēst poēmu nozīmēja atteikties no aizstāvēšanās. Bez tās viņš nekad nevarēs pilnīgi atsaukt atmiņā to, ko juta, kad bija nostādīts vaigu vaigā ar dilemmu. Tad viņam būtu jāšķiras no labākā aizstāvja pret paša sirdsapziņu un varbūt no vienīgā ieroča pret pagātnes rēgiem. Jo dažkārt viņš domāja, ka nekad nejutīsies noteicējs pār savu dvēseli, ja neatklās visai pasaulei, kas ar viņu noticis.

Pārlasīdams poēmu, viņš domāja: «Tā ir daudz labāka un dziļāka par to sasodīto Laiela poēmu,» Un bez kāda redzama sakara viņa domas pievērsās vakar sastaptajai meitenei. Dīvaini, ka viņš to vēl atcerējās no Maikla kāzām, gaišu, starojošu būtni kā Botičelli Veneru, eņģeli, Madonnu — visi šie tēli ir tik līdzīgi. Burvīga meitene, jā! Un tagad kļuvusi par burvīgu jaunu sievieti, iejūtīgu, ar humora izpratni un skaidru prātu . .. Dinija Čerela! Čeruela — tā laikam jāraksta, viņš atcerējās. Dinijai viņš gan varētu parādīt savus dzejoļus, viņa tos sapratīs.

Daļēji tāpēc, ka aizkavējās, domājot par Diniju, un daļēji tāpēc, ka pasauca taksi, Vilfrīds novēlojās un sastapa Diniju uz Dimurjē restorāna sliekšņa viņa jau dzīrās iet projām.

Laikam nav labāka pārbaudījuma sievietes raksturam kā likt viņai gaidīt publiskā vietā. Dinija apsveica viņu ar smaidu.

— Es domāju, ka esat mani jau pilnīgi aizmirsis.

—   Pie visa vainīga satiksme. Kā filozofi var melst, ka laiks ir telpa un telpa ir laiks? To var atspēkot tūliņ, līdzko uzaicina kādu uz lenču. Es aprēķināju, ka desmit minūtēs atbraukšu no Korkstrītas, jo te mazāk par jūdzi, bet par desmit minūtēm nokavējos. Ļoti, lūdzu, atvainojiet!

—   Mans tēvs apgalvo, ka tagad, kad ormaņus aizvieto mašīnas, laikam jāpierēķina desmit procenti klāt. Vai jūs atceraties ormaņus?

—   Un kā vēl!

—   Es ormaņu laikā ne reizi neesmu bijusi Londonā.

—   Ja jums šis restorāns pazīstams, ejiet, lūdzu, pa priekšu! Man gan stāstīts par šejieni, bet bijis te neesmu.

—   Mums jānokāpj pagrabstāvā. Virtuve viņiem franču garā.

Atbrīvojušies no mēteļiem, viņi nosēdās pie galdiņa zāles galā.

— Man vajag ļoti maz, — Dinija sacīja.— Teiksim, aukstu cāli, salātus un kafiju.

—   Kas tam par iemeslu?

—   Ieaudzināta mērenība.

Skaidrs. Man tāpat. Vai vīnu nedzersiet? — Nē, pateicos. Kā jums šķiet, vai mērenība ēšanā ir laba pazīme?

—   Nē, ja rīkojas aiz principa.

—   Vai jums nepatīk, ja kaut ko dara aiz principa?

— Es neuzticos principiāliem cilvēkiem, viņi ir tik paštaisni.

— Manuprāt, jūs vispārināt. Jums ir uz to slieksme, vai ne?

—   Es domāju par tiem cilvēkiem, kuri neēd, lai nesagādātu sev juteklisku baudu. Ceru, ka tas nav jūsu atturības iemesls?

—   O nē, — Dinija attrauca, man tikai nepatīk pārēsties, un man daudz nevajag, lai pārēstos. Es vēl īsti labi nezinu, kā var sagādāt baudu saviem jutekļiem, bet man šķiet, ka tas ir patīkami.

— Laikam pats patīkamākais pasaulē.

— Vai tāpēc jūs rakstāt dzejoļus? Dezerts pasmīnēja.

Manuprāt, jūs arī varētu rakstīt dzejoļus.

— Tikai rīmes.

— Dzejošanai vispiemērotākā vieta ir tuksnesis. Vai esat kādreiz bijusi tuksnesī?

— Nē, bet man ļoti gribētos to redzēt. — To izteikusi, Dinija pabrīnījās, atcerēdamās negatīvo reakciju, ko viņā bija izraisījis amerikāņu profesors ar savām bezgalīgajām prērijām. Taču grūti iedomāties lielākus pretstatus kā Hallorsenu un šo iedegušo, iekšēju nesaskaņu pilno jauno vīrieti, kurš sēdēja iepretim un tā vērās Dinijā ar savām dīvainajām acīm, ka viņai atkal pārskrēja šalkas pār muguru. Drupinādama maizīti, viņa atsāka:

— Vakar es ēdu pusdienas kopā ar Maiklu un Flēru.

—   Jā? — Vilfrīda lūpas sašķobījās. — Kādreiz es Flēras dēļ uzvedos kā pēdīgais nelga. Savā ziņā viņa ir lieliska, vai ne?

—   Jā. — Bet Dinijas skatiens piemetināja: «Nedomājiet viņu aprunāt!»

Apbrīnojams līdzsvars un savaldība.

— Nedomāju, ka jūs viņu labi pazīstat, — Dinija sacīja, — bet es nepazīstu nemaz.

Viņš paliecās uz priekšu.

— Jūs laikam esat visai uzticīga būtne. Kur jūs esat ņēmusi tādu īpašību?

—   Mūsu dzimtas devīze ir «Uzticība». Tam gan vajadzēja mani izārstēt no pārliekas uzticēšanās, vai ne?

—   Baidos, ka īsti nesaprotu, ko nozīmē — uzticība, — viņš strupi noteica. — Uzticība kam? Šai pasaulē viss tik nestabils, tik relatīvs. Uzticība ir iesūnojuša prāta pazīme vai gluži vienkārši aizspriedums un katrā gadījumā atteikšanās no jebkuras zinātkāres.

—   Bet kaut kam taču ir vērts saglabāt uzticību? Piemēram, kafijai vai reliģijai.

Dezerts uzmeta Dinijai tik ērmīgu skatienu, ka viņa pat satrūkās.

— Reliģijai? Vai jums tāda ir?

— Šķiet, vispārējos vilcienos — jā.

— Kā? Vai jūs patiešām varat sagremot kādas ticības dogmas? Vai jūs uzskatāt, ka viena leģenda ir ticamāka par otru? Vai jums šķiet, ka tieši tas priekšstats par Neaptveramo ir vērtīgāks par pārējiem? Reliģija! Jums taču ir humora izjūta! Vai tā jūs pamet, kad runa par reliģiju?

—   Nē, bet reliģija, pēc manām domām, ir tikai nojauta par kādu visuaptverošu garu un ticība morāliem principiem, kas vislabāk kalpo šim garam.

—   Hm! Diezgan tālu no parastajiem priekšstatiem, un tomēr — kā tad jūs zināt, kas vislabāk kalpo šim visuaptverošajam garam?

— To es pieņemu kā pašu par sevi saprotamu.

— Šeit mūsu ieskati atšķirsies. Paklausieties! — viņš sacīja, un Dinijai šķita, ka viņa balsī iezogas satraukums. — Kāda tad nozīme mūsu prātam, mūsu gara spējām? Es ņemu katru problēmu par sevi, saskaitu tās, dabūju atbildi un pēc tam rīkojos. Es rīkojos saskaņā ar apzinātu priekšstatu par to, kā vislabāk jārīkojas.

—   Kam vislabāk?

—   Man un visai pasaulei.

—   Kas ir pirmajā vietā?

—   Tas ir viens un tas pats.

—   Vienmēr? Apšaubu. Turklāt katrā gadījumā jums jāsaskaita tik lielas summas, ka nemaz neatliek laika darboties. Patiesībā ētiskie likumi ir neskaitāmu šo pašu problēmu risinājumu rezultāts, pie kā nonākuši cilvēki pagātnē. Kāpēc tad nepieņemt šo atrisinājumu kā ticamu?

—   Nevienu no šiem atrisinājumiem nav izdarījis cilvēks ar manu temperamentu vai manos apstākļos.

—   Jā, te jums taisnība. Tātad jūs izmantojat to, ko mēdz saukt par precedenta tiesībām. Cik tas ir angliski!

—   Piedodiet! — Dezerts viņu pārtrauca. — Es garlaikoju jūs. Vai vēlaties saldo ēdienu?

Dinija uzlika elkoņus uz galda un, atbalstījusi zodu rokās, nopietni uzlūkoja viņu.

—   Jūs negarlaikojat mani. Gluži otrādi, jūs mani ārkārtīgi interesējat. Man tikai šķiet, ka sievietes savā rīcībā vairāk vadās no instinkta. Tas, manuprāt, nozīmē, ka viņas nebūt neuzskata sevi par izņēmumu un vairāk uzticas intuīcijai, kas izveidojusies iepriekšējo paaudžu uzkrātajā pieredzē.

—   Jā, agrāk sievietes tā rīkojās; nezinu, kā būs turpmāk.

—   Domāju, ka tāpat, — Dinija attrauca. — Neticu, ka mums radīsies patika nodarboties ar saskaitīšanu. Es labprāt ēdīšu saldo, teiksim, plūmju kompotu.

Dezerts izbrīnā pavērās viņā un sāka smieties.

—   Jūs esat apbrīnojama! Ēdīsim abi kompotu. Sakiet — vai jūsu ģimene stingri turas pie etiķetes?

—   Pārāk stingri ne, bet viņi tic tradīcijām un pagātnei.

— Un jūs pati?

— Nezinu. Man ļoti patīk veci priekšmeti, veci nami un veci cilvēki. Man patīk viss, kam uzspiests savs zīmogs kā monētai. Man patīk just, ka man ir dziļas saknes. Mani vienmēr valdzinājusi vēsture. Un tomēr tam visam piemīt arī savs smieklīgums. Vai nav komiski, ka mēs nedrīkstam iet pāri zināmai robežai, kā vista, kam ar krītu novilkta līnija knābja priekšā?

Dezerts pastiepa roku, un viņa ielika tajā savējo.

— Spiedīsim viens otram roku, mums ir šī glābēja humora izjūta!

— Kādrei jūs man tomēr atbildēsiet uz vienu jautājumu, — Dinija sacīja, — bet tagad — kādu lugu iesim skatīties?

— Vai te izrāda kāda vīra — saukta Šekspīra lugas? Ar zināmām grūtībām viņi noskaidroja, ka pasaules dižākā dramaturga lugu izrāda kādā teātrī viņpus upes. Viņi devās uz turieni, un pēc izrādes Dezerts vilcinādamies ierunājās:

— Vai jums nebūtu iebildumu iedzert tēju manās mājās?

Dinija pasmaidīja un piekrītoši palocīja galvu; viņa ievēroja, ka no šā mirkļa Dezerta izturēšanās pārmainījās. Jā kļuva intīmāka un reizē godbijīgāka, it kā viņš būtu sev pateicis: «Viņa ir no manas sugas.»

Dinija jutās lieliski, dzerdama tēju, ko pasniedza Staks, vīrs ar dīvainām, izprotošām acīm, kurš mazliet atgādināja mūku. Viņai šķita, ka šis ir labākais brīdis viņas mūžā, un, kad šis brīdis beidzās, viņa apzinājās, ka ir iemīlējusies. Pirms desmit gadiem mestā sēkliņa sāka zelt un zaļot. Tas bija tāds brīnums cilvēkam, kurš divdesmit sešu gadu vecumā bija sācis domāt, kā nekad nespēs iemīlēties, ka Dinija laiku pa laikam atvilka elpu un pārsteigta vērās Dezertā. Kā viņai radušās tādas jūtas? Kāds neprāts! Tas taču būs sāpīgi, jo Dezerts nekad neiemīlēs viņu. Kāpēc lai viņš to darītu? Un, ja Dezerts neiemīlēs viņu, tad viņai vajadzēs slēpt savas jūtas, un kā tās vispār varēs noslēpt?

— Kad mēs atkal tiksimies? — viņš jautāja, kad Dinija piecēlās, lai ietu projām.

Vai jūs to gribat? — Ārkārtīgi. Bet kāpēc?

— Kāpēc gan ne? Jūs esat pirmā īstā lēdija, ar ko esmu runājis pēdējo desmit gadu laikā. Un varbūt arī pirmā, ar ko vispār esmu runājis.

—   Ja gribat, lai mēs turpmāk satiktos, tad nezobojieties par mani.

—   Zoboties? Prātā nenāk. Tātad kad?

Nu, pašreiz es nakšņoju svešā naktskreklā Mauntstrītā. Īstenībā man vajadzētu būt Kondafordā, bet mana māsa nākamnedēļ laulājas Londonā, un pirmdien ierodas mans brālis no Ēģiptes, tāpēc es aizsūtīšu pēc savām mantām un palikšu pilsētā. Kur jūs gribētu mani sastapt?

— Vai nevēlaties kaut kur izbraukt? Es sen neesmu bijis Ričmondā vai Hemptonkourtā. Un es nekad.

— Ļoti jauki! Es ieradīšos pēc jums pie Foša pieminekļa pulksten divos, vienalga, kāds būtu laiks.

Es braukšu ar prieku, mans jaunais bruņiniek. — Lieliski! — Viņš pēkšņi noliecās un piecēla Dinijas roku pie lūpām.

— Īsts smalkais tonis, — Dinija noteica. — Uz redzēšanos!

IV NODAĻA

Diniju tā nodarbināja šis pārsteidzošais piedzīvojums, ka viņa ilgot ilgojās pēc vientulības, bet viņa bija ielūgta pusdienās pie Adriāna Čerela. Kopš tēvocis bija apprecējis Diānu Fērzu, viņi bija pametuši ar sāpīgām atmiņām saistīto Oklejstrītu un pieticīgi iekārtojušies vienā no ērtajiem Blūmsberijas skvēriem, kas tagad sekmīgi atguva pagājušā gadsimta trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados pazaudēto aristokrātismu. Šī vieta bija izraudzīta tāpēc, ka tā bija tuvu Adriāna «izrakteņiem», jo viņš uzskatīja, ka viņa vecumā dārgs ikviens sievas sabiedrībā pavadīts mirklis. Teicamā veselība, kuru pēc Dinijas pareģojuma tēvocis bija iemantojis, pavadīdams gadu Ņumeksikā kopā ar profesoru Hallorsenu, izpaudās grumbaino vaigu tumšākajā iedegumā un biežākā iegarenās sejas smaidā. Dinija pastāvīgi ar prieku atcerējās, ka devusi tēvocim pareizu padomu un viņš to pieņēmis. Arī Diāna bija drīz atguvusi dzirkstošo omu, kas viņu pirms apprecēšanās ar nabaga Fērzu bija padarījusi par iemīļotu labākās sabiedrības locekli. Taču Adriāna necilā nodarbošanās un pastāvīgā vēlēšanās būt sievas tuvumā neļāva Diānai atgriezties šai svētajā izraudzīto pulkā. Īstenībā gan arī Diāna pati aizvien vairāk nosliecās uz mātes un sievas lomu. Dinijai, kura bija stipri pieķērusies savam tēvocim, tas šķita dabiski. Ceļā viņa apsvēra, vai stāstīt tēvocim, kā pavadījusi šo dienu. Viņa no« lēma būt vaļsirdīga, jo nejuta slieksmi uz izlikšanos un atrunām. «Bez tam,» viņa prātoja, «iemīlējušās meitenes vienmēr cenšas runāt par savu mīlas objektu.» Tāpat, ja būs grūti iztikt bez uzticības personas, tad tēvocis Adriāns ir vīrs īstā vietā, daļēji tāpēc, ka pazīst Austrumus no paša pieredzes, bet galvenokārt tāpēc, ka viņš ir tēvocis Adriāns.

Pie pusdienu galda, protams, svarīgākās tēmas bija Klēras kāzas un Hjūberta atgriešanās. Dinijai māsas izvēle nezin kāpēc radīja bažas. Sers Džeralds (Džerijs) Korvens bija četrdesmit gadus vecs, kustīgs, vidēja auguma, ar drosmīgu sejas izteiksmi. Dinija atzina, ka viņš ir pievilcīgs, un bijās, ka šī pievilcība pat varbūt par lielu. Viņš ieņēma augstu posteni Koloniju ministrijā un piederēja pie tiem cilvēkiem, par kuriem mēdz sacīt, ka tie iešot tālu. Dinija raizējās arī par to, vai Klēra par daudz nelīdzinās Korvenam — tikpat bezbailīga, apdāvināta, gatava uz risku, turklāt septiņpadsmit gadus jaunāka par vīru. Diāna, kura Korvenu labi pazina, sacīja:

— Gadu starpība nāks viņiem tikai par labu. Džerijam laiks kļūt prātīgākam. Ja viņš spēs aizstāt Klērai arī tēvu, laulība būs laimīga. Viņam bijis bezgala daudz dēku. Es priecājos, ka viņi dodas uz Ceilonu.

— Kāpēc?

—  Tur viņš nesastapsies ar savu pagātni.

—  Vai tā viņam tik bīstama?

—  Mana dārgā, patlaban viņš stipri iemīlējies, bet par tādiem vīriešiem kā Džerijs nevar galvot; viņš ir ļoti pievilcīgs, un viņam sevišķi patīk rotaļāties ar uguni.

—  Laulības dzīve padara mūs visus rāmus, — Adriāns nomurmināja.

—  Uz Džeriju Korvenu tas gan neattieksies, viņu pievelk risks, tāpat kā zelta zivtiņu kāpurs. Klēra laikam stipri ieķērusies viņā, Dinij?

—  Jā, bet Klērai arī patīk rotaļāties ar uguni.

—  Un tomēr, — Adriāns piezīmēja, — es nevienu no viņiem nesauktu par īsti modernu cilvēku. Abiem ir galvas uz pleciem, un abi prot likt tās lietā.

— Tas ir pilnīgi pareizi, tēvoci. Klēra ņem no dzīves visu, ko vien var, bet viņa arī tic dzīvei no visas sirds. No viņas varētu izveidoties otra Estere Stenhopa.

— Labi sacīts, Dinij! Tikai tad viņai vajag vispirms tikt vaļā no Džerija Korvena. Un, ja es pareizi saprotu Klēru, viņai kautrība neļaus to darīt.

Dinija pārsteigta uzlūkoja tēvoci.

— Vai tu tā saki tāpēc, ka pazīsti Klēru, vai tāpēc, ka esi Čerels?

— Tāpēc, ka viņa ir Čerela, mana dārgā.

—   Kautrība, — Dinija murmināja. — Manuprāt, krustmātei Emijai tās gan nav. Bet viņa ir tikpat tipiska Čerela kā mēs visi.

—   Emija man atgādina skeletu, kura daļas nav savienojamas, — Adriāns sacīja. — Pat nevar saprast, kas tas bijis par dzīvnieku. Kautrība prasa ļoti saskaņotu organismu.

—   Adriān, nerunā nu par skeletiem pie pusdienu galda, — Diāna aizrādīja. — Kad pārbrauks Hjūberts? Man ļoti gribas redzēt viņu un Džīnu. Kurš gan būs ģimenes galva pēc pusotra gada svētlaimes Sudānā?

—   Droši vien Džīna, — Adriāns sacīja. Dinija papurināja galvu.

—   Es gan tā nedomāju, tēvoci.

—   To saka tavs māsas lepnums.

—   Nē. Hjūberts ir konsekventāks. Džīna strauji ķeras visam klāt un grib to uz vietas pārgrozīt, bet kursu noteic Hjūberts, par to esmu droša. Tēvoci, kur atrodas Dārfura?

—   Sudānas rietumos. Lielākoties tuksnesis un diezgan nepieejams. Kas tad ir?

—   Es šodien ēdu lenču kopā ar misteru Dezertu, Maikla līgavaiņa brāli, atceries, un viņš pieminēja šo vietu.

—   Vai viņš tur ir bijis?

—   Šķiet, viņš apceļojis visus Tuvos Austrumus.

—   Es pazīstu viņa brāli, Čārlzu Dezertu, — ierunājās Diāna. — Pats nepievilcīgākais starp jaunajiem politiskajiem darbiniekiem. Viņš droši vien būs izglītības

ministrs, ja toriji tiks pie varas. Tad lords Malions kļūs pilnīgs vientuļnieks. Vilfrīdu es nekad neesmu redzējusi. Vai viņš ir simpātisks?

—   Es gan tikai vakar iepazinos ar viņu, — Dinija atbildēja, pūlēdamās tēlot vienaldzību. — Viņš ir kā loterijas biļete: ja gadās izvilkt pilnu lozi — tava laime!

—   Es labprāt vēlētos iepazīties ar šo jaunekli,— Adriāns sacīja. Viņš labi karoja, un es esmu lasījis viņa dzejoļus.

—   Patiešām, tēvoci? Es varu jūs iepazīstināt, pagaidām mēs sastopamies katru dienu.

—   O! — Adriāns noteica un paskatījās uz viņu. — Man gribētos aprunāties ar Dezertu par hetiem. Tu laikam zini, ka tie rakstura vilcieni, kurus esam paraduši piedēvēt ebrejiem, īstenībā pieder hetiem, ciktāl var spriest pēc senajiem hetu zīmējumiem.

— Vai tad šīs tautas nav cēlušās no viena ciltskoka? — Nepavisam ne, Dinij. Izraēlieši bija arābi. Kas bijuši heti, tas mums vēl jānoskaidro. Mūslaiku ebreji tiklab šeit, kā Vācijā šķiet vairāk heti nekā semīti.

— Vai tu pazīsti misteru Džeku Maskemu, tēvoci?

— Tikai vārda pēc. Viņš ir Lorensa brālēns un autoritāte zirgu audzēšanas jautājumos. Liekas, viņš propagandē arābu rikšotāju krustošanu ar mūsējiem. Nav zemē metama doma, ja vien dabū labākos šķirnes pārstāvjus. Vai jaunais Dezerts ir bijis Nedždā? Manuprāt, tikai tur tie ir dabūjami.

— Nezinu. Kur atrodas Nedžda?

—   Arābijas centrā. Bet Maskems nekad nepanāks, ka viņa ideju pieņem; nav konservatīvāka cilvēka par simtprocentīgu sacīkšu vīru. Droši vien arī viņš ir tāds pats konservators, atskaitot šo viņa iedomu.

—   Džeks Maskems kādreiz bija romantiski iemīlējies vienā no manām māsām, — Diāna sacīja, — un tāpēc kļuva par sieviešu ienaidnieku.

— Hm! Tas ir diezgan mīklaini.

— Viņam gluži glīta āriene, — Dinija piezīmēja.

— Viņš prot labi ģērbties un izdaudzināts par jebkuru jauninājumu pretinieku. Es neesmu viņu redzējusi gadiem ilgi, bet kādreiz pazinu diezgan labi. Kāpēc tu jautāji par viņu, Dinij?

—   Es viņu aizvakar nejauši satiku, un viņš mani ieinteresēja.

—   Ja runājam par hetiem, — Diāna turpināja, — tad esmu bieži domājusi, ka tik vecās Kornuelsas dzimtās kā Dezerti laikam plūst feniķiešu asinis. Paskatieties kaut vai uz lordu Malionu! Kāds ērmīgs tips!

—   Iedomas, mana mīļā. Drīzāk jau vienkāršajos ļaudīs atradīs kaut ko no feniķiešiem. Dezerti gadu simteņiem ilgi ņēmuši sievas ārpus savas Kornuelsas. Jo augstāka sociālā pakāpe, jo grūtāk saglabāt pirmatnēji tīru sugu.

—Vai Dezerti ir ļoti sena dzimta? — Dinija vaicāja.

— Vienā vecumā ar pasauli un tikpat ērmīga. Bet tu jau zini manus uzskatus par vecām dzimtām, Dinij, tāpēc es plašāk neizteikšos.

Dinija pamāja. Viņa ļoti labi atcerējās mokošo pastaigu pa Čelsijas piekrasti tūliņ pēc Fērza atgriešanās. Un viņa sirsnīgi ielūkojās tēvoča sejā. Bija tik patīkami apzināties, ka viņš beidzot sasniedzis to, pēc kā tā ilgojies …

Kad Dinija vakarā ieradās Mauntstrītā, tēvocis un krustmāte jau bija uzgājuši augšā, bet namzinis sēdēja holā. Ieraudzījis Diniju ienākam, viņš piecēlās.

— Es nezināju, vai jums ir atslēga, mis.

—   Man ļoti žēl, ka jūs uzmodināju, Blor, jūs bijāt tik saldi iesnaudies.

—   Biju gan, mis Dinij. Kad cilvēks sasniedz zināmu vecumu — gan jūs pati to uzzināsiet, — tad uznāk patika snaust pavisam nepiemērotā laikā. Piemēram, sers Lorenss, viņš diez cik labi neguļ naktīs, bet, goda vārds, cik man gadījies ieiet kabinetā, kad viņš strādā, tad vienmēr manu, ka viņš nule tik atver acis. Milēdija gan kārtīgi noguļ savas astoņas stundas, bet tik un tā viņai uznāk snaudiens, ja viņai ko stāsta, it īpaši Lipingholas vecais mācītājs, misters Tasboro, — pieklājīgs, vecs džentlmenis, taču viņš māk uzdzīt miegu. Tāpat misters Maikls — nu, viņš jau sēž parlamentā, tur visi paraduši snaust. Bet es domāju, mis, vai nu karš tur vainīgs, vai cilvēkiem nav uz ko cerēt un pa tukšu jānoskrienas, bet, kā saka, ļaudīm ir patikšana uz miegu. Nav jau arī nemaz slikti. Es jums saku, mis, es biju piekusis līdz nabadzībai, bet tagadiņ, savu brīsniņu nosnaudies, varētu runāt ar jums stundām ilgi.

—   Tas jau būtu jauki, Blor, bet man pagaidām vislabākais miegs ir naktīs.

—   Pagaidiet, kad apprecēsieties, mis, tad būs citādi. Es gan ceru, ka jūs nesteigsieties. Es vēl viņvakar teicu misis Blorai: «Ja mis Diniju izprecinās, tad gan mūsu nams paliks kā bez dzīvības!» Mis Klēru es reti kad redzu, viņas precēšanās man pie sirds neķeras, bet vakar es dzirdēju, ka milēdija iesaka jums arī sekot pa šīm pēdām, un, kā jau teicu misis Blorai: «Mis Dinija mums šai namā tikpat kā pašu bērns,» — nu, jūs jau zināt, mis, kā esmu jums pieķēries.

—   Dārgais Blor! Piedodiet, bet nu man jāiet augšā. Man šodien bija ļoti nogurdinoša diena.

—   Nu tad, mis, jaukus sapņus!

—   Ar labu nakti!

Jaukus sapņus! Varbūt sapņi būs jauki, bet īstenība? Kādā nezināmā zemē viņa riskējusi spert soli, kad tikai viena zvaigzne rāda ceļu? Un vai tā ir īsta zvaigzne vai uz mirkli uzliesmojusi komēta? Vismaz pieci vīrieši ir vēlējušies viņu precēt, bet visi šķituši tik ikdienišķi, ka laulības ar tādiem nesagādātu nekādu risku. Un nu viņa pati grib precēties ar kādu vīrieti, kas viņai absolūti nepazīstams, tikai pamodinājis viņā tādas jūtas, kādas viņa līdz šim nav pazinusi. Dzīve ir viltīga. Cilvēks iegremdē roku laimes akā, bet ko viņš izvilks no turienes? Rīt viņi abi dosies pastaigā. Viņi redzēs kokus un zāli, dabas ainavas, dārzus, varbūt gleznas, redzēs upi un ziedošas ābeles. Viņa beidzot uzzinās, vai viņu dvēseles vienādi uztver to, kas viņai dārgs. Un tomēr, ja tām nebūs saskaņas, vai tas ko izmainīs viņas jūtās? Nē, neizmainīs.

«Tagad es saprotu,» viņa domāja, «kāpēc iemīlējušos sauc par bezprāšiem. Man neko citu nevajag, vienīgi lai viņš jūt to pašu ko es un ir tikpat bezprātīgs. Bet, protams, tā tas nebūs, — kāpēc lai viņš tāds būtu?»

V NODAĻA

Braucienā uz Ričmondas parku caur Hemkomonu un Kingstonbridžu līdz Hemptonkourtai un atpakaļ caur Tvikenhemu un Kjū valodības uzplūdi mijās ar ilgiem klusuma brīžiem. Dinija tēloja novērotāju un atļāva Vilfrīdam uzņemties vadošo lomu. Dinijas jūtas vērta viņu biklu, bet Vilfrīds varēja atklāt savas domas tikai nepiespiests, ar varu no viņa neko nevarēja izdabūt. Kā jau pienākas, viņi apmaldījās Hemptonkourtas labirintā, no kura, kā Dinija izteicās, varēja izkļūt tikai zirnekļi, attinot savu vērpumu, vai astaini spoki, kuri atstāj smiltīs pēdas.

Atceļā viņi apstājās pie Kensingtonas parka, atlaida īrēto mašīnu un iegāja tējas kioskā. Dzerot zeltaino šķidrumu, Dezerts pēkšņi iejautājās, vai Dinija nevēloties izlasīt rokrakstā viņa jaunākos dzejoļus.

— Vai vēlos? Ar lielāko prieku.

— Es gribu dzirdēt vaļsirdīgu vērtējumu.

—   To jūs dzirdēsiet, — Dinija apsolījās. — Kad varu tos dabūt?

—   Es atnesīšu tos pēc pusdienām uz Mauntstrītu un iemetīšu pastkastītē.

—   Varbūt šoreiz ienāksiet apciemot manus tuviniekus?

Viņš papurināja galvu.

Atvadoties pie Stenhopgeitas, viņš piepeši sacīja:

— Tā bija taisni brīnišķīga pēcpusdiena. Pateicos jums!

— Šoreiz man jāpateicas jums.

— Kur nu! Jums ir vairāk draugu nekā ezim adatu. Tikai es esmu tāds vientuļš pelikāns.

—   Ardievu, pelikān!

—   Ardievu, ziedošais tuksnesi!

Šie vārdi pavadīja Diniju kā mūzika visu ceļu līdz Mauntstrītai.

Ap pusdesmitiem reizē ar pēdējo pastu Blors ienesa biezu aploksni bez markas. Dinija paņēma to un, noglabājusi zem «Karaļa Ludviķa Svētā tilta», klausījās atkal krustmātē Emijā.

— Kad es biju meitene, Dinij, es sažņaudzu savu viduci, cik vien varēju. Mēs cietām aiz principa. Stāsta, ka šī mode atgriezīšoties. Es tā vairs nedarīšu — pārāk karsti un apgrūtinoši, bet tev tas secen nepaies.

— Es tā nerīkošos.

— Kad josta atkal būs īstajā vietā, tad visi iežņaugsies korsetēs.

— Īsti tievais viducis vairs nekad neatgriezīsies.

— Un cepures! 1900. gadā mēs izskatījāmies kā olu kausiņi ar pārsprāgušām olām. Kas gan nerēgojās uz mūsu cepurēm — puķu kāposti, hortenzijas, putni. Dārzi bija kaili salīdzinājumā ar mums. Jūras zaļais tev labi piestāv, Dinij; uzšuj sev tādu kāzu tērpu.

— Es iešu gulēt, krustmāt Emij. Nezin kāpēc jūtos nogurusi.

— Tāpēc, ka tu tik maz ēd.

— Es ēdu briesmīgi daudz. Ar labu nakti, dārgā.

Neizģērbusies viņa ķērās pie dzejoļiem, baidīdamās, ka tie varētu viņai nepatikt, un zinādama, ka Dezerts pamanīs jebkuru izlikšanos. Par laimi, intonācija bija tā pati, kas agrākajos krājumos, tikai šeit bija. mazāk rūgtuma un vairāk skaistuma. Pabeigusi lasīt visus dzejoļus, viņa ieraudzīja atsevišķi baltā papīrā ietītu garāku dzejojumu ar nosaukumu «Leopards». Kāpēc tas bija atlikts atsevišķi? Lai viņa to nelasītu? Bet kāpēc tad tas bija pievienots pārējiem? Dinija nosprieda, ka Dezerts šaubījies, vai dot viņai poēmu, tomēr nenocieties, jo gribējis dzirdēt viņas domas. Zem virsraksta bija rindiņa: «Vai leopards var atbrīvoties no saviem plankumiem?»

Tas bija stāsts par jaunu mūku, kuru sūta sludināt dievvārdus, bet viņš slēpj, ka zaudējis ticību. Viņu sagūsta citticībnieki un liek izšķirties — mirt vai atteikties no savas ticības. Viņš izvēlas atteikšanos un pāriet savu sagūstītāju ticībā. Poēmā bija vārsmas, kas pauda tik spēcīgus pārdzīvojumus, ka Dinijai sāpēja sirds, bija tādi dziļumi un kaisme, ka viņai aizrāvās elpa Tā bija himna, kas slavināja sastingušu parašu nievātājus un cildināja pirmatnēju dzīves prieku, bet tai tomēr lauzās cauri izmisīgs cilvēka vaids, jo šis cilvēks apzinājās, ka kļuvis par savu tautiešu nodevēju. Diniju aizrāva šī pretrunīgo jūtu cīņa, un viņa izlasīja poēmu gandrīz vai ar godbijību pret autoru, kurš pratis ietērpt vārdos tik dziļu un mokošu garīgu konfliktu. Šai godbijībai piejaucās arī līdzcietība, iedomājoties to, kas autoram bija jāiztur, iekams viņš uzrakstīja šo poēmu, un sirsnīga vēlēšanās pasargāt viņu kā bērnu no nesaskaņām un ļaunām kaislībām.

Viņi bija norunājuši nākamajā dienā sastapties Nacionālajā galerijā, un Dinija ieradās tur jau laikus, paņēmusi līdzi dzejoļus. Dezerts ienāca, kad viņa stāvēja pie Dž. Bellini «Matemātiķa». Brītiņu abi klusēdami aplūkoja gleznu.

— Patiesība, meistarība un gleznainums. Vai izlasījāt manus triepumus?

— Jā. Iesim atsēdīsimies. Man tie ir līdzi.

Viņi apsēdās, un Dinija pasniedza viņam aploksni.

— Nu? — Dezerts jautāja, un Dinija pamanīja, ka lūpas viņam raustās.

— Manuprāt, ārkārtīgi labi. — Patiešām?

— Nudien. Protams, viens ir labāks par visiem citiem.

— Kurš?

Dinijas smaids sacīja: «Un jūs vēl jautājat?»

—     «Leopards»?

—     Jā. Man bija pat sāpīgi to lasīt.

—     Tad varbūt labāk izmest to?

Dinija intuitīvi nojauta, ka Dezerts rīkosies pēc viņas padoma, un apjukusi vaicāja:

— Jūs taču mani neklausīsiet, vai ne? — Kā jūs teiksiet, tā notiks.

— Tad jūs, protams, nevarat mest to ārā. Tas ir pats labākais, ko jūs esat uzrakstījis.

— Lai slavēts allahs!

—     Kāpēc jums radās šaubas?

—     Tur viss ir pārāk atsegts.

—     Jā, Dinija piekrita, — atsegts, bet skaists. Ja kaut kas ir atsegts, tad tam jābūt skaistam.

Tas gan nav pieņemtais uzskats. — Protams, ir dabiski, ja civilizētais cilvēks cenšas aizsegt savus trūkumus un vainas. Man šķiet, ka mežonīgumā nav nekā skaista, pat tad, ja tas izpaužas mākslā.

—     Jums draud izslēgšana no baznīcas. Neglītums patlaban ir kļuvis par kultu.

—     Tā ir salkanību apnikuša cilvēka reakcija, — Dinija klusi sacīja.

—     Jā, tie, kas ieviesuši salkanību, ir nogrēkojušies pret svēto garu un nodarījuši pāri saviem mazākajiem brāļiem.

— Jūs gribat sacīt, ka mākslinieki ir bērni? — Vai tad ne? Vai citādi viņi tā rīkotos?

— Šķiet gan, ka viņiem patīk rotaļlietas. Bet kā jūs nācāt uz domām rakstīt šo poēmu?

Dezerta seja atkal kļuva līdzīga sabangotam atvaram kā todien, kad Maskems viņus uzrunāja pie Foša pieminekļa.

— Varbūt kādu dienu es to pastāstīšu. Vai neapmetīsim kādu loku?

Kad viņi šķīrās, Dezerts jautāja:

— Rīt ir svētdiena, — vai sastapsimies?

—     Ja vēlaties.

—     Kā būtu ar zooloģisko dārzu?

— Tur vien ne. Es neciešu krātiņus.

— Pilnīgi pareizi. Nu, tad Holandiešu dārzā pie Kensingtonas pils?

— Jā.

Un tur viņi sastapās piekto reizi pēc kārtas.

Dinijai šīs sastapšanās bija kā jauku dienu virtene, kad ik vakaru cilvēks iet gulēt ar cerībām, ka labais laiks turpināsies, un ik rītu, izberzis acis, redz, ka cerības piepildījušās.

Katru dienu uz Dezerta jautājumu: — Vai rīt sastapsimies? — viņa atbildēja: — Ja vēlaties, — katru dienu viņa rūpīgi slēpa ikvienam, ar ko satiekas, kur un kad, un šī rīcība bija viņai tik neparasta, ka viņa domāja: «Kas ir šī jaunā sieviete, kas zagšus iziet no mājas, lai sastaptos ar jaunu vīrieti, un atgriežas, nejuzdama zemi apakš kājām? Varbūt es redzu nebeidzamu sapni?» Jā, bet sapnī neēd aukstu cāļa cepeti un nedzer tēju.

Visskaidrāk Dinija izjuta savu pārvēršanos, kad Mauntstrītas holā ienāca Hjūberts ar Džīnu, kuri gribēja paviesoties šeit, kamēr paies Klēras kāzas. Liekas, Dinijai vajadzēja nodrebēt aiz prieka, ieraugot mīļoto brāli pēc pusotra gada ilgas šķiršanās. Taču viņa nesatricināmā mierā sasveicinājās ar Hjūbertu un pat aplūkoja viņu ar vēsu atzinību. Hjūberts izskatījās lieliski, viņš bija iededzis, atkopies, bet kļuvis ikdienišķāks. Dinija centās pārliecināt sevi, ka tam par iemeslu viņa tagadējā labklājība, apprecēšanās un atgriešanās armijā, bet klusībā apzinājās, ka salīdzina brāli ar Vilfrīdu. Likās, viņa pēkšņi aptvēra, ka Hjūberts nav spējīgs uz dziļiem garīgiem pārdzīvojumiem, viņš pieder pie tās labi pazīstamās cilvēku sugas, kuri iet pa iemītiem ceļiem un nelauza galvu par grūtiem jautājumiem. Turklāt arī Džīnas dēļ viņu attieksmes pārmainījušās. Viņi nekad vairs nebūs viens otram tik tuvi kā pirms Hjūberta apprecēšanās. Džīna bija starojoši līksma un jautra. Viņi bija lidojuši no Hartumas līdz pat Kroidonai un nolaidušies tikai četras reizes. Dinija bija pat nobažījusies par savu vienaldzību, kaut tēloja interesi par abu piedzīvojumiem. Pēkšņi Dārfuras pieminēšana lika viņai saausīties. Dārfurā ar Vilfrīdu bija kaut kas noticis. Brālis stāstīja, ka tur vēl sastopami Mahdija piekritēji. Tad viņi sāka apspriest Džeriju Korvenu. Hjūberts smējās par kādu Korvena «izdarību». Džīna paskaidroja tuvāk, par ko ir runa. Kāda parlamenta komisijas locekļa sieva esot Korvena dēļ pazaudējusi galvu. Klīdušas valodas, ka Korvens izturējies pret viņu ne visai glīti.

—     Ko lai dara, — sers Lorenss piebilda. — Džerijs ir pirāts, un dāmām pašām jāzina, vai vērts viņa dēļ zaudēt galvu.

—     Jā, — Džīna pievienojās, — tas ir aplam, ka visur vaino vīriešus.

—     Senos laikos, — domīgi runāja lēdija Monta, — vīrieši bija uzbrucēji, bet vainoja sievietes; tagad uzbrukumā dodas sievietes, bet vaino vīriešus.

Šā teikuma negaidītais loģiskums padarīja visus mēmus, kamēr viņa piemetināja:

— Es kādreiz redzēju divus kamieļus. Vai atceries, Lorens, cik tie bija glīti?

Džīna palika kā uz mutes sista, un Dinija pasmaidīja. Hjuberts atsāka sarunu.

— Kā tagad uz to, skatīties, es nezinu, — viņš sacīja,

— Korvens taču prec manu māsu.

—     Klēra viņam parādā nepaliks, «— lēdija Monta apgalvoja. — Tas tā vienmēr, kad kumpaini deguni. Mācītājs stāsta, ka Tasboro dzimtai esot pavisam īpaši deguni, — viņa uzrunāja Džīnu. — Tev tāda nav. Tavs deguns raucas. Tavam brālim Alanam ari mazliet. — Viņa uzmeta skatienu Dinijai. — Iedomājieties, Ķīnā! Es teicu, ka viņš vēl apprecēs kuģa kasiera meitu.

—     Bet, krustmāt Emij, viņam prātā nav nācis precēties! — Džīna uztraucās.

—     Nē. Bet kasieru meitas, nudien, ir piemīlīgas meitenes. Nav tādas kā mācītāju meitas.

—     Pateicos!

—     Es taču runāju par tām, kas staigā pa parkiem. Viņas vienmēr stāsta, ka esot mācītāju meitas, kad grib ar kādu iepazīties. Domāju, ka visi to zina.

—     Džīna arī ir mācītāja meita, krustmāt, — Hjūberts aizrādīja.

—     Bet viņa jau divi gadi kopš precējusies! Kas to teicis: «Un viņi augļosies un vairosies»?

— Varbūt Mozus? — Dinija minēja.

— Un kāpēc gan ne?

Lēdijas Montas acis kavējās pie Džīnas, kura tumši pietvīka. Sers Lorenss aši iejaucās:

— Ceru, ka Hilerijs tikpat ātri salaulās Klēru kā tevi ar Džīnu, Hjūbert. Tas bija rekords.

—     Hilerijam ir brīnišķīgas svētrunas, — sacīja lēdija Monta. — Kad bija nomiris karalis Eduards, Hilerijs runāja par ķēniņu Zālamanu un viņa godību. Aizkustinoši! Bet, kad mēs pakārām Keizmentu, atcerieties, — tas gan bija stulbums! — par baļķi un skabargu. Tā bija mums acī.

—     Ja es varētu mīlēt svētrunas, Dinija teica, — tad tikai tēvoča Hilerija svētrunas.

— Jā, — nopūtās lēdija Monta, — viņš bija iemanījies nočiept vairāk ledeņu nekā jebkurš cits puika un turklāt rādīt tādu eņģeļa ģīmi. Tava krustmāte Vilmeta un es — mēs mēdzām pacelt viņu aiz kājām gaisā, zināt, tā kā kucēnu, cerēdamas, ka viņš kādu konfekti atdos, bet nekā tamlīdzīga! — Jums gan bijusi jauka ģimene, krustmāt Emij!

—     Nav vārdam vietas. Mūsu tēvs — ne jau tas, kas debesīs, — centās izvairīties no mums. Māte, nabadzīte, arī nekādi nevarēja tikt ar mums galā. Mums nepavisam nebija pienākuma sajūtas.

—     Bet tagad jums tās ir vairāk, nekā vajag; vai nav dīvaini?

— Vai man ir pienākuma sajūta, Lorens? — Noteikti ne, Emij.

— Es jau arī tā domāju.

— Bet saki, tēvoci Lorens, — vai Čereliem nav pārāk stipri attīstīta pienākuma sajūta?

—     Kā tas var būt? — Džīna nobrīnījās.

—     Sers Lorenss sakārtoja monokli.

—     Tas ož pēc ķecerības, Dinij.

— Bet pienākuma sajūta taču ierobežo, tēvoci, vai ne? Tēvs, tēvocis Laionels, tēvocis Hilerijs un pat tēvocis Adriāns vispirms vienmēr domā par to, kas viņiem jādara. Pašu vēlēšanās paliek novārtā. Protams, tas ir ļoti cēli, bet diezgan apnicīgi.

Sers Lorenss izmeta monokli no acs.

—     Tavas dzimtas pārstāvji, Dinij, — viņš sacīja, — ir tipiski mandarīni. Uz viņiem balstās karaļvalsts. Pienākuma sajūtu ieaudzina mūsu publiskās skolas, Ozborna, Sendhersta — ak, un vai tās vien! Sākums meklējams agrā bērnībā, no paaudzes uz paaudzi. To iezīž ar mātes pienu: tev būs kalpot baznīcai un valstij! Ļoti interesanti! Tagad tas ir retums, tāpēc jo apbrīnojamāks.

—     It īpaši, ja ar to var noturēties uz augstākas sabiedriskās pakāpes, — Dinija nomurmināja.

—     Blēņas! — Hjūberts izsaucās. — Vai armijā par to kāds domā?

—     Tu nedomā tāpēc, ka tev nav vajadzīgs domāt, bet, kad ievajadzēsies, tad domāsi gan.

Diezgan mīklaini sacīts, Dinij, — sers Lorenss iebilda. — Tu gribi teikt, ka tad ja viņu labklājību kas apdraudēs, viņi sacelsies, apzinādamies, ka bez viņiem nevar iztikt, jo viņi ir šīs zemes sāls.

— Bet vai viņi ir šīs zemes sāls, tēvoci?

Ar ko tu pēdējā laikā satiecies, mana dārgā? — O, ne ar vienu. Taču šad tad gribas par kaut ko padomāt.

— Pārāk bēdīgi, — lēdija Monta ierunājās. » Krievijas revolūcija un viss pārējais . ..

Dinija juta, ka Hjūberts vēro viņu, domādams: «Kas gan Dinijai uznācis?»

— Ja kāds grib izvilkt ritenim tapu, — viņš sacīja, tad to vienmēr var izdarīt, tikai ritenis nokritīs.

— Labi teikts, Hjūbert, — sers Lorenss atsaucās. Tā ir kļūda, ja domā, ka vienu cilvēku tipu var apmainīt ar otru vai ātrumā radīt jaunu. Kundziskums iedzimst, nevis tiek iegūts, — protams, te jāpierēķina arī tā atmosfēra, kādā bērns uzturas kopš mazatnes. Un mans uzskats, ka šī kungu suga ātri izmirst. Žēl, ka to nevar kaut kā saglabāt; vajadzētu ierīkot viņiem savu rezervātu, kā to dara ar bizoniem.

— Nē, — lēdija Monta noteica. — Es negribu.

— Ko, krustmāt Emij?

—     Dzert trešdienā šampanieti. Tas tik pretīgi burbuļo!

—     Vai mums vispār tas jādzer, dārgā?

—     Es to daru Blora dēļ. Viņš pie tā tik ļoti pieradis. Es pat varu neko neteikt, bet viņš tomēr pasniegs šampanieti.

—     Vai esi ko dzirdējusi par Hallorsenu, Dinij? — Hjūberts pēkšņi iejautājās.

—     Kopš atgriezies tēvocis Adriāns, — neko. Viņš laikam ir kaut kur Centrālajā Amerikā.

—     Viņš bija pārāk liela auguma, — lēdija Monta sacīja. — Abas Hilerija meitenes, Šeila, Silija un mazā Anna — tas ir pieci; man prieks, Dinij, ka varēs iztikt bez tevis. Protams, tā ir māņticība.

Dinija atliecās atpakaļ, un lampas gaisma apspīdēja viņas kaklu.

— Es jau vienreiz esmu bijusi par līgavas māsu, krustmāt Emij, man pietiek.

Kad otrā rītā viņa sastapa Vilfrīdu Vollesa gleznu galerijā, tad apvaicājās:

—     Vai jūs rīt nevarētu atnākt uz baznīcu, kad laulās Klēru?

—     Man nav ne frakas, ne cilindra, esmu tos atdāvinājis Stakam.

—     Es ļoti labi atceros, kāds jūs bijāt toreiz. Jums bija pelēka kaklasaite un pogcaurumā gardenija.

— Un jums jūras zaļš tērps.

—      Eau-de-nil. Man gribētos, lai jūs redzētu manus piederīgos, tad vēlāk mēs varam viņus aprunāt.

—     Es nostāšos tur, kur stāv «un citi», tad mani neviens nepamanīs.

«Atskaitot mani,» Dinija nodomāja. Labi, tagad viņai nevajadzēs pavadīt veselu dienu bez Vilfrīda!

Ar katru sastapšanās reizi viņš kļuva it kā viengabalaināks; dažreiz viņš uzlūkoja Diniju tik cieši, ka viņai sirds sāka strauji pukstēt. Kad viņa lūkojās Vilfrīdā, kas notika reti, vienīgi tad, kad viņš to neredzēja, tad centās, lai viņas acis neko neizpaustu. Cik labi, ka sievietēm ir savas priekšrocības: viņas jūt, kad vīrieši uz viņām skatās, un prot uzlūkot viņus tā, ka viņi to nemana!

Kad viņi todien atvadījās, Dezerts ierosināja:

— Brauksim ceturtdien atkal uz Ričmondu. Satiksimies pie Foša pulksten divos, kā vienmēr.

Un viņa atbildēja:

— Jā.

VI NODAĻA

Klēras Čerelas laulības Hanoverskvērā bija «elegantas», un ziņojums par tām kopā ar viesu sarakstu droši vien aizņems veselu ceturtdaļsleju petītā. Ko avīzēm citu vajag, kā Dinija sacīja!

Klēra reizē ar vecākiem bija ieradusies no Kondafordas Mauntstrītā iepriekšējā vakarā. Saposusi pēdējo reizi jaunāko māsu un cenzdamās noslēpt uztraukumu aiz humora, Dinija ar lēdiju Čerelu ieradās baznīcā īsi pirms līgavas. Viņa pakavējās pie sānu ailes, lai aprunātos ar vecu kalpotāju, un pamanīja Vilfrīdu. Viņš bija nostājies tālu aizmugurē, to durvju pusē, kur bija jānāk līgavai, un skatījās uz Diniju. Viņa aši uzsmaidīja Vilfrīdam un devās pie mātes uz priekšējo solu kreisajā pusē. Kad viņa gāja Maiklam garām, tas pačukstēja: — Publikas, ka biezs, vai ne?

Tā arī bija. Klēra bija labi pazīstama un iemīļota, Džerijs Korvens vēl plašāk pazīstams, lai arī ne tik iemīļots. Dinija aplūkoja «skatītājus» — grūti būtu apzīmēt par draudzi tos, kas piedalās kāzu ceremonijā. Sejas bija dažādas, acīm redzot, arī raksturi, tos nevarēja piedabūt pie kopēja saucēja. Bija manāms, ka tie ir cilvēki ar savu pārliecību un saviem dzīves uzskatiem. Vīriešus nevarēja pieskaitīt kādam noteiktam tipam, viņiem trūka tās garlaicīgās vienveidības, kas raksturīga vācu virsnieku kastai. Blakus Dinijai un mātei priekšējā solā sēdēja Hjūberts ar Džīnu un tēvocis Lorenss ar krustmāti Emiju, aiz muguras Adriāns ar Diānu, Hilerija sieva un lēdija Elisona. Divas vai trīs rindas tālāk Dinija pamanīja Džeku Maskemu — staltu, elegantu, ar garlaikotu seju. Viņš palocīja galvu, un Dinija nodomāja: «Dīvaini, ka viņš mani atceras!»

Otrpus ailes sēdēja Korvena viesi, tikpat dažādi pēc raksturiem un sejām. Atskaitot Džeku Maskemu, līgavaini un līgavaiņa brāli, neviens vīrietis neizskatījās elegants vai vismaz uzposies, taču viņu sejas skaidri pauda, ka viņi zina, ko grib un kam tic. Nevienam nebija tādas sejas kā Vilfrīdam, kas stāstīja par cīņām un iekšējām nesaskaņām, par sapņiem, ciešanām un jauniem atklājumiem. «Es murgoju,» Dinija nodomāja. Viņa pievērsa skatienu Adriānam, kas sēdēja aiz muguras. Adriāns rāmi smaidīja savā āža bārdiņā, kas vērta vēl garāku kalsno, iedegušo seju. «Cik viņam piemīlīgs izskats,» Dinija domāja, «bez kādas iedomības, kas vienmēr piemīt vīriešiem, kuri audzē tādas bārdas. Viņš aizvien būs un paliks jaukākais cilvēks pasaulē.» Un viņa pačukstēja:

— Te ir salasījusies lieliska izrakteņu kolekcija, tēvoci!

Novēli man savu skeletu, Dinij!

— Mani sadedzinās un pelnus izkaisīs vējā. Tss! Ienāca koris, tam sekoja garīdznieki. Džerijs Korvens atskatījās. Lūpās zem smalkajām ūsiņām runča smīns, sejas panti kā iegriezti cietā kokā, un šīs pārdrošās, caururbīgās acis! Dinija pēkšņi nodomāja: «Kā Klēra varēja! — Bet man droši vien katra seja liktos pretīga, izņemot vienu. Redzams, esmu galīgi jukusi.» Šajā brīdī pa gaiteni aizpeldēja Klēra tēvam zem rokas. «Cik jauka! Lai dievs viņai dod laimi!» Aizkustinājums sažņaudza Dinijai kaklu, un viņa satvēra mātes roku. Nabaga māte! Viņa bija tik briesmīgi bāla! Nudien, visa šī ceremonija ir muļķīga! Un tomēr cilvēkiem patīk vilkt to garumā, padarīt mokošu un sentimentālu. Paldies dievam, tēva vecā, melnā fraka izskatās tīri pieklājīga — Dinija pati bija iztīrījusi traipus ar terpentīnu, un viņš stāvēja izslējies kā parādē. Ja tēvocim Hilerijam nebūs kārtībā pogas, tēvs tūliņ to pamanīs. Bet varbūt garīdznieku tērpiem nemaz nav pogu. Dinijai uzmācās dedzīga vēlēšanās atrasties aizmugurē blakus Vilfrīdam. Viņš droši vien domā par kaut ko savu, jauku, un viņi slepenībā apmainītos ar smaidiem.

Nāk līgavas māsas! Dinijas māsīcas, abas Hilerija meitas Monika un Džoana, smuidras un lietišķas, mazā Silija Moristone, zeltmataina kā zēravs (ja tie ir sieviešu kārtas), tumšmatainā, savdabīgā Šeila Fērza un nopakaļ tipina mazā Anna — īsts pīlēns!

Nometusies ceļos, Dinija mazliet nomierinājās. Viņa atcerējās, kā abas ar māsu naktskrekliņos mēdza mesties ceļos pie gultiņām, kad Klēra bija trīsgadīga mazulīte, bet viņa pati «pavisam liela» — sešus gadus veca. Viņa mēdza atspiest zodu pret gultas malu, lai ceļgaliem būtu vieglāk, un cik jauka izskatījās Klēra ar saliktām rociņām, kā bērns Reinoldsa gleznā. «Šis cilvēks darīs viņai pāri,» Dinija domāja. «Es zinu, ka tā būs!» Viņas domas atkal atgriezās pie Maikla kāzām pirms desmit gadiem. Viņa bija stāvējusi jardus trīs atstatu no šejienes, blakus nepazīstamai meitenei, Flēras radiniecei. Un viņas skatiens, kas jaunības ziņkārē lidoja no sejas uz seju, pēkšņi bija apstājies pie Vilfrīda, kurš stāvēja nomaļus, vērodams Maiklu. Nabaga Maikls! Todien viņš bija izskatījies gluži apmulsis, laikam aiz laimes! Dinija skaidri atcerējās, ka toreiz bija nodomājusi: «Maikls un viņa grēkos kritušais sargeņģelis.» Vilfrīda seja liecināja, ka viņš zaudējis laimi uz visiem laikiem, viņa skatiens bija dzēlīgs un reizē ilgu pilns. Bija pagājuši tikai divi gadi kopš miera noslēgšanas, un tagad Dinija saprata, ko Vilfrīds toreiz bija izcietis, zaudēdams visas ilūzijas un cerības. Pēdējās divas dienas viņš bija runājis vaļsirdīgi, pat ar humoru atzinies, ka aizrāvies ar Flēru, kad pagājuši astoņpadsmit mēneši pēc viņas kāzām, un dabūjis aizbēgt uz Austrumiem. Dinija, kurai kara sākumā bija tikai desmit gadu, atcerējās šo laiku galvenokārt tāpēc, ka māte nepārtraukti raizējās par tēvu, adīja vienā laidā un mājas atgādināja vīriešu zeķu noliktavu; visi nīda vāciešus; viņai aizliedza ēst saldumus, jo tos gatavoja ar saharīnu, un beidzot vēl tas uztraukums un bēdas, kad Hjūbertu iesauca armijā un vēstules pienāca pārāk reti. Šais divās dienās Vilfrīda stāsti lika Dinijai saprast daudz skaidrāk un skaudrāk, ko bija karš nozīmējis tiem, kuri, līdzīgi Maiklam un Vilfrīdam, atradušies tā peklē gadiem ilgi. Vilfrīds tēlaini stāstīja par cilvēkiem, kas atrauti no visa ierastā, par to, cik sāpīga bijusi vērtību pārvērtēšana, kā grauzušas dvēseli šaubas par visu, ko tradīcijas un gadsimti padarījuši ticamu un svētu. Viņš esot atveseļojies no kara iespaidiem, tā viņš izteicās. Varbūt viņš tā arī domāja, taču bija manāms, ka viņš joprojām vēl pārāk skaudri reaģē uz visu, kas saistīts ar karu. Un ikreiz, viņu ieraugot, Dinijai gribējās uzlikt vēsu roku uz viņa pieres.

Gredzeni bija apmainīti, liktenīgie vārdi pateikti, zvēresti izrunāti; jaunlaulātie devās uz ģērbkambari. Māte un Hjūberts sekoja. Dinija sēdēja nekustēdamās, pievērsusi skatienu logam austrumu pusē. Laulības! Kaut kas neiedomājams, izņemot to gadījumu, ja viņu salaulā ar vienīgo no visiem.

Balss viņai līdzās ierunājās:

— Aizdod man savu mutautiņu, Dinij. Manējais gluži slapjš, un tēvocim ir zils.

Dinija pasniedza viņai batista lēvariņu un paslepus nopūderēja degunu.

— Tev jālaulājas Kondafordā, Dinij, krustmāte turpināja. — Tik daudz cilvēku — galva piekūst, domājot, kas viņi ir un kas nav. Vai tā bija Korvena māte? Tātad viņa nav vēl mirusi?

«Vai vēl pagūšu saskatīties ar Vilfrīdu?» Dinija domāja.

— Kad es salaulājos, visi skūpstīja mani, — krustmāte čukstēja. — Tik nepieklājīgi! Es pazinu kādu meiteni, kura apprecējās tikai tāpēc, lai viņu noskūpstītu līgavaiņa brālis, Agijs Teljusons. Interesanti — viņi jau nāk atpakaļ!

Jā! Cik labi Dinija pazina šo līgavas smaidu! Kā Klēra var justies laimīga, viņa taču nav apprecējusi Vilfrīdu! Dinija sekoja vecākiem blakus Hjūbertam, kurš viņai pačukstēja:

— Nenokar degunu, māšel, varēja būt vēl ļaunāk! Iegremdējusies savā noslēpumā, kas viņu norobežoja no ārpasaules, Dinija paspieda brāļa pirkstus. Un tieši tobrīd viņa ieraudzīja Vilfrīdu, kas lūkojās viņā, sakrustojis rokas. Dinija atkal raidīja viņam ašu smaidu, un tad viss gāja juku jukām, viņa atjēdzās tikai Mauntstrītā. Viesistabas durvīs viņu sagaidīja krustmāte Emija.

— Stāvi man blakus, Dinij, un, ja vajag, ieknieb man.

Viesi sāka ierasties cits aiz cita; Dinija klausījās krustmātes ašajos komentāros:

— Tad tā ir viņa māte — sažuvusi kā siļķe. Skat, kur Hena Bentvorta. Hen, te ir Vilmeta, viņa grib ar tevi par kaut ko pastrīdēties … Kā jums klājas? Jā, jums taisnība — ļoti nogurdinoši… Labdien! Cik veikli viņš uzmauca gredzenu, vai ne? Burvju mākslinieks!… Dinij, kas tas bija?… Labdien! Ļoti jauki! Nē. Čerela. Raksta ar divi «r», ārkārtīgi neērti. Dāvanas ir tai istabā, kur tas zābakotais vīrs, kurš izliekas, ka viņš arī ir viesis . . . Muļķīgi, vai ne? Paradums … Kā jums klājas? Tad jūs esat Džeks Maskems. Lorenss viņnakt bija sapņojis, ka jūs esot eksplodējis … Dinij, uzmeklē Flēru, viņa visus pazīst.

Dinija aizsteidzās uzmeklēt Flēru un atrada viņu, iegrimušu sarunā ar jauno vīru. Kad viņas pienāca pie viesistabas durvīm, Flēra sacīja:

— Es redzēju baznīcā Vilfrīdu Dezertu. Kā viņš tur bija gadījies?

Jā, Flēra patiešām ir pārāk acīga!

—     Labi, ka tu atnāci, — lēdija Monta noteica. — Kura no tām trim ir hercogiene? Tā izkāmējusī? Ahā! .. . Labdien! Jā, brīnišķīgi. Briesmīgi garlaicīgi tādās kāzās! Flēra, aizved hercogieni pie dāvanām . .. Labdien! Nē, mans brālis Hilerijs. Viņš to labi pieprot, vai ne? Arī Lorenss teic, ka viņš neesot ar pliku roku ņemams. Nogaršojiet saldējumu, tas ir lejā … Dinij, kā tu domā, vai tas cilvēks nav ieradies ievilkt dāvanas? … O! Kā jums klājas, lord Bīvenhem? Protams, te vajadzēja stāvēt manai svainei, bet viņa par biklu. Džerijs ir tur iekšā . .. Dinij, kas tā teica: «Ak, dzēriens, dzēriens!»? Hamlets? Viņš jau daudz ko sarunāja … Ak, Hamlets ne? Ahā! Labdien! … Labdien! . . . Labdien!… Kā ne! Kāda spiešanās! Dinij, kabatas lakatiņu!

—     Es tanī iebēru mazliet pūdera, krustmāmiņ.

—     Tā! Vai esmu nosvīdusi? Labdien! … Vai tas viss nav traki muļķīgi? It kā jaunajam pārim būtu kas vajadzīgs, viņi taču domā tikai viens par otru … O, te ir Adriāns! Dārgais, tev kaklasaite gluži greiza. Dinij, sakārto!. Labdien! Jā, tā ir. Es neciešu puķes bērēs — guļ, nabadzītes, un mirst… Kā klājas jūsu sunītim? Jums nav suņa? Ak, tā . .. Dinij, kāpēc tu man neiekniebi? Labdien! Labdien! Es saku brāļameitai, lai man iekniebj. Vai jūs varat atcerēties sejas? Nē? Cik patīkami! Labdien, labdien, labdien! Veseli trīs! Dinij, kas tas par ērmu, kas tur nāk? Ak! Labdien! Jūs tomēr esat šeit? Es domāju, ka jūs esat Ķīnā … Dinij, atgādini man, lai uzprasu tēvocim, vai tas cilvēks bijis Ķīnā vai kur citur. Viņš tik nikni paskatījās uz mani. Bet varbūt pārējie viesi ienāks bez manis? Kas tas bija, kas vienmēr daudzināja par dzeršanu? Saki Bloram tikai vienu vārdu «dzēriens». Skat, kur nāk vesela komanda! Labdien! 'lbdien! 'bdien! 'dien!… Ko? Cik jauki! … Dinij, man gribas teikt viņiem visiem: pie velna!

Meklējot Bloru, Dinija uzdūrās Džīnai, kura sarunājās ar Maiklu, un nobrīnījās, kā šai kustīgajai, iedegušajai sievietei pietiek pacietības stāvēt tādā drūzmā. Atradusi Bloru, viņa nāca atpakaļ. Maikla īpatnējā seja, kura Dinijai ar katru gadu šķita kļūstam jaukāka, it kā tanī aizvien skaidrāk izpaustos sirds cildenums, bija nogurusi un nelaimīga.

— Es to neticu, Džīn, — Dinija dzirdēja viņu sakām.

—     Tiesa, bazāros klīst visādas baumas, — Džīna atbildēja, — taču nav dūmu bez uguns.

—     Un kā vēl! Bet viņš taču ir atgriezies Anglijā. Flēra šodien redzējusi viņu baznīcā. Es viņam apjautāšos.

—     Es to nedarītu, — Džīna sacīja. — Ja tā ir patiesība, viņš pateiks jums to pats, bet, ja nav, — kāpēc viņu veltīgi sarūgtināt?

Paskat! Tātad viņi runā par Vilfrīdu! Kā uzzināt, ko viņi runā, neizrādot interesi? Bet tūliņ viņa nodomāja: «Es nejautāšu, kaut arī varētu ko uzzināt. Lai viņš pats pasaka man visu, kas man jāzina. Es negribu neko dzirdēt no citiem.» Taču viņa jutās satraukta, jo instinkts bija viņu jau brīdinājis, ka Vilfrīdu nomāc kāds smags noslēpums.

Kad šīm viesību mocībām beidzot pienāca gals un līgava aizbrauca, Dinija atlaidās atzveltnī tēvoča kabinetā, vienīgajā telpā, kur viesi nebija atstājuši pēdas. Tēvs un māte bija atgriezušies Kondafordā, brīnīdamies, kāpēc viņa nebrauc līdzi. Nebija viņas dabā palikt Londonā, kad mājās uzziedējušas tulpes, ceriņi teju pat dziras plaukt un ābeļziedu pumpuri piebriest ar katru dienu. Taču domas, ka tad viņa neredzēs ik dienas Vilfrīdu, sagādāja gandrīz vai fiziskas sāpes. «Liekas, esmu saslimusi no tiesas,» viņa domāja. «Daudz nopietnāk, nekā man tas likās iespējams. Kas ar mani notiks?»

Viņa gulēja, aizvērusi acis, kad tēvoča balss ierunājās

— Ā, Dinij, cik patīkami redzēt tevi pēc šiem mīdiešu bariem! Tā bija mandarīnu parāde visā spožumā! Vai tu pazini kaut vai ceturto daļu? Kāpēc cilvēki vispār svin kāzas? Laulības jāslēdz vai nu mērijā, vai dabas klēpī, tad tas būs godīgi. Tava nabaga krustmāte aizgāja gulēt. Muhamedānismam ir savas priekšrocības, tikai tagad viņi ieviesuši modi aprobežoties ar vienu sievu, un tā pati vairs nestaigā ar aizsegtu seju. Starp citu, stāsta, ka jaunais Dezerts esot kļuvis par musulmani. Vai viņš tev neko nav teicis? Dinija izbrīnā pacēla galvu.

— Man tikai divreiz gadījās Austrumos pieredzēt, ka maina reliģiju, bet tie abi divi bija franči un gribēja iegādāties harēmu.

— Šādiem nolūkiem taču pietiek ar naudu, tēvoci. — Dinij, kur tev radies tāds cinisms? Vīriešiem patīk, kad viņu iegribas sankcionē reliģija. Bet tāda rīcība nav Dezerta garā; cik atceros, viņš ir izvēlīgs.

—     Vai reliģija tik svarīga, tēvoci, ja vien cilvēki netraucē cits citam dzīvot?

—     Nu, daži muhamedāņu uzskati par sievietes tiesībām ir diezgan primitīvi. Vīrs var sievu iemūrēt dzīvu sienā, ja viņa ir neuzticīga. Kad es biju Marokā, tur bija kāds šeihs — īsts briesmonis.

Dinija salīgi notrīsēja.

— Kopš neminamiem laikiem, kā mēdz sacīt, — sers Lorenss turpināja, — vislielākie briesmu darbi zemes virsū pastrādāti reliģijas vārdā. Interesanti, vai jaunais Dezerts būtu pieņēmis musulmaņu ticību, lai nokļūtu Mekā? Man šķiet, ka viņš netic nekam. Taču zināt nevar — tā ir dīvaina ģimene.

«Es nevaru un negribu aprunāt viņu,» Dinija domāja.

—     Kā tev liekas, tēvoci, cik cilvēku mūsu dienās ir patiesi ticīgi?

—     Ziemeļu zemēs? Ļoti grūti noteikt. Pie mums konkrēti ne vairāk par desmit līdz piecpadsmit procentiem pieaugušo. Francijā un vispār dienvidu zemēs, kur pārsvarā zemniecība, būs vairāk, vismaz formāli.

—     Bet no tiem, kas te šodien bija?

—     Daudzi no viņiem būtu sašutuši, ja viņus nosauktu par sliktiem kristīgajiem, bet viņu sašutums būtu vēl lielāks, ja viņus uzaicinātu atdot pusi mantas nabagiem, un tas tikai liecina, ka viņi ir labvēlīgi farizeji — jeb vai tie bija saduceji?

—     Vai tu esi kristīgais, tēvoci Lorens?

—     Nē, mana dārgā, drīzāk Konfūcija piekritējs, — kā tu zini, viņš bija morālists un filozofs. Vairums manu aprindu cilvēku Anglijā ir drīzāk Konfūcija nekā Kristus piekritēji, tikai viņi to neapzinās. Viņi tic senčiem, tradīcijām, tic, ka jācienī vecāki, jābūt godīgam, atturīgam, laipni jāizturas pret dzīvniekiem un atkarīgiem cilvēkiem, tic, ka nepieklājīgi būt iznirelim un ka stoiski jāraugās nāvei acīs un jāpacieš sāpes.

—     Ko vairāk var vēlēties? — Dinija nočukstēja, raukdama degunu. — Vēl tikai atliek skaistuma dievināšana.

—     Skaistuma dievināšana? Tas atkarīgs no temperamenta.

—     Bet vai attieksmes pret skaistumu nerada lielāku plaisu nekā jebkas cits?

—     Jā, bet tur neko nevar līdzēt. Neviens nevar sevi piespiest iemīlēties saules rietā.

—     Tu esi gudrs, tēvoci Lorens, — sacīja māsasmeita pieceldamās. — Iešu pastaigāties, lai labāk sagremotu kāzu torti.

— Bet es palikšu šeit, Dinij, lai izgulētu šampanieša skurbuli.

Dinija staigāja ilgi. Bija tik savādi staigāt vienai. Taču puķes parkā iepriecināja skatienu, ūdens Serpantainas dīķī spoži laistījās, pēdējie saules stari apspīdēja kastaņu stumbrus. Un viņa paļāvās savām jūtām, un šīs jūtas bija mīla.

VII NODAĻA

Atcerēdamās šo otro pēcpusdienu Ričmondas parkā, Dinija tā arī netika skaidrībā, vai nav kaut kā nodevusi sevi, pirms Dezerts bez aplinkiem sacīja:

— Ja jūs ticat ģimenes dzīvei, Dinij, tad topiet mana sieva.

Viņai aizrāvās elpa, viņa kļuva aizvien bālāka, tad asinis ar šalti iesitās sejā.

—     Nesaprotu, kā jūs tā varat teikt. Jūs mani nemaz nepazīstat.

—     Jūs esat kā Austrumi. Tos iemīl vai nu ar pirmo acu uzmetienu, vai neiemīl nemaz, bet neviens tos nekad neizprot līdz galam.

Dinija papurināja galvu.

—   O, es nemaz neesmu tik noslēpumaina.

—   Es nekad jūs neizpratīšu līdz galam, tāpat kā statujas uz Luvras kāpnēm. Lūdzu, atbildiet man, Dinij.

Viņa ielika savu roku Vilfrīda rokā, palocīja galvu un sacīja:

— Šāds bildinājums droši vien ir pirmais pasaulē. Un tūliņ Vilfrīda lūpas piekļāvās viņas lūpām, un pēc šā skūpsta Dinija zaudēja samaņu.

Tas bija pats neizskaidrojamākais notikums viņas mūžā, bet, mirklī atžilbusi, viņa atzinās:

— Tas ir pats jaukākais, ko tu varēji darīt.

Ja agrāk viņa seja bija šķitusi dīvaina, kāda tā likās tagad? Lūpas, parasti savilktas dzēlīgā smīnā, bija pavērtas un trīsēja, Dinijai pievērstās acis liesmoja; pacēlis roku, viņš atglauda matus, un Dinija pirmo reizi ieraudzīja rētu uz viņa pieres. Saule, mēness, zvaigznes un visa dieva radītā pasaule sastinga bijīgā klusumā, kamēr viņi vērās viens otram sejā.

Beidzot Dinija ierunājās:

— Tā taču nemēdz darīt. Tu neesi lakstojies ap mani, pat neesi mēģinājis mani pavest.

Dezerts iesmējās un apskāva viņu. Dinija čukstēja:

—   «Tur sēž divi jauni mīlnieki, un svētlaime ir ap viņiem.» Nabaga māmuļa!

—   Vai viņa ir laba sieviete?

—   Brīnišķīga. Par laimi, viņa mīl manu tēvu.

—   Un kāds ir tavs tēvs?

— Pats jaukākais ģenerālis pasaulē.

—   Manējais ir vientuļnieks. Tev nevajadzēs aprast ar viņu. Brālis ir stulbenis. Māte aizbēga, kad man bija trīs gadi, māsu man nav. Tev būs grūti ar tādu klaidoni, mūžam neapmierinātu patmīli, kāds esmu es.

—   «Kur iesi tu, tev līdzi iešu.» Manuprāt, tas vecais džentlmenis redz mūs. Viņš aizrakstīs avīzēm par piedauzīgām ainām Ričmondas parkā.

—   Lai raksta vesels!

—   Es saku to pašu. Pirmais mirklis ir tikai vienreiz mūžā. Es jau biju sākusi domāt, ka man tas nekad nepienāks.

—   Vai tu nekad neesi iemīlējusies?

Viņa pakratīja galvu.

—  Cik burvīgi! Kad laulāsimies, Dinij?

—  Vai tev nešķiet, ka vispirms vajadzētu visu darīt zināmu mūsu piederīgajiem?

— Laikam gan. Viņi negribēs, ka tu mani preci.

—  Protams, jūs taču esat dižciltīgāks par mani, dārgais ser.

—  Ģimene, kuras ciltsraksti sniedzas tikai līdz četrpadsmitajam gadsimtam, nevar būt dižciltīgāka par to, kuras sākums meklējams divpadsmitajā gadsimtā. Es esmu klaidonis un žultainu dzejoļu rakstītājs, un tavējie nojautīs, ka es gribu vest tevi projām uz Austrumiem. Turklāt man ir tikai pusotra tūkstoša gadā un gandrīz nekādu cerību uz mantojumu.

—  Pusotra tūkstoša gadā! Tēvs varbūt spēs man dot divi simti — tik daudz viņš piešķīra, Klērai.

—  Paldies dievam, ka vismaz tava bagātība nebūs mums par šķērsli.

Dinija pievērsās viņam aizkustinošā uzticībā.

—  Vilfrīd, es dzirdēju, ka tu esot pārgājis musulmaņu ticībā. Man tas ir vienalga.

—  Viņiem tas nebūs vienalga.

Vilfrīda seja saspringa un satumsa. Dinija cieši satvēra viņa roku ar abām savējām.

—  Vai poēmā «Leopards» tu rakstīji par sevi? Viņš pūlējās izraut savu roku.

—  Vai tā ir?

— Jā. Tas notika Dārfurā. Mani piespieda fanātiķi arābi. Es atteicos no savas ticības, lai glābtu savu ādu. Nu tu vari triekt mani projām.

Dinija ar varu piekļāva viņa roku pie savas sirds.

— Ko tu esi vai neesi darījis, tam nav nozīmes. Tu esi tu!

Apmulsusi un reizē atvieglota viņa noskatījās, kā Dezerts nokrita ceļos un iespieda galvu viņas klēpī.

—   Mans mīļais! — viņa noteica. Mātes maigums pārspēja dedzīgākās, skurbākās jūtas. — Vai kāds vēl zina par to?

—   Austrumu bazāros zināms, ka esmu pieņēmis musulmaņu ticību, bet tur domā, ka esmu to darījis aiz brīvas gribas.

— Es zinu, Vilfrīd, ka pasaulē ir kas tāds, par ko tu esi gatavs mirt, un ar to man pietiek. Noskūpsti mani!

Viņi palika parkā, kamēr pienāca vakars. Ozolu ēnas stiepās garumā un aizsniedza bluķi, uz kura viņi sēdēja; krasi novilktā saulstaru robeža kāpās aizvien tālāk pāri jaunajām papardēm; dažas stirnas lēni pagāja garām uz ūdens pusi. Spodri zilās debesis ar baltiem, mīlīgiem mākonīšiem kļuva novakarīgas; gausiem viļņiem uzplūda skaudrā paparžu lapu un kastaņu ziedu smarža; zālē sāka parādīties rasa. Skurbinošais, smaržainais gaiss, koši zaļā zāle, zilās tāles, ozolu raženi sakuplojusī lapotne vērta šo mīlas stundu neatdarināmi anglisku.

— Es pilnīgi pazaudēšu galvu, ja mēs sēdēsim vēl ilgāk, — Dinija beidzot sacīja. — Turklāt, mans mīļais, «jau vakars rasotais ir pienācis».

Tovakar vēlu Mauntstrītas viesistabā viņas krustmāte pēkšņi ieteicās:

—   Lorens, paskaties uz Diniju! Dinij, tu esi iemīlējusies.

—   Tu mani pilnīgi satriec, krustmāt Emij. Jā, es esmu.

— Kas viņš tāds ir?

—   Vilfrīds Dezerts.

—   Es vienmēr teicu Maiklam, ka tas jaunais cilvēks iekulsies nelaimē. Vai viņš tevi arī mīl?

—   Viņš bija tik laipns, ka apgalvoja to.

—   Ak, dievs! Tagad es iedzeršu limonādi. Kurš tad bildināja?

—   Tik tiešām to darīja viņš.

—   Stāsta, ka viņa brālim neesot tiešu mantinieku.

—   Dieva dēļ, krustmāt Emij!

—   Kas tad ir? Noskūpsti mani!

Bet Dinija lūkojās pāri krustmātes plecam uz tēvoci. Viņš neteica ne vārda.

Kad Dinija dzīrās iet ārā no ēdamistabas, sers Lorenss aizturēja viņu.

—   Vai tu nerīkojies pārsteidzīgi, Dinij?

—   Nē, šī ir jau devītā diena.

—   Es negribu tēlot tirānu, bet vai tu esi apsvērusi visus iebildumus?

— Viņa reliģija, Flēra, Austrumi. Kas vēl? Sers Lorenss paraustīja kalsnos plecus.

— Šis notikums ar Flēru man nekādi nav sagremojams, kā teiktu vecais Forsaits. Diezin vai var uzskatīt par godīgu tādu cilvēku, kas tā izturējies pret draugu, ko pats vedis pie altāra. Dinijas vaigos iesitās sārtums.

— Nedusmojies, dārgā, mēs visi tevi ļoti mīlam.

— Viņš man visu vaļsirdīgi izstāstīja, tēvoci. Sers Lorenss nopūtās.

— Tad, manuprāt, nekas vairāk nav sakāms. Tomēr es tevi ļoti lūdzu: apdomā visu, kamēr nav par vēlu. Ir tāds porcelāns, kuru gandrīz nav iespējams salīmēt, un man šķiet, ka tu arī esi no tāda materiāla.

Dinija pasmaidīja, iegāja savā istabā un sāka tūliņ domāt.

Tagad viņai vairs nebija grūti iztēloties, kādas skurbinošas jūtas ir mīla. Atklāt otram savu dvēseli vairs nelikās neiespējami. Visi mīlas stāsti, ko viņa bija lasījusi, mīlas ainas, ko bija novērojusi, viss šķita bezkrāsains salīdzinājumā ar viņas pašas jūtām. Un viņa taču pazīst Vilfrīdu tikai deviņas dienas, ja neskaita to mirkli pirms desmit gadiem! Vai visus šos gadus viņa nesusi sevī to, ko mēdz saukt par mīlas kompleksu? Jeb vai mīla vienmēr uzzied pēkšņi? Kā meža puķe, kuras sēklas izkaisījusi vēja brāzma?

Viņa ilgi sēdēja, pa pusei izģērbusies, iespiedusi rokas starp ceļgaliem, nokārusi galvu un pakļāvusies atmiņu narkozei; viņai bija dīvaina sajūta, ka visas pasaules iemīlējušies sēž blakus viņai uz šīs Totenhemkourtrodā Pulbreda veikalā pirktās gultas.

VIII NODAĻA

Kondaforda izturējās noraidoši pret šo mīlas dēku un ar smalku lietutiņu apraudāja abas savas zaudētās meitas.

Dinija redzēja, ka tēvs un māte cītīgi pūlas «nelikties zinis» par Klēras aizbraukšanu, un cerēja, ka vecāki tā rīkosies arī attiecībā uz viņu. Viņa pasūrojās, ka kļuvusi «pavisam pilsētnieciska», un, gribēdama stiprināties neizbēgamajai sarunai, izgāja pārbaudīt savus nervus lietū. Uz pusdienām gaidīja ierodamies Hjūbertu ar Džīnu, tāpēc Dinija nolēma nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Lietus lāses uz vaigiem, sveķainais aromāts, dzegužu kūkošana, koki, kuru lapiņas bija katram savā atvēršanās stadijā, atspirdzināja viņu, kaut arī sirds smeldza. Nonākusi biezoknī, viņa soļoja tālāk pa taku. Te auga bērzi un oši, šur tur pa Anglijas īvei; augsnē bija krīts. Dzeņa nepārtrauktā klaudzināšana bija vienīgā skaņa, jo lietiņš bija tik sīks, ka no lapām vēl nepilēja. Kopš bērnības Dinija bija izbraukusi uz ārzemēm tikai trīs reizes — uz Itāliju, Parīzi un Pirenejiem un atvedusi aizvien karstāku mīlu uz Angliju un it īpaši uz Kondafordu. Pa kādiem ceļiem dzīve viņu tagad vadīs, to viņa nezināja; droši vien tur būs smiltāji, vīģu koki, silueti pie akām, plakani jumti, muedzina stieptais sauciens, acis, kas lūkojas caur plīvuru. Taču neapšaubāmi, ka arī Vilfrīds izjutīs Kondafordas burvīgumu un būs ar mieru šad tad apciemot šejieni. Viņa tēvs dzīvo muižā, kuru var rādīt kā senatnes pieminekli, bet tā ir noslēgta apmeklētājiem un iedveš grūtsirdību. Un tas ir viss, ko Vilfrīds redzējis savā dzimtenē, ja atskaita Londonu un Ītonu, jo četrus gadus viņš pavadījis karā un astoņus Austrumos.

«Man lemts iepazīstināt viņu ar Angliju,» Dinija domāja, «un viņam mani — ar Austrumiem.»

Vētra novembra beigās bija izlauzusi no saknēm vairākus bērzus. Lūkodamās uz to ķeburainajām, plakanajām saknēm, Dinija atcerējās Flēras vārdus, ka vienīgā iespēja samaksāt mantojuma nodokļus ir — pārdot mežus izciršanai. Bet tēvam ir tikai sešdesmit divi gadi! Un kā nosarka Džīna, kad krustmāte Emija atbraukšanas vakarā pieminēja teikumu: «Un tie augļosies un vairosies». Viņai būs bērns. Droši vien dēls. Džīna pieder pie tām, kam vienmēr ir dēli. Nākamā Čerelu paaudze. Ja viņai, Dinijai, un Vilfrīdam būtu bērns! Jā, kas tad būtu? Klaiņot pa pasauli ar zīdaini nav visai ērti. Pēkšņi viņai pārskrēja baigas trīsas. Kas zina, ko nesīs nākotne! Tepat blakus pašāvās garam vāvere un lēcieniem devās augšup pa stumbru.

Dinija smaidīdama vēroja nasko, rudo kustonīti ar kuplo asti. Paldies dievam, Vilfrīds mīl dzīvniekus! «Kad debess mājvietā ēzeļi sarasies …» Viņam noteikti patiks Kondaforda, putnu čalas, meži un strauti, spraišļotie logi, magnolijas, pāvi, zaļās ganības. Bet tēvs un māte, Hjūberts un Džīna — vai tie viņam patiks? Un vai viņš patiks tiem? Nepatiks — viņš pārāk neikdienišķs, pārāk nervozs, pārāk žultains; visu labo, kas viņam piemīt, viņš dziļi slēpj, it kā kaunētos no tā, un viņa alkas pēc skaistuma tie nesapratīs! Tāpat tiem liksies dīvaina un nesaprotama pāreja citā ticībā, kaut tie nezina visu, ko Vilfrīds izstāstījis viņai.

Kondafordas muižā nebija ne namziņa, nedz elektrības, un Dinija izraudzījās to mirkli, kad istabenes izgāja ārā, nolikušas desertu un karafes ar vīnu uz svecēm apgaismotā pulētā riekstkoka galda.

— Atvainojos, ka runāšu par sevi, — viņa pēkšņi sacīja, — bet es esmu saderinājusies.

Neviens neatbildēja. Visi četri bija paraduši runāt un domāt — kas vienmēr nav viens un tas pats, — ka Dinija kā radīta laimīgai ģimenes dzīvei, taču neviens nepriecājās, ka nu viņa beidzot grasās precēties. Tad Džīna ievaicājās:

— Ar ko?

— Ar Vilfrīdu Dezertu, lorda Maliona jaunāko dēlu, — viņš bija Maikla līgavaiņa brālis.

— Ā! Bet…

Dinija cieši vēroja pārējo triju sejas. Tēva seja neko neizpauda, tas bija dabiski, jo viņam nebija par minēto jauno cilvēku ne jausmas; mātes labsirdīgajos vaibstos bija lasāms nemiers un neizpratne; Hjūberts likās ar pūlēm apvaldām īgnumu.

Tad lēdija Čerela jautāja:

— Kad tu iepazinies ar viņu, Dinij?

— Pirms desmit dienām, bet pēc tam mēs esam sastapušies ik dienas. Tā laikam ir mīla no pirmā acu uzmetiena kā tev, Hjūbert. Mēs atcerējāmies viens otru no Maikla kāzām.

Hjūberts blenza šķīvī.

— Vai tu zini, ka viņš pārgājis musulmaņu ticībā? Vismaz tā runā Hartumā.

Dinija pamāja.

—   Ko? — ģenerālis iesaucās.

—   Tādas baumas klīst, ser.

—   Kāpēc viņš to darījis?

—   Nezinu, es viņu nepazīstu. Viņš ilgu laiku uzturējies Austrumos.

Dinijai teju pat izlauzās vārdi: «Vai nav vienalga, kas cilvēks ir, musulmanis vai kristīgais, ja viņš nekam netic?» — bet viņa saprata, ka Vilfrīdu tas neraksturos no labās puses.

— Es gan nesaprotu, kā cilvēks var mainīt ticību, ģenerālis strupi noteica.

Diezin cik lielu sajūsmu jūs gan neizrādāt, — Dinija nomurmināja.

—   Kāda var būt sajūsma, dārgā, ja mēs viņu nepazīstam?

—   Tev taisnība, māt. Vai varu viņu uzaicināt apciemot mūs? Sievu uzturēt viņš ir spējīgs, un krustmāte Emija izteicās, ka viņa brālim neesot tiešu mantinieku.

—   Dinij! — ģenerālis apsauca.

—   Es tikai jokoju, tēt.

—   Viņš dzīvo kā īsts beduīns, klaiņo no vienas vietas uz otru, un tas vairs nav nekāds joks, — Hjūberts sacīja.

—   Klaiņot var arī divatā, Hjūbert.

—   Tu taču vienmēr apgalvoji, ka nekad nepametīsi Kondafordu.

—   Bet tu, Hjūbert, cik atceros, apgalvoji, ka nesaproti, ko cilvēki atrod ģimenes dzīvē. Droši vien tiklab tēvs, kā māte ir savā laikā tā runājuši, bet vai viņi tagad to atkārtos?

—   Cik ērcīga!

Ar šiem Džīnas vārdiem saruna noslēdzās. Taču pirms gulētiešanas Dinija apjautājās mātei viņas istabā:

—   Tātad es varu uzaicināt Vilfrīdu?

—   Protams, kad vien vēlies. Man ļoti gribas drīzāk iepazīties ar viņu.

—   Es saprotu, ka tas ir ļoti negaidīti, māt, turklāt tūliņ pēc Klēras kāzām, bet jūs taču zinājāt, ka reiz pienāks arī mana kārta.

Lēdija Čerela nopūtās.

— Kā nu ne.

—   Es aizmirsu pateikt, ka viņš ir dzejnieks, īsts dzejnieks.

—   Dzejnieks? — atkārtoja māte tādā balsī, it kā šīs ziņas vien vēl būtu trūcis, lai viņas uztraukums sasniegtu kalngalus.

—   Vestminsteras abatijā ir apglabāts vesels bars dzejnieku, bet tu vari būt mierīga, viņu tur neņems iekšā.

—   Dažādas ticības — tas ir nopietns jautājums, Dinij, it sevišķi, kad būs bērni.

—   Kāpēc, māt? Bērniem piedzimstot nav nekādas ticības, un pieauguši viņi izvēlēsies, kādu ticību gribēs. Turklāt, kamēr mani bērni pieaugs, ja man vispār tādi būs, tad ticības jautājumam būs tikai akadēmiska nozīme.

— Dinij!

— Arī tagad tam nav lielas nozīmes, ja nu vienīgi ļoti ticīgās aprindās. Vairumam cilvēku reliģija aizvien vairāk pārvēršas par morāli.

—   Man par to grūti spriest, un es domāju, tev arī.

—   Māmiņ, noglaudi man galvu.

— Ak Dinij, es ceru, ka tu būsi izraudzījusies ar prātu.

— Māmiņ, es neizraudzījos, izraudzīja mani.

Viņa nojauta, ka tas nav īstais paņēmiens, kā nomierināt māti, bet, tā kā viņa nekā cita nezināja, tad. noskūpstīja māti, novēlot labu nakti, un devās uz savu istabu.

Tur viņa apsēdās pie galda un rakstīja:

«Kondafordas muiža, piektdien. Dārgais!

Šī ir noteikti un absolūti pirmā mīlas vēstule manā mūžā, tāpēc man būs grūti izteikties. Varbūt pareizāk būtu uzrakstīt: «Es Tevi mīlu,» — un likt spalvu pie malas. Es pastāstīju mājiniekiem priecīgo vēsti. Viņi, protams, galīgi apmulsa un tagad gaida ar nepacietību, kad varēs ar Tevi iepazīties. Kad Tu ieradīsies? Kad Tu būsi te, man viss notikušais vairs neliksies kā brīnišķīgs sapnis nomodā. Te ir klusa un vienkārša vieta. Varbūt vajadzētu sākt dzīvot lepnākā stilā, bet diezin vai mēs to varam atļauties. Trīs kalpones, šoferis un zirgkopis vienā personā, divi dārznieki — tā ir visa mūsu saime. Domāju, ka Tev patiks mana māte, bet ar tēvu un brāli Tu tik drīz neatradīsi kopēju valodu, toties brāļasieva Džīna iepriecinās Tavu dzejisko iztēli, jo viņa ir savdabīga būtne. Ticu, ka Tu iemīlēsi Kondafordu, tā patiešām «izdveš» senatni. Mēs varēsim izjāt; man tā gribas klaiņot un runāt ar Tevi un izrādīt Tev manus iemīļotos stūrīšus un vietiņas. Ceru, ka spīdēs saule, ko Tu tik ļoti mīli. Man šeit labi gandrīz vai katrā laikā un būs pilnīgi labi, kad Tu būsi te. Istaba, kur Tevi novietos, ir pavisam nošķirta no citām, tanī valda pārdabisks klusums, un tanī var nokļūt pa pieciem izšķobītiem pakāpieniem. To dēvē par «priestera istabu», jo tur bijis iemūrēts Antonijs Čerels, Kondafordas īpašnieka Džilberta , brālis. Džilberts mantojis muižu Elizabetes valdīšanas laikā. Pa naktīm Antonijam grozā nolaiduši pārtiku. Viņš bijis pazīstams katoļu garīdznieks, Džilberts turpretī protestants, bet brālis viņam, kā ikvienam godīgam cilvēkam, bijis tuvāks par reliģiju. Kad Antonijs nosēdējis te trīs mēnešus, sienu kādu nakti nojaukuši, viņu izveduši cauri visai valstij līdz Boljes upei un tur «uz burinieka, hop!». Mūri atkal atjaunojuši, lai noslēptu izdarīto, un to noārdījis tikai mans vectēva tēvs, pēdējais mūsu dzimtā, kam bijis cik necik naudas. Mūris padarījis viņu nervozu, tāpēc viņš licis to nojaukt. Ciematā viņu joprojām vēl piemin, laikam tāpēc, ka viņš mēdzis braukt četrjūgā. Apakšā zem greizajām kāpnēm ir vannas istaba. Protams, logs tagad ir platāks un skats iepriecinošs, sevišķi šobrīd, kad zied ceriņi un ābeles. Mana istaba, ja tas Tevi interesē, ir šaura un cellei līdzīga, toties pa logu aiz zāliena redzama kalna nogāze un tālīns mežs. Es te esmu dzīvojusi kopš septītā gada un nemainītu to ne pret ko, vienīgi, ja Tu man iedāvināsi

… rotaļlietiņas košas, kas prieku man dos

No putnu dziesmām rītos, zvaigznēm vakaros.

Man gandrīz šķiet, ka šīs Stīvensona vārsmas ir man vismīļākās. Kā redzi, par spīti tam, ka esmu tā pieķērusies mājām, manī ir arī tieksme uz klejošanu. Pie reizes — mans tētis ārkārtīgi mīl dabu, dzīvniekus, putnus un kokus. Liekas, šādas jūtas piemīt daudziem karavīriem, lai cik tas dīvaini. Protams, viņu mīlai ir reāls, praktisks raksturs, tā nav estētiska tīksmināšanās. Fantazēšana, pēc viņu domām, ir «ķerto» īpašība. Es jau sāku prātot, vai nenolikt Tavus dzejoļus viņiem pa rokai, bet nolēmu, ka nav vērts; viņi var saprast visu pārāk burtiski. Cilvēks pats vienmēr ātrāk iemanto simpātijas nekā viņa sacerējumi. Laikam es šonakt nevarēšu iemigt, jo šī ir pirmā diena kopš pasaules radīšanas, kad neesmu Tevi redzējusi. Ar labu nakti, dārgais, esi laimīgs, skūpstu Tevi.

Tava Dinija.

PS. Sameklēju Tev fotogrāfiju, kur esmu sevišķi līdzīga eņģelim, vismaz mans deguns tur nav tik uzrauts kā parasti. To nosūtīšu rīt. Šovakar pielieku divus uzņēmumus. Un kad, ser, es saņemšu kādu no Jums?

D.»

Tā noslēdzās šī diena, kurai bija jābūt laimīgākajai viņas mūžā.

IX NODAĻA

Seru Lorensu Montu nesen bija. ievēlējuši par Bartona kluba biedru, tāpēc viņš izstājas no «Aeroplāna», palikdams tikai tā saucamajos «Vientiešos», «Kafijas namā» un «Parteneumā». Viņš mēdza izteikties, ka gadījumā, ja viņš nodzīvošot vēl desmit gadus, ikreizēja kluba apmeklēšana viņam izmaksāšot divpadsmit šiliņus un sešus pensus.

Tomēr, kad Dinija bija pateikusi par savu saderināšanos, viņš otrā dienā iegriezās «Bartonā», paņēma biedru sarakstu un uzmeklēja burtu «D». «Augstdz. Vilfrīds Dezerts». Pilnīgi dabiski, jo klubs lepojās, ka starp tā biedriem ir ceļotāji.

—   Vai misters Dezerts te kādreiz iegriežas? — viņš apjautājās šveicaram.

—   Jā, ser Lorens, viņš šonedēļ nāca katru dienu; līdz tam es viņu nebiju redzējis vairākus gadus.

—   Viņš parasti uzturas ārzemēs. Kad viņu visdrošāk var satikt?

— Pusdienu laikā, ser Lorens.

—   Skaidrs. Vai misters Maskems ir šeit? Šveicars pakratīja galvu.

—   Šodien zirgu sacīkstes Ņumārketā, ser Lorens.

— Ahā! Brīnums gan, kā jūs varat visu paturēt prātā!

—   Ieradums, ser Lorens.

—   Kaut man tāds bijis!

Pakāris platmali, viņš uz brīdi apstājās holā pie nule izliktā biržas biļetena. Bezdarbs un nodokļi augtin pieaug, bet cilvēki izdod aizvien vairāk par automašīnām un sportu. Interesanta problēma! Tad viņš izraudzījās bibliotēku, jo šai telpā bija vismazāk izredžu kādu satikt, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Džeks Maskems, kurš pusbalsī, kā te piederējās, runāja ar kādu kaktā iespiedušos kalsnēju, melnīgsnēju vīriņu.

«Tagad es saprotu, kāpēc nekad nevaru atrast pazaudētu aproču pogu,» sers Lorenss nodomāja. «Lāga vīrs šveicars bija tik pārliecināts, ka Džeks ir Ņumārketā, nevis pie tā grāmatu skapja, ka noturēja viņu par kādu citu.»

Paņēmis no plaukta sējumu Bartona tulkotās «Tūkstoš un vienas nakts», viņš piezvanīja, lai atnes tēju. Viņš nelikās nevienu redzam, tomēr abi vīrieši piecēlās un pienāca pie viņa.

— Sēdi vien, Lorens, — Džeks Maskems laiski noteica. — Telfords Jūls — mans brālēns sers Lorenss Monts.

— Esmu lasījis jūsu detektīvstāstus, mister Jūl, — sers Lorenss sacīja un nodomāja: «Cik ērmīgs cilvēciņš!»

Kalsnais, melnīgsnējais vīriņš ar pērtiķa seju pasmīnēja.

—   Īstenība cērt pāri jebkurai izdomai, — viņš atteica.

—   Jūls nupat kā bija Arābijā, — Džeks Maskems runāja ierastajā augstprātīgajā nesteidzībā, — mēģināja izkacēt no turienes pāris tīrasiņu arābu ķēvju. Zini, tas ir visai mīklaini: ērzeļus pārdod, bet ķēves neparko. Nedždā tāds pats stāvoklis kā tais laikos, par kuriem rakstīja Polgreivs. Taču šoreiz šķiet, ka viss ies uz labo pusi. Pašu izcilāko tīrasiņu zirgu īpašnieks sapņo par lidmašīnu un, ja mēs vēl pieliksim biljarda galdu, tad viņš varbūt šķirsies vismaz no vienas saules meitas.

—   Ak, kungs! — sers Lorenss nopūtās. — Ar tādiem vulgāriem līdzekļiem! Mēs tomēr esam īsti jezuīti, Džek!

—   Jūls tur redzējis visādus brīnumus. Pie reizes es gribēju ar tevi parunāties. Vai varam piesēsties?

Viņš izstiepa garo augumu garajā atzveltnes krēslā, kamēr melnīgsnējais cilvēciņš iemetās otrā, pievērsis melnās, mirkšķīgās acis seram Lorensam, kuru pēkšņi pārņēma neizskaidrojams nemiers.

— Kad Jūls bijis Arābijas tuksnesī, — Džeks Maskems iesāka, — viņš dzirdējis no vairākiem beduīniem juceklīgu stāstu par kādu angli, kas nokļuvis arābu nagos un bijis spiests pieņemt musulmaņu ticību. Jūls gandrīz vai saplūcies ar viņiem, apgalvodams, ka neviens anglis tā nerīkosies. Bet, kad viņš atgriezies Ēģiptē un aizlidojis uz Lībijas tuksnesi, viņš atkal sastapis kādu beduīnu baru no dienvidiem un dzirdējis to pašu nostāstu, tikai precīzāku, jo pēc viņu vārdiem tas noticis Dārfurā un viņi pat zinājuši pateikt, ka šo angli saucot Dezertu. Nokļuvis atpakaļ Hartumā, Jūls jau dzirdējis no visām pusēm, ka jaunais Dezerts pārmainījis ticību. Tagad Jūlam viss bijis skaidrs. Tomēr ir liela starpība, vai cilvēks pārmaina ticību labprātīgi vai izdara to, kad viņam pieliek pistoli pie krūtīm. Anglis, kas tā rīkojas, apkauno mūs visus.

Sers Lorenss, kurš šā stāsta laikā bija nervozi grozījis savu monokli, izlaida to no rokām un sacīja:

— Bet, dārgais Džek, ja šis cilvēks bijis tik neprātīgs, ka kļuvis par muhamedāni muhamedāņu zemē, vai tad maz var šaubīties, ka tenkotāji teiks — viņu ir piespieduši?

Jūls, kurš grozījās uz pašas krēsla maliņas, savukārt iejaucās sarunā:

— Es arī sākumā tā domāju, bet Hartumā man sniedza pilnīgi nepārprotamas ziņas. Nosauca pat mēnesi, kad tas noticis, un šeihu, kas piespiedis angli atteikties no savas ticības, un es uzzināju, ka misters Dezerts patiesi tai mēnesī atbraucis no Dārfuras. Var jau būt, ka tas viss izdomāts, bet — šā vai tā — jūs paši saprotat, ka šāds neatspēkots nostāsts tiks jo plaši izplatīts un nāks par ļaunu ne vien minētajai personai, bet visam mūsu prestižam. Man šķiet, ka mūsu pienākums pateikt misteram Dezertam, kādas baumas bedavi izplata par viņu.

— Nu, viņš jau ir šeit, — sers Lorenss drūmi noteica. — Es to zinu, — Džeks Maskems atbildēja, — nesen viņu te redzēju. Viņš ir šā kluba loceklis.

Sers Lorenss juta, ka viņu pārņem izmisums. Cik bēdīgi beidzas Dinijas nelaimīgā saderināšanās! Šim ironiskajam, noslēgtajam, savās simpātijās untumainajam cilvēkam Dinija bija dārga. Dinija dīvainā kārtā lika viņam pārvērtēt viņa prozaiskos uzskatus par sievietēm; bijis viņš pats jaunāks, tad būtu iemīlējies Dinijā, nevis apmierinājies ar tēvoča lomu. Iestājās klusums. Sers Lorenss noprata, ka abi pārējie tāpat jūtas neērti. Un apziņa, ka arī viņi nobažījušies, vēl vairāk pastiprināja dzirdētā ļauno nozīmi.

Beidzot viņš ierunājās:

—   Dezerts bija mana dēla līgavaiņa brālis. Es parunāšu ar Maiklu, Džek. Ceru, ka misters Jūls pagaidām neko neteiks par to.

—   Neviena vārda, — Jūls apgalvoja. — No sirds ceru, ka tas būs izdomāts. Man patīk Dezerta dzejoļi.

— Un tu, Džek?

— Man viņa izskats neko sevišķi nepatīk, bet es atsakos ticēt, ka anglis tā var rīkoties, kamēr man to skaidri un gaiši nepierādīs. Jūl, mums jāsteidzas, ja gribam tikt uz Roistonas vilcienu.

Džeka Maskema vārdi padarīja seru Lorensu vēl nemierīgāku, kad viņš palika viens savā atzveltenī. Likās pilnīgi skaidrs, ka «kungu sugas» spriedums nebūs nekāds mīkstais, ja ļaunākais paredzējums piepildīsies.

Beidzot viņš piecēlās, uzmeklēja nelielu grāmatiņu un sāka to šķirstīt. Tie bija sera Alfreda Laiela «Indijā rakstītie dzejoļi», un sers Lorenss tur uzmeklēja poēmu «Teoloģija nāves briesmu brīdī». Viņš izlasīja to, nolika grāmatiņu atpakaļ plauktā un domīgi berzēja zodu. Protams, tas uzrakstīts pirms četrdesmit gadiem, bet apšaubāmi, ka uzskati būtu mainījušies kaut par matu. Viņš atcerējās arī Doila poēmu par Kentas pulka kaprāli, ko atveduši pie ķīniešu ģenerāļa un likuši mesties viņa priekšā zemē, ja grib palikt dzīvs, bet kaprālis atbildējis: «Mūsu pulkā tā nav pieņemts,» — un nonāvēts. Hm! Tāds pats standarts ir arī šodien spēkā, vienalga, no kādām aprindām cilvēks nācis un kādas ir viņa tradīcijas. Karš šai ziņā sniedzis neskaitāmus piemērus. Vai tiešām jaunais Dezerts kļuvis neuzticīgs tradīcijām? Tas šķiet neiespējami. Bet varbūt par spīti karā izrādītajai drosmei viņā tomēr ir kaut kas no gļēvuļa. Vai varbūt palaikam viņu pārņem tāds riebums pret pasauli, ka viņš ciniski mīda visu ar kājām sava prieka dēļ. Sers Lorenss visādi pūlējās iedomāties sevi Dezerta vietā. Kaut viņš nebija ticīgais, tomēr skaidri zināja: «Es neciestu, ja man šādā gadījumā gribētu ko uzspiest.» Apzinādamies, ka tas jautājumu neizšķir, sers Lorenss nogāja holā un no telefona kabīnes piezvanīja Maiklam. Bīdamies, ka, ilgāk uzkavējoties klubā, var saskrieties ar Dezertu, viņš pasauca taksi un brauca uz Sausskvēru.

Maikls nupat bija pārnācis no palātas, viņi sastapās holā. Instinktīvi juzdams, ka Flēra, kaut arī apķērīga sieviete, nav piemērota persona gaidāmajai sarunai, sers Lorenss lūdza dēlu iet uz kabinetu. Viņš pavēstīja Maiklam par Dinijas saderināšanos, ko Maikls uzklausīja ar jauktu gandarījuma un bažu sajūtu, cik varēja spriest pēc viņa sejas.

— Mazā blēdniece, tik ilgi noslēpt visu! — viņš sacīja. — Flēra jau aizrādīja, ka Dinijai esot aizdomīgi starojoša seja, bet es neko neievēroju. Mēs esam paraduši domāt, ka Dinija paliks neprecēta. Bet precēties ar Vilfrīdu! Nu, es ceru, ka vecais puika būs atēdies savus Austrumus.

— Bet viņa reliģija? — sers Lorenss drūmi ieteicās.

— Nezinu, vai tam kāda sevišķa nozīme; Dinija nepieder pie stingrticīgajiem. Tomēr es gan nebiju domājis, ka Vilfrīds kādreiz mainīs ticību. Tas mani pārsteidz.

— Tur ir vesels notikums.

Maikls saspringti noklausījās tēva stāstā, un seja viņam bija izstiepusies.

—   Tu viņu pazīsti labāk nekā jebkurš cits, — sers Lorenss noslēdza stāstu. — Kādas ir tavas domas?

—   Grūti ko sacīt, bet iespējams, ka tā ir patiesība.. Šāda rīcība no Vilfrīda puses var būt dabiska, tikai neviens nesapratīs, kāpēc. Nejauks atgadījums, tēt, un tur vēl iejaukta Dinija.

—: Iekams mēs gaužamies, dārgais, pamēģināsim noskaidrot, vai tā ir patiesība. Vai tu varētu viņam to pajautāt?

— Kādreiz tas bija vienkārši. Sers Lorenss pamāja.

— Es to visu zinu, bet tas jau bijis tik sen. Maikla sejā pavīdēja smaids.

— Es toreiz netiku pie skaidrības, vai tu ko zini, kaut gan nojautu to. Kopš Vilfrīds aizceļoja uz Austrumiem, es viņu gandrīz nemaz neesmu sastapis. Bet es tomēr … — Viņš aprāvās un piebilda: — Ja tas ir tiesa, viņš būs to pastāstījis Dinijai. Viņš taču nevar pamest kaut ko neteiktu, ja grib Diniju precēt.

Sers Lorenss paraustīja plecus.

—   Ja cilvēks ir gļēvulis vienā ziņā, kāpēc viņš nevar būt gļēvulis arī citā?

—   Vilfrīds ir viens no pretrunīgākiem, sarežģītākiem un neizprotamākiem cilvēkiem pasaulē. Viņam nevar pielāgot tos standartus, ko pārējiem. Tomēr, ja viņš ir pateicis to Dinijai, viņa mums to nekad neteiks. Un abi klusēdami vērās viens otrā.

— Zini, viņā ir kaut kas no varoņa, — Maikls ierunājās, — tikai tas neizpaužas tur, kur vajag. Tāpēc jau viņš arī ir dzejnieks.

Sers Lorenss sāka plūkāt uzaci, — tā bija zīme, ka viņš pieņēmis kādu lēmumu.

—   Briesmām jāskatās acīs; ja neko nedarīsim, cilvēki tik un tā neliksies mierā. Par Dezertu man nav liela bēda …

—   Man gan, — Maikls pārtrauca.

—   Es domāju par Diniju.

—   Es tāpat. Bet neaizmirsti, tēt, ka Dinija pati lems, ko darīt, un nedomā, ka mums izdosies viņu atrunāt.

—   Tas ir pats nepatīkamākais gadījums, ar ko man nācies sadurties, — sers Lorenss gausi noteica. — Kā tad paliek, manu zēn, kas runās ar viņu — tu vai es?

—   Būs jau jādara man, — Maikls atbildēja un nopūtās.

—   Bet vai viņš teiks tev patiesību?

— Jā. Vai nepaliksi uz pusdienām? Sers Lorenss pakratīja galvu.

— Nedrīkstu ieskatīties Flērai acīs, kamēr man kas slēpjams prātā. Protams, neviens nedrīkst neko zināt, pat Flēra ne, iekams neesi saticis Dezertu.

—   Tiesa. Vai Dinija vēl pie jums?

—   Viņa atgriezās Kondafordā.

—   Viņas ģimene! — un Maikls iesvilpās.

Viņas ģimene! Šīs domas viņu nepameta visā pusdienu laikā, kamēr Flēra sprieda par Kita nākotni. Viņa bija izlēmusi sūtīt dēlu uz Herovu, jo Maikls un viņa tēvs bija mācījušies Vinčesterā. Zēns bija pierakstīts abās skolās, jo jautājums līdz šim vēl nebija izlemts.

— Visi tavi radi no mātes puses, — Flēra runāja, — ir mācījušies Herovā. Vinčestera, manuprāt, pārāk dižmanīga un birokrātiska skola. Par tās audzēkņiem nekad neraksta avīzēs. Ja tu nebūtu beidzis Vinčesteru, tu būtu preses luteklis.

— Un tev gribas, lai par Kitu raksta avīzēs?

— Jā, bet tikai labu, kā par tēvoci Hileriju. Zini,

Maikl, tavs tēvs jau ir ļoti jauks, bet man labāk patīk tavas mātes radi Čereli.

—   Man gan šķiet, ka Čereliem ir pārāk daudz militāra stīvuma un nepiekāpības.

—   Tiesa, bet katram piemīt kaut kas īpatnējs, un viņiem ir džentlmeņu stāja.

—   Liekas, tu gribi sūtīt Kitu uz Herovu tikai tāpēc, ka tur spēlē kriketu.

Flēra lepni izslēja galvu.

—   Jā, tā tas ir. Es labprāt būtu izvēlējusies Ītonu, bet tas būtu pārāk pretenciozi, turklāt man nepatīk viņu gaišzilie formas tērpi.

—   Labi, — Maikls noteica, — es neesmu vienaldzīgs pret savu skolu. Skola, kas izaudzinājusi tēvoci Adriānu, nevar būt peļama.

—   Tavu tēvoci Adriānu nevarēja izaudzināt neviena skola, dārgais, viņš ieradies no paleolīta laikmeta, — Flēra atteica. — Čereli ir vecākais atzarojums Kita ciltskokā, un es gribu izkopt Kitā viņu rakstura vilcienus, kā teiktu Džeks Maskems. Tas man atgādina, ka es sastapu Džeku Klēras kāzās un viņš ielūdza mūs pie sevis Roistonā apskatīt viņa zirgu fermu. Man labprāt gribētos aizbraukt. Džeks izskatās kā mednieku tērpa reklāma — eleganti apavi un apbrīnojama kontrole pār sejas muskuļiem.

Maikls palocīja galvu.

—   Džekam ir tik lieliska forma, ka tur gandrīz nemaz vairs nav satura.

—   Nevilies, mans dārgais. Satura šai formā vēl pietiekami daudz.

—   «Kungu suga», Maikls novilka. — Nekad neesmu varējis tikt skaidrībā, vai šis apzīmējums ir uzteikšana vai pelšana. Čereli ir labākie savas kastas pārstāvji, viņi nav tik klīrīgi kā Džeks, bet, pat raugoties viņos, es vienmēr jūtu, ka pasaulē ir daudz kas tāds, kas viņu sugas filozofiem nav pat sapnī rādījies.

—   Visi nevar lepoties ar kristīga cilvēka lēnprātību, Maikl.

Maikls cieši uzlūkoja sievu. Viņš apspieda vēlēšanos pateikt ko asu un turpināja:

—   Es nevaru pateikt, kur robežas izpratnei un iecietībai.

—   Te mēs, sievietes, esam gudrākas par jums. Mēs gaidām, kamēr robeža iezīmējas pati; mēs paļaujamies uz savu izturību. Vīrieši, nabadziņi, to nevar. Par laimi, tevī ir kaut kas sievišķīgs, Maikl. Noskūpsti mani. Uzmanies, Kokers dažreiz kož. Tātad nolemts, Kīts dosies uz Herovu.

—   Ja vien tolaik, kad viņš būs attiecīgā vecumā, Herova pastāvēs.

—   Neesi nelga. Neviens debesu spīdeklis nav tik mūžīgs kā mūsu skolas. Atceries, kā tās uzplauka kara laikā.

—   Nākamā kara laikā tās vis neplauks.

—   Tātad kara nedrīkst būt.

—   Tas nenovēršams, ja valsts priekšgalā ir «kungu suga».

—   Dārgais, vai tu patiešām tici visām tām blēņām par vārda turēšanu un tā tālāk? Mēs tikai baidījāmies, ka Vācija aizsteigsies mums priekšā.

Maikls izbužināja matus.

— Tas labi pierāda to, ko es sacīju, proti, ka pasaulē ir daudz kas tāds, kas mūsu «kungu sugai» nav pat sapņos rādījies, un ka ir daudz situāciju, no kurām tā neprot tikt ārā ar godu.

Flēra nožāvājās.

— Mums sen laiks iegādāties jaunu pusdienas servīzi, Maikl.

X NODAĻA

Pēc pusdienām Maikls izgāja no mājas, nepateicis, kurp dosies. Kopš sievastēvs bija miris un Maikls bija atklājis visu par Flēras un Džona Forsaita sakaru, viņš izturējās pret sievu šķietami tāpat, taču neliela, bet ievērojama pārmaiņa bija notikusi. Viņš jutās pats kungs un noteicējs savā mājā. Ne vārds netika minēts par to, kas notika pirms četriem gadiem, viņam ne reizi neradās šaubas par sievas uzticību; neuzticība bija nonāvēta un apbedīta. Tomēr kaut ārēji tāds pats, iekšēji Maikls bija kļuvis neatkarīgs, un Flēra to zināja. Piemēram, šai gadījumā ar Vilfrīdu tēva brīdinājums bija nevajadzīgs. Maikls tik un tā nebūtu neko sacījis Flērai. Ne tāpēc, ka sievai neuzticētos, — viņš zināja, ka Flēra nav pļāpīga, — bet nojauzdams, ka šādā lietā no Flēras nekādu palīdzību nesagaidīs.

Viņš gāja kājām. «Vilfrīds ir iemīlējies,» viņš domāja, «tāpēc pulksten desmitos viņam jābūt mājās, ja vien viņam nav uznākusi dzejošanas lēkme. Bet arī tad viņš būs mājās, jo dzejot nevar ne ielas drūzmā, ne klubā, tur var izsīkt jebkura iedvesma.» Viņš šķērsoja Pelmelu, iekļuva šauru ieliņu labirintā, īsti piemērotā vecpuišu mājokļiem, un iznāca Pikadilli laukumā īsi pirms ļaužu plūdiem, kas sāksies, izrādēm beidzoties. Iegriezies sānielā, kuru apdzīvoja vīriešu sargeņģeļi — drēbnieki, bukmeikeri un augļotāji, viņš iznāca uz Korkstrītas. Pulkstenis rādīja tieši desmit, kad viņš apstājās labi pazīstamā nama priekšā. Otrpus ielas bija gleznu galerija, kur viņš bija pirmo reizi ieraudzījis Flēru, un viņš mirkli stāvēja, gluži apreibis no atmiņām. Veselus trīs gadus, iekams Vilfrīda aplamā aizraušanās ar Flēru nebija visam pārvilkusi svītru, viņš bija turējies pie Vilfrīda kā uzticīgais Ahāts. «Dāvids un Jonatāns — kā likts!» viņš nodomāja, un senās jūtas uzplūda kā paisums, kad viņš devās augšup pa kāpnēm.

Staks, ieraugot Maiklu, smaidīja pār visu mūka seju.

—   Misters Monts? Prieks redzēt jūs, ser.

—   Kā jums klājas, Stak?

Esmu kļuvis mazliet vecāks, ser, citādi viss kārtībā, pateicos. Misters Dezerts ir mājās.

Maikls pakāra platmali un gāja dziļāk.

Vilfrīds tumšā pidžamā gulēja uz dīvāna. Viņš uzslējās sēdus.

—   Hallo!

—   Ka sviežas, Vilfrīd?

—   Stak! Dzeramo!

—   Apsveicu, vecais.

— Zini, es viņu sastapu pirmo reizi tavās kāzās.

— Gandrīz pirms desmit gadiem. Tu esi paņēmis mūsu lielāko dārgumu: mēs visi esam iemīlējušies Dinijā.

— Es to labi saprotu, bet negribētu par viņu runāt, — Vai ir kādi jauni dzejoļi, vecais?

— Jā, rīt nododu tam pašam izdevējam grāmatiņu iespiešanai. Vai atceries pirmo?

—   Kā nu ne! Vienīgā, ar ko man laimējās.

—   Šī ir labāka. Tanī ir viena īsta poēma. Staks ienāca ar paplāti.

—   Ielej sev, Maikl.

Maikls ielēja mazliet brendija un drusku atšķaidīja to. Tad, iesmēķējis cigareti, viņš atsēdās.

— Kad būs kāzas?

— Sareģistrēsimies, cik ātri vien varēsim.

— Ahā! Un pēc tam?

— Dinija vēlas parādīt man Angliju. Mēs droši vien braukāsim apkārt, kamēr pieturēsies saulains laiks.

— Un tad tu atgriezīsies Sīrijā? Dezerts nemierīgi sarosījās spilvenos.

— Nezinu, varbūt dosimies kur tālāk — to izlems viņa.

Maikls palūkojās lejup, kur pie viņa kājām uz persiešu paklāja bija nobiruši cigaretes pelni.

—   Paklau, vecais, — viņš ierunājās.

—   Nu?

— Vai tu pazīsti tādu putnu, ko sauc par Telfordu Jūlu?

— Dzirdējis esmu — viņš kaut ko raksta.

— Viņš nupat atbraucis no Arābijas vai Sudānas un atvedis no turienes kādu pasaku. — Acu nepaceldams, viņš zināja, ka Vilfrīds izslējies taisni. — Tā skar tevi: ērmīgs un nepatīkams gadījums. Jūls domā, ka tev vajadzētu to zināt.

— Nu?

Maikls neviļus nopūtas.

— Īsi sakot, beduīni stāsta, ka tu esot pārgājis citā ticībā, lai netiktu nošauts. Jūlam tas stāstīts Arābijā un pēc tam atkārtots Lībijas tuksnesī, nosaukts arī šeiha vārds, vieta Dārfurā un angļa uzvārds. — Joprojām nepaceldams acis, Maikls juta, ka Vilfrīds viņu cieši uzlūko. Viņa piere nosvīda.

—  Nu?

—  Jūls gribēja, lai tu to zini, viņš šodien kluba bija runājis ar manu tēvu, un Barts pastāstīja to man. Es apsolījos iegriezties pie tevis. Piedod man.

Iestājās klusums. Maikls pacēla acis. Kāda dīvaina, skaista, moku pilna seja!

—  Nav ko piedot, tā ir patiesība.

—  Mīļais draugs! — Maiklam izlauzās, bet vairāk viņš nespēja pateikt.

Dezerts piecēlās, piegāja pie atvilktnes un izņēma rokrakstu.

— Še, izlasi!

Divdesmit minūtes, kamēr Maikls lasīja poēmu, bija dzirdama tikai lapu šķirstīšana. Tad Maikls nolika tās uz galda.

— Lieliski!

—  Jā, bet tu nekad tā nebūtu rīkojies.

—  Man nav ne jausmas, kā es būtu rīkojies.

—  O nē, ir gan. Tu nekad nebūtu pieļāvis, ka tavu pirmo instinktīvo rīcību apspiež kāda sofistika vai sazin kas vēl. Mana pirmā instinktīvā tieksme lika teikt: «Šaujiet, un esiet nolādēti!» — un, dieva vārds, man žēl, ka to neizdarīju, tad es tagad neatrastos šeit. Dīvaini gan, ja viņi būtu draudējuši man ar spīdzināšanu, es nebūtu piekāpies, kaut gan labāk tikt nonāvētam nekā spīdzinātam.

—  Spīdzināšanā ir kaut kas neģēlīgs.

—  Fanātiķi nav neģēļi. Manis dēļ viņš būtu gājis vai ellē, jo viņam patiešām negribējās nošaut mani. Viņš lūdza — stāvēja ar pistoli rokā un lūdza mani, lai nespiežu viņu šaut. Viņa brālis ir man draugs. Fanātismā ir kaut kas savāds. Viņš stāvēja ar ieroci rokā un lūdzās mani. Man kļuva viņa žēl. Es vēl tagad redzu viņa acis. Viņš bija devis zvērestu atgriezt neticīgos. Tu nevari iedomāties, cik atvieglots viņš jutās!

—  Poēmā par to nekas nav minēts, — Maikls piezīmēja.

—  Līdzjūtība pret savu slepkavu cilvēkam nevar noderēt par attaisnojumu. Ar to nav ko lepoties, it sevišķi tāpēc, ka tā glāba man dzīvību. Turklāt es pat nezinu, vai tas bija īstais iemesls. Ja cilvēks netic dievam; tad katra reliģija ir krāpšana. Un šādas krāpšanas dēļ man draudēja ar nebūtību! Ja man jāmirst, tad gan par ko vērtīgāku.

—   Kā tev šķiet, vai nebūtu labāk visu noliegt? Maikls nedroši ievaicājās.

—   Es neko nenoliegšu. Ja tas nācis klajā, tad lai tā paliek.

— Vai Dinija zina?

—   Jā. Viņa izlasīja poēmu. Es nebiju domājis viņai to stāstīt, bet tomēr pastāstīju. Viņa to uztvēra tā, kā neviens cits visā pasaulē. Apbrīnojami!

—   Bet varbūt tev vajadzētu noliegt visu notikušo viņas dēļ.

—   Nē, bet no Dinijas man, acīm redzot, būs jāatsakās.

—   Domāju, ka viņai tur arī būs savs vārds teicams. Ja Dinija ir iemīlējusies, tad tas ir no visas sirds, Vilfrīd.

— Es tāpat!

Nesaprazdams, kā izkļūt no šī sasodītā stāvokļa, Maikls piecēlās un ielēja sev vēl brendiju.

—   Patiešām! — Dezerts sacīja, sekodams viņam ar skatienu. — Iedomājies, kas notiks, ja avīzes kaut ko uzostīs! — Un viņš iesmējās.

—   Cik man zināms, — Maikls sacīja, gribēdams viņu uzmundrināt, — tad abas reizes Jūls dzirdējis par to tuksnesī.

—   Šodien tuksnesī, rīt bazāros. Neko nevar darīt, patiesībai jāskatās acīs.

Maikls uzlika viņam roku uz pleca.

—   Uz mani tu vienmēr vari paļauties. Tu tikai nedrīksti nokārt galvu. Tomēr varu iedomāties, cik daudz tev vēl būs jāpārcieš.

—   Gļēvulis! Man būs uzspiests gļēvuļa zīmogs, — tādam cilvēkam nevar uzticēties. Un viņiem būs taisnība.

— Muļķības! — Maikls pārtrauca. Vilfrīds nelikās to dzirdam.

— Un reizē ar to visa mana dvēsele saceļas, ka man jāmirst tukšas pozas dēļ, kurai es neticu ne par matu! Leģendas un māņticība — kā es to visu nīstu! Es drīzāk atdotu dzīvību, lai iznīcinātu tās, bet mirt par tām es negribu! Ja man liktu mocīt dzīvniekus, pakārt cilvēku vai pastrādāt varas darbus pie sievietes, es drīzāk mirtu, nekā to darītu. Bet kāda velna pēc man jāmirst, lai izpatiktu tiem, ko es nicinu par viņu ticību novecojušām dogmām, kas nodarījušas cilvēkiem daudz vairāk ļaunuma nekā jebkas cits? Kāpēc? Ko?

Maiklam derdzās šis kaislais uzliesmojums, viņš stāvēja sarūgtināts un sadrūmis.

— Simbols, — viņš murmināja.

— Simbols? Es varu stāvēt un krist par visu, kas ir cilvēka cienīgs: par godīgumu, cilvēcību, drosmi. Esmu taču izturējis karu, bet Kāpēc man jāaizstāv tas, ko es uzskatu par tukšu māņticību?

— Šis notikums nedrīkst nākt klajā! — Maikls iekaisis izsaucās. — Man derdzas, iedomājoties, ka visādi diedelnieki varēs tevi nicināt!

Vilfrīds paraustīja plecus.

— Es arī pats sevi nicinu, vari man ticēt. Nekad neapspied savus instinktus, Maikl.

— Ko tu domā darīt tālāk?

— Kāda nozīme tam, ko es darīšu? Kam jānotiek, tas notiks. Neviens mani nesapratīs un, ja pat sapratīs, tad nenostāsies manā pusē. Un kāpēc? Es arī pats nemaz nedomāju sevi aizstāvēt.

Manuprāt, daudzi cilvēki mūsu laikos nostātos tavā pusē.

— Tie, kuriem es pat pēc nāves negribētu atrasties līdzās. Nē, es esmu izstumts.

— Un Dinija?

—   To mēs abi izlemsim.

—   Maikls paņēma platmali.

— Ja es kaut kā varu palīdzēt, tad rēķinies ar mani. Ar labu nakti, vecais!

— Labu nakti un paldies!

Maikls atjēdzās tikai tad, kad bija iznācis uz ielas. Jā, Vilfrīds ir iedzīts lamatās! Viņa dumpīgā sasliešanās pret konvencionalitāti un tās nesējiem aptumšojusi viņa skatienu. Angļu nacionālais raksturs nepieļauj nekādu novirzīšanos no normas: ja kāds atkāpies no viena sīkuma, tad viņš atkāpies no visa kopumā. Un, ja runā par ērmīgo līdzjūtību pret savu iespējamo slepkavu, tad kas tam ticēs, nepazīdams Vilfrīdu! Kāda rūgtuma pilna traģēdija! Gļēvuļa zīmogs viņam tagad būs uzspiests uz visu mūžu.

«Protams,» Maikls domāja, «viņam radīsies aizstāvji — ultraindividuālisti, boļševiki, bet no tā viņam labāk nekļūs. Nekas tā nesarūgtina kā tādu cilvēku atbalsts, kurus tu nesaproti un kuri nesaprot tevi. Un kā šāds atbalsts var palīdzēt Dinijai, kura vēl tālāk no tādiem cilvēkiem nekā Vilfrīds? Visa šī lieta ir…»

Domās noslēdzis teikumu ar spēcīgu vārdu, viņš šķērsoja Bondstrītu un devās pa Hējhilu uz Berklijskvēru. Viņš juta, ka nevarēs iemigt, ja nebūs izrunājies ar tēvu.

Mauntstrītā tēvs un māte dzēra plānu groku, ko Blors bija pagatavojis miega uzdzīšanai.

—   Ketrina! — iesaucās lēdija Monta. Masalas?

—   Nē, māt, man vajag aprunāties ar tēvu.

— Par to jauno cilvēku, kas mainījis ticību. Man viņš vienmēr sagādāja galvas sāpes — nebaidījās no zibens un tamlīdzīgi.

Maikls pārsteigts raudzījās viņā.

— Jā, es gribēju runāt par Vilfrīdu.

—   Emij, — sers Lorenss sacīja, tam jāpaliek tikai starp mums. Kas ir, Maikl?

—   Viss atbilst patiesībai. Viņš neko nenoliedz un negrib noliegt. Dinijai viss zināms.

— Kas atbilst patiesībai? — lēdija Monta jautāja.

— Viņš atteicies no savas ticības, jo arābu fanātiķi draudējuši viņam ar nāvi.

— Tik vien tās nelaimes!

«Ak kungs, kaut visi tā izturētos!» Maiklam iešāvās prātā.

— Tātad man jāsaka Jūlam, ka nekādas atspēkošanas nebūs? — sers Lorenss sadrūmis vaicāja.

Maikls piekrītoši palocīja galvu.

—   Bet, ja tā, manu zēn, tad ar to jau viss nebeigsies.

—   Tiesa, bet viņam viss vienalga.

—   Zibens! — lēdija Monta pēkšņi noteica.

— Tev taisnība, māt. Viņš uzrakstījis poēmu par šo gadījumu — patiešām lielisku poēmu. Rīt viņš to aizsūtīs savam izdevējam. Bet tu, tēt, mēģini piedabūt Jūlu un Džeku Maskemu, lai viņi klusē. Galu galā kas viņiem tur par daļu?

Sers Lorenss paraustīja kalsnos plecus, kuri septiņdesmit divu gadu vecumā vairs nebija tik taisni kā senāk.

— Te ir divi jautājumi, Maikl, un, manuprāt, tos vajag stingri nošķirt. Pirmais — kā izbeigt klubu tenkas. Otrais skar Diniju un viņas ģimeni. Tu teici, ka Dinija zinot, bet viņas tuvinieki, atskaitot mūs, nezina, un, ja viņa mums neko nav teikusi, tad neteiks arī viņiem. Tas nav glīti un nav arī prātīgi, — viņš turpināja, negaidījis Maikla atbildi, — jo tik un tā agri vai vēlu viss kļūs zināms, un Čereli nepiedos Dezertam, jā viņš apprecēs Diniju, viņiem neko neteicis. Arī es nepiedotu, tas ir pārāk nopietns notikums.

— Cik satraucoši, — nomurmināja lēdija Monta. — Apvaicājieties Adriānam.

— Labāk Hilerijam, — sers Lorenss ieteica.

— Otrais jautājums, tēt, pēc manām domām, skar tikai Diniju, — Maikls aizrādīja. — Viņa jābrīdina, ka sākušās valodas, un tad viņa vai Vilfrīds pateiks viņas piederīgajiem.

—   Kaut viņš labāk atteiktos no Dinijas! Viņš taču nevar precēties, kad paklīdušas tādas baumas!

—   Es gan neticu, ka Dinija viņu pametīs, — lēdija Monta murmināja. — Pārāk ilgi viņa gaidījusi. Mīlas ziedonis!

— Vilfrīds teicās saprotam, ka viņam vajagot no Dinijas atsacīties. Ak, nolādēts!

— Atgriezīsimies pie pirmā jautājuma, Maikl. Es varu mēģināt, bet stipri šaubos par panākumiem, it sevišķi, ja poēma nāks klajā. Kas tur ir — taisnošanās?

— Drīzāk izskaidrojums.

— Tikpat daudz rūgtuma un dumpīguma kā viņa agrīnajos dzejoļos?

Maikls apstiprinoši pamāja.

— Varbūt viņi arī klusētu aiz žēlsirdības, bet viņi nevarēs saprast tādu rīcību, — es pazīstu Džeku Maskemu. Viņš ne acu galā necieš dižošanos ar skepticismu.

—   Mēs nevaram pateikt, kā tas viss izvērsīsies, bet šķiet, ka jādara viss iespējamais, lai novilcinātu notikumu attīstību.

—   Cerības laba lieta, — nočukstēja lēdija Monta. — Ar labu nakti, manu zēn, es eju gulēt. Lorens, neaizmirsti suni, tas vēl nav bijis ārā.

—   Labi, es darīšu visu, ko varēšu, — sers Lorenss nosolījās.

Maikls sniedza mātei vaigu skūpstam, spieda tēvam roku un devās uz mājām.

Viņš gāja ar nemierīgu un sāpošu sirdi, jo nelaime apdraudēja divus ļoti tuvus cilvēkus, un viņš neredzēja nekādas izejas, kas atbrīvotu abus no ciešanām. Un atkal un atkal nāca prātā doma: «Ko es būtu darījis Vilfrīda vietā?» Un, soļodams mājup, viņš nāca pie slēdziena, ka neviens cilvēks iepriekš nezina, kā rīkotos, nokļuvis otra stāvoklī. Tā šai pavasarīgi vējainajā, īpatnēji jaukajā naktī Maikls sasniedza Sausskvēru un iegāja namā.

XI NODAĻA

Vilfrīds sēdēja istabā, viņa priekšā bija divas vēstules — vienu viņš nupat bija uzrakstījis Dinijai, otru saņēmis no viņas. Viņš akli vērās fotogrāfijās, cenzdamies sakopot domas, bet, tā kā viņš ar to bija sācis nodarboties iepriekšējā vakarā pēc Maikla aiziešanas, tad domas kļuva aizvien juceklīgākas. Kāpēc tieši tagad viņam bija vajadzējis iemīlēties no visas sirds un saprast, ka atradis to vienīgo cilvēku, ar kuru varētu saistīt savu dzīvi? Viņš nekad agrāk nebija domājis par precēšanos, nekad nebija domājis, ka spējīgs izjust pret sievieti kaut ko vairāk par īslaicīgu dziņu, kas apmierināta ātri izgaist. Pat būdams kaisli iemīlējies Flērā, viņš bija apzinājies, ka šīm jūtām nebūs ilgs mūžs. Vispār viņš ar tikpat dziļu skepsi izturējās pret sievietēm kā pret reliģiju, patriotismu un citiem tikumiem, ko parasti mēdz piedēvēt angļiem. Viņam šķita, ka skepticisma bruņas viņu labi sargā, bet tomēr kāda vieta bija neaizsargāta un ievainojums izrādījās liktenīgs. Ar rūgtu izsmieklu viņš noprata, ka dziļā vientulība, ko viņš juta pēc notikuma Dārfurā, radījusi viņā neapzinātu tieksmi pēc garīgas saskares ar cilvēkiem un šo tieksmi tikpat neapzināti izmantojusi Dinija. Tas, kam vajadzēja viņus atstumt, ir viņus tuvinājis.

Pēc Maikla aiziešanas Vilfrīds līdz vēlai naktij pārdomāja notikušo, atkal un atkal atgriezdamies pie nežēlīgās atziņas: pēc visa teiktā un darītā viņu uzskatīs par gļēvuli. Un tomēr — ja nebijis Dinijas, tas nebūtu nekas briesmīgs. Kāda viņam daļa gar Angliju un tās sabiedrību? Kaut arī Anglija bauda cieņu, vai tad viņa to pelnījusi vairāk nekā jebkura cita zeme? Karš parādījis, ka visas valstis un to iedzīvotāji ir stipri līdzīgi, visi vienādi spējīgi uz varonību, zemiskumu, izturību un muļķību. Karš parādījis, ka pūlis jebkurā zemē ir vienādi aprobežots, nespējīgs tikt pie skaidrības un vispār pretīgs. Viņš, Vilfrīds, ir klejotājs pēc dabas, un, pat ja Anglija un Tuvie Austrumi būs viņam slēgti, pasaule ir plaša, saule spīd visur, zvaigznes vienmēr ir virs galvas, visur ir grāmatas, ko var lasīt, sievietes ir skaistas, puķes smaržo, tabaka aromātiska, mūzika saviļņo, kafija uzmundrina, zirgi, suņi un putni ir tie paši pievilcīgie radījumi, domas un jūtas modina to pašu tieksmi izpaust tās dzejā, lai kur viņš ietu! Ja nebijis Dinijas, viņš ņemtu savu telti un dotos ceļā, lai citi trin mēles nopakaļ! Bet tagad viņš nevar to darīt. Jeb varbūt var? Vai godīgāk nebūtu doties projām? Kā var saistīt Dinijas likteni ar cilvēku, uz kuru visi rādīs ar pirkstiem? Ja Dinija būtu iedvesusi viņam tikai liesmainas alkas, viss būtu vienkāršāk: viņi būtu apmierinājuši tās un šķīrušies, un nevienam nebūtu nodarīts pāri. Taču viņam pret Diniju bija pilnīgi citādas jūtas. Dinija bija kā tuksnesī atrasts saldūdens avots, kā smaržīga puķe, kas uzplaukusi neauglīgā smiltājā starp sausiem dzelkšņiem. Dinija modināja viņā bijību un ilgas, kā to dara mūzika vai gleznas, iedvesa to pašu smeldzīgo prieku kā nule pļautas zāles aromāts. Dinija ir kā atspirdzinošs malks viņa saules kveldētajam, vējos iztvīkušajam, drūmajam garam. Vai patiešām šā nolādētā notikuma dēļ viņam no Dinijas jāatteicas?

No rīta pamostoties, tā pati juceklīgā jūtu cīņa turpinājās. Visu dienu viņš aizvadīja, rakstot Dinijai, un, tikko bija beidzis, kad saņēma viņas pirmo mīlas vēstuli. Un nu tās abas atradās viņam priekšā.

«Es nevaru sūtīt viņai savu vēstuli,» viņš pēkšņi izlēma, «es tur atkārtoju vienu un to pašu un nenāku ne pie kāda slēdziena. Sasodīts!» Viņš saplēsa uzrakstīto un izlasīja Dinijas vēstuli trešo reizi.

«Braukt uz turieni nav iespējams,» viņš domāja. «Tur tic dievam, karalim un visam pārējam. Nevar!» Un, paķēris loksni papīra, viņš uzrakstīja:

«Korkstrīta, sestdien.

No sirds pateicos par Tavu vēstuli. Ierodies pirmdien uz lenču. Mums jāaprunājas. — Vilfrīds.»

Aizsūtījis Staku ar šo vēstuli, viņš mazliet nomierinājās.

Dinijas rokās tā nonāca tikai pirmdienas rītā, un viņai tūliņ kļuva vieglāk ap sirdi. Abas pēdējās dienas viņa bija vairījusies minēt Vilfrīda vārdu, klausījusies Hjūberta un Džīnas stāstos par dzīvi Sudānā, pastaigājusies parkā un kopā ar tēvu pārbaudījusi, kādā stāvoklī ir koki, pārrakstījusi tēva izziņu par ienākumu nodokli un apmeklējusi baznīcu kopā ar vecākiem. Tas, ka visi tik uzsvērti klusēja par viņas saderināšanos, bija ļoti raksturīgi ģimenei, kuras locekļi mīlēja cits citu un saudzēja cits cita jūtas, tāpēc klusēšana likās vēl baigāka.

Izlasījusi Vilfrīda zīmīti, Dinija skumīgi atzinās sev, ka tā nemaz neatgādina mīlas vēstuli, un sacīja mātei:

— Vilfrīds ir pārāk bikls, lai ierastos, dārgā. Man jāaizbrauc un viņš jāpierunā. Ja izdosies, mēs atbrauksim abi reizē. Ja ne, tad pamēģināšu sarīkot jums sastapšanos Mauntstrītā. Viņš tik ilgi dzīvojis viens pats, ka satikties ar svešiem cilvēkiem viņam ir īsta mocība.

Lēdijas Čerelas atbilde bija nopūta, bet Dinijai tā izteica vairāk par vārdiem; viņa satvēra mātes roku un sacīja:

Nebēdājies, māmiņ. Ir taču svarīgi, ka es esmu laimīga, vai ne?

— Tas jau būtu pats galvenais, Dinij!

Dinija pārāk labi izprata aplinku norādījumu vārdā «būtu» un neatbildēja.

Viņa devās kājām uz staciju, pusdienas laikā ieradās Londonā un gāja cauri parkam uz Korkstrītu. Laiks bija jauks, saule spīdēja, pavasaris bija pilnīgi nostiprinājis savas pozīcijas ar ceriņiem un tulpēm, ar platānu maigo zaļumu, putnu dziesmām un zāles svaigumu. Bet, kaut arī Dinija ārēji labi iederējās šai košumā, viņu mocīja ļaunas nojautas. Viņa nevarēja izskaidrot, kāpēc jūtas tik nomākta, iedama uz lenču pie sava iemīļotā. Milzīgajā pilsētā nevarēja būt daudz cilvēku, kurus šai stundā gaidītu tāds prieks, bet Dinija nebija apkrāpjama: kaut kas nav kārtībā, to viņa zināja. Bija vēl agrs, un viņa iegriezās Mauntstrītā, lai uzpostos pēc brauciena. Blors pateica, ka sers Lorenss izgājis, bet lēdija Monta savās istabās. Dinija lika pateikt krustmātei, ka atgriezīsies ap tējas laiku.

Izgājusi cauri patīkamajam smaržu mākonim Berlingtonstrītas stūrī, viņa pēkšņi izbaudīja dīvainas jūtas, kuras dažkārt pārņem cilvēkus, — it kā viņa būtu kādreiz eksistējusi citā veidā. Acīm redzot, tā rodas ticība dvēseļu pārceļošanai.

«Kaut kas man tomēr atgādina senus laikus,» viņa domāja. «A, te ir mana šķērsiela!» Un viņas sirds sāka strauji pukstēt.

Viņa bija gandrīz bez elpas, kad Staks atvēra durvis, teikdams:

— Lenčs būs galdā pēc piecām minūtēm, mis.

Viņa tumšās, domīgās, izvalbītās acis virs smailā deguna un labvēlības pilnā mutes līnija vienmēr lika Dinijai domāt, ka Staks atlaiž viņas grēkus vēl pirms to izsūdzēšanas. Staks atvēra durvis uz iekštelpām, atkal aizdarīja tās, un viņa nokļuva Vilfrīda rokās. Tas bija pilnīgs ļauno nojautu atspēkojums, pats ilgākais un patīkamākais apskāviens visā viņas mūžā. Tik ilgs, ka viņai pat radās bažas, vai Vilfrīds vispār izlaidīs viņu no rokām. Beidzot Dinija mīļi sacīja:

Dārgais, ja var ticēt Stakam, tad lenčs ir jau galdā.

—staks ir taktisks cilvēks.

Un tikai pēc lenča, kad viņi divatā dzēra kafiju, nelaime uzbruka kā pērkons no skaidrām debesīm.

—     Tas notikums kļuvis zināms, Dinij.

—     Kāds? Tas? Ak, tas! — Viņa apspieda pamodušās bailes. — Kādā kārtā?

—     Kāds Telfords Jūls atbraucis ar šīm ziņām. Viņš tās dzirdējis no klejotājiem beduīniem. Droši vien šodien tās pārrunās bazāros un rīt — Londonas klubos. Pēc pāris nedēļām es būšu kļuvis par ostrakisma upuri. Baumas apturēt nevar.

Dinija klusēdama piecēlās, piekļāva Vilfrīda galvu pie sava pleca un atsēdās viņam blakus.

—     Man šķiet, ka tu vēl lāgā neaptver, viņš maigi sacīja.

—     Ka tagad kaut kam jāmainās? Nē, es neaptveru. Tas varēja mani ietekmēt tikai tad, kad tu pats to pastāstīji. Ja tas mani neietekmēja toreiz, kā tas var mani ietekmēt tagad?

—     Bet kā es varu tevi precēt?

—     Šādus jautājumus uzstāda tikai romānos, Vilfrīd. Mēs nepiederam pie tiem, kurus savedis kopā nelaimīgs liktenis.

—     Es arī neesmu melodrāmu cienītājs, tomēr redzu, ka tu pietiekami nenovērtē notikušo.

—     Novērtēju gan. Tagad tu atkal varēsi staigāt paceltu galvu, un tie, kas nesaprot, — nu, par tiem nav vērts domāt.

—     Un par taviem tuviniekiem arī ne?

—     Nu, viņi ir kas cits.

—     Vai tu kaut uz mirkli vari iedomāties, ka viņi sapratīs?

—     Es piespiedīšu viņus saprast.

—     Mana nabadzīte!

Diniju ērmīgi satrauca Vilfrīda balss rāmais un maigais tonis. Viņš turpināja:

— Es nepazīstu tavus tuviniekus, taču, ja viņi ir tādi, kā tu viņus aprakstīji, tad — «lai kā tu bur un zavē, tie augšā necelsies». Viņi nevar, tas ir pret viņu dziļāko būtību. — Viņi mani mīl.

— Tad viņiem būs vēl sāpīgāk, apzinoties, ka tu esi saistījusies ar mani.

Dinija mazliet atvirzījās un atspieda zodu rokās. Tad, neskatīdamās Vilfrīdā, viņa jautāja:

—     Vai tu gribi tikt vaļā no manis, Vilfrīd?

—     Dinij!

—     Vai tā ir?

Vilfrīds cieši apskāva viņu. Pēc mirkļa viņa sacīja:

— Redzi, ja tu to negribi, tad atstāj visu manā ziņā. Un nav arī nekādas jēgas jau iepriekš bažīties. Londonā pagaidām nekas nav zināms. Pagaidīsim, kamēr tas notiks. Es saprotu, ka tu negribi precēt mani, iekams viss nav noskaidrojies, tātad man jāgaida. Tikai tev nevajag tēlot varoni, Vilfrīd, jo man tas būs ļoti sāpīgi — ļoti sāpīgi. — Viņa pēkšņi piekļāvās Vilfrīdam. Viņš neteica ne vārda.

Piespiedusi savu vaigu pie viņa vaiga, Dinija klusu ierunājās:

— Vai tu gribi, lai esmu tavējā, pirms precamies? Ja tu gribi, es varu.

—     Dinij!

—     Ļoti moderni, vai ne?

— Nē! Bet tomēr pagaidīsim. Man pārāk liela godbijība pret tevi.

Dinija nopūtās.

— Varbūt arī, ka tā ir labāk. — Pēc mirkļa viņa atkal ierunājās: — Vai tu atļauj man visu pastāstīt maniem tuviniekiem?

— Es tev atļauju visu.

— Un ja es lūgšu tevi sastapties ar kādu no viņiem? Vilfrīds piekrītoši palocīja galvu.

— Es negribu pierunāt tevi braukt uz Kondafordu — šobrīd. Tātad viss izlemts. Un nu pastāsti, kā īsti tu to uzzināji.

Kad Vilfrīds pabeidza, viņa domīgi sacīja:

— Maikls un tēvocis Lorenss. Tad tas ir vienkāršāk … Nu, dārgais, es iešu. Ir Stakam būs miers, ir man vajag padomāt. Un es varu domāt tikai tad, kad tevis nav tuvumā.

— Mans eņģeli!

Viņa aptvēra Vilfrīda galvu ar abām rokām.

— Nevajag raudzīties uz visu tik traģiski. Es arī pacentīšos to nedarīt. Vai mēs ceturtdien nevaram atkal kaut kur izbraukt? Labi! Pēcpusdienā pie Foša! Un es nebūt neesmu eņģelis, bet tikai tava mīļā.

Dinijai reiba galva, ejot lejup, jo, tikai vienatnē palikusi, viņa skaidri aptvēra, ko viņiem vajadzēs izciest. Pēkšņi viņa nogriezās uz Oksfordstrītu. «Aiziešu pie tēvoča Adriāna,» viņa nolēma.

Adriāna domas pēdējā laikā satrauca Gobi tuksneša pieteikšanās uz Homo sapiens šūpuļa lomu. Šī teorija bija jau proklamēta, palaista tautās un pieprasīja, lai ar to rēķinās. Viņš patlaban pārdomāja par antropoloģiskās modes nepastāvību, kad viņam pieteica Diniju:

— Ā, Dinija! Es visu pēcpusdienu nodzīvoju Gobi tuksnesī un nupat prātoju, vai neiedzert tasi karstas tējas. Ko tu sacīsi par to?

— Man no Ķīnas tējas spiež pakrūtē, tēvoci.

—     Tādu greznību mēs nemaz nedomājam atļauties. Mana šejienes duenja vāra man veco labo Duvras tēju ar lapiņām iekšā, un mums ir mājas cepumi.

—     Vareni! Un es ierados tev paziņot, ka beidzot esmu nolēmusi atdāvināt kādam savu meitenes sirdi.

Adriāns pārsteigts blenza viņā.

—     Tā kā tas ir ļoti dramatisks stāsts, tad vai drīkstu noņemt platmali?

—     Mana dārgā, noņem visu, ko gribi. Bet vispirms iedzersim tēju. Te ir tasīte.

Kamēr Dinija dzēra tēju, Adriāns vēroja viņu ar sērīgu smaidu, kas slēpās kaut kur starp viņa ūsām un āža bārdiņu. Kopš traģiskā notikuma ar Fērzu Dinija bija viņam daudz kas vairāk par māsasmeitu, un Adriāns nojauta, ka viņa dziļi noraizējusies.

Atlaidusies vienīgajā atzveltnes krēslā, sakrustojusi kājas un saspiedusi pirkstgalus kopā, viņa, pēc Adriāna domām, izskatījās tik ēteriska, it kā varētu aizlidot no mazākās vēja pūsmas. Adriāna acis ar patiku kavējās Pie Dinijas krāšņajiem, kastaņbrūnajiem matiem, taču viņa seja manāmi pastiepās garāka, kad Dinija, neko neslēpdama, bija visu izstāstījusi. Kad Adriāns klusēja, viņa sacīja:

—     Lūdzu, neskaties tā uz mani, tēvoci.

—     Vai es kā sevišķi skatos?

—     Jā.

Bet, Dinij, vai tas tevi pārsteidz?

—     Es gribu zināt, kā tu, tā sacīt, reaģē uz Vilfrīda rīcību. — Un viņa lūkojās tēvocim tieši acīs.

—     Personīgi es? Nepazīstot Vilfrīdu, es atturos no sprieduma.

— Ja tev nav iebildumu, es jūs iepazīstināšu. Adriāns piekrītoši pamāja, un viņa turpināja:

—     Neslēp man pašu ļaunāko. Ko domās un darīs citi, kas viņu tāpat nepazīst?

—     Bet kā tu pati reaģēji, Dinij?

—     Es viņu pazīstu.

—     Tikai nedēļu.

— Un desmit gadus.

— Tu taču nedomāsi man iegalvot, ka paviršs skatiens un pāris vārdu kāzās …

—     Bībelē minētais sinepju graudiņš, dārgais. Turklāt es esmu izlasījusi viņa poēmu un zinu, ko viņš jūt. Viņš ir neticīgais; šis notikums viņam licies kāds ķēmīgs farss, nekas vairāk.

—     Jā, jā, es arī esmu lasījis viņa dzejoļus — skepse un skaistuma dievināšana. Šāda tipa cilvēki rodas pēc grūtiem pārbaudījumiem nācijas dzīvē, kad personība bija novārtā un valsts prasīja no tās visādus upurus. Personība cenšas atgūt zaudēto un dot valstij ar visiem tās likumiem kārtīgu spērienu. To visu es saprotu, bet — tu nekad neesi bijusi ārpus Anglijas, Dinij.

—     Tikai Itālijā, Parīzē un Pirenejos.

—     Ekskursijas nav ko rēķināt. Tu nekad neesi bijusi tur, kur Anglijai jāsaglabā zināms prestižs. Šādās pasaules malās angļiem jāturas «visiem par vienu un vienam par visiem».

— Man šķiet, tēvoci, ka Vilfrīds toreiz to nesaprata. Adriāns palūkojās viņā un nogrozīja galvu.

— Es to nesaprotu arī vēl tagad, — Dinija turpināja. Un paldies dievam, ka Vilfrīds nav to sapratis, citādi es viņu nebūtu sastapusi. Vai cilvēkam vajag uzupurēties aizspriedumu dēļ?

— Tas nav galvenais, mana dārgā. Austrumos, kur reliģija joprojām nozīmē visu, ticības maiņa ir ārkārtīgi svarīgs notikums. Nekas tā nevar pazemināt angli austrumnieka acīs kā atteikšanās no ticības aiz bailēm no nāves. Dezertam bija jāsaduras ar tādu jautājumu: vai viņam pietiekami dārgs tas uzskats, kas tur radies par viņa dzimteni un tautiešiem, lai mirtu par to, nevis mestu uz to ēnu? Piedod man, Dinij, bet, rupji izsakoties, tāds ir šā notikuma saturs.

Dinija mirkli klusēja.

—     Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka Vilfrīds drīzāk būtu bijis ar mieru mirt nekā pazemot savu dzimteni, bet viņš gluži vienkārši neaptvēra, ka Austrumos cieņa pret angli var būt atkarīga no tā, vai šis anglis ir kristīgais vai ne.

—     Dīvains aizbildinājums; viņš taču ne vien atteicās no kristīgās ticības, bet pieņēma islāmu — tātad apmainīja vienu māņticību ar otru.

—     Vai tad tu nesaproti, tēvoci, ka viņam tas viss šķita tikai ķēmīgs joks?

—     Nē, dārgā, to gan es nesaprotu.

Dinija atlaidās pret atzveltni; Adriāns ievēroja, cik nomocīta viņa izskatījās.

— Nu, ja tu nesaproti, tad neviens cits arī nesapratīs. Tas ir, neviens cits no mūsu aprindām. Tas ir vienīgais, ko gribēju zināt.

Adriānam sāpīgi iesmeldzās sirds.

— Dinij, pagājušas tikai divas nedēļas, un visa dzīve vēl priekšā. Tu sacīji, ka viņš ir ar mieru atteikties no tevis, — par to es viņu cienu. Vai tomēr nebūtu labāk izbeigt visu uzreiz, ja ne tavā, tad viņa labā?

Dinija pasmaidīja.

—     Zināms, tēvoci, tu jau esi pieradis pamest savus draugus grūtā brīdī. Un ko tu zini no mīlas? Tu tikai esi gaidījis astoņpadsmit gadus. Tu laikam gribi izjokot mani?

—     Padodos, — Adriāns atbildēja. — Šķiet, mani ietekmēja vārds «tēvocis». Ja es zinātu, ka uz šo Dezertu var tikpat droši paļauties kā uz tevi, tad varbūt es sacītu: «Ejiet un rīkojieties pēc sava muļķa prāta, lai dievs jums palīdz!»

— Tad tev noteikti vajag ar viņu iepazīties.

—     Jā, bet esmu redzējis neprātīgi iemīlējušos cilvēkus, kuri izšķīrās tai pašā gadā. Kāds mans paziņa bija tik ļoti apmierināts ar savu medus mēnesi, ka tikai pēc diviem iegādājās mīļāko.

—     Mēs neesam no tik alkatīgas sugas, — Dinija nomurmināja. — Turklāt es filmās tā esmu atskatījusies visādus baudkārus ģīmjus, ka ilgojos tikai pēc garīgās tuvības.

— Kas zina par šo notikumu?

—     Maikls, tēvocis Lorenss, iespējams, ka krustmāte Emija. Es nezinu, vai stāstīt to savējiem Kondafordā.

—     Ļauj man vispirms aprunāties ar Hileriju. Viņam būs savs uzskats, un tas nebūs ortodokss.

—     Labi, ar tēvoci Hileriju var parunāt. — Viņa piecēlās. — Tad es varu atvest pie tevis Vilfrīdu?

Adriāns pamāja un, kad Dinija bija aizgājusi, atkal apstājās pie Mongolijas kartes, kur Gobi smiltājs šķita ziedošs rožu dārzs salīdzinājumā ar to tuksnesi, pa kuru maldījās viņa mīļotā māsasmeita.

XII NODAĻA

Dinija bija palikusi uz pusdienām Mauntstrītā, lai aprunātos ar tēvoci Lorensu.

Viņa sēdēja tēvoča kabinetā un, kad viņš ienāca, tūliņ bez aplinkiem jautāja:

— Tēvoci Lorens, vai krustmāte Emija arī zina to, ko jūs ar Maiklu?

— Jā, Dinij. Kas ir?

— Viņa ir tik smalkjūtīga. Es runāju ar tēvoci Adriānu, šķiet, viņš domā, ka Vilfrīds iedragājis Anglijas prestižu Austrumos. Kas īsti ir Anglijas prestižs? Manuprāt, visi mūs uzskata par panākumiem bagātu liekuļu nāciju, bet Indijā — par uzpūtīgiem nekauņām.

Sers Lorenss sarosījās sēdeklī.

— Tu sajauc nācijas un indivīda reputāciju, bet tie ir divi pilnīgi atšķirīgi jēdzieni. Austrumos angli uzskata par cilvēku, kuru labāk nekaitināt, kurš tur savu vārdu un nenodod savējos.

Dinija pietvīka. Mājiens bija nepārprotams.

—     Austrumos, — sers Lorenss turpināja, — anglis vai, pareizāk sakot, brits, jo bieži vien tas ir skots, velsietis vai īrs, parasti dzīvo izolēts. Vienalga, vai viņš ir ceļotājs, arheologs, karavīrs, ierēdnis, kalpotājs, plantators, ārsts, inženieris vai misionārs — viņš vienmēr atrodas nelielas ļaužu grupas priekšgalā un var izturēt šais grūtajos apstākļos, vienīgi pateicoties angļa prestižam. Ja kaut viens anglis noiet neceļos, tad visu pārējo izolēto angļu akcijas krītas. Visi to saprot un atzīst, cik tas ir svarīgi. Ar to jums nāksies sadurties, un to nevajag novērtēt par zemu. Nevar prasīt, lai austrumnieki, kuriem reliģija nozīmē visu, saprastu, ka dažiem no mums tā nenozīmē neko. Anglis viņu acīs ir ticīgs kristīgais, un, ja viņš atsakās no savas ticības, tad tas liecina, ka viņam nekas nav svēts.

—     Tad Vilfrīdam nav ko cerēt, ka mūsu sabiedrība atradīs viņam kādus vainu mīkstinošus apstākļus, — Dinija dzestri konstatēja.

—     Tā sabiedrība, kas pārvalda valsti, — ne. Un vai tas var būt citādi? Ja starp šiem izolētajiem cilvēkiem nebūs pilnīgas savstarpējas uzticības un pārliecības, ka neviens nepakļausies spaidiem, nekļūs mazdūšīgs un nepametīs citus nelaimē, tad nekas neiznāks. Vai tā nav?

— Es nekad par to neesmu domājusi.

— Vari man ticēt, ka tā tas ir. Maikls paskaidroja man, kādā garastāvoklī bijis Dezerts, un tādam ateistam, kāds esmu es, tur daudz kas saprotams. Man pašam ārkārtīgi nepatiktu iet bojā ne par šo, ne par to. Taču tas ir tikai iegansts, un, ja tu saki, ka viņš to nav sapratis, tad diemžēl jāatbild, ka viņu pārņēmis lepnības gars. Un tas viņam neder par aizstāvēšanās ieroci, jo lepnības garu līdz nāvei necieš armijā un patiesībā arī nekur citur. Šī īpašība, ja atceries, noveda postā pat Luciferu.

Dinija, kura bija klausījusies, nenolaizdama acu no tēvoča nervozi kustīgās sejas, pēkšņi noteica:

— Cik ārkārtīgi daudz kā tāda, bez kā cilvēks nevar iztikt.

Sers Lorenss pārsteigts iesprauda monokli acī.

—     Vai tu esi piesavinājusies savas krustmātes parašu lēkāt no vienas tēmas uz otru?

—     Ja nevar iegūt sabiedrības piekrišanu, tad var taču iztikt bez tās.

—     «Atteikties no pasaules mīlas dēļ» — tas skan bruņnieciski, Dinij, taču jau daudzkārt mēģināts un atzīts par nederīgu. Vienas puses uzupurēšanās ir pats nestabilākais pamats siržu savienībai, jo otro pusi tas agri vai vēlu sāk kaitināt.

—     Es neprasu vairāk laimes, kā caurmēra cilvēkam pienākas.

— Es atzīstu, ka tev tas ir par maz, Dinij.

— Pusdienās! — lēdija Monta paziņoja, atvērusi durvis. — Vai tev ir putekļu sūcējs, Dinij? Tagad ar to tīra pat zirgus, — viņa turpināja, vadot pārējos uz ēdamistabu.

— Nebūtu par ļaunu iztīrīt arī cilvēkus no bailēm un māņticības, — Dinija nomurmināja. — Tēvocis gan, jādomā, tam nepiekritīs.

—     Ahā, jūs esat aprunājušies. Blor, jūs varat iet! Kad Blors bija izgājis, viņa piemetināja:

—     Es domāju par tavu tēvu, Dinij.

—     Es arī.

—     Es pratu tikt ar viņu galā. Bet meitas! Tomēr viņam nekas cits neatliks.

—     Em, — sers Lorenss brīdinoši ieteicās, kad Blors ienāca.

—     Ak, šie ticējumi, — lēdija Monta turpināja, — tas ir tik apnicīgi. Man nekad nav patikušas kristības — tik necilvēcīgi izturēties pret bērnu! Un tad vēl uzlikt atbildību kūmiem, kaut gan tie daudz neraizējas: iedāvina kristību kausu, bībeli — un pietiek. Un kāpēc uz kausiem ir paparžu lapas? Vai tikai uz tiem, ko laimē šaušanas sacīkstēs? Tēvocis Katberts laimēja kausu strēlnieku šaušanas sacīkstēs, kad viņš bija kurāts. Viņiem tā bija pieņemts. Zini, es esmu ļoti uztraukusies.

—     Krustmāt Emij, — Dinija sacīja, — viss, ko es ceru un vēlos, ir, lai neviens neuztrauktos manis un manu sīko likstu dēļ. Lai neviens neuztraucas, tad mēs jutīsimies laimīgi.

— Cik gudri! Lorens, pasaki to Maiklam. Blor! Ielejiet mis Dinijai heresu.

Pielikusi pie lūpām glāzīti heresa, Dinija pameta acis uz krustmāti. Lēdijas Montas sejā bija kas nomierinošs — viegli paceltajās uzacīs, nolaistajos plakstos, ērgļa degunā, it kā ar pūderi piekaisītajos matos, kas bija izveidoti augstā sasukā virs skaistā kakla, pleciem un krūtīm.

Braukdama mašīnā uz Padingtonas staciju, Dinija tik spilgti iztēlojās, kā Vilfrīds sēž viens ar savu nelaimi, ka teju pat gribēja uzsaukt šoferim: «Uz Korkstrītu!» Mašīna nogriezās gar stūri. Predstrīta? Laikam gan. Visas bēdas pasaulē rodas tikai tādēļ, ka viena mīla runa pretī otrai. Ja vecāki nemīlētu viņu un viņa tos, cik vienkārši tad viss būtu!

Nesējs uzrunāja viņu:

— Vai bagāžas nav, mis? — Nē, pateicos.

Kā maza meitene viņa bija sapņojusi par precēšanos ar bagāžas nesēju, kamēr nebija ieradies mūzikas skolotājs no Oksfordas. Viņai bija desmit gadu, kad skolotāju iesauca karā. Dinija nopirka žurnālu un apsēdās savā vietā vagonā. Taču viņa bija pārāk nogurusi un iespieda galvu trešās klases kupejas stūrī; braucieni pa dzelzceļu bija smags pārbaudījums viņas jau tā plānajam makam. Atbalstījusi galvu pret atzveltni, viņa iemiga.

Kad viņa izkāpa no vilciena, spīdēja gandrīz pilns mēness, nakts bija vējaina un saldu smaržu pilna. Vajadzēs iet kājām. Bija pietiekami gaišs, tāpēc viņa izvēlējās īsāko ceļu, pārkāpa pāri pirmajam dzīvžogam un sāka soļot pa tīrumā iemīto taciņu. Viņa domāja par to nakti gandrīz pirms diviem gadiem, kad bija nākusi no vilciena ar vēsti par Hjūberta atbrīvošanu un kabinetā sastapusi tēvu, sirmu un novārgušu. Cik viegli gadu nasta nokrita no viņa pleciem, dzirdot priecīgo ziņu! Un tagad viņa nāk ar vēsti, kas tēvu apbēdinās. Visvairāk Diniju biedēja saruna ar tēvu. Protams, ar māti arī. Māte, kaut mīkstsirdīga, tomēr ir stūrgalvīga, taču sievietēm nav tik nesatricināmi stingru priekšstatu par to, kas klājas un neklājas, kā vīriešiem.

Hjūberts? Senāk Dinijai viņa uzskati būtu likušies vissvarīgākie. Dīvaini, cik tagad viņš kļuvis svešs! Hjūberts būs briesmīgi satriekts. Viņš ne par matu neatkāpsies no tā, ko uzskata par pareizu. Nekas, viņa iztiks bez brāļa piekrišanas. Bet tēvs! Liekas tik netaisni, ka viņam pēc četrdesmit gadu ilga grūta darba jāsaņem tāds trieciens.

Rūsgana pūce pārlidoja no dzīvžoga uz stirpām. Šādas mēnesnīcas naktis kā radītas pūcēm, un nakts klusumā tik baigi klausīties notverto upuru spiedzienos. Bet kā lai nemīl pūces, viņu kluso, nedzirdamo lidojumu, viņu ritmiskos, smeldzīgos brēcienus? Vēl viens dzīvžogs, un Dinija jau atradās uz Kondafordas zemes. Te bija nojume, kurā pa nakti turēja tēva veco rikšotāju. Kas to sacījis, Plutarhs vai Plīnijs: «Es nepārdotu pat vecu vērsi, ja tas apstrādājis manu zemi.» Labi sacīts! Tagad, kad vilciena troksnis bija izgaisis tālumā, valdīja dziļš klusums, tikai vēsma čabinājās jaunajās lapās un vecais Kismets klaudzināja ar kāju nojumē. Dinija pārgāja pāri otram laukam un nonāca pie šaura baļķu tiltiņa. Nakts smaržainība šķita rada jūtām, kas tagad vienmēr pildīja viņas dvēseli. Aiz tiltiņa viņa iekļuva ābeļu ēnā. Zari likās dzīvi, tie mirdzēja kā režģis starp Diniju un mēness apspīdētajām, vēja nobrāztajām debesīm. Tie šķita elpojam un dziedam slavas dziesmu sava ziedu plaukuma sākotnībai. Ziedi laistījās tūkstoš veidos pie balti vizošajiem zariem, visi tik skaisti, it kā tos kāds būtu radījis, mēness burvības apmāts, un apbārstījis ar zvaigžņu sudrabu. Un tas notiek jau simtiem gadu ikkatru pavasari. Šādās naktīs visa pasaule ir viens vienīgs brīnums, bet Diniju visvairāk aizgrāba gadskārtējais ābeļziedu plaukšanas brīnums. Atmiņā atausa neskaitāmie dzimtenes dabas daiļumi, kad viņa stāvēja starp vecajiem stumbriem, ieelpodama ķērpju putekļu piesātinātās mizas izgarojumus. Zāļu stiebri augstienēs un cīruļu vīterošana, maigā lāšu sanoņa biezoknī, kad pēc lietus atspīd saule; irbuleņu krūmāji vēju vaļā pamestās atmatās; arklos ejoši zirgi, aiz kuriem paliek garas, rūsganpelēkas vagas; upes ūdeņi, te dzidri, te zaļgani vītolu paēnā; salmu jumti un malkas dūmi virs tiem; siens pļavās, nodzeltējusi labība tīrumos; zilās tāles aiz tiem un mūžīgi mainīgā debess — tas viss glabājās kā dārgakmeņu virtene viņas atmiņā, bet visdārgākā bija pavasara baltā burvība. Viņa pēkšņi atjēdzās, ka garā zāle ir rasas pilna un viņas zeķes un kurpes pavisam izmirkušas; mēnesnīcā varēja zālē skaidri saskatīt narcišu zvaigznītes, hiacintu vārpas un tulpju bālos, izdrāztos kausiņus; te vajadzēja būt arī skarenēm, zilajiem zvaniņiem un gaiļbiksītēm — tiesa, to vēl nav daudz. Uzkalniņā viņa iznāca no kokiem un apstājās uz mirkli, lai pamestu skatienu atpakaļ uz balto ziedu mākoni. «It kā no mēness nokritis,» viņa domāja. «Bet — ak vai — manas labākās zeķes!»

Cauri zema žoga apņemtajam augļu dārzam viņa pa mauru pienāca pie terases. Pāri vienpadsmitiem! Tikai tēva kabineta logs bija apakšstāvā apgaismots. Taisni kā tonakt!

«Es neko viņam neteikšu,» Dinija nodomāja un pieklauvēja pie loga. Tēvs ielaida viņu iekšā.

— Ko, Dinij, tu nepaliki vis pa nakti Mauntstrītā?

—     Nē, tēt, nevar taču mūžīgi aizņemties naktskreklus.

—     Apsēdies, iedzersi tēju. Patlaban grasījos uzvārīt to.

—     Tētiņ, es nācu cauri dārzam un esmu izmirkuši līdz pat ceļiem.

— Novelc zeķes, te būs manas vecās rītakurpes.

Dinija sēdēja, novilkusi zeķes, un aplūkoja savas kājas lampas gaismā, kamēr ģenerālis aizdedzināja spirta virtuvi. Viņam patika pašam sevi apkalpot. Dinija lūkojās, kā tēvs rīkojas ap tējas traukiem, un domāja, cik braši viņš turas un cik ašas un precīzas ir viņa kustības. Brūni iedegušajām, ar īsām, tumšām spalviņām apaugušajām rokām bija gari, lokani pirksti. Ģenerālis izslējās un nekustēdamies vēroja liesmu.

—     Vajag jaunas dakts, — viņš sacīja. — Baidos, ka Indijā mums gaidāmas nopietnas nepatikšanas.

—     Šķiet, Indija mums sagādā vairāk nepatikšanu nekā labuma.

Ģenerālis pievērsa meitai seju ar augstajiem, smailajiem vaigu kauliem; viņa acis kavējās pie Dinijas un plānās lūpas zem biezajām, sirmajām ūsiņām smaidīja.

— To bieži piedzīvo tie, kas nes atbildību, Dinij. Tev ir ļoti glītas kājas.

— Tā tam jābūt, tēt, ja es esmu tava un mātes meita.

—   Manas kājas derīgas tikai zābakiem — pārāk cīpslainas. Vai tu jau uzaicināji misteru Dezertu apciemot mūs?

—   Nē, vēl ne.

Ģenerālis sabāza rokas kabatās. Viņš bija novilcis pēcpusdienas svārkus un apģērbis vecu, iezaļganu medību vamzi. Dinija pamanīja, ka piedurkņu gali bija mazliet apspuruši un viena ādas poga iztrūkusi. Ģenerāļa tumšās, izliektās uzacis savilkās, pierē iegriezās trīs dziļas grumbas. Viņš saudzīgi sacīja:

—   Zini, Dinij, es gan nesaprotu šo ticības mainīšanu. Vai tev ar pienu vai citronu?

—   Citronu, lūdzu.

Viņa domāja: «Nu ir īstais brīdis. Dūšu!»

— Divus gabaliņus cukura? — Ar citronu trīs, tēt.

Ģenerālis paņēma knaiblītes. Viņš iemeta tasītē trīs gabaliņus cukura, šķēli citrona, tad nolika knaiblītes un noliecās pār katliņu.

— Vārās, — viņš noteica un pielēja tasīti, tad ielika tanī slēgtu karotīti ar tēju, izņēma ārā un pasniedza tasīti meitai.

Dinija apmaisīja dzidri zeltaino šķidrumu, iedzēra malku, novietoja tasīti klēpī un pievērsa seju tēvam.

— Es tev to izskaidrošu, tēt, — viņa sacīja un nodomāja: «Tad viņš sapratīs vēl mazāk.»

Ģenerālis ielēja sev tēju un apsēdās. Dinija sažņaudza karotīti rokā.

— Redzi, toreiz, kad Vilfrīds bija Dārfurā, viņš sadūries ar kādu fanātisku arābu cilti, kas tur vēl atlikusi kopš Mahdija laikiem. Cilts vadonis licis atvest viņu savā teltī un apsolījis atstāt dzīvu, ja viņš pieņems islāmu.

Viņa redzēja, ka tēvs sarāvās un tēja izšļakstījās uz apakštases. Viņš tūliņ atlēja to tasē atpakaļ, un Dinija turpināja:

— Vilfrīds izturas pret reliģiju tāpat kā vairums cilvēku mūsu dienās, varbūt vēl krietni vienaldzīgāk.

Tas nav tikai tāpēc vien, ka viņš netic kristietībai, viņš burtiski nīst jebkuras reliģiskas dogmas, viņš uzskata, ka tās šķeļ cilvēci, nodara vairāk posta, atnes vairāk ciešanu nekā daudz kas cits. Un tad vēl, saproti, tēt, — pareizāk sakot, tu saprastu, ja būtu lasījis viņa dzejoļus, — karš radījis viņā rūgtumu, kad viņš noskatījies, cik maz tur rēķinās ar cilvēku dzīvībām, kā šķiežas ar tām, paklausot tādu cilvēku pavēlēm, kuri paši neapzinās, ko dara. Ģenerālis atkal sakustējās.

— Jā, tēt, es pati dzirdēju arī Hjūbertu stāstām par to. Šā vai tā, bet Vilfrīdu šausmina pat doma par veltīgi aizmestu dzīvi un rada visdziļāko neuzticību pret farizejiskumu un māņticību. Izšķirties viņam vajadzēja dažos mirkļos. Tas nebija gļēvums, bet bezgalīgs rūgtums un nicināšana pret cilvēkiem, kas var pazudināt cits citu tukšas un aplamas māņticības dēļ. Viņš paraustīja plecus un piekrita. Kad viņš bija piekritis, viņam vajadzēja turēt vārdu un izpildīt visas rituāla ceremonijas. Bet tu jau viņu nepazīsti, un runāt par to ir veltīgi.

Viņa nopūtās un kā izslāpusi izdzēra tēju. Ģenerālis bija nolicis savu tasīti; viņš piecēlās, piebāza pīpi, aizdedzināja to un nostājās pie kamīna. Viņa seja bija satumsusi un drūma, grumbas tanī iezīmējās dziļāk. Beidzot viņš ierunājās:

— Es absolūti neko nesaprotu. Tātad mūsu senču ticība, kas pastāvējusi gadsimtiem, itin neko nav vērta? Vai tas viss, kas mūs padarījis par lepnāko tautu pasaulē, var tikt aizmests projām pēc kāda arāba mājiena? Vai tādi vīri kā Lorensi, Džons Nikolsons, Čemberlens, Sendimens un tūkstošiem citu, kas atdevuši savas dzīvības par to, lai angļiem būtu bezbailīgu un uzticamu vīru slava, var tikt mīdīti kājām no jebkura angļa, kuram piedraud ar pistoli?

Dinijas tasīte nošķinda uz apakštases.

— Jā, Dinij, un — ja ne katrs anglis, tad kāpēc viens? Kāpēc šis viens?

Dinija, drebēdama no galvas līdz kājām, neteica ne vārda. Ne Adriāns, ne sers Lorenss nebija pratuši viņu saviļņot, — pirmo reizi viņa aptvēra pretinieka viedokli, un tas viņu saviļņoja. Viņas dvēselē tika aizskarta kāda sena stīga, viņai pielipa tēva uzbudinājums, tēva, kuru viņa vienmēr bija mīlējusi un cienījusi un kuru nekad nebija uzskatījusi par spējīgu uz tādu daiļrunību. Viņa nespēja parunāt.

—   Es nezinu, vai esmu ticīgs cilvēks, — ģenerālis turpināja, — ar manu tēvu ticību man vienmēr bijis gana, — un viņš pameta ar roku, it kā teikdams: «Runa nav par mani!» — bet, Dinij, es nevarētu to izdarīt, ja mani spiestu; nevarētu pats un nesaprotu, kā to varējis darīt cits.

—   Es nemēģināšu tev to izskaidrot, tēt, — Dinija klusu sacīja, — lai paliek tā: tu nevari saprast. Vairums cilvēku savā mūžā izdara ko grūti saprotamu, tikai tas paliek nezināms. Starpība šeit tikai tā, ka par Vilfrīdu zina.

—   Tas ir, zina par draudiem — par iemeslu, kāpēc? …

Dinija pamāja.

— Kā tas ticis zināms?

— Kādam misteram Jūlam tas nācis ausīs Ēģiptē; tēvocis Lorenss domā, ka tas nav noslēpjams. Es gribu, lai tu zini pašu ļaunāko.

Viņa savāca slapjās zeķes un kurpes.

— Vai tu nepastāstītu to mātei un Hjūbertam manā vietā, tēt? — Un viņa piecēlās.

Ģenerālis ievilka dziļu dūmu; pīpē kaut kas noguldza. — Tava pīpe jāiztīra, dārgais. Rīt es to izdarīšu.

— Viņš taču būs pārijs, — ģenerālim izlauzās, — viņš būs pārijs! Dinij, Dinij!

Nekādi citi vārdi nebūtu spējuši Diniju tā aizkustināt un atbruņot. Tie pārvilka svītru tēva pretsparam un pārvērta to par līdzcietību.

Viņa sakoda zobus un sacīja:

— Tēt, ja es te vēl ilgāk palikšu, man saies dūmi acīs. Kājas arī man galīgi nosalušas. Ar labu nakti, dārgais!

Viņa apgriezās un devās uz durvīm, bet atskatīdamās redzēja, ka tēvs stāv, galvu nokāris, kā nodzīts zirgs.

Dinija uzgāja savā istabā un apsēdās uz gultas malas, berzēdama aukstās kājas vienu gar otru. Tas nu ir noticis! Tagad viņai visapkārt būs naidīga atmosfēra kā mūris, kam jātiek pāri, lai savienotos ar mīļoto cilvēku. Berzēdama kājas, viņa pārsteigta noprata, ka tēva vārdi pamodinājuši viņā kādu slepenu atbalsi un tomēr nepavisam nav satricinājuši viņas jūtas pret Vilfrīdu. Tātad mīla ir pilnīgi šķirama no saprāta? Vai patiešām senais aklās dievības tēls ir mīlas atveids? Vai tiesa, ka mīļotā cilvēka trūkumi padara viņu tikai dārgāku? To, acīm redzot, apstiprina nepatika, ko lasītājs jūt pret pārāk cēliem varoņiem romānos, dusmas par heroisku pozu un īgnums, kad tikumība tiek atalgota.

«Vai tiešām manu tuvinieku morālie principi ir augstāki par manējiem,» viņa domāja, «jeb vai es tikai gribu, lai Vilfrīds būtu manā tuvumā, un man vienalga, kāds viņš ir un ko viņš dara, ja vien ir pie manis?» Dinijai pēkšņi radās dīvaina sajūta, ka viņa pazīst Vilfrīdu līdz viņa sirds dziļumiem, ar visiem viņa trūkumiem un vainām un ar kaut ko tādu, kas visu izpērk, padara abiem pieņemamu un atļauj Vilfrīdu mīlēt, un ka tieši tas ir neizskaidrojama mīkla. Viņa nodomāja ar skumju smaidu: «Ļauno es nojaušu instinktīvi, bet labo, patieso, skaisto man vēl vajag viņā atrast!» Un, ar pūlēm uzveikdama nogurumu, viņa izģērbās un atlaidās gultā.

XIII NODAĻA

«Dzelkšņājs», Džeka Maskema rezidence Roistonā, bija zema, veclaicīga celtne, nepretencioza ārēji, bet ļoti ērta iekšpusē .Visas sienas bija izrotātas ar sacīkšu zirgu attēliem un ar sacīkstēm saistītām krāsainām gravīrām. Tikai viena reti lietota telpa sniedza ieskatu par namatēva agrāko dzīvi. «Tur,» kā rakstīja kāds amerikāņu laikraksta reportieris, kas bija ieradies intervēt «pēdējo dendiju» par šķirnes zirgu audzēšanu, «bija pierādījumi par šā aristokrāta jaunības gadiem mūsu izdaudzinātajos Dienvidrietumos. Tur bija navaho cilts indiāņu sudraba kalumu un pledu paraugi, astru grīdceliņi no Elpaso, milzīgas kovboju platmales un ar sudrabu rotāts meksikāņu iejūgs. Es apvaicājos namatēvam par šo viņa dzīves periodu.

— Ak par to, — viņš teica, gari stiepdams vārdus pēc britu parašas, — es jaunībā biju gadus piecus par kovboju. Redzat, mani interesēja tikai zirgi, un tēvs nolēma, ka man labāk būt par kovboju tur nekā par žokeju šeit.

—   Un kad tas īsti notika? — es jautāju slaidajam, kalsnajam patricietim ar vērīgo skatienu un gausajām kustībām.

—   Nu, es atgriezos mājās 1901. gadā. Kopš tā laika, ja neskaita karu, es nodarbojos ar šķirnes zirgu audzēšanu.

—   Ko jūs darījāt karā? — es taujāju.

—   O, — viņš novilka, un man šķita, ka es kļūstu uzmācīgs. — To, ko parasti dara: zemessargos, kavalērijā, ierakumos un tā tālāk.

—   Sakiet, mister Maskem, — es jautāju, — vai jums patika dzīve tur pie mums?

—   Patika? — viņš pārjautāja. — Jā, zināt, varētu teikt, ka patika.»

Šī intervija bija publicēta kādā Rietumu avīzē ar virsrakstu «Viņam paticis prērijās, saka angļu dendijs».

Zirgu ferma atradās gandrīz jūdzi no Roistonas ciemata, un ik rītu tieši bez ceturkšņa desmitos Džeks Maskems, ja nebija aizbraucis uz zirgu skriešanās sacīkstēm, tirgiem vai kur citur, sēdās mugurā ponijam un nesteigdamies jāja uz savu, žurnālista vārdiem runājot, «zirgu inkubatoru». Maskems bija paradis minēt savu poniju par piemēru tam, kāds izveidojas zirgs, ja ar to vienmēr runā laipnā balsī. Šis ponijs bija gudrs, trīsgadīgs kustonis, par trim ceturtdaļām tīršķirnes, ar zīžaini pelēku spalvu, uz kuras, šķita, kāds uzlējis tinti un nevīžīgi noslaucījis traipus. Atskaitot mazliet izrobotu pusmēnesi uz pieres, ponijam nebija nekādu baltu laukumu, krēpes bija apcirptas, garā aste nokārās pāri potītēm. Acis bija rāmas un spožas, zobi zirgam neparastā pērļu baltumā. Ponijs kustējās sīkā riksī un ātri atguva līdzsvaru paklūpot. Viņu vadīja tikai ar pavadas palīdzību, laužņus viņš nepazina. Ponijs bija maza auguma, un Džeka Maskema kājas garajās kāpšļu siksnās nokarājās vai līdz zemei. Jāt šādu zirgu, tā viņš izsacījās, esot tas pats, kas sēdēt ērtā atzveltnes krēslā. Izņemot Maskemu, pie ponija pielaida tikai kādu zēnu, kas bija izraudzīts par kopēju aiz laipnās balss, rokām un rakstura.

Nokāpis no ponija pie vārtiem, kas veda četrstūrainajā pagalmā, ap kuru bija sagrupēti zirgu staļļi, un kūpinādams speciāli gatavotu cigareti īsā dzintara iemutī, Džeks Maskems iegāja savā valstībā, kur viņu saņēma vecākais zirgkopis. Tad Maskems nodzēsa cigareti, un abi apstaigāja steliņus, kur turēja ķēves ar kumeļiem un gadu vecus kumeļus. Maskems lika parādīt vienu vai otru zirgu un pavadāt pa celiņu ap pagalmu. Pēc šīs pārbaudes viņi izgāja cauri arkai iepretīm ieejai un nonāca aplokos, kur ganījās ķēves, kumeliņi un viengadnieki. Disciplīna Maskema «zirgu inkubatorā» bija teicama; pēc visa spriežot, viņa kalpotāji bija tikpat rāmi, spodri un labi turēti kā viņu koptie zirgi. Kopš ierašanās mirkļa un līdz tam mirklim, kad viņš gāja projām un sēdās savā ponijā, misters Maskems runāja tikai par zirgiem — īsi un kodolīgi. Katru dienu bija tik daudz sīkumu, ko vajadzēja redzēt un apspriest, ka viņš reti kad atgriezās mājās pirms pulksten vieniem. Viņš nekad nepārsprieda ar vecāko zirgkopi zirgu audzēšanas jautājuma zinātnisko pusi, lai gan darbiniekam bija plašas zināšanas šai nozarē, jo, pēc Džeka Maskema domām, šī tēma bija tāds pats augstas politikas priekšmets kā Anglijas ārlietu ministram starptautiskās attiecības. Izlases jautājumus Maskems izšķīra pats, vadīdamies no ilgiem novērojumiem un no tā, ko viņš dēvēja par savu «instinktu», bet citi — par viņa aizspriedumiem. Zvaigznes varēja krist no debesīm un premjerministri iemantot titulus, erchercogi varēja atgūt troņus un pilsētas iet bojā zemestrīcē, nemaz nerunājot par citām katastrofām, — Džekam Maskemam viss bija vienaldzīgs, kamēr viņš varēja sapārot Sentsimonu ar Spekulumu, tādējādi saglabājot vajadzīgo Hemptona un Bend-Oras asins piejaukumu, vai atbilstoši kādai savai vēl īpatnējākai teorijai iegūt pēcnācējus no vecā Hiroda caur Lesansī, krustojot Karbaina un Barkaldaina līnijas vecāko un jaunāko pārstāvi. Īstenībā Maskems bija ideālists. Viņa ideāls — izveidot pilnvērtīgu zirgu sugu — bija tikpat nereāls kā visu pārējo cilvēku ideāli, bet, pēc viņa ieskatiem, daudz aizraujošāks. Viņš gan par to nekad nerunāja — vai nu tādus vārdus vispār var lietot! Totalizatoru viņš neatzina, tāpēc viņa spriedumus nevarēja ietekmēt nekādi laicīgi apsvērumi. Slaids, tumšbrūnā mētelī ar speciāli iešūtu kamieļvilnas padrēbi, dzeltenīgu seju, dzeltenīgām zamšādas kurpēm kājās — viņš bija vispazīstamākais Ņumārketas sacīkšu apmeklētājs, un, izņemot vēl trīs citus, ne uz viena Žokejkluba locekļa domām neuzklausījās ar lielāku cieņu. Viņa dzīve teicami pierādīja, kā var iemantot slavu ar klusu un pašaizliedzīgu kalpošanu vienam mērķim. Patiešām šai «pilnvērtīga zirga» ideālā izpaudās visa viņa daba. Džeks Maskems bija formālists — viens no nedaudzajiem, kas palicis neskarts šinī katru formu graujošajā gadsimtā, un tas, ka viņa formālisms bija izraudzījies izpausmei tādu acīs krītošu priekšmetu kā zirgu, bija izskaidrojams daļēji ar to, ka sacīkšu zirga īpašības pilnīgi atkarīgas no tā ciltskoka, daļēji ar to, ka daba zirgam piešķīrusi izcilu simetriju, un daļēji ar to, ka šis zirga kults ļāva Maskemam turēties iespējami tālu no jūkļa, nevīžības, bļaurīguma, lētā spožuma, nebeidzamās skepses un uzmācīgās vulgaritātes, kas raksturoja šo, kā viņš mēdza izteikties, «bastardu gadsimtu».

«Dzelkšņājā» visus saimniecības darbus apdarīja divi vīrieši, tikai grīdu mazgāšanai ik dienas ieradās apteksne. Ja nebijis viņas, tad visā mājā nemaz nejustu, ka pasaulē ir arī sievietes. Dzīve ritēja kā klosterī vai klubā, kas nav vēl tik zemu grimis, ka pieņemtu sieviešu pakalpojumus, un bija jo omulīgāka tāpēc, ka nams bija mazāks par klubu. Griesti bija zemi, divas platas kāpnes veda augšstāvā, kur telpas bija vēl zemākas. Bibliotēkā bez neskaitāmiem sējumiem par zirgkopību bija vēl grāmatas par ceļojumiem un vēsturi, kā arī detektīvromāni; pārējo daiļliteratūru, atskaitot Sertisa, Vaita-Melvila un Tekereja kopotos rakstus, te necieta aiz tās skepticisma, piesārņotās valodas, garajiem aprakstiem, sentimentalitātes un dzīšanās pēc sensācijām.

Ikviena cilvēku cenšanās pēc ideāliem ietver sevī ari smieklīguma elementu, un tā bija arī ar Džeku Maskemu. Viņš, kura dzīves mērķis bija izaudzēt vispilnvērtīgāko zirgu, īstenībā ziedoja savus spēkus, lai izmēztu atkritumu kaudzē visus līdzšinējos tīršķirnes paraugus un atvietotu tos ar ciltsgrāmatā vēl neiekļuvušu zirgu krustošanas rezultātu.

Neapzinādamies šīs pretrunas, Džeks Maskems sēdēja pie lenča galda kopā ar Telfordu Jūlu un apsprieda jautājumu, kā atgādāt Arābijas ķēves uz šejieni, kad viņam pieteica seru Lorensu Montu.

—   Vai ēdīsi lenču, Lorens?

—   Esmu jau paēdis, Džek. Kafiju gan iedzeršu ar prieku un mazliet brendija tāpat.

—   Tad pāriesim uz otru istabu.

—   Tev ir īsts vecpuiša miteklis, kādu nemaz necerēju ieraudzīt, taisni tāds kā manā jaunībā, — sers Lorenss sacīja. — Džeks ir izcils cilvēks, mister Jūl. Vīrs, kurš mūsu dienās var atļauties būt vecmodīgs, ir ģēnijs. Vai tev patiešām ir viss Sertiss un Melvils? Mister Jūl, ko sacīja misters Voflzs «Spondža tūrista ceļojumā», kad viņi turēja Kendžiju ar kājām gaisā, lai viņam izlītu ūdens no kabatām un zābakiem?

Jūla ironiskā fizionomija pastiepās smaidā, bet viņš klusēja.

— Te nu bija! — izsaucās sers Lorenss. — Mūsu laikos neviens to vairs neatceras. Viņš sacīja: «Kendžij, veco zēn, tu izskaties pēc vārīta delfīna pētersīļu mērcē.» Nu, un ko atbildēja misters Soijers «Hārboro tirgū», kad reverends Krešers bija piebraucis pie barjeras vārtiem un jautāja: «Liekas, vārti ir vaļā?»

Jūla seja izstiepās vēl vairāk, gluži kā gumija, bet viņš neatbildēja arī šoreiz.

—   Ai, ai! Džek?

—   Viņš sacīja: «Nedomāju vis.»

—   Labi! — sers Lorenss atlaidās krēslā. — Un vai tie bija vaļā? Nebija. Nu? Vai esat jau nokārtojuši ķēvju zagšanu? Lieliski! Un. ko darīsiet, kad atdabūsiet tās uz šejieni?

—   Aplecināšu ar vispiemērotāko ērzeli. Pēcnācēju atkal sapārošu ar vispiemērotāko ērzeli vai ķēvi, kādus vien varēšu atrast. Kumeļus, ko iegūšu no šīs krustošanas, izstādīšu salīdzināšanai ar mūsu pašreizējiem izcilākajiem tā paša vecuma zirgiem. Ja manējie izrādīsies labāki, tad ceru, ka man izdosies ierakstīt savas arābu ķēves ciltsgrāmatā. Starp citu, es mēģināšu ievest no turienes trīs ķēves.

—   Cik tev gadu, Džek?

—   Drīz būs piecdesmit trīs.

—   Žēl, ka tik daudz. Kafija tev ļoti garšīga.

Brīdi visi trīs sēdēja klusēdami un gaidīja, kad noskaidrosies īstais apciemojuma mērķis.

—   Es atbraucu, mister Jūl, aprunāties par to notikumu ar jauno Dezertu, — sers Lorenss pēkšņi iesāka.

—   Ceru, ka notikums neatbilst patiesībai.

—   Par nelaimi, viss ir patiesība. Viņš nebūt necenšas to slēpt. — Un, pavērsis monokli pret Džeka Maskema seju, sers Lorenss ieraudzīja tur tieši to, ko bija gaidījis.

—   Cilvēkam jāuzvedas pienācīgi pat tad, kad viņš ir dzejnieks, — Maskems gausi noteica.

—   Nesāksim tagad spriest, kā pienākas un kā nepienākas uzvesties, Džek. Un tomēr, — sera Lorensa balsī ieskanējās neparasts skarbums, — es vēlētos, lai jūs abi klusētu. Ja šis notikums vispār izpeldēs dienas gaismā, tad tur neko nevarēs līdzēt, bet es lūdzu, lai vismaz jūs par to nerunātu.

—   Man šis subjekts nepatīk, — Maskems strupi noteica.

— To katrs var sacīt par deviņām desmitdaļām cilvēku, ar kuriem viņam jāsatiekas; tas neko nepierāda.

—   Viņš ir viens no tiem mūsdienu dzēlīgajiem, skeptiskajiem jaunekļiem, kuri neko nezina no dzīves un kuriem nekas nav svēts!

—   Es zinu, Džek, ka tu esi stingrs pagātnes aizstāvis, bet nejaucies gan šai lietā!

—   Kāpēc?

—   Man negribējās par to runāt, bet viņš ir saderinājies ar manu mīļāko krustmeitu Diniju Čerelu.

—   Ar to jauko meiteni!

—   Jā. Mums nevienam tas nav pa prātam, atskaitot manu dēlu Maiklu, kurš joprojām stāv un krīt par Dezertu. Taču Dinija tiepīgi turas pie Dezerta, un nedomāju, ka viņu varētu atrunāt.

—  Nevar taču ļaut viņai precēties ar cilvēku, ko kuru katru brīdi var izraidīt no sabiedrības, līdzko viss kļūs zināms.

—  Jo vairāk Dezertu vajās, jo ciešāk Dinija viņam pieķersies.

—  Tas nu gan ir vareni, — Maskems noteica. — Ko tu saki par to, Jūl?

—  Man tur nav nekādas daļas. Ja sers Lorenss vēlas, lai es klusēju, tad es to darīšu.

— Protams, mums tur nav daļas, bet es gan neklusētu, ja ar to varētu atturēt tavu krustmeitu. Kauns un negods!

— Tu panāktu gluži pretējo, Džek. Mister Jūl, jūs labi pazīstat mūsu presi. Pieņemsim, ka tur kāds uzostīs šo notikumu. Kas tad būs?

Jūls noblisināja acis.

— Vispirms viņi minēs kaut ko nenoteiktu par kādu angļu ceļotāju, tad noskaidros, vai Dezerts grasās to noliegt; pēc tam visu attiecinās uz viņu, sacerēdami milzumu aplamu detaļu, bet tā, ka piesieties viņiem nevarēs. Ja Dezerts atzīs pašu faktu, tad nav vairs nozīmes atspēkot atsevišķas nepareizības. Presei vienmēr taisnība, kaut tā ir tālu no patiesības.

Sers Lorenss pamāja.

—  Ja kāds mans paziņa domātu nodarboties ar žurnālistiku, es viņam sacītu: «Esiet absolūti precīzs, un jūs būsiet īsts ūnikums.» Kopš paša kara sākuma neesmu avīzēs lasījis nevienu absolūti precīzu rakstu par kādu personu.

—  Tas ir viņu parastais triks, — Jūls piezīmēja, — vispirms neprecīzs ziņojums, pēc tam labojums. Divkāršs šāviens.

—  Es neciešu avīzes, — Maskems iejaucās. — Pie manis reiz atbrauca kāds amerikāņu reportieris. Kā apsēdās, tā vairs ārā nedabūju. Nezinu, ko viņš par mani samelsa.

— Jā, tu esi vecmodīgs, Džek. Pēc tavām domām, Markoni un Edisons ir paši lielākie ļaundari pasaulē. Nu, tad esam vienojušies par Dezertu?

— Jā, — Jūls atbildēja; Maskems tikai palocīja galvu.

Sers Lorenss aši pārmainīja tēmu.

—   Te ir skaista apkārtne. Vai ilgi paliksiet šeit, mister Jūl?

—   Pēcpusdienā domāju braukt atpakaļ uz pilsētu. .

—   Es varētu jūs aizvest.

—   Būšu ļoti priecīgs.

Pēc pusstundas viņi devās ceļā.

—   Mans brālēns Džeks, — sers Lorenss sacīja, — jāatstāj pēcnācējiem kā nacionāla relikvija. Vašingtonā ir muzejs, kur aiz stikla izstādīti Amerikas iedzimtie, kuri smēķē kopējo pīpi, turēdami tomahaukus cits citam virs galvas. Tā varētu novietot arī Džeku … — Sers Lorenss brītiņu klusēja. — Tikai viena nelaime: kādā veidā lai Džeku iekonservē? Grūti iemūžināt tādu, kas nekādi negrib sevi izpaust. Jūs varat uztvert jebkuras kustīgas radības īpatnību, bet šis cilvēks kā sastindzis — un tomēr viņam tāpat savs dievs sirdī.

—   Forma — un Maskems ir tās pravietis.

—   Varbūt viņu varētu iemūžināt kā duelantu, — sers Lorenss murmināja. — Tas, manuprāt, vienīgais pietiekami formālais darbības veids, līdz kuram viņš nolaistos.

—   Formas drūp, — Jūls piezīmēja.

—   Hm. Visgrūtāk ir nonāvēt formas izjūtu. Jo kas tad ir dzīve, ja ne formas izjūta, mister Jūl? Pamēģiniet visu reducēt uz nedzīvu vienveidību, forma tik un tā izlauzīsies cauri.

—   Jā, — Jūls atbildēja, — bet forma ir veids, kas novests līdz pilnībai un standartizēts, taču pilnība mūsu zelta jaunatnei liekas pārāk garlaicīga.

— Labi sacīts, bet vai tāda jaunatne pastāv arī ārpus romāniem, mister Jūl?

—   Un kā vēl! Viņu sabiedrībā žokļus var izmežģīt aiz garlaicības, lietojot viņu pašu izteicienu. Es labāk visu atlikušo mūža daļu pavadu municipālos banketos nekā vienu nedēļas nogali šo asprātīgo jauniešu sabiedrībā.

—   Šķiet, man ar tādiem nav bijis darīšanu, — sers Lorenss sacīja.

— Pateicieties dievam par to. Viņi netur muti ciet ne dienu, ne nakti, pat kopojoties ne.

— Liekas, jūs viņus neciešat.

—   Viņi mani tāpat, — Jūls atbildēja, saviebdams seju kā himera. — Apnicīgi ļautiņi, bet, par laimi, bez sevišķas nozīmes.

—   Ceru, ka Džeks nav tais maldīgajos uzskatos, ka Dezerts arī pieder pie tiem.

—   Maskems nav šos jauniešus redzējis. Nē, viņu kaitina Dezerta seja. Tā patiešām velnišķīgi dīvaina.

—   Grēkos kritušais eņģelis, — sers Lorenss sacīja. — Lepnības gara apsēsts. Bet viņa sejā ir savs skaistums.

Jūls piekrizdams palocīja galvu.

—   Man nav pret viņu nekādu iebildumu, un viņa dzejoļi man patīk. Taču Maskemam jebkura sacelšanās ir kā nazis sirdī. Viņam patīk apcirptas domas ar sapītām krēpēm un uzmanīgu, laužņiem pakļautu gaitu.

—   Nezinu gan, — sers Lorenss murmināja, — bet man šķiet, ka viņi abi vēl varētu kļūt par draugiem, ja pirms tam būtu apmainījušies ar pāris šāvieniem. Mēs, angļi, taču esam ērmīga tauta!

XIV NODAĻA

Kad Adriāns todien apmēram tai pašā laikā ieradās sava brāļa draudzē sv. Augustīna Pļavās un pārgāja otrā pusē nabadzīgajai ieliņai, kurā atradās mācītāja māja, viņš ieraudzīja tās tuvumā kaut ko tādu, kas ļoti labi ilustrēja angļu raksturu.

Pie pussagruvušā nama stāvēja ātrās palīdzības mašīna, ap kuru drūzmējās ļaudis, kam sen bija laiks iet pie sava darba. Arī Adriāns pievienojās baram. No bēdīgā mitekļa divi vīrieši un sanitāre nesa ārā nekustīgu bērnu, kam vaimanādama sekoja pusmūža sieviete sarkanu seju un bāls vīrietis nošļukušām ūsām, kurš kaut ko burkšķēja.

— Kas te notiek? — Adriāns jautāja polismenam.

— Bērnam jātaisa operācija. Slimnīcā viņam būs kopšana labu labā, bet šie ceļ tādu traci, it kā bērnu vestu uz kaušanu. Rau, kur nāk mācītājs. Ja viņš tos neapklusinās, tad neviens cits jau ne tik ne.

Adriāns ieraudzīja brāli iznākam no mājas un nostājamies blakus bālajam vīrietim. Burkšķēšana aprima, toties sievietes vaimanas pieņēmās skaļumā. Bērnu ievietoja mašīnā, un māte klupšus metās pie mašīnas durtiņām.

— Kur viņiem prāts! — polismens noteica, pasperdams soli uz priekšu.

Hilerijs uzlika roku sievietei uz pleca. Viņa pasitās atpakaļ, it kā gribēdama mācītāju nolamāt, taču viņai izlauzās tikai žēli smilksti. Hilerijs saņēma viņu aiz rokas un lēni ieveda atpakaļ namā. Mašīna aizbrauca. Adriāns piegāja pie bālā vīrieša un piedāvāja tam cigareti. Tas paņēma, pateica «paldies, mister» un sekoja savai sievai.

Viss bija nodarīts. Ļaužu bariņš izklīda. Polismens palika viens.

— Mācītājs mums taisni brīnišķīgs, — viņš sacīja.

— Tas ir mans brālis, — Adriāns piemetināja. Polismens palūkojās viņā ar lielāku godbijību.

— Mūsu mācītājs ir reti sastopams cilvēks, ser.

— Gluži manas domas. Vai bērns nopietni slims?

—   Līdz naktij nenovilks, ja neiztaisīs operāciju. Viņi vilcinājās kā par spīti līdz pēdējai minūtei. Taisni nejaušība, ka mācītājs uzzināja par to. Dažs cilvēks labāk mirs nost nekā ies slimnīcā vai ļaus tur ielikt savus bērnus.

—   Neatkarība, — Adriāns noteica. — Es saprotu šādas jūtas.

—   Ja tā uz to skatās, ser, tad es arī saprotu. Bet mājās viņiem tikpat kā nekā nav, un slimnīcā būs viss, kas vien var būt.

— «Lai cik es būtu trūcīgs …» — Adriāns citēja.

— Pareizi. Pēc manām domām, tāpēc arī cilvēki dzīvo šinīs graustos. Te visur tādi paši grausti, kur vien skaties, bet lai pamēģina pārvietot cilvēkus uz citurieni, kas tad būs par brēku! Mācītājs dara daudz laba, gādā viņiem, kā saka, visādas ērtības. Ja jums viņa vajag, es iešu un pasaukšu.

— Nekas, es varu pagaidīt.

— Taisni jābrīnās, — polismens turpināja, — ko gan cilvēki nav ar mieru pieciest, lai tikai nejaucas viņu darīšanās. Un jūs varat saukt to, kā gribat: sociālisms, komunisms, tautas valdība tautas labā — visi to vien zina kā jaukties cilvēku dzīvē iekšā. Ei, taisieties, ka pazūdat! Šai ielā nav tirgošanās!

Vīrs ar rokas ratiņiem, kurš nule bija pavēris muti, it kā gribēdams saukt: «Vēži!» — ātri aizcirta to ciet.

Polismena filozofijas jūkļa apmulsinātais Adriāns gaidīja vēl turpmākos atklājumus, bet tobrīd parādījās Hilerijs un pienāca pie viņiem.

— Tas nebūs viņu nopelns, ja meitēns paliks pie dzīvības, — viņš sacīja un, atbildēdams uz polismena sveicienu, apjautājās: — Vai petūnijas uzdīgušas, Bell?

— Jā, ser, mana sieva nezina aiz prieka, ko darīt.

— Jauki! Paklau, jums hospitālis pa ceļam, kad iesiet mājup: apjautājieties, kā bērns jūtas, un piezvaniet man, ja ir kas ļaunāks.

— Jā, mācītāj, labprāt.

— Paldies, Bell. Nu, vecais, iesim iekšā un iedzersim tēju.

Hilerija sieva bija aizgājusi uz sapulci, un brāļi dzēra tēju divatā.

— Es atnācu Dinijas dēļ, — Adriāns iesāka un izstāstīja visu.

Hilerijs aizdedzināja pīpi.

— Izteiciens «Netiesājiet, tad jūs netapsiet tiesāti» ir visai patīkams, kamēr pašam nav ar to jāsaduras, un, līdzko ir, tad mēs redzam, ka tas ir galīgi aplams; viss, ko darām, balstās uz spriedumiem, vienalga, izteiktiem vai neizteiktiem. Vai Dinija viņu ļoti mīl?

Adriāns pamāja. Hilerijs dziļi ievilka dūmus.

Man tas nepavisam nepatīk. Es vienmēr esmu vēlējies, lai Dinijai būtu skaidra debess virs galvas, bet te noteikti redzamas viesuļvētras pazīmes. Droši vien nav nekādas nozīmes viņai skaidrot, kā uz to raudzīsies citi cilvēki.

— It nekādas.

—   Vai tu gribēji, lai es kaut ko daru?

—   Adriāns papurināja galvu.

Es tikai gribēju dzirdēt tavas domas.

Man sāp sirds, ka Dinija būs nelaimīga. Kas attiecas uz Dezerta atteikšanos no ticības, tad manī viss saceļas pret to, vai nu tāpēc, ka esmu mācītājs, vai tāpēc, ka esmu zināmā garā audzināts. Man gan šķiet, ka manī runā senču asinis.

—   Ja Dinija nolēmusi izturēt visu, kas gaidāms, — Adriāns sacīja, — mēs paliksim viņas pusē. Man vienmēr šķitis: ja ar mīlamiem cilvēkiem notiek kaut kas nepieņemams, vienīgā izeja ir — samierināties ar to. Es mēģināšu izturēties pret Dezertu draudzīgi un izprast viņa viedokli.

—   Diezin vai viņam tāds vispār ir, — Hilerijs piezīmēja. — Īstenībā viņš izdarījis lēcienu pa galvu pa kaklu kā lords Džims un savā sirdī droši vien to jau apzinās.

—   Jo traģiskāk tas viņiem abiem, un jo nepieciešamāk atbalstīt viņus.

Hilerijs piekrītoši pamāja.

—   Nabaga Konam tas būs smags trieciens, bet krietnai daļai sabiedrības tas būs izdevīgs gadījums izpaust savu farizejiskumu. Varu iedomāties, kā šie ļautiņi vairīsies no viņiem, lai neaptraipītos.

—   Bet varbūt tagadējie skeptiķi tikai paraustīs plecus un teiks: «Paldies dievam, vēl par vienu aizspriedumu mazāk!» — Adriāns sacīja.

Hilerijs papurināja galvu.

—   Vairums uzskatīs, ka Dezerts kļuvis par atkritēju, lai glābtu dzīvību. Lai kā mūsdienās cilvēki ironizē par reliģiju, patriotismu, valsti un vārdu «džentlmenis» un tamlīdzīgi, viņi tomēr, rupji sakot, gļēvuļus necieš. Ar to es nebūt negribu noliegt, ka krietna daļa no viņiem paši ir gļēvuļi, taču citos viņi gļēvumu necieš un, ja radīsies iespēja parādīt savu nepatiku, tad gadījumu garām nelaidīs.

—   Varbūt šis notikums nenāks klajā.

—   Katrā ziņā nāks — agri vai vēlu, un, jo ātrāk, jo Dezertam labāk, — tas dos viņam iespēju atkal parādīt drosmi. Nabaga Dinija! Smags pārbaudījums viņas humora izjūtai. Ak, kungs! Es jūtos vecs. Ko Maikls par to saka?

—   Sen neesmu viņu saticis.

—   Vai Lorenss un Emija zina?

—   Domāju gan.

—   Bet vispār tas tiek turēts slepenībā?

—   Jā. Nu man laiks iet.

— Es pamēģināšu izteikt savas jūtas romiešu galerā, ko pašreiz izgriežu, — Hilerijs sacīja. — Pasēdēšu kādu pusstundiņu pie tās, ja vien tas nabaga bērns nebūs nomiris operācijas laikā.

Adriāns soļoja pa Blūmsberiju. Visu ceļu viņš pūlējās iedomāties sevi tāda cilvēka vietā, kuram draud pēkšņa bojā eja. Nekādas nākotnes, nekādas iespējas vēlreiz redzēt mīļus cilvēkus, nekādu, kaut vai visniecīgāko cerību kā apzinīgai būtnei turpināt šo pašu dzīvi! «Ja tāda piepeša nelaime uzbrūk cilvēkam negaidot,» viņš prātoja, «un nav neviena, kam parādīt savu varonību, tad tas ir pats grūtākais pārbaudījums, un kurš no mums zina, kā viņš to izturētu?»

Viņa brāļiem, karavīram un garīdzniekam, tas liktos vienkārši: kad jāmirst — jāmirst, pat viņa brālim tiesnesim, lai gan tam gribētos pastrīdēties un mēģināt pārliecināt bendi. «Bet es?» Adriāns sev jautāja. «Vai nav nejēdzīgi mirt par ticību, kuras man nav, svešā zemes malā, pat bez tā gandarījuma, ka šī nāve nāks kādam par labu vai vismaz kāds par to uzzinās!» Ja cilvēkam nav jārūpējas par personīgā vai valsts prestiža saglabāšanu un viņš stāv šādas izvēles priekšā, turklāt izlemt vajag nekavējoties, tad viņam nav laika pārdomāt un apsvērt, viņš paļausies tikai uz savu instinktu. Te viss atkarīgs no rakstura. Un, ja tas ir tāds kā Dezertam, spriežot pēc viņa dzejoļiem, ja viņš ieradis būt opozīcijā pret visu sabiedrību vai vismaz ieradis vairīties no saskares ar to, ja viņš nicina konvencionalitāti un angļiem ieaudzināto trulo nelokāmību, ja viņš varbūt slepeni vairāk simpatizē arābiem nekā saviem tautiešiem, vai tad viņš nerīkosies pilnīgi tāpat kā Dezerts? «Dievs vien zina, kā es rīkotos,» Adriāns domāja, «bet es Dezertu saprotu un zināmā mērā simpatizēju viņam. Un lai kā, bet es stāvu Dinijas pusē un atbalstīšu viņu līdz galam, tāpat kā viņa atbalstīja mani gadījumā ar Fērzu.» Un, nācis pie šāda lēmuma, viņš jutās mazliet labāk…

Bet Hilerijs tikmēr drāza savu romiešu galeru. Universitātē, gatavodamies kļūt par mācītāju, viņš bija laisks klasiķu studētājs un tagad pats nesaprata, kāpēc. Kāds viņš bijis jaunībā, ja varējis iedomāties, ka derīgs mācītāja amatam? Kāpēc viņš nebija kļuvis par mežzini, kovboju vai izvēlējies kādu citu darbu svaigā gaisā, nevis šīs dūmainās pilsētas graustu sirdī? Vai, izvēloties šo profesiju, viņš bija jutis dievišķu aicinājumu? Un, ja ne, no kā tad viņš bija vadījies? Cenzdamies izdrāzt līdzīgu klāju tiem, uz kuriem senie ūdensvadu ierīkotāji romieši bija likuši daudziem svešzemniekiem mirkt sviedros, viņš domāja: «Es kalpoju idejai, kam tāda virsbūve, kas neiztur kritiku.» Taču darboties cilvēces labā ir vērts. Arī ārsts darbojas cilvēces labā par spīti medicīnā sastopamajam šarlatānismam un ārišķībām, tāpat valstsvīrs, lai gan viņš zina, ka tā demokrātija, kas viņu par valstsvīru padarījusi, ir pilnīgas gara tumsības iemiesojums. Cilvēks turas pie rituāla formām, kurām pats netic, un vēl māk iedvest ticību citiem. «Visi mēs esam jezuīti,» viņš domāja, «kas lieto apšaubāmus līdzekļus laba mērķa sasniegšanai. Dzīve, praktiski ņemot, ir viens vienīgs kompromiss. Vai es spētu mirt par savu amatu, kā zaldāts mirst par sava mundiera godu? Bet kāda nozīme šādiem tukšiem spriedelējumiem!»

Nošķinda telefons, un kāda balss sacīja:

— Mācītāju! … Jā, ser! Es par to meiteni. Operēt jau par vēlu. Būtu labi, ja jūs aizietu, ser.

Hilerijs nolika klausuli, paķēra platmali un izskrēja pa durvīm. No visiem viņa daudzajiem pienākumiem visgrūtākais bija stāvēt pie mirēja gultas, un, kad viņš izkāpa no mašīnas pie ieejas slimnīcā, viņa grumbainā, sastingusī seja slēpa patiesas šausmas. Tik mazs bērns! Un neko nevar palīdzēt, var tikai paturēt viņa rociņu savējā un nomurmināt pāris lūgšanu! Vecāki patiešām ir noziedznieki, viņi ļāvuši slimībai tā ieilgt, ka nu jau par vēlu. Taču, ja viņus sēdina cietumā, tad tas jādara ar visiem angļiem, kuri nekad neatteiksies no savas neatkarības, kamēr nebūs par vēlu!

— Šeit, ser, — kopēja sacīja.

Mazajā, spodrajā un kārtīgajā pieņemšanas telpā

Hilerijs ieraudzīja balti apsegto, nespēcīgo, sīko augumiņu un nāves bālo sejiņu. Viņš apsēdās blakus, meklēdams vārdus, ar ko atvieglot bērna pēdējos mirkļus.

«Lūgšanu es neskaitīšu,» viņš domāja, «viņa vēl pārāk maza.»

Meitenes acis, ko morfijs bija aizmiglojis, ar pūlēm saskatīja apkārtni un baismu pilnas kavējās te pie baltā kopējas auguma, te pie uzsvārcī tērptā ārsta. Hilerijs pacēla roku.

—   Vai varu lūgt jūs atstāt mūs divatā?

—   Ārsts un kopēja izgāja blakus telpā.

—   Lū! — Hilerijs klusiņām pasauca.

Meitenes skatiens pārstāja bailēs šaudīties apkārt un apstājās pie Hilerija smaidošajām lūpām.

— Kas te par skaistu un spodru istabu! Lū! Kas tev visvairāk patīk?

Bālās, savilktās lūpas pavērās un gandrīz nedzirdami izdvesa:

—   Kino.

—   Jā, kino gan tu te dabūsi izskatīties katru mīļu dienu, pat divas reizes dienā. Tas gan būs jauki! Aizver acis un iemiedz, un, kad pamodīsies, tūliņ redzēsi kino. Vai aizvēri acis? Es tev tikmēr pastāstīšu pasaku. Tev nekas ļauns nenotiks. Es esmu pie tevis, redzi?

Hilerijs domāja, ka meitene aizvērusi acis, bet viņai uznāca sāpju lēkme, viņa sāka klusiņām raudāt, tad skaļi iebrēcās.

— Ak dievs! — Hilerijs nočukstēja. — Doktor, vēl vienu iešļircinājumu, ātrāk!

Ārsts iešļircināja morfiju.

— Atstājiet mūs atkal vienus.

Doktors klusu izgāja, un bērna acis lēni atgriezās pie Hilerija smaidošās sejas. Viņš uzlika plaukstu uz mazās, izdēdējušās rociņas.

— Klausies, Lū!

Reiz draugi, Namdaris un Valzirgs, tikās liedagā

Un, redzot tik daudz smilšu, dziļi noskuma.

—     Ja nāktu sievas septiņas ar slotām septiņām,

—     Vai gadā viņas notīrītu liedagu no tām? —

Tā Valzirgs draugam vaicā, elsas apspiedis.

— Diezin! — caur asarām tam atbild Namdaris,

Hilerijs skaitīja un skaitīja «Viesības pie jukušā cepurnieka», kamēr bērna acis aizvērās un mazā rociņa sastinga.

Viņš juta saltumu iezogamies savos pirkstos un domās sacīja: «Nu, dievs, ja tu vispār esi, — parādi viņai kino!»

XV NODAĻA

Kad otrā rītā pēc sarunas ar tēvu Dinija atvēra acis, tad nevarēja aptvert, kāpēc viņai tik smaga sirds. Atcerējusies notikušo, viņa, šausmu sagrābta, apsēdās uz gultas malas. Ja nu Vilfrīds aizbēg no visa, aizbrauc atpakaļ uz Austrumiem vai uz citurieni! To viņš viegli var izdarīt, turklāt iestāstot sev, ka tas notiek Dinijas labā.

«Es negaidīšu līdz ceturtdienai,» viņa domāja. «Man jābrauc pie viņa. Ja vien man būtu nauda, gadījumā …» Viņa sameklēja savas rotaslietas un ātrumā apsvēra, cik par tām var dabūt. Tie abi džentlmeņi Sausmoltonstrītā! Viņi bija izturējušies ļoti jauki toreiz, kad viņa ieķīlāja Džīnas smaragda karuli. Dinija atlika sānis pāris lietiņu, ko mēdza nēsāt, un pārējās ietina sainītī. Nekā sevišķi dārga viņai nebija, un, ja par visu kopā varēs dabūt simt mārciņu, tad būs ļoti labi.

Pie brokastīm tuvinieki izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Tātad viņi jau zina pašu ļaunāko!

«Tēlo lēnprātīgus eņģeļus,» viņa nodomāja.

Kad tēvs sacīja, ka braukšot uz pilsētu, Dinija pieteicās braukt kopā ar viņu.

Tēvs paskatījās kā pērtiķis, kas nemierā ar to, ka cilvēks nevēlas viņu atdarināt. Kā Dinija nekad nebija ievērojusi, ka tēva brūnajās acīs slēpjas tādas skumjas?

— Ļoti labi, — viņš teica.

— Vai gribat, es jūs aizvedīšu ar mašīnu? — Džīna piedāvājās.

— Pieņemts ar pateicību, — Dinija nomurmināja. Neviens ne ar vārdiņu nepieminēja to, kas nodarbināja visu prātus.

Dinija sēdēja blakus tēvam vaļējā mašīnā. Pavēlu uzplaukušās vilkābeles stāvēja pilnos ziedos, un to smarža jaucās klāt benzīna izgarojumiem. Pelēki nomākusies debess tomēr atturējās no lietus. Viņu ceļš veda caur Čilternas pakalniem, caur Hempdenu, Lielo Misendenu, Čelfontu un Čorlivudu — tik angliskām ainavām, ka ikviens, pat no miega pamostoties, varētu pateikt, ka atrodas Anglijā. Šeit braukt Dinijai nekad neapnika, bet šodien ne pavasarīgais zaļums, ne ābeļu un vilkābeļu mirdzošais baltums, ne līčloču ceļš cauri senlaicīgiem ciematiem — nekas nespēja novērst viņas uzmanību no nekustīgā auguma līdzās. Viņa nojauta, ka tēvs nodomājis apmeklēt Vilfrīdu, un, ja tā, tad viņa darīs to pašu. Taču, kad tēvs sāka runāt, tad stāstīja tikai par Indiju, un, kad runāja Dinija, tad tikai par putniem. Džīna brauca neprātīgā ātrumā un ne reizi neatskatījās. Kad viņi jau bija Finčlirodā, ģenerālis ievaicājās:

—   Kur tu gribi kāpt ārā, Dinij?

—   Mauntstrītā.

—   Vai tu paliksi tur?

—   Jā, līdz piektdienai.

— Labi, mēs tevi izlaidīsim, un es braukšu uz savu klubu. Vai tu šovakar atvedīsi mani atpakaļ, Džīna?

Džīna pamāja neatskatīdamās un tik veikli izslīdēja starp diviem koši sarkaniem autobusiem, ka abi šoferi reizē veltīja viņai vienu un to pašu spēcīgo vārdu.

Dinija drudžaini domāja, ko darīt. Vai drīkstētu piezvanīt Stakam un lūgt paziņot, līdzko tēvs ierodas tur? Tad viņa varētu saskaņot savu apmeklējumu uz minūti. Dinija piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri kalpotājos mirklī pamodina simpātijas. Pat likdama uz šķīvja kartupeli, viņa prata iedvest tā pasniedzējam, ka interesējas par viņu kā par personību. Viņa vienmēr pateicās par pakalpojumiem un nekad neaizgāja, neapmainījusi dažus laipnus vārdus. Staku viņa bija satikusi tikai trīs reizes, bet zināja, ka Staks uzskata viņu par cilvēku, lai gan viņa nav dzimusi pilsētas nomalē. Viņa atsauca atmiņā Staka vecīgsnējo augumu, mūka seju ar melniem matiem un garu degunu, izteiksmīgās acis un krasi apzīmēto muti, kas bija reizē saprotoša un labvēlīga. Viņš turējās taisni un kustējās pusteciņiem.

Viņa reiz bija uztvērusi Staka skatienu, kas it kā runāja: «Ja mums būs lemts dzīvot kopā, vai es varēšu ar viņu sadzīvot? Jā, varēšu.» Dinija juta, ka viņš bezgala pieķēries Vilfrīdam, tāpēc nolēma riskēt. Izkāpusi Mauntstrītā, viņa nodomāja: «Ceru, ka man nekad nevajadzēs būt tēva vietā!»

—   Vai varu piezvanīt, Blor?

—   Protams, mis.

Viņa nosauca Vilfrīda telefona numuru.

— Vai tur Staks? Runā mis Čerela … Vai jūs neizdarītu man mazu pakalpojumu? Mans tēvs šodien ies apmeklēt misteru Dezertu, ģenerālis sers Konvejs Čerels; es nezinu, kad, bet man gribētos sastapt viņu pie jums… Vai jūs nevarētu man piezvanīt, līdzko viņš tur ierodas? Es gaidīšu … Liels paldies … Vai misters Dezerts vesels? Nesakiet ne viņam, ne manam tēvam, ka es ieradīšos. Paldies!

«Viss kārtībā, ja vien esmu pareizi sapratusi tēvu,» viņa nodomāja. «Otrpus ielas ir gleznu galerija, no turienes es redzēšu, kad viņš ies projām.»

Pirms lenča, ko viņas ieturēja divatā ar krustmāti, neviens nepiezvanīja.

— Tavs tēvocis bija apmeklēt Džeku Maskemu — tur, Roistonā, — sacīja lēdija Monta ēdot. — Viņš atbrauca reizē ar to otro, pērtiķis kas pērtiķis; viņi abi neko neteiks. Bet Maikls domā, ka viņam to nevajag darīt, Dinij!

—   Ko nevajag, krustmāt Emij?

—   Publicēt poēmu.

—   O! Bet viņam gribas.

—   Kāpēc? Tā ir tik laba?

—   Labākais, ko viņš vispār uzrakstījis.

—   Galīgi nevajadzīgi.

—   Vilfrīds nekaunas par savu rīcību, krustmāt Emij.

— Tev gan būs ko noņemties, es tā domāju. Vai jūs nevarat noslēgt fiktīvu laulību?

—   Es viņam to piedāvāju.

—   To es no tevis nebūtu gaidījusi, Dinij.

—   Viņš nebija ar mieru.

— Paldies dievam! Es to nevarētu pārciest, ja tu iekļūtu avīzēs.

—   Es tāpat, krustmāmiņ.

—   Flēra reiz bija avīzēs, par aprunāšanu.

—   Atceros.

—   Kā sauc to lietu, kas skrien atpakaļ un ķer pašu sviedēju?

—   Bumerangs?

—   Es jau zināju, ka tas ir kas austrālisks. Kāpēc viņiem tik dīvaina izruna?

—   Nudien, nezinu.

—   Un ķenguri? Blor, ielejiet mis Dinijai vēl!

—   Vairāk ne, pateicos, krustmāt Emij. Vai varu iet lejā?

—   Iesim abas, — un, ejot lejup, lēdija Monta vēroja brāļameitu, piešķiebusi galvu. — Dziļu elpošanu un svaigus burkānus, tas atvēsina asinis. Kāpēc Golfa straume, Dinij? Kas tas ir par golfu?

—   Meksikas, dārgā.

—   Esmu lasījusi, ka no turienes ierodoties zuši. Vai tu iesi staigāt?

—   Es gaidu, ka man piezvanīs.

—   Kad telefonistes saka «grrrūti sadzirrrdēt», man sāp zobi. Bet meitenes šķiet patīkamas. Vai kafiju gribi?

—   Ļoti!

— Kafija palīdz. Cilvēks jūtas kā uzpurināts. «Krustmāte Emija ir asredzīgāka, nekā varēja sagaidīt,» Dinija nodomāja.

—   Nedod dievs iemīlēties uz laukiem, — lēdija Monta turpināja, — tur ir dzeguzes. Kāds stāstīja, ka Amerikā dzegužu neesot. Varbūt tur nemaz neiemīlas. Tavam tēvocim tas būtu jāzina. Kad viņš atbrauca no turienes, tad stāstīja man par kādu Ņūportas papiņu.Bet tas jau ir tik sen. Es vienmēr nojaušu, kā cilvēkam ap sirdi, — viņa pēkšņi ieteicās, uzdzenot Dinijai baismas. — Uz kurieni aizgāja tavs tēvs?

—   Uz savu klubu.

—   Vai tu viņam pateici, Dinij?

—   Jā.

—   Tu esi viņa mīlule.

—   O nē, tā bija Klēra.

—   Blēņas!

—   Vai tavs mīlas laiks aizritēja gludi, krustmāt Emij?

—   Man bija labs augums, — krustmāte atbildēja, — varbūt par pilnīgu, bet toreiz mēs visas tādas bijām. Lorenss man bija pirmais.

—   Patiešām?

—   Atskaitot kora zēnus, mūsu zirgkopi un vienu otru militāro. Tur bija tāds maza auguma kapteinis ar melnām ūsiņām. Tā gan neklājas, kad tikai četrpadsmit gadu.

—   Tēvocis laikam lakstojās pēc visiem likumiem?

—   Nē, viņam bija pārāk liels temperaments. Deviņdesmit pirmajā gadā. Trīsdesmit gadu no vietas nebija lijis lietus.

—   Tāds kā tagad?

—   Nē! Nepavisam nebija lijis — es tikai neatceros, kur. Telefons!

Dinija notvēra klausuli namzinim deguna galā.

— Tur man zvana, Blor, pateicos.

Ar drebošu roku viņa pacēla klausuli pie auss.

— Jā?. . . Saprotu … pateicos, Stak . .. liels paldies .. . Vai nepasauksiet man taksi, Blor?

Viņa lika šoferim piebraukt pie gleznu galerijas iepretim Vilfrīda dzīvoklim, nopirka katalogu un, uzgājusi augšstāvā, apstājās pie loga. Izlikdamās, ka pētī Nr. 35, kas nezin kāpēc saucās «Ritms» (aplams numurs, cik varēja noprast), viņa nenolaida acu no pretējā nama durvīm. Tēvs vēl nevarēja būt aizgājis, jo bija pagājušas tikai septiņas minūtes pēc telefona zvana. Taču drīz vien viņa ieraudzīja ģenerāli iznākam un aizsoļojam pa ielu. Galvu viņš bija noliecis, pāris reižu pat papurināja to, seju Dinija neredzēja, bet varēja iztēloties tās izteiksmi.

«Grauž ūsas,» viņa domāja, «ak tu nabadziņš!»

Līdzko ģenerālis nogriezās gar stūri, viņa noskrēja zemē, pāršāvās pāri ielai un mirklī bija otrā stāvā. Pie Vilfrīda durvīm viņa palika stāvam, pacēlusi roku pie zvana. Beidzot viņa piezvanīja.

—   Vai esmu par vēlu, Stak?

—   Ģenerālis nupat kā aizgāja, mis.

—   O! Vai varu satikt misteru Dezertu? Nepiesakiet mani.

—   Labi, mis, — Staks atteica. Vai kādās acīs viņa bija redzējusi tik daudz izpratnes?

Ievilkusi dziļi elpu, viņa atvēra durvis. Vilfrīds stāvēja pie kamīna, noliecis galvu uz sakrustotajām rokām. Viņa piezagās uz pirkstgaliem, gaidīdama, kad Vilfrīds pamanīs viņas klātbūtni.

Pēkšņi viņš izslējās un ieraudzīja Diniju.

— Piedod, dārgais, es tevi nobiedēju!

Viņa atlieca galvu un, pavērusi lūpas, raudzījās, kā viņa sejā izpaužas iekšēja cīņa.

Beidzot viņš padevās un noskūpstīja Diniju.

—   Dinij, tavs tēvs …

—   Es zinu. Redzēju viņu aizejam. «Misters Dezerts, ja nemaldos? Mana meita pateica man par jūsu saderināšanos un — hm .. . jūsu stāvokli. Es .. . hm … tāpēc atļāvos ierasties. Ceru, ka jūs … hm … esat apsvēris, kas notiks, kad jūsu .. . hm . .. izlēciens . .. hm . .. kļūs zināms. Mana meita ir pilngadīga, viņa var rīkoties pēc saviem uzskatiem, bet mēs visi viņu ļoti mīlam, un es domāju, jūs piekritīsiet, ka tāda … hm … skandāla priekšvakarā … būtu pilnīgi aplam no jūsu puses… hm … uzskatīt sevi pašlaik par saderinātu.»

—   Gandrīz burtiski pareizi.

—   Un ko tu atbildēji?

—   Ka es pārdomāšu visu. Bet viņam pilnīga taisnība.

—   Gluži otrādi. Es taču tev jau sacīju: «Tā mīla nav, kas mainās līdz ar maiņām.» Maikls domā, ka tev nevajagot publicēt «Leopardu».

—   Man tas jādara. Man tas jānomet no pleciem. Kad tevis nav pie manis, es nejūtos vairs vesels.

—   Es zinu. Bet, dārgais, tie divi neko neteiks. Varbūt viss apklusīs pats no sevis. Kas netiek zināms uzreiz, reti kad tiek zināms vispār. Kāpēc tīšuprāt gādāt sev nepatikšanas?

—   Tā tas nav. Mani kremt doma, ka es tomēr esmu bijis gļēvulis. Es pats gribu, lai viss nāk klajā. Tad es varēšu turēt galvu augsti, lai kāds esmu bijis. Vai tu to nesaproti, Dinij?

Viņa saprata. Pietika ar skatienu uz Vilfrīda seju.

«Man jājūt tas pats, ko jūt viņš, lai ko es domāju, tikai tā es varēšu viņam palīdzēt, tikai tā varbūt es varēšu viņu paturēt,» viņa domāja.

— Es saprotu visu labi. Maiklam nav taisnība. Raudzīsimies briesmām acīs, un lai mūsu galvas ir «asiņainas, bet nenoliektas». Lai notiek kas notikdams, bet mēs būsim «savu dvēseļu kapteiņi».

Un, izvilinājusi Vilfrīda sejā smaidu, Dinija nosēdināja viņu sev līdzās. Pēc ilga, klusa apskāviena viņa atvēra acis un paskatījās Vilfrīda tā, kā māk skatīties vienīgi sievietes.

— Rīt ir ceturtdiena, Vilfrīd. Ko tu teiktu, ja mēs, mājup braucot, iegrieztos pie tēvoča Adriāna? Viņš ir mūsu pusē. Un par saderināšanos — mēs taču varam būt saderināti un teikt citiem, ka neesam. Uz redzēšanos, mans mīļais!

Vestibilā, vērdama vaļā ārdurvis, viņa izdzirdēja Staka balsi:

—   Atvainojiet, mis.

—   Jā?

—   Es jau ilgu laiku kalpoju pie mistera Dezerta un nospriedu tā … jūs taču esat saderinājušies, ja nemaldos, mis?

—   Ir jā, ir nē, Stak. Es tomēr ceru, ka mēs apprecēsimies.

—   Skaidrs, mis. Un tas būs pareizi darīts, atvainojiet mani, mis. Misters Dezerts ir ātras dabas džentlmenis, un es domāju, ja mēs ar jums, kā saka, turētos uz vienu roku, tas viņam nāktu tikai par labu.

—   Gluži manas domas, tāpēc es jums šorīt zvanīju.

—   Es savā laikā esmu redzējis daudz jaunu lēdiju, bet nevienas, kas būtu viņam piemērota, mis, tāpēc es arī atļāvos …

Dinija sniedza viņam roku.

— Man ļoti liels prieks, ka jūs tā rīkojāties, es tieši to vēlējos. Apstākļi ir visai sarežģīti, un es baidos, ka, jo tālāk, jo būs grūtāk.

Rūpīgi noslaucījis roku, Staks satvēra viņas plaukstu, un abi apmainījās ar gandrīz krampjainu rokas spiedienu.

— Es zinu, ka viņam kaut kas ir prātā, — Staks turpināja. — Zināms, tā nav mana darīšana, bet viņš ļoti bieži pieņem negaidītus lēmumus. Ja jūs man iedotu savus telefona numurus, mis, es varētu būt jums abiem palīdzīgs.

Dinija uzrakstīja tos.

—   Šis ir pilsētā pie mana tēvoča, sera Lorensa Monta Mauntstrītā, un šis uz laukiem, Kondafordas muižā, Oksfordšīrā. Puslīdz droši, ka jūs mani atradīsiet vai nu vienā, vai otrā vietā. Un liels paldies jums. Jūs man noņēmāt lielu slogu no pleciem.

—   Jūs man tāpat, mis. Es vienmēr būšu pateicīgs misteram Dezertam, un es vēlu viņam visu to labāko. Viņš nav tāds cilvēks, kas visiem pa prātam, bet man gan.

—   Man tāpat, Stak.

—   Es negribu teikt jums tukšus komplimentus, mis, bet viņam gan laimējies, atvainojiet mani.

Dinija pasmaidīja.

— Nē, laimējies ir man. Uz redzēšanos un vēlreiz liels paldies.

Projām steidzoties, viņa, kā mēdz sacīt, tikko skāra ielu ar pazolēm. Viņai ir sabiedrotais pašā lauvas midzenī, izspiegotājs drauga nometnē, uzticīgs nodevējs! Jaukdama metaforas, viņa traucās atpakaļ uz krustmātes mājām. Tēvs droši vien tur iegriezīsies, pirms brauks uz Kondafordu.

Ieraudzījusi veco, labi pazīstamo tēva katliņu holā, viņa piesardzības labad nolika arī savu platmali un tikai tad iegāja viesistabā. Tēvs sarunājās ar krustmāti, un abi uzreiz apklusa, pamanījuši Diniju. Tagad visi, viņai ienākot, pārtrauks sarunas pusvārdā! Viņa mierīgi apsēdās, lūkodamās abiem tieši acīs.

Ģenerālis nepaspēja novērst skatienu.

—   Es biju pie mistera Dezerta, Dinij.

—   Es zinu, dārgais, viņš solījās padomāt. Šā vai tā, mēs gaidīsim, kamēr viss kļūs zināms.

Ģenerālis, neomulīgi juzdamies, sakustējās.

— Un, ja tas sniedz tev kādu gandarījumu, tad oficiāli mēs neesam saderinājušies.

Ģenerālis viegli palocījās, un Dinija pievērsās krustmātei, kura apvēdināja pietvīkušo seju ar ceriņkrāsas dzēšpapīru. Uz brīdi iestājās klusums, tad ģenerālis vaicāja:

— Kad tu brauksi uz Lipingholu, Emij?

— Nākamnedēļ, — lēdija Monta atbildēja, — jeb vēl pēc vienas nedēļas? Lorenss zina. Es izstādu divus dārzniekus Čelsijas puķu izstādē. Bosvelu un Džonsonu, Dinij.

— O! Vai tie abi vēl pie tevis?

— Kā tad. Kon, tev vajadzētu audzēt pestнferas — nē, tas nav īstais vārds. Tādi spalvaini zvaniņi …

— Pulsatillas, krustmāmiņ.

— Apburošas puķes. Tām vajag kaļķi.

—   Kondafordā maz kaļķa, — ģenerālis sacīja, — tu taču to zini, Emij!

—   Mūsu acālijas šogad bija taisni pasakainas, krustmāt Emij.

Lēdija Monta nolika nost dzēšpapīru.

— Es teicu tavam tēvam, Dinij, lai viņi liek tevi mierā!

Uzmetusi acis tēva sadrūmušajai sejai, Dinija ievaicājās:

—   Krustmāt, vai tu atceries to patīkamo veikalu Bondstrītā, kur veido dzīvniekus? Es tur nopirku glītu statueti — lapsu ar lapsēniem, lai tētis laipnāk izturētos pret lapsām.

—   Medības, — lēdija Monta nopūtās. — Kad viņi svilina lapsas ārā no alām, tas ir aizkustinoši.

—   Arī tētim nepatīk atrakt alas vai aizbērt ejas ar zemi, vai ne, tēt?

— N-nē, — noteica ģenerālis, — visumā ne.

—   Pat bērnus notriepj ar asinīm, — lēdija Monta turpināja. — Arī tevi notriepa, Kon.

—   Pretīgi un galīgi nevajadzīgi! Ar to tagad kavē laiku tikai veci dīriķi.

— Viņš izskatījās tik nejauks, Dinij!

— Jā, tēt, tev tas nepiederas. Tur vajag kādu strupdegni, rudu, mūsainu zeņķi, kam patīk nonāvēt pašas nonāvēšanas dēļ.

Ģenerālis piecēlās.

— Man vēl jāaiziet uz klubu. Džīna piebrauks tur pēc manis. Kad mēs redzēsim tevi, Dinij? Māte… — un viņš aprāvās.

— Krustmāte Emija paturēs mani līdz sestdienai. Ģenerālis pamāja. Viņš ļāva meitai un māsai sevi noskūpstīt, bet viņa sejā pauda: «Viss jau labi, bet…»

Dinija noskatījās pa logu, kā tēvs aizgāja, un viņas sirds sažņaudzās.

—   Tavs tēvs! — krustmātes balss ierunājās aiz muguras. — Tas viss ļoti nomoca, Dinij!

—   No tēva puses bija augstsirdīgi nelikt manīt, ka materiāli esmu pilnīgi atkarīga no viņa.

—   Kons ir krietns, — krustmāte apstiprināja. — Viņš teica, ka jaunais cilvēks izturējies godbijīgi. Kas tā sacījis: «Gurū gurū»?

— Vecais ebrejs «Dāvidā Koperfīldā».

— Es jūtos patlaban taisni tāpat. Dinija novērsās no loga.

— Krustmāmiņ! Šo divu nedēļu laikā es esmu kļuvusi pavisam cits cilvēks, esmu pilnīgi pārvērtusies. Tad man nebija nekādu vēlēšanos, tagad man ir tikai viena vēlēšanās, un man vienalga, vai tas ir pieklājīgi vai ne. Tikai nesāc dot man medicīniskus padomus!

Lēdija Monta noglāstīja viņas roku.

—   «Tev būs savu tēvu un savu māti godāt,» — viņa sacīja, — bet turpat tālāk ir teikts: «Tev būs visu pamest un nākt man līdz,» — tā, ka skaidri vēl nekas nav zināms.

—   Ir gan, — Dinija atbildēja. — Vai zini, uz ko es ceru? Ka rīt viss kļūs zināms, un, ja tā notiks, mēs tūliņ apprecēsimies.

—   Iedzersim tēju, Dinij! Blor, tēju! Indijas un labi stipru!

XVI NODAĻA

Nākamajā dienā Dinija pavadīja savu iemīļoto līdz Adriāna muzeja durvīm un atstāja viņu tur. Atskatīdamās Dinija redzēja, ka viņa slaidais, cieši sajoztais augums un kailā galva krampjaini nodreb. Taču viņš smaidīja, un pat tādā atstatumā šis smaids sasildīja Dinijas sirdi.

Adriāns, jau laikus brīdināts, saņēma jauno vīrieti, kā viņš pats izteicās, ar «neveselīgu ziņkāri» un tūliņ noprata, ka Dezerts ir pilnīgs pretstats Dinijai. Tas nu gan būs dīvaini atšķirīgs pāris! Taču viņa uztvere, kas vēl nebija notrulināta saskarē ar izrakteņiem, konstatēja, ka no fiziskā viedokļa māsasmeita nav kļūdījusies. Šis augums ļoti labi iederējās viņai blakus. Vilfrīda stiegrainā grācija un vīrišķīgums atbilda Dinijas stilam un slaidumam, un tumšajā sejā ar dziļi ievilktajām rūgtajām līnijām bija acis, kas spēja savaldzināt sieviešu dzimumu, — to atzina pat Adriāns, kam piemita īsti angliska netīksme pret vīriešu kārtas filmu zvaigznēm. Izrakteņi palīdzēja kausēt ledu, un viņi kļuva gandrīz vai sirsnīgi viens pret otru, sarunādamies par kādu diezgan labi saglabājušos skeletu, kuru uzskatīja par hetu. Zemes un ļaudis, ko abi bija skatījuši neparastos apstākļos, tuvināja viņus vēl vairāk. Un, tikai paņēmis platmali un grasīdamies iet projām, Vilfrīds pēkšņi iejautājās:

— Jā, mister Čerel, ko jūs darītu manā vietā? Adriāns, kurš bija lūkojies griestos, pavilcinājās un tad, piemiedzis acis, ieskatījās jautātājā.

— Es esmu slikts padomdevējs, bet Dinija ir dārga manta …

— Tā ir.

Adriāns noliecās un aiztaisīja kāda skapja durtiņas. — Šorīt, — viņš sacīja, — es vannas istabā vēroju, kā skudras dodas izlūkgājienā. Man ar kaunu jāatzīstas, ka es uzbēru kādai skudrai pelnus no pīpes, lai redzētu, ko tā darīs. It kā es būtu dievs tas kungs — viņš arī šad tad uzber mums pelnus no savas pīpes, lai novērotu rezultātus. Man bija dažādas domas, bet es nācu pie tāda slēdziena: ja jūs patiesi mīlat Diniju (Vilfrīda augumam pārskrēja trīsas, un viņa pirksti cieši sažņaudza platmali), un es redzu, ka mīlat, un zinu, ka viņa mīl jūs tāpat, tad palieciet pie sava un lauziet abi sev ceļu cauri pelniem. Viņa labāk kratīsies orē kopā ar jums nekā brauks mīkstā vagonā kopā ar mums, pārējiem. Man šķiet, — un Adriāna seju apstaroja domīgs smaids, — ka viņa ir no tiem, par ko varētu sacīt: «Un tie divi būs viens gars.»

Jaunā vīrieša seja notrīsēja.

«Patiesas jūtas!» Adriāns nodomāja.

— Tātad vispirms domājiet par viņu, tikai ne tādā garā: «Es tevi tā mīlu, ka nekāda vara mani nepiespiedīs tevi precēt.» Dariet, ko viņa grib un kad grib, — viņa nav neapdomīga. Un, godīgi sakot, es nedomāju, ka jūs abi to nožēlosiet.

Dezerts paspēra soli uz Adriāna pusi, un pēdējais saprata, ka viņš ir dziļi satraukts. Tomēr Dezerts savaldījās, tikai greizi pasmīnēja, pamāja ar roku, apgriezās un izgāja pa durvīm.

Adriāns, vērdams ciet skapjus, kuros glabājās viņa izrakteņi, domāja: «Tik nepadevīgu un zināmā mērā skaistu seju vēl nebiju redzējis. Viņa gars tiešām staigā pa ūdeņu virsu, un viņam pārāk bieži draud briesmas. Baidos, kaut tikai neesmu devis noziedzīgu padomu, jo nezin kāpēc man ir aizdomas, ka viņš grasās tam sekot.» Un Adriāns atkal sāka lasīt kādu ģeogrāfisku žurnālu, ko, Vilfrīdam ienākot, bija atlicis pie malas. Tur bija iespiests jūsmīgs raksts par kādu indiāņu cilti Amazones upes rajonā. Šai ciltij bija izdevies pat bez kapitālisma algoto amerikāņu inženieru palīdzības nodibināt ideālu komūnu, Acīm redzot, nevienam tur nebija nekāda privātīpašuma. Visa viņu dzīve, ieskaitot dabisko vajadzību apmierināšanu, noritēja citu acu priekšā. Apģērbu viņi nevalkāja, likumu viņiem nebija, vienīgais sods — uzlaist vainīgajam sarkanās skudras — bija par mēģinājumu paturēt kaut ko sev vienam pašam. Viņi pārtika no tapiokas, dažādojot savu ēdienu karti ar zemes riekstiem, un bija ideāla komūna!

«Brīnumi gan,» Adriāns domāja, «kādus lokus met cilvēku dzīve! Teju pat divdesmit tūkstošus gadu mēs cenšamies — vismaz tā mums liekas — sasniegt kaut ko labāku par šo indiāņu dzīves veidu, un tagad mums to ieteic par paraugu!»

Viņš sēdēja kādu laiku, kavēdamies domās; smaids slēpās dziļi grumbās ap muti. Doktrineri, ekstrēmisti! Tas arābs, kas pielika pistoli Dezertam pie galvas, simbolizēja pašu ļaunāko cilvēka rakstura vilcienu. Ikviena ideja un ticība — vai tā nav tikai puspatiesība, kas derīga tikai tad, kad dzīve jānotur līdzsvarā? Ģeogrāfiskais žurnāls noslīdēja no ceļgaliem zemē.

Iedams mājup, viņš apstājās parkā sava skvēra tuvumā, pacēlis seju pret sauli un klausīdamies strazda dziesmā. Viņam bija viss, ko viņš savā dzīvē bija vēlējies: mīļota sieviete, apmierinoša veselība, apmierinoša alga — septiņi simti mārciņu gadā un izredzes uz pensiju; divi jauki bērni, kas nebija paša un aiztaupīs viņam miesīgā tēva bažas; aizraujošs darbs, mīla uz dabu un, iespējams, vēl gadi trīsdesmit, ko dzīvot. «Ja šai brīdī,» viņš domāja, «kāds pieliktu man pistoli pie galvas un teiktu: «Adriān Čerel, atsakies no kristīgās ticības, citādi saņemsi lodi pierē!» — vai es atbildētu kā Klaivs Indijā: «Šauj, un esi nolādēts!»» Atbildi tam viņš nerada. Strazds vīteroja joprojām, jaunās lapiņas vēsmā čaukstēja, saule sildīja viņa vaigu, un dzīve šķita tik patīkama šai kādreiz aristokrātiskā laukuma klusumā.

Dinija, pametusi Vilfrīdu, lai tas iepazīstas ar tēvoci, mirkli svārstījās, kurp iet, tad nogriezās ziemeļu virzienā uz sv. Augustīna Pļavām. Instinkts ieteica viņai apspiest dzimtas attālāko pārstāvju pretestību, lai varētu vājināt tuvinieku uzbrukumu. Viņa devās uz praktiska kristieša mitekli ar zināmu biklumu, bet reizē pārgalvību.

Krustmāte Meja patlaban mieloja ar tēju divus kādreizējos koledžas audzēkņus pirms došanās uz klubu, kur viņi vadīja ķegļu, šaha, dambretes un pingponga spēles.

— Ja tu gribi satikt Hileriju, Dinij, tad zini, ka viņam jāpiedalās divu komiteju sēdēs, bet tās var izjukt, jo abas komitejas sastāv gandrīz vienīgi no viņa paša.

— Jūs abi ar tēvoci jau droši vien zināt par mani? Hilerija sieva apstiprinot pamāja. Puķotajās drēbēs viņa izskatījās ļoti jaunavīga.

— Pastāsti, lūdzama, ko tēvocis domā par to!

—  Labāk lai viņš pastāsta pats, Dinij. Neviens no mums lāgā neatceras misteru Dezertu.

—  Cilvēki, kas viņu nepazīst, vienmēr būs netaisni pret viņu. Taču ne tu, ne tēvocis nerēķināties ar citu domām, — Dinija pateica to gluži nevainīgā tonī, kas tomēr nespēja pievilt misis Čerelu, kura bija rūdījusies darīšanās ar dažādām patronesēm.

— Mēs patiešām neesam pārāk ortodoksi, un tu to zini, Dinij, bet mēs no sirds ticam pašiem kristietisma principiem, un to mums nav vajadzības slēpt.

Dinija mirkli domāja.

—   Vai šie principi ir kaut kas vairāk par krietnību, drosmi un pašaizliedzību? Un vai cilvēkam jābūt kristīgajam, lai viņam šādas īpašības piemistu?

—   Es labāk nestrīdēšos. Man nepatiktu, ja es būtu pateikusi ko pretēju Hilerija uzskatiem.

—   Krustmāmiņ, tu esi īsta paraugsieva!

Misis Čerela pasmaidīja. Un Dinija noprata, ka spriedums šai namā vēl nav izteikts.

Viņa gaidīja, tērzēdama par šo un to, kamēr pārnāca Hilerijs. Viņš izskatījās bāls un noraizējies. Meja pasniedza viņam tēju, pārlaida viņam roku pār pieri un izgāja ārā.

Hilerijs izdzēra tēju un iebāza pīpē tabakas vīšķīti.

—   Kāpēc vajadzīgas birokrātiskas organizācijas, Dinij? Kāpēc nepietiek ar trim ārstiem, trim inženieriem, trim arhitektiem, aritmometru un atjautīgu cilvēku, kurš uzmanītu, lai nenotiek blēdības?

—   Vai tev nepatikšanas, tēvoci?

—   Zināms. Ierīkot namos ērtības, kad bankā pārtēriņš, — tad var nosirmot arī bez municipalitātes birokrātiem.

Raugoties viņa nokausētajā, kaut arī smaidīgajā sejā, Dinija domāja, ka nav ērti uzmākties viņam ar savām sīkajām likstām.

—   Vai jūs ar krustmāti Meju nevarētu atrast brīvu bridi, lai atbrauktu otrdien uz puķu izstādi Čelsijā?

—   Ak, kungs! — Hilerijs noteica, iesprauzdams sērkociņa vienu galu tabakas vīšķīša vidū un aizdedzinādams otru galu. — Kā man gribētos pastāvēt paviljonā un ieelpot acāliju smaržu!

—   Mēs domājam izbraukt pulksten vienos, lai izvairītos no pašas lielākās burzmas. Krustmāte Emija atsūtīs jums paka) mašīnu.

Apsolīt neko nevaru, tāpēc labāk nesūtiet. Ja mēs pulksten vienos nebūsim pie galvenās ieejas, tad, acīm redzot, liktenis būs izlēmis citādi. Un kā ar tavām lietām? Adriāns man stāstīja par tevi.

— Man negribas tevi apgrūtināt, tēvoci.

Hilerija vērīgās, zilās acis pavisam samiedzās. Viņš: izpūta veselu dūmu mākoni.

—  Mani nekas nevar apgrūtināt, kas skar tevi, dārgā, un vēl tad, ja tas tev sagādā ciešanas. Atrunājama tu laikam neesi, Dinij?

—  Nē.

Hilerijs nopūtas.

—  Tādā gadījumā ar to jāsamierinās. Tikai ievēro, ka cilvēkiem patīk sagādāt saviem tuvākajiem mokas. Baidos, ka prese liegs viņam savu labvēlību, kā mēdz sacīt.

—  Tā noteikti būs.

—  Es Dezertu atceros pavirši: dzēlīgs jauns cilvēks ar brūnu vesti. Vai viņš vēl tikpat dzēlīgs?

Dinija pasmaidīja.

—  Man viņš šo savu īpašību sevišķi neizrāda.

—  Ceru no visas sirds, — Hilerijs turpināja, — ka viņam nepiemīt tā saucamās visu aprijošās kaislības?

—  Arī to neesmu novērojusi.

—  Es gribu aizrādīt, Dinij, ka šādos tipos, kad viņi apmierinājuši savu apetīti, parādās vecais Ādams visā savā godībā. Vai tu saproti, ko es domāju?

—  Jā. Man tomēr šķiet, ka mums galvenais ir «dvēseļu radniecība».

—  Tad vēlu laimes, mana dārgā! Tikai nesūdzies, kad ļaudis sāks jūs apmētāt ar akmeņiem. Jūs savu ceļu izvēlaties labprātīgi, tāpēc gausties nedrīkst. Daudz vieglāk paciest, kad tev pašai uzkāpj uz varžacs, nekā noskatīties, kā sit tam, ko tu mīli. Tāpēc esi savaldīga jau pašā sākumā, lai nepadarītu viņam stāvokli ļaunāku. Ja nemaldos, Dinij, tu dažkārt pārāk ātri iekarsti.

—  Pamēģināšu no tā izvairīties. Kad iznāks Vilfrīda grāmata, ieteicu izlasīt poēmu «Leopards», tur izteiktas viņa toreizējās jūtas.

—  O, — Hilerijs nenoteikti novilka. — Taisnošanās? Tas ir aplam.

—  Maikls arī saka to pašu. Nezinu, vai tā ir vai nav, drīzāk domāju, ka nav. Šā vai tā, bet grāmata drīz iznāks.

—  Tad sāksies kārtīga plūkšanās. «Pagriez otru vaigu» vai «lepnums neatļauj kauties» — kaut šie vārdi labāk būtu palikuši neteikti. Ja viņš pats piesakās uz nepatikšanām, tad viņš tās dabūs.

— Es tur neko nevaru darīt, tēvoci.

—   Es saprotu, Dinij, un man sāp sirds, kad iedomājos, cik daudz reižu tu neko nevarēsi darīt Bet kas būs ar Kondafordu? Vai tev tagad nevajadzēs no tās atteikties?

—   Cilvēki ir nelokāmi tikai romānos, un arī tur viņi beigās vai nu piekāpjas, vai nomirst, lai varone kļūtu laimīga. Vai tu aizliksi tēvam kādu vārdu par mums, tēvoci, ja satiksi viņu?

—   Nē, Dinij. Vecākais brālis nekad neaizmirst, ka bijis pārāks par jaunāko, kad tas bijis mazs.

Dinija piecēlās.

— Labi, tēvoci. Pateicos, ka tu netici atmaksai ellē, un vēl vairāk pаг to, ka tu šo elli nemaz nepieminēji. Es paturēšu prātā visu, ko tu man sacīji. Tātad otrdien pulksten vienos pie galvenās ieejas, un neaizmirstiet paēst, pirms izbraucat, izstāde nogurdina.

Kad viņa aizgāja, Hilerijs atkal piebāza pīpi.

«Un vēl vairāk par to, ka tu šo elli nemaz nepieminēji,» viņš domās atkārtoja. «Šī jaunā sieviete spēj būt indīga. Interesanti, vai mans amats liek man bieži sacīt to, ko es nedomāju?» Un, ieraudzījis durvīs parādāmies sievu, viņš jautāja:

— Mej, kā tu domā, vai es esmu šarlatāns pēc profesijas?

— Zināms, dārgais. Kā citādi var būt?

— Tu gribi sacīt, ka garīdznieka sludinātās dogmas nav pietiekami plašas, lai ietvertu visu cilvēka dabas daudzveidību? Manuprāt, tās nemaz nevar būt plašākas. Vai gribi iet otrdien uz puķu izstādi Čelsijā?

Misis Čerela gan nodomāja, ka Dinija pati būtu varējusi viņu uzaicināt, tomēr jautri atbildēja:

— Labprāt.

— Ņu, tad mēģināsim iekārtoties tā, lai būtu tur pulksten vienos.

—   Vai tu runāji ar Diniju par viņas lietām?

—   Jā.

—   Un viņa nav atrunājama?

— Nē.

Misis Čerela nopūtās.

—   Ļoti žēl. Kā tev šķiet, vai to kādreiz aizmirsīs?

—   Pirms divdesmit gadiem es būtu sacījis «nē». Tagad es nezinu. Tas gan dīvaini, bet tie nebūs ticīgie, no kā viņi visvairāk dabūs ciest.

—   Kā tā?

—   Ar ticīgajiem viņiem neiznāks sadurties. Viņiem būs darīšanas ar militārām personām, ar ierēdņiem kolonijās, ar angļiem viņpus jūras, bet vismazāk var cerēt uz piedošanu viņas pašas ģimenē. Dezerts ir apzīmogots kā gļēvulis. Šis zīmogs ir spilgtāks par pašu brēcošāko reklāmu.

—   Kā pret to izturēsies mūsu bērni? — ieteicās misis Čerela.

—   Jocīgi, ka mēs to nezinām.

—   Mūsu bērnu draugi pazīst viņus labāk par mums. Interesanti, vai mūsu vecāki arī tā lauzīja galvu par mums?

—   Mūsu vecāki raudzījās uz mums kā uz tīri bioloģiskām būtnēm; viņi zināja, kā tikt ar mums galā, un tāpēc bija gluži labi kursā. Mēs turpretī cenšamies izturēties pret bērniem kā līdzīgi, kā vecākais brālis vai māsa, tāpēc mēs arī neko nezinām. Atteikušies no vienas iespējas zināt, mēs neesam ieguvuši citu. Mazliet pazemojoši, bet mūsējie ir kārtīgi bērni. Šai gadījumā ar Diniju es nebīstos no jauniešiem, bet no tiem, kas no pieredzes zina Anglijas prestiža vērtību, un tiem savā ziņā taisnība. Un vēl es bīstos no tiem, kas svēti pārliecināti, ka Dezerta vietā nekad nebūtu tā rīkojušies, un tiem nepavisam nav taisnības!

—   Man liekas, Dinija pārvērtē savus spēkus, Hilerij.

—   Kā ikviena sieviete, kas patiesi mīl. Vai viņai pietiks spēka, tas jānoskaidro viņai pašai. Vismaz viņa neapsūnos.

—   Tu tā runā, it kā priecātos.

—   Izlietu ūdeni sasmelt nevar, tāpēc nevajag veltīgi raizēties. Labāk sastādīsim jaunu ziedojumu lapu. Drīzumā tirdzniecībā atkal iestāsies krīze. Mums gan neveicas! Neviens, kam nauda, nelaidīs to no rokām ārā.

—   Kaut cilvēki nešķiestu naudu par niekiem, kad pienāk grūti laiki. Bezdarbs atkal pastiprināsies. Veikalnieki jau tagad sūkstās.

Hilerijs pasniedzās pēc bloknota un sāka rakstīt. Sieva pārliecās viņam pār plecu un lasīja:

«Visiem, kurus tas var interesēt!

Un kurš gan var palikt vienaldzīgs, zinot, ka mūsu vidū ir tūkstošiem cilvēku, kuriem no šūpuļa līdz kapam jāiztiek bez paša nepieciešamākā, kuri nezina, kas ir īsta spodrība, īsta veselība, īsti svaigs gaiss, īsti laba barība.»

— Ar vienu «īsts» pilnīgi pietiek, dārgais.

XVII NODAĻA

Ieradusies Čelsijas puķu izstādē, lēdija Monta domīgi sacīja:

—   Es norunāju tikties ar Bosvelu un Džonsonu pie kalceolārijām, Dinij. Kāda drūzma!

—   Jā, un visi vienkārši ļaudis. Krustmāt, kā tu domā, vai viņus te dzen ilgas pēc skaistuma, kura viņu dzīvē trūkst?

—   Bosvelu un Džonsonu es pie ilgošanās piedabūt nevaru. Skat, kur Hilerijs! Šo uzvalku viņš nēsā jau desmit gadus. Še nauda un steidzies pēc biļetēm, citādi Hilerijs nopirks pats.

Ar piecu mārciņu zīmi rokā Dinija aizsteidzās pie kases lodziņa, izlikdamās, ka nav pamanījusi tēvoci. Nopirkusi četras biļetes, viņa smaidīdama atskatījās.

— Es jau redzēju, ka tu tēloji čūsku, — tēvocis sacīja. — Nu, ar ko mēs sāksim? Ar acālijām? Puķu izstādē man patīk justies kā baudītājam.

Lēdija Monta dižmanīgi soļoja, pūlim pašķiroties viņas priekšā; acis zem pusnolaistajiem plakstiem vēroja tos izredzētos, kas bija izstādījuši puķes.

Lai gan diena bija mitra un dzestra, tomēr paviljonu, kurā viņi iegāja, bija piesildījusi cilvēku elpa un puķu izgarojumi. Raibā ļaužu pūļa uzmanību saistīja katras ziedu grupas izmeklētais skaistums. Viņus tuvināja mīklainā ar vienu un to pašu kaislību aizrāvušos dvēseļu radniecība. Šī bija lielā puķu audzētāju armija — gan tie, kas audzē podiņos prīmulas, gan tie, kas Londonas piemāju dārziņos audzē kreses, gladiolas un skalbes vai mazos ārpilsētas zemes gabaliņos lefkojas, kāršu rozes un turku neļķes; te bija dārznieki no lielākām dārzniecībām, siltumnīcu un eksperimentālu audzētavu īpašnieki, bet to bija mazāk, tie vai nu jau bija visu apskatījuši, vai domāja ierasties vēlāk. Visi pētīgi grozījās starp stendiem, it kā prātodami, ko pašiem izstādīt nākamgad; apstājušies pie speciālistiem, viņi uzsāka dedzīgus strīdus. Un balsu apspiestā duna, kurā savijās pilsētas nomaļu un laucinieku izloksnes ar inteliģentu runu, apspriežot puķes, šķita milzīga bišu spieta dūkoņa, kaut arī ne tik patīkama. Šī apvaldīti izpaustā īsti angliskā kaislība uz puķēm, kuras paviljona audekls nošķīra no ārpasaules, kopā ar ziedu aromātu pavisam apmāja Diniju, un viņa klusēdama virzījās no viena koši ziedoša cera pie otra, tikai mazliet uzrautā deguntiņa gals aizgrābtībā trīsēja.

Krustmātes balss lika viņai atjēgties.

— Rau, kur viņi ir! — lēdija Monta sacīja, norādot kaut kur ar izstiepto zodu.

Dinija ieraudzīja divus vīrus, kuri stāvēja tik nekustīgi, ka likās aizmirsuši, kāpēc te ieradušies. Vienam bija rudas ūsas un govs sērīgās acis, otrs atgādināja putnu ar aizlauztu spārnu; viņu svētdienas drēbes bija gluži jaunas. Viņi nesarunājās, pat neskatījās uz puķēm, tikai stāvēja tā, it kā pati augstākā vara būtu viņus te nolikusi bez kāda paskaidrojuma.

— Kurš ir Bosvels, krustmāt?

— Bez ūsām, — lēdija Monta atbildēja. — Džonsonam ir zaļa platmale. Viņš ir kurls. Tas ir viņu dabā.

Krustmāte devās pie dārzniekiem, un Dinija dzirdēja viņu sakām:

— Ahā!

Dārznieki paberzēja plaukstas gar bikšu starām, bet neteica ne vārda.

— Interesanti? — Dinija dzirdēja krustmāti jautājam. Vīru lūpas kustējās, bet līdz Dinijai neatplūda ne skaņas. Tas, ko sauca Bosvelu, pacēla naģeni un pakasīja galvu. Krustmāte rādīja tagad uz kalceolārijām, un pēkšņi vīrs ar zaļo platmali sāka runāt. Viņš runāja tik klusu, ka, acīm redzot, pat krustmāte nevarēja sadzirdēt, bet viņa valoda plūda un plūda un šķita sagādājam pašam runātājam prieku. Šad un tad līdz Dinijai atskanēja krustmātes iespraustais «ahā», bet Džonsons runāja joprojām. Viņš apklusa pēkšņi; krustmāte atkal noteica «ahā» un nāca šurp.

— Ko viņš stāstīja? — Dinija apvaicājās.

— Nē, — lēdija Monta atbildēja, — ne vārda. Neiespējami! Bet viņam tas nāk par labu. — Viņa pamāja ar roku abiem dārzniekiem, kuri atkal stāvēja bez kādām dzīvības zīmēm, un devās tālāk.

Viņas iegāja rožu paviljonā, un Dinija paskatījās pulkstenī. Viņa bija norunājusi sastapties ar Vilfrīdu pie šā paviljona.

Viņa zagšus pameta skatienu atpakaļ. Tur jau viņš bija! Dinija ievēroja, ka tēvocis Hilerijs nevar palaist garām nevienu rozi, krustmāte Meja seko Hilerijam, bet krustmāte Emija runā ar kādu dārzkopi. Slēpdamās aiz milzīga «karaļu karaļa» cera, viņa izmetās ārā un, kad Vilfrīds satvēra viņas rokas savējās, aizmirsa visu pasauli.

— Vai tu jūties pietiekami stiprs, dārgais? Te ir krustmāte Emija un tēvocis Hilerijs ar savu sievu. Man tā gribētos, lai tu iepazīsties ar viņiem, jo viņi visi ir mūsu vienādojuma locekļi.

— Kā vēlies, Dinij.

Šai mirklī viņš atgādināja saspringtu zirgu, kuram liek uzveikt neparedzētu šķērsli.

Viņi atrada lēdiju Montu, iegrimušu sarunā ar Plantema dārzniecības pārstāvjiem.

— Tās jāstāda dienvidu pusē, kur kaļķis. Nemēzijas ne. Tās grūti pārvadājamas — ātri sakalst. Flokši atvesti novītuši. Vismaz viņi man tā teica, — kas to zina, kā tas ir īstenībā! O! Tā ir mana brāļameita. Dinij, tas ir misters Plantems, viņš bieži sūta… Ahā! Misters Dezerts! Kā jums klājas? Es atceros, kā jūs turējāt Maiklu aiz rokas viņa kāzās. — Lēdija Monta sniedza Vilfrīdam roku un, acīm redzot, aizmirsa to viņa plaukstā, jo viņas acis zem izliektajām uzacīm it kā izbrīnā pētīja Vilfrīda seju.

— Tēvocis Hilerijs, — Dinija sacīja.

— Jā, — lēdija Monta attapās. — Hilerijs. Meja. Misters Dezerts.

Hilerijs, protams, izturējās pilnīgi dabiski, bet krustmāte Meja rādīja tādu seju, it kā viņai būtu jāsasveicinās ar dekānu. Un visi tūliņ pameta Diniju vienu ar viņas mīļoto.

—   Kā tev patīk tēvocis Hilerijs?

—   Šķiet, pie tāda vīra var griezties grūtā brīdī.

— Jā. Viņš nekad neskrien ar galvu sienā, bet arī nekad netur rokas klēpī. Droši vien tāpēc, ka dzīvo graustos. Viņš piekrīt Maiklam, ka «Leoparda» publicēšana ir kļūda.

—   Tāpēc, ka tā ir skriešana ar galvu sienā?

—   Jā.

— Kauliņi ir mesti, ka mēdz teikt. Piedod, ja tas tevi apbēdina, Dinij.

Dinijas roka saspieda viņa pirkstus.

— Nekas, Kuģosim vien tālāk zem mūsu līdzšinējā karoga, tikai, Vilfrīd, pacenties izturēties aukstasinīgi pret visu, manis dēļ. Es darīšu to pašu. Varbūt noslēpsimies aiz šī fuksiju sārta un šmauksim projām? Viņi tieši to gaida no mums.

Izgājuši no paviljona, viņi devās uz krastmalu garām klintāju dārziem, — par spīti mitrajam laikam pie katra stāvēja tā radītājs, it kā gribēdams teikt: «Aplūko tai un liec, lai ierīkoju tādu arī tev!»

— Cik te skaisti, bet cilvēki vilkšus jāvelk, lai nāk skatīties, — Dinija sacīja.

—   Kur mēs iesim, Dinij?

—   Varbūt uz Batersijas parku?

—   Tad pāri šim tiltam.

— Tas bija ļoti jauki, ka tu iepazinies ar viņiem, tikai tu izskatījies pēc zirga, kas grib izrauties no sakām. Man tā gribējās noglāstīt tev kaklu.

—   Es esmu atradinājies no cilvēkiem.

—   Patīkami, ja nav jābūt no viņiem atkarīgam.

—   Man pārāk grūti iejusties cilvēkos. Tu gan, man liekas …

—   Man vajag tikai tevis. Man laikam ir suņa raksturs. Bez tevis es te staigātu kā pazudusi.

Viņa lūpu noraustīšanās bija vislabākā atbilde.

—   Vai esi kādreiz redzējis noklīdušo suņu patversmi? Tā ir tepat tuvumā.

—   Nē. Man pat baigi domāt par noklīdušu suni. Kaut gan — varbūt tieši par to ir jādomā. Iesim!

Iestāde atgādināja slimnīcu ar tās ierasto solījumu pilno atmosfēru. Bija dzirdama riešana, vairāki suņi jautājoši pacēla galvas un sāka kustināt astes, pamanījuši nācējus. Tīrsugas suņi uzvedās rāmāk un izskatījās bēdīgāki par bezsugas suņiem, kuru te bija vairākums.

Melns spaniels sēdēja kaktā aiz stiepļu žoga, nokāris galvu ar garajām ausīm. Dinija un Vilfrīds piegāja pie viņa.

— Kā nu tik skaists suns var palikt nemeklēts? — Dinija brīnījās. — Cik viņš bēdīgs!

Vilfrīds izbāza pirkstus caur stieplēm. Suns pacēla galvu. Viņi ieraudzīja apsarkušās acis un garu, zīžainu šķipsnu uz pieres. Suns gausi uzslējās; viņš aprauti elpoja, it kā ko apsvērdams vai nespēdams izšķirties.

— Nāc šurp, vecais!

Suns lēni tuvojās — viss melns, četrstūrains, garu spalvu apaugušām kājām. Viņā skaidri izpaudās suga, un tāpēc vēl jo vairāk bija jābrīnās, kāpēc viņš atrodas šeit. Viņš stāvēja teju pat pie žoga, apstrupinātā aste vārgi sakustējās, tad atkal nokārās, it kā viņš teiktu: «Es nelaistu garām izdevību, bet jūs neesat gaidītie.»

—   Kas ir, vecais? — Vilfrīds uzrunāja viņu. Dinija pieliecās pie suņa.

—   Noskūpsti mani!

Suns pacēla acis augšup. Aste sakustējās, tad atkal nolaidās.

—   Viņam arī grūti iejusties cilvēkos, — Vilfrīds piezīmēja.

—   Viņš ir neizsakāmi bēdīgs. — Dinija noliecās zemāk, un šoreiz viņai izdevās izbāzt roku caur stieplēm. — Nāc šurp, mīļais!

Suns apostīja viņas cimdu. Atkal viņa aste nedroši sakustējās, uz mirkli parādījās sārtā mēle, it kā iezīmēdama muti. Dinija ar pūlēm aizsniedza viņa zīžaino purnu.

— Ļoti labi audzināts suns, Vilfrīd.

— Droši vien nozagts un tad aizbēdzis. Acīm redzot, audzis uz laukiem.

— Es, nudien, liktu pakārt tos, kas zog suņus. Suņa tumšbrūno acu kaktiņos bija sakrājies valgums.

Acis lūkojās Dinijā neticīgi un satraukti, it kā teikdamas: «Tu neesi mana pagātne, un es nezinu, vai man ir nākotne.»

Dinija pacēla galvu.

— O, Vilfrīd!

Viņš pamāja un atstāja Diniju pie suņa. Viņa palika attupusies un lēni kasīja sunim aiz auss, kamēr atgriezās Vilfrīds kopā ar vīru, kas nesa kakla siksnu un ķēdīti.

— Es viņu nopirku, — Vilfrīds sacīja Dinijai. — Glabāšanas termiņš notecējis jau vakardien, bet viņi bija nolēmuši paturēt suni vēl vienu nedēļu viņa labā izskata dēļ.

Dinija novērsās, viņas acis kļuva valgas. Viņa aši izslaucīja tās un dzirdēja vīru sakām:

— Es aplikšu siksnu ap kaklu, un pēc tam vediet viņu ķēdē, lai neaizbēg; šī vieta viņam nemaz nebija pa prātam.

Dinija pagriezās pret kalpotāju.

—   Ja īpašnieks atradīsies, mēs suni tūliņ atdosim.

—   Uz to nekādu lielo izredžu nav, mis. Pēc manām domām, īpašnieks ir miris. Suns varbūt izmaucies no kakla saites, gājis viņu meklēt un nomaldījies, un nevienam no palicējiem nav bijis pēc viņa nekādas vajadzības. Tiešām labs suns, un jūs viņu dabūjāt par sviestmaizi. Man prieks, ka tā, — būtu bijis ļoti žēl maitāt tādu kustoni nost un vēl tik jaunu.

Viņš aplika siksnu ap kaklu, izveda suni ārā un pasniedza ķēdi Vilfrīdam, kurš iedeva viņam savu vizītkarti.

— Gadījumam, ja atrodas īpašnieki. Nāc, Dinij, pavadāsim viņu mazliet. Draugs, pastaigāties!

Bezvārda suns, izdzirdējis pašu labāko uzaicinājumu, ko viņš zināja, metās uz priekšu, ciktāl atļāva ķēde.

— Kalpotāja teorija būs pareiza, vismaz tā šķiet, — Vilfrīds sacīja. — Šis radījums sagādās mums prieku.

Zālienā viņi mēģināja iekarot suņa simpātijas. Suns pacietīgi, izturējās pret viņu mēģinājumiem, bet nereaģēja uz tiem un stāvēja, asti un acis nolaidis, nesteigdamies ar secinājumiem.

— Labāk vedīsim viņu uz mājām, — Vilfrīds ierosināja. — Paliec te, es aiziešu pēc mašīnas.

Viņš noslaucīja ar kabatas lakatiņu krēslu, pasniedza ķēdi Dinijai un aizsteidzās.

Dinija sēdēja, vērodama suni. Tas bija meties Vilfrīdam pakaļ, ciktāl atļāva ķēde, un tad atsēdies tai pašā stāvoklī, kādā viņi bija to ieraudzījuši krātiņā.

Ko suņi jūt? Droši vien tie kaut ko aptver, mīl, nīst, cieš, ilgojas, apvainojas un priecājas tāpat kā cilvēki, bet suņiem ir tik aprobežota vārdnīca un tik maz domu!. Tomēr nekas nav tik slikti kā dzīvot krātiņā un vēl kopā ar citiem suņiem, kas nav tik jutīgi.

Suns pienāca tuvāk un atsēdās Dinijai blakus, bet turēja galvu pagrieztu tai virzienā, kur bija aizgājis Vilfrīds, un smilkstēja.

Piebrauca mašīna. Suns pārstāja smilkstēt un sāka elst.

— Saimnieks nāk! — Suns parāva ķēdi.

Vilfrīds pienāca klāt. Pēc atslābušās ķēdes Dinija noprata suņa vilšanos, tad ķēde savilkās, suns sāka vēdināt asti, sizdams to gar ķēdes posmiem, un apostīt Vilfrīda bikšu atlokus.

Mašīnā suns sēdēja uz grīdas, uzlicis purnu uz Vilfrīda kurpes. Pikadilli laukumā viņš kļuva nemierīgs, un viņa purns pārvietojās uz Dinijas ceļgala. Šis brauciens ar Vilfrīdu un suni saviļņoja Diniju, un viņa dziļi nopūtās, izkāpdama no mašīnas.

— Nezinu gan, ko Staks teiks, — Vilfrīds sacīja. — Spaniels Korkstrītā nav nekas iepriecinošs.

Suns solīdi devās augšup pa kāpnēm.

— Pieradis dzīvot telpās, — Dinija nopriecājās. Viesistabā suns apostīja paklāju. Pārliecinājies, ka mēbeļu kājas ir galīgi neinteresantas un no viņa sugas te neviena nav, viņš atspieda degunu dīvānā un pašķielēja uz cilvēkiem.

— Lec augšā! — Dinija uzsauca. Suns uzlēca uz dīvāna.

— Sasodīts, kā viņš ož! — Vilfrīds noteica.

— Izmazgāsim viņu. Kamēr tu ielaidīsi ūdeni vannā es apskatīšos, kā viņam ir ar blusām.

Viņa saturēja suni, kurš gribēja sekot Vilfrīdam, un sāka šķirstīt kustoņa spalvu. Viņa atrada dažas dzeltenas blusas, nekā cita nebija.

— Jā, smaka tev ir gan, mīļais. Suns pagrieza galvu uz Dinijas pusi un nolaizīja viņai degunu.

—   Vanna kārtībā, Dinij!

—   Viņam ir tikai suņu blusas.

— Ja gribi man palīdzēt, uzvelc peldmēteli, citādi sabojāsi drēbes.

Aiz Vilfrīda muguras Dinija nometa kleitu un uzvilka zilu peldmēteli, pa pusei cerēdama, ka Vilfrīds atskatīsies, un izjuzdama cieņu pret viņu par to, ka viņš neatskatījās. Viņa atrotīja piedurknes un nostājās Vilfrīdam blakus. Pacelts virs vannas, suns izkāra garo mēli.

—   Viņam taču nekļūst nelabi, kā tu domā?

—   Nē, suņi tā vienmēr dara. Uzmanīgi, Vilfrīd, nemet viņu iekšā uzreiz, lai nepārbīstas. Nu!

Ielaists ūdenī, suns vispirms gribēja rāpties ārā, tad palika stāvam, nolaidis galvu un cenzdamies noturēties uz slidenā dibena.

— Te ir šampūns, labāk ar to nekā ar ūdeni vien. Es pieturēšu viņu, bet tu ieziepē.

Uzlējusi mazliet šampūna uz melnās, spožās muguras, Dinija pasmēla ūdeni, aplēja suņa sānus un sāka berzt. Šis pirmais mājas darbs kopā ar Vilfrīdu sagādāja lielu prieku, jo viņai vajadzēja bieži pieskarties te Vilfrīdam, te sunim. Beidzot viņa izslējās taisni.

— Fi! Mugura stīva! Noskalo viņu un izlaid ūdeni, es viņu pieturēšu.

Vilfrīds noskaloja suni, kuram, šķita, nemaz nebija žēl šķirties no savām blusām. Suns enerģiski noskurinājās, un Vilfrīds ar Diniju atsprāga atpakaļ.

—   Nelaid viņu ārā, — Dinija sauca, — mums viņš jānoslauka tepat vannā.

—   Labi. Apliec viņam rokas ap kaklu un turi viņu ciet.

Ietīts frotē dvielī, suns pacēla galvu pret Diniju, — viņš izskatījās dziļi nelaimīgs.

— Nabadziņ manu, tūliņ viss būs kārtībā, un tad tu tik jauki smaržosi!

Suns nopurinājās. Vilfrīds noņēma dvieli.

— Paturi viņu kādu mirkli, es sameklēšu vecu segu— ietīsim, lai apžūst.

Dinija palika viena pie suņa, kurš tīkoja līst ārā no vannas. Viņa turēja suni aiz priekšķepām un izslaucīja tā acu kaktiņos uzkrājušās bēdu asaras.

— Tā! Nu būs pavisam labi!

Viņi ietina gandrīz pamirušo suni vecā armijas segā un noguldīja uz dīvāna.

— Kā mēs viņu sauksim, Dinij?

— Pamēģināsim saukt viņu dažādos vārdos, varbūt uzķersim īsto.

Suns nereaģēja ne uz vienu vārdu.

— Zini ko, — Dinija sacīja, — sauksim viņu par Pošu. Ja nebijis Foša, mēs ar tevi nekad nebūtu sastapušies.

XVIII NODAĻA

Noskaņojums Kondafordā pēc ģenerāļa atgriešanās bija drūms un bažu pilns. Dinija bija solījusies atbraukt sestdien, bet nu jau bija trešdiena, un viņa joprojām uzturējās Londonā. Apgalvojums, ka oficiāli viņi neskaitoties saderināti, sniedza maz mierinājuma, jo ģenerālis bija piezīmējis:

— Grib saldināt rūgto malku.

Kad lēdija Čerela uzstājīgi lūdza pastāstīt, kas noticis starp vīru un Vilfrīdu, ģenerālis bija visai lakonisks.

— Viņš neteica gandrīz neviena vārda, Liza. Ļoti pieklājīgs, nav vārdam vietas, un jāsaka, nemaz neizskatās pēc cilvēka, kurš varētu nobīties. Arī karojis ļoti labi. Tas viss ir kaut kas neizskaidrojams.

—   Vai tu esi lasījis viņa dzejoļus, Kon?

—   Nē, kur tos var dabūt lasīt?

—   Dinijai tie kaut kur nolikti. Ļoti drūmi. Stāsta, ka daudzi dzejnieki tādi esot. Taču es samierinātos ar visu, ja vien zinātu, ka Dinija ir laimīga.

—   Dinija teica, ka viņš grasoties publicēt poēmu par to notikumu. Acīm redzot, iedomīgs tips.

—   Tas ir dzejnieku dabā.

—   Nesaprotu, kas varētu Diniju ietekmēt. Hjūberts izteicās, ka pazaudējis ar viņu saskari. Kā var sākt ģimenes dzīvi, kad tik tumši mākoņi virs galvas!

—   Es dažreiz domāju, — lēdija Čerela pusbalsī piezīmēja, — ka, dzīvojot tā, kā mēs dzīvojam, grūti saprast, kāpēc cilvēkiem sakrājas mākoņi virs galvas.

—   Tiem cilvēkiem, ar ko jārēķinās, tas ir pilnīgi saprotams, — ģenerālis paziņoja tādā tonī, kas izslēdza jebkurus iebildumus.

—   Bet ar ko jārēķinās mūsu laikos?

Ģenerālis brīdi klusēja un tad kategoriski noteica:

— Angliju joprojām pārvalda aristokrātija. Visi pareizie rīkojumi nāk no augšas. Armija un tradīcijas vēl vienmēr nosaka toni. Sociālisti var melst, ko grib.

Lēdija Čerela paskatījās uz vīru, brīnīdamās par šādu daiļrunību.

— Pieņemsim, ka tā, — viņa sacīja. — Bet ko mēs darīsim ar Diniju?

Ģenerālis paraustīja plecus.

— Gaidīsim, kamēr viss kaut kā nokārtosies. Atņemt viņai mantojumu ir novecojis paņēmiens un arī nepielietojams — mēs Diniju pārāk mīlam. Parunā ar viņu Liza, kad gadās piemērots brīdis . ..

Hjūberts un Džīna arī apsprieda šo jautājumu, tika mazliet citādā plāksnē.

—   Dieva vārds, Džīna, es tā būtu gribējis, lai Dinija prec tavu brāli.

—   Alanam tas jau pārgājis. Vakar saņēmu no viņa vēstuli. Viņš tagad ir Singapūrā. Droši vien viņam tur ir kāda dēka. Vienīgā cerība, ka tā nav ar precētu sievieti. Austrumos ir tik maz meiteņu.

—   Nedomāju vis, ka viņš ielaistos ar precētu sievieti. Varbūt kāda iedzimtā; stāsta, ka malajiešu meitenes bieži vien esot visai glītas.

Džīna saviebās.

— Malajiešu skuķis Dinijas vietā! — Mirkli klusējusi, viņa domīgi sacīja: — Man gribētos redzēt šo misteru

Dezertu, Hjūbert. Es viņam varētu paskaidrot, ko par viņu runās, ja viņš ievilks Diniju šai jezgā!

—   Pielūko, ka neaizdod dusmas Dinijai.

—   Ja mašīna būs brīva, es rīt aizbraukšu un aprunāšos ar Flēru.

—   Es labāk runātu ar Maiklu, nevis ar Flēru, bet, dieva dēļ, esi uzmanīga, dārgā.

Džīna, kas bija pieradusi tūliņ izdarīt nodomāto, nākamajā rītā izlavījās no mājas, iekams vēl citi gulēja, un ap pulksten desmitiem jau piebrauca Vestminsterā pie Sausskvēra.

Izrādījās, ka Maikls bija izbraucis uz savu vēlēšanu apgabalu.

— Jo stabilāks viņa stāvoklis, — Flēra sacīja, — jo biežāk viņš jūtas spiests apmeklēt savus vēlētājus. Pateicības komplekss. Ar ko varu tev pakalpot?

Džīnas garo skropstu slēptās acis novērsās no Fragonara gleznas, kuru viņa jau domās bija apzīmējusi par pārāk francisku, un Flēra gandrīz salēcās. Nudien, tās bija īstas tīģerienes acis!

— Es gribēju aprunāties ar tevi par Diniju un viņas līgavaini. Tu taču zini, kas ar viņu Austrumos noticis?

Flēra pamāja.

— Vai neko nevar līdzēt?

Flēra pārbaudoši paskatījās Džīnā. Tiesa, viņai divdesmit deviņi, turpretī Džīnai tikai divdesmit trīs, taču nav vērts tēlot pieredzējušu matronu!

—   Es ļoti sen neesmu tikusies ar Vilfrīdu.

—   Kādam jāpasaka atklāti, ko par viņu domās, ja viņš ievilks Diniju šai skandālā.

—   Iespējams, ka skandāla nebūs, kaut arī grāmata nāktu klajā. Cilvēkiem patīk Ajaksa tipa varoņi.

—   Tu neesi bijusi Austrumos.

—   Esmu gan, es apceļoju visu pasauli.

—   Tas ir pavisam kas cits.

—   Mana dārgā, — Flēra aizrādīja, — atvaino mani, bet Čereli ir gadus trīsdesmit atpalikuši no sava laika.

—   Es neesmu Čerela.

Nē, tu esi Tasboro, un tas ir pat mazliet ļaunāk. Lauku garīdzniecība, kavalērija, flote, koloniju ierēdņi — vai tu domā, ka ar tiem kāds mūsu dienās rēķinās?

Rēķinās tie, kas pie viņiem pieder; Dezerts pieder pie tiem un Dinija tāpat.

Tam, kas patiesi iemīlējies, viss vienalga, — Flēra attrauca. — Kad tu apprecēji Hjūbertu, tu nelikies ne zinis, ka viņu apvaino slepkavībā.

—   Tas ir kas cits. Hjūbertam ne par ko nebija jākaunas.

Flēra pasmaidīja.

— Tas ir tiešām tavā garā. Runājot tiesu iestāžu stilā, jāsaka: vai tas jūs pārsteigs, godātie zvērinātie, ja es jums teikšu, ka no divdesmit cilvēkiem mūsu pilsētā deviņpadsmit nožāvāsies, ja jūs ierosināsiet nolādēt Vilfrīdu, un trīsdesmit deviņi no četrdesmitiem aizmirsīs par šo notikumu jau pēc divām nedēļām.

—   Es tev neticu, — Džīna strupi atteica.

—   Tu nepazīsti moderno sabiedrību, mīļā.

—   Tieši ar moderno sabiedrību nav ko rēķināties, — Džīna atcirta vēl strupāk.

—   Pieņemsim, ka tev taisnība, bet ar ko tad jārēķinās?

— Kur viņš dzīvo? Flēra iesmējās.

— Korkstrītā, iepretī gleznu galerijai. Vai tikai tu netaisies viņu izaicināt?

—   Nezinu.

—   Vilfrīds prot kost.

—   Labi, paldies. Man jāiet.

Flēra apbrīnodama nolūkojās viņā. Džīna bija pietvīkusi, un sārtums iedegušajos vaigos padarīja viņas seju vēl spilgtāku.

— Uz redzi, dārgā, tikai atgriezies un pastāsti man, kā tev tur būs klājies. Es jau zinu, ka tev ir velnišķīga dūša.

— Man vēl nav skaidrs, vai došos uz turieni, — Džīna sacīja. — Ardievu.

Sapīkusi viņa brauca gar Apakšnamu. Pēc savas dabas viņa bija aktīva, un Flēras praktiskais saprāts bija viņu nokaitinājis. Protams, nav tik vienkārši ieiet pie Dezerta un pieprasīt: «Atdod manu svainieni!» Tomēr viņa nobrauca līdz Pelmelai, novietoja mašīnu pie Parteneuma un devās kājām uz Pikadilli.

Pretimnācēji, it sevišķi vīrieši, atskatījās, apbrīnojot viņas kustību grāciju un starojošās sejas košās krāsas. Viņai nebija jausmas, kur atrodas Korkstrīta, viņa zināja vienīgi to, ka tā ir Bondstrītas tuvumā. Sasniegusi Bondstrītu, viņa pagājās uz vienu un otru pusi, kamēr ieraudzīja galeriju. «Tad tās būs pretējās durvis,» viņa domāja. Mirkli viņa pastāvēja pie durvīm, kurām nebija nekāda uzraksta, bet tad pa kāpnēm lejup nāca vīrs ar suni saitē un apstājās viņai blakus.

— Ko jūs vēlaties, mis?

—   Es esmu misis Čerela; vai te dzīvo misters Dezerts?

—   Jā, godātā, bet es gan nezinu, vai viņu patlaban var satikt. Nāc, Foš, tu esi labs suns! Ja jūs mazliet pagaidīsiet, es uzzināšu.

Pēc brītiņa Džīna, apņēmīgi izslējusi galvu, kāpa augšup. «Galu galā,» — tā viņa domāja, «tas nevar būt ļaunāk par draudzes locekļu sanāksmi, kad no viņiem jāizspiež ziedojumi!»

Vilfrīds stāvēja pie loga, izbrīnā sacēlis uzacis.

— Es esmu Dinijas svaine, — Džīna iesāka. — Piedodiet manu ierašanos, bet man vajadzēja jūs satikt.

Vilfrīds palocījās.

— Nāc šurp, Foš.

Spaniels, kurš apostīja Džīnas svārkus, neklausīja, vajadzēja saukt otrreiz. Tad viņš nolaizīja Vilfrīdam roku un attupās viņam pie kājām. Džīna pietvīka.

— Tas ir briesmīgi nepieklājīgi no manas puses, bet es ceru, ka jūs neņemsiet ļaunā. Mēs ar vīru nupat kā pārbraucām no Sudānas.

Vilfrīda seja joprojām pauda ironiju, un ironija vienmēr mulsināja Džīnu. Viņa turpināja jau nedrošāk:

— Dinija nekad nav bijusi Austrumos.

Vilfrīds atkal palocījās. Nē, šī afera nebija tik vienkārša kā draudzes locekļu sanāksme!

— Varbūt jūs apsēdīsieties? — viņš piedāvāja.

— O, pateicos, bet es tikai uz mirkli. Redzat, es gribēju sacīt, ka Dinijai nav ne jausmas, kā tur uz daudz ko skatās…

—   Ziniet, es arī domāju par to.

O!

Iestājās klusums. Tvīkums Džīnas sejā kļuva tumšāks un Vilfrīda smaids platāks. Tad viņš sacīja:

— Ļoti pateicos par to, ka pienācāt. Vai jums vēl kas sakāms?

— N-nē … Ardievu!

Ejot lejup pa kāpnēm, Džīnai šķita, ka viņa nezin kāpēc kļuvusi mazāka augumā. Pirmais vīrietis, kuru viņa sastapa uz ielas, salēcās, jo Džīnas acis izurbās viņam cauri kā elektrības lādiņš. Kādreiz Brazīlijā viņš bija nejauši piedūries elektriskajam zutim, bet toreiz nebija tā satrūcies. Taču dīvaini, — kad Džīna devās uz mašīnu, viņa nejuta naidu pret savu pretinieku, kaut arī bija cietusi neveiksmi. Pat vēl vairāk — viņai šķita, ka par Diniju nav vairs tik ļoti jāraizējas.

Sēžoties mašīnā, viņai iznāca neliela sadursme ar polismenu, un tad viņa izbrauca uz Kondafordas ceļa. Šis brauciens apdraudēja visu pretimnācēju dzīvības, toties uz pusdienām viņa bija mājās. Par savu dēku viņa izsacījās tikai tik daudz, ka labi tālu izbraukusies. Vienīgi vakarā, iedama gulēt zem baldahīna labākajā viesu istabā, viņa sacīja Hjūbertam:

—   Es šodien biju pie viņa. Zini, Hjūbert, es, nudien, domāju, ka ar Diniju viss būs kārtībā. Viņš ir pievilcīgs.

—   Kāds tam sakars, pie visiem vilkiem? — Hjūberts izbrīnījies uzslējās gultā uz elkoņa.

—   Ļoti liels, — Džīna atbildēja. — Noskūpsti mani un nestrīdies …

Kad dīvainā apmeklētāja bija aizgājusi, Vilfrīds atlaidās uz dīvāna un lūkojās griestos. Viņš jutās kā ģenerālis, kurš guvis apšaubāmu uzvaru, un tas viņu stipri mulsināja. Nodzīvojis trīsdesmit piecus gadus dažādos apstākļos kā pilnīgs egoists, viņš nebija pieradis pie jūtām, kuras Dinija pirmo reizi pamodināja viņā. Vecmodīgais vārds «dievināšana» diezin vai bija pieņemams, bet neviena piemērotāka viņš nevarēja atrast. Dinijas klātbūtnē viņš bija miera pilns un atspirdzināts, bet aizejot Dinija šķita aiznesam viņa dvēseli līdzi. Taču reizē ar šo jauno svētlaimīgo izjūtu pieauga pārliecība, ka viņa laime nebūs pilnīga, ja nebūs laimīga Dinija. Viņa gan vienmēr mēdza apgalvot, ka esot laimīga tikai viņa tuvumā, taču tas ir absurds, jo viņš nekad nevar aizstāt visas Dinijas simpātijas un intereses, kas viņai bija, pirms Foša piemineklis viņus iepazīstināja. Un, ja tā, kādu nākotni viņš var Dinijai sagādāt? Nesenā apmeklētāja, jaunā sieviete ar degošajām acīm, bija nostājusies viņa priekšā kā šā jautājuma iemiesojums. Un, kaut gan Vilfrīds bija viņu uzveicis, jautājums joprojām prasīja atbildi.

Spaniels, kurš izprata cilvēka noskaņojumu labāk nekā viņa saimnieks, atbalstīja garo degunu pret Vilfrīda celi. Pat par šo suni viņam jāpateicas Dinijai. Viņš ir pilnīgi atsvešinājies no cilvēkiem un pašreizējā situācijā jutās nošķirts no visas pasaules. Ja viņš apprecēs Diniju, arī viņai būs jādzīvo šādā nošķirtībā. Vai tas būs godīgi darīts?

Tad viņš piezvanīja, atcerējies, ka pēc pusstundas norunājis satikties ar Diniju:

—   Es tagad iziešu, Stak.

—   Labi, ser.

Paņēmis suni pie saites, viņš gāja uz parku. Apsēdies iepretim Kavalērijas piemineklim, viņš gaidīja Diniju, prātodams, vai stāstīt viņai par apmeklētāju. Un tad viņš ieraudzīja Diniju nākam.

Dinija strauji soļoja no Pārkleinas puses un vēl neredzēja Vilfrīdu. Viņa šķita slīdam — tik slaida un, kā mēdz teikt tais sasodītajos romānos, lokana kā vītola zars! Viņa izskatījās pavasarīga un smaidīja, it kā nupat būtu piedzīvojusi ko ļoti patīkamu. Vilfrīda dvēselē atgriezās miers, kad viņš noskatījās Dinijā, kura nezināja, ka tiek novērota. Ja viņa var izskatīties tik priecīga un bezrūpīga, tad nav ko raizēties. Viņa apstājās pie vara zirga, ko bija iedēvējusi par «untumaino mučeli», un ar skatieniem meklēja Vilfrīdu. To viņa darīja visai piemīlīgi, taču sejā jau iezagās bažas. Viņš piecēlās. Dinija pamāja ar roku un steidzās šurp.

— Vai atkal pozēji Botičelli, Dinij?

— Nē, augļotājam. Ja tev kāds vajadzīgs, tad ieteicu Frīvenu Sausmoltonstrītā.

— Tu — pie augļotāja?

— Jā, dārgais. Man tagad tik daudz naudas, kā visā mūžā nav bijis.

— Kam tev vajadzīga nauda? Dinija pieliecās un noglāstīja suni.

— Kopš iepazinos ar tevi, esmu aptvērusi naudas īsto vērtību.

— Un kāda tā ir?

— Tā dos mums iespēju vienmēr būt kopā. Un tagad mums vajag redzēt plašas tāles. Atlaid Fošu no saites Vilfrīd, viņš nebēgs projām no mums.

XIX NODAĻA

Tādā literatūras centrā kā Londona, kur ik dienas nāk klajā vismaz pusducis jaunu grāmatu, plāns dzejoļu krājumiņš parasti paiet garām nepamanīts. Taču apstākļi izveidojās tā, ka «Leoparda» un citu dzejoļu publicēšana kļuva par «literāru notikumu». Tā bija Vilfrīda pirmā grāmata pēc četru gadu starplaika. Viņš bija pievērsis sev uzmanību gan ar poētisko talantu, kas reti piemīt vecās aristokrātijas pārstāvjiem, gan ar agrīno dzejoļu dzēlīgumu un skarbumu, tāpat ar atsvešināšanos no literārajām aprindām sakarā ar uzturēšanos Austrumos, un, beidzot, ar baumām, ka viņš pieņēmis islāmu. Pirms četriem gadiem, kad iznāca viņa trešais dzejoļu krājums, kāds bija nosaucis viņu par «topošo Baironu», un iesauka bija pielipusi. Turklāt viņa izdevējs, kaut gados jauns, prata, kā pats izteicās, «pašķirt grāmatai ceļu». Jau vairākas nedēļas pēc Vilfrīda rokraksta saņemšanas viņš neko citu nedarīja, tikai pusdienoja un vakariņoja ar dažādām personām, ieteikdams tām «Leopardu», vissensacionālāko poēmu kopš «Debesu dzinējsuņa» laikiem. Uz ziņkārajiem jautājumiem viņš atbildēja ar zīmīgiem galvas mājieniem, plecu raustīšanu un izvairīgiem smaidiem. Vai tiesa, ka jaunais Dezerts kļuvis par musulmani? O jā! Vai viņš ir Londonā? O jā, bet, protams, nerāda ne aci savu kolēģu aprindās.

Viņš, šis izdevniecības «Kompsons Graiss Ltd.» īpašnieks, uzreiz noprata, ka ar «Leopardu» izvilks «lielo lozi», — lasītāji sevišķu prieku negūs, bet runāt par grāmatu runās daudz. Vajadzēja tikai panākt, lai pirmā sniega pika sāktu ritēt lejup, un viņš stājās pie šā darba ar vislielāko dedzību.

Trīs dienas pirms grāmatas iznākšanas pats liktenis viņam lika satikties ar Telfordu Jūlu.

—   Sveicināti, Jūl. Jau atpakaļ no Arābijas?

—   Kā redzat.

— Zināt, pirmdien man iznāks ļoti interesanta grāmata — Vilfrīda Dezerta «Leopards». Vai nevēlaties eksemplāru? Pirmā poēma ir sezonas nagla.

— Tā?

— Salīdzinājumā ar to pilnīgi nobāl Alfrēda Laiela «Indijā rakstītie dzejoļi» par vīru, kas drīzāk mira nekā mainīja ticību. Atceraties?

— Atceros gan.

— Vai tas taisnība, ka Dezerts pārgājis islama ticībā?

— Pavaicājiet to viņam pašam.

— Poēma tik izjusta, ka tā pilnīgi varētu būt rakstīta par viņu pašu.

— Jums tā šķiet?

Un pēkšņi Kompsonam Graisam iešāvās prātā: «Un ja nu tā patiešām ir? Kas tas būs par traci!»

—   Vai jūs pazīstat Dezertu, Jūl?

—   Nē.

— Izlasiet viņa poēmu, man tur šis tas nav gluži skaidrs.

— Ahā!

— Vai cilvēks varētu ko tādu rakstīt no savas pieredzes?

— Grūti sacīt.

Un tad Kompsonam Graisam atausa atziņa: «Ja tā būs, es pārdošu simttūkstoš eksemplāru!»

Viņš atgriezās kantorī, prātodams: «Jūls bija velnišķīgi mazrunīgs. Šķiet, mana nojauta par Dezertu ir pareiza. Jūls arī kaut ko zina. Viņš nule kā atbraucis; stāsta, ka turienes bazāros visu ko var dabūt dzirdēt. Nu, bet tagad apsvērsim, kas tādā gadījumā notiks ar manu peļņu.»

Izlaižot grāmatu lielā metienā par pieciem šiliņiem gabalā, viņam pēc autora honorāra izmaksas būs tīras peļņas seši pensi no eksemplāra. Bet no simttūkstoš eksemplāriem — pustreša tūkstoša mārciņu un gandrīz tikpat daudz Dezertam! Velns ar ārā! Protams, godīga izturēšanās pret klientu pirmajā vietā. Un tad viņu pēkšņi pārņēma iedvesma, kāda bieži piemeklē veikalniekus, kad viņi jūt «lielo lomu».

«Jābrīdina Dezerts, ka publika domās, it kā viņš to rakstījis pats par sevi. Taču labāk to darīt dienu pēc grāmatas iznākšanas. Tikmēr es sagatavošu otru prāvu metienu.»

Dienu pirms krājuma iznākšanas iecienīts kritiķis Marks Hanna, kurš rakstīja nedēļas pārskatus žurnālam «Carillion», paziņoja Graisam, ka salielījis poēmu līdz mākoņiem. Kāds jaunāks literāts, kļuvis labi pazīstams ar saviem pirāta paņēmieniem, neteica ne vārda, bet uzrakstīja kritisku apskatu. Abas recenzijas parādījās grāmatas iznākšanas dienā. Kompsons Graiss izgrieza tās un paņēma līdzi uz restorānu «Jasmīns», kur bija uzlūdzis Vilfrīdu uz lenču.

Abi sastapās pie ieejas un apsēdās pie maza galdiņa zāles viņējā galā. Restorānā bija papilnam cilvēku, kas pazina visus literatūras, teātra un gleznotāju aprindu pārstāvjus. Kompsons Graiss, kam bija pieredze autoru mielošanā, pagaidīja, kamēr bija izdzerta «Mutons Rotšilds 1870» pudele līdz dibenam. Tad, izvilcis no kabatas abas recenzijas, viņš vispirms nolika Vilfrīdam priekšā Marka Hannas rakstu, sacīdams:

— Vai esat to jau lasījis? Tīri labs raksts. Vilfrīds izlasīja to.

Recenzents patiešām bija saslavējis autoru «līdz mākoņiem». Gandrīz visa recenzija bija veltīta «Leopardam», kas tika cildināts kā cilvēka dvēseles visdziļākā atklāsme poēzijā kopš Šellija laikiem.

— Blēņas! Šellijam nav nekādas atklāsmes, ja nu vienīgi lirikā.

— Nujā, bet viņiem taču jāatsaucas uz Šelliju. Recenzija slavināja poēmu, kas «norāvusi pēdējos

liekulības plīvurus, kuri visā mūsu literatūras pastāvēšanas laikā aizsedza poēzijas un reliģijas attiecības». Tā noslēdzas ar vārdiem: «Šī poēma savā drosmīgajā nežēlīgas dilemmas plosītas dvēseles vaļsirdībā ir patiešām vispārsteidzošākā mākslas tēlos iemiesotā psiholoģiskā etīde, kāda jebkad parādījusies divdesmitā gadsimta literatūrā.»

Vērodams, kā Vilfrīds atliek izgriezumu pie malas, Kompsons Graiss pusbalsī noteica:

— Labi sacīts! Viņus visus aizrauj šīs poēmas dziļi personīgā smeldze.

Vilfrīds ērmīgi sarāvās.

— Vai jums ir cigāru apgriežamais nazis? Kompsons Graiss pastūma nazi kopā ar otro izgriezumu tuvāk.

— Manuprāt, jums vajadzētu izlasīt arī otro, kas iespiesta «Daily Phase».

Recenzija saucās: «Izaicinājums: boļševisms un valsts.»

Vilfrīds paņēma to.

— Džefrijs Koltems? — viņš noteica. — Kas viņš tāds ir?

Recenzija sākās ar diezgan precīzu autora biogrāfisko datu izklāstu, agrāko darbu un dzīves apskatu un beidzās ar aizrādījumu par viņa pāriešanu islamā. Tad pēc dažām labvēlīgām piezīmēm par citiem dzejoļiem recenzents ķērās pie «Leoparda», kā saka, nogrāba to aiz dziesmas un plosīja kā buldogs laupījumu. Citējis sešas rindiņas:

Nost dogmas — striegonī ved tās!

Lāsts jums, jūs māņu ticības,

Kas garu tumsā tinušas!

Lai murgu varai pakļauts prāts

No maldiem tiktu dziedināts,

Dzert šaubu sūro vīnu nāc! —

recenzents turpināja ar labi apsvērtu brutalitāti:

«Neizdevušos maskēšanos, ar ko autors cenšas slēpt postīgo rūgtumu, kas grauž viņa dvēseli, var izskaidrot vienīgi ar aizvainotu pārmērīgas lepnības garu, kas piemeklējis cilvēku, kurš nodevis sevi un Angliju. Vai misters Dezerts gribējis šai poēmā atklāt pats savus piedzīvojumus un izjūtas sakarā ar pāriešanu muhamedāņu ticībā, — starp citu, spriežot pēc augšminētajām

nožēlojamajām niknuma pilnajām rindām, viņš nav arī šīs ticības cienīgs, — to mēs neapņemamies apgalvot, bet mēs ieteiktu viņam pasacīt visu atklāti, bez slapstīšanās. Ja mūsu vidū ir dzejnieks, kurš ar savu neapšaubāmo talantu satricina mūsu sirdis, dziļi aizvaino mūsu reliģiskās jūtas un aizskar mūsu prestižu, tad mums tiesības zināt, vai viņš ir tāds pats renegāts kā viņa varonis.»

— Tā, man šķiet, ir skaidra neslavas celšana, — Kompsons Graiss mierīgi noteica.

Vilfrīds paskatījās uz viņu tā, ka viņš vēlāk izteicās: «Nekad agrāk nebiju redzējis Dezertam tādas acis.»

— Es esmu renegāts. Es atteicos no ticības, lai glābtu dzīvību, un jūs varat paziņot to visiem.

Apvaldījis izsaucienu «Paldies dievam!», Kompsons Graiss sniedza viņam roku, bet Vilfrīds bija atlaidies krēslā un ietinies cigāra dūmu mākonī. Izdevējs pieliecās viņam tuvāk, turēdamies uz pašas sēdekļa maliņas.

— Vai tas nozīmē, ka jūs atļaujat man nosūtīt vēstuli «Daily Phase» redakcijai un pateikt, ka «Leopardā» izpausti jūsu personīgie pārdzīvojumi?

— Jā.

— Mans dārgais, tā ir apbrīnojama rīcība. Tā ir vīra drosme, ja atļauts sacīt.

Vilfrīda smaids piespieda Kompsonu Graisu atvirzīties, norīt vārdus «Cik lieliski tas atsauksies uz metienu» un piebilst:

— Tas ārkārtīgi nostiprinās jūsu pozīcijas. Man tikai žēl, ka mēs nevaram sadot sutu tam recenzentam!

— Lai viņš iet ratā!

— Pareizi, — Kompsons Graiss piekrita. Viņam nepavisam negribējās tikt iejauktam visā šai putrā un ļaut, lai iespaidīgā avīze norej visus viņa autorus.

Vilfrīds piecēlās.

— Pateicos par visu. Man jāiet.

Kompsons Graiss noskatījās, kā Vilfrīds izgāja ar paceltu galvu un stingru soli.

«Nabaga radījums!» viņš nodomāja. «Bet kas man būs par lomu!»

Atgriezies izdevniecībā, viņš labu brīdi meklēja Koltema recenzijā kādu teikumu, ko varētu atraut no konteksta un izmantot par reklāmu. Beidzot viņš to atrada: «Nevienai poēmai pēdējos gados nav piemitis tik liels spēks …» (Pārējo teikuma daļu viņš atmeta, jo tā skanēja: «…kas spējīgs satricināt pamatus visam, uz kā mēs balstāmies.») Tad viņš sacerēja vēstuli redaktoram. Tanī viņš izteicās, ka rakstot pēc mistera Dezerta lūguma. Misteram Dezertam neesot vajadzīgi nekādi atgādinājumi būt atklātam, viņš labprātīgi atzīstoties, ka «Leoparda» pamatos patiešām esot viņa paša personīgie pārdzīvojumi. Viņš, Komptons Graiss, no savas puses varot tikai piebilst, ka šāda vaļsirdīga atzīšanās esot visai pārsteidzoša vīrišķības izpausme, kādu mūsu dienās reti gadoties redzēt. Viņš lepojoties ar to, ka viņam bijis gods publicēt poēmu, kuras psiholoģiskais dziļums, formas meistarība un apgarotais humānisms sasniedzot šais laikos neredzētus kalngalus.

Viņš parakstījās «Jūsu padevīgais kalps Tompsons Graiss». Tad viņš palielināja otrā izdevuma metienu un lika, lai paziņojums — «Pirmais izdevums izpārdots; otrais, palielinātais metiens» būtu gatavs, un devās uz savu klubu spēlēt bridžu.

Viņa klubs bija «Poliglots», un tā holā viņš sastapa Maiklu. Kādreizējā kolēģa mati bija izspūruši, ausis atkārušās un pirmie vārdi skanēja:

— Grais, ko jūs domājat darīt ar to nelieti Koltemu? Kompsons Graiss nomierinoši pasmaidīja un atbildēja:

—    Nav ko uztraukties! Es paradīju recenziju Dezertam, un viņš lika man izraut tās dzeloni, pilnīgi atzīdams faktu pareizību.

—    Žēlīgais dievs!

—    Kā? Vai tad jūs neko nezinājāt?

—    Zināju, bet…

Šie vārdi bija kā mūzika Kompsona Graisa ausīm, jo viņu mocīja šaubas, vai tikai Vilfrīds teicis patiesību. Jo kas gan publicēs poēmu par saviem pārdzīvojumiem un kas gribēs, lai par to uzzina visi? Tagad viņš jutās drošs: Monts bija Dezerta atklājējs un tuvākais draugs.

—    Tā es arī aizrakstīju «Daily Phase» un pateicu visu sakāmo.

—    Vai Vilfrīds lūdza jūs to darīt?

— Jā.

—    Publicēt tādu poēmu bija neprāts. Ko dievi grib samaitāt… — Viņš pēkšņi uztvēra Kompsona Graisa sejas izteiksmi un rūgti piebilda: — Nujā, jūs tikai domājat par to, ka jums būs labs loms!

—    Tas vēl nav zināms, vai mēs iegūsim vai zaudēsim, — Kompsons Graiss dzestri attrauca.

—    Muļķības! — Maikls atcirta. — Ikviens tagad gribēs grāmatu izlasīt, velns parāvis! Vai Vilfrīdu satikāt šodien?

—    Viņš nupat ēda lenču kopā ar mani.

—    Kāds viņš izskatījās?

Kompsonam Graisam tā vien gribējās atbildēt: «Kā Izraels,» — bet viņš novaldījās un atteica:

— Nekas, gluži mierīgs.

—    Gluži mierīgs, kā tad! Klausieties, Grais, ja jūs neatbalstīsiet viņu šai notikumā un pametīsiet likteņa varā, es jums vairs nekad nesniegšu roku!

—    Mans dārgais, par ko jūs mani turat? — un Kompsons Graiss, noraustīdams vesti, ar pašcieņu devās uz kāršu spēlmaņu telpu.

«Aukstām asinīm kā varde,» Maikls nomurmināja un steidzās uz Korkstrītu, prātodams, vai Vilfrīds vispār gribēs viņu pieņemt.

Taču nogājis līdz ielas sākumam, viņš zaudēja dūšu un devās uz Mauntstrītu. Tur viņam pateica, ka tēvs ar māti izgājuši, bet mis Dinija šorīt iebraukusi no Kondafordas.

— Labi, Blor, es pats viņu uzmeklēšu.

Viņš uzkāpa augšstāvā un klusiņām pavēra durvis uz viesistabu. Dinija sēdēja nišā zem krustmātes krātiņa ar papagaili taisni izslējusies kā skolniece stundā, rokas salikusi klēpī un stingi vērdamās tukšumā. Viņa pamanīja Maiklu tikai tad, kad viņš uzlika roku viņai uz pleca.

— Par ko tu domā?

—    Kā var tikt vaļā no vēlēšanās izdarīt slepkavību, Maikl?

—    Ā! Viņš patiešām ir neģēlīgs radījums. Vai tavējie arī izlasījuši avīzi?

Dinija pamāja.

—    Kā viņi reaģēja?

—    Klusēja, lūpas sakniebuši. Maikls saprotoši palocīja galvu.

—    Nabadzīte! Un tāpēc tu brauci šurp?

—    Jā, mēs ar Vilfrīdu šovakar ejam uz teātri.

— Pasveicini viņu un saki: ja viņš grib mani satikt, es būšu tūliņ klāt. Jā, Dinij, papūlies likt viņam sajust, ka mēs apbrīnojam viņa rīcību.

Dinija pacēla acis, un Maiklam sirds iesmeldzās.

— Tas nav lepnums vien, kas viņam lika tā rīkoties, Maikl. Viņu kaut kas kremt, un tas mani ļoti biedē. Sirds dziļumos viņš šaubās, vai tikai nav atteicies no ticības aiz pašas parastākās gļēvulības. Es zinu, ka viņš netiek no šīm domām vaļā. Viņam šķiet, ka jāpierāda ne tik daudz citiem kā sev, ka viņš nav gļēvulis. O! Es zinu, ka Vilfrīds nav gļēvs, bet, kamēr viņš nav to pierādījis sev un citiem, neviens nav spējīgs pateikt, kas var notikt.

Maikls pamāja. No vienīgās sastapšanās ar Vilfrīdu viņam bija radies tāds pats iespaids.

— Vai tu zini, ka viņš lūdzis savam izdevējam publiski apstiprināt versijas pareizību?

— O! — Dinija apjukusi izdvesa. — Kas nu būs? Maikls paraustīja plecus.

—    Maikl, vai neviens nesapratīs, kādā situācijā Vilfrīds toreiz atradās?

—    Cilvēku ar iztēli nav daudz. Arī man to grūti izprast. Vai tu to vari?

— Tikai tāpēc, ka tas ir noticis ar Vilfrīdu.

Maikls spieda viņas roku.

— Priecājos, ka tu esi iemīlējusies pa vecam, no sirds, nevis kā to dara šodien — aiz «fizioloģiskas nepieciešamības».

XX NODAĻA

Dinija patlaban pārģērbās, kad krustmāte ienāca istabā.

— Tavs tēvocis izlasīja man to rakstu, Dinij. Taisni brīnums!

—    Kas par brīnumu, krustmāt Emij?

—    Es pazinu kādu Koltemu, bet tas jau miris.

—    Droši vien arī šis kādreiz nomirs.

—    Kur tu pērc korsetes, Dinij? Tās tik ērtas.

—    Pie Heridža.

—    Tavs tēvocis domā, ka viņam vajadzētu izstāties no kluba.

—    Vilfrīdam klubs bijis nebijis, labi, ja viņš tanī ieradies reizes desmit. Tomēr es nedomāju, ka viņš pašlaik gribētu no tā izstāties.

—    Pierunā viņu.

—    Nekad necentīšos viņu uz kaut ko pierunāt.

— Briesmīgi nepatīkami, kad viņi izbalsojot lieto melnās bumbas.

— Krustmāt dārgā, palaid mani pie spoguļa. Lēdija Monta atkāpās otrā istabas stūrī un paņēma no naktsgaldiņa plānu grāmatiņu.

— «Leopards»! Viņš tomēr tos pārkrāsoja!

—    Nav tiesa, krustmāmiņ, viņam nebija plankumu, ko pārkrāsot.

—    Kristīšana un viss cits.

—    Ja kristīšana vispār kaut ko nozīmē, tad tā ir ņirgāšanās par bērniem, jo tie nesaprot, ko ar viņiem dara.

—    Dinij!

—    Jā, es tā domāju. Neviens nevar rīkoties ar cilvēkiem bez viņu piekrišanas; tas nav godīgi. Kad Vilfrīds pats jau mācēja spriest, viņš bija ateists.

—    Nav runas par atteikšanos no ticības, bet par ticības pieņemšanu.

—    Viņš to saprot.

—    Nu, — lēdija Monta noteica, pagriezdamās uz durvju pusi, — to tam arābam vajadzēja, ko viņš uzmācās! Ja tu gribi parādes durvju atslēgu, paņem no Blora.

Dinija aši pabeidza pārģērbšanos un noskrēja lejā. Blors bija ēdamistaba.

— Krustmāte Emija atļāva man paņemt ārdurvju atslēgu, Blor, un, lūdzu, pasauciet man taksi!

Piezvanījis uz mašīnu stāvvietu un pasniedzis atslēgu, namzinis sacīja:

—    Milēdija bieži izsaka savas domas skaļi, tāpēc es gribot negribot visu zinu un šorīt teicu seram Lorensam: «Ja mis Dinija varētu aizvest viņu kaut kur labi tālu, kādā ceļojumā uz Skotijas augstieni, kur viņiem nenāktu rokās avīzes, tad tas viņiem daudz ko aiztaupītu.» Mūsu laikos, mis, kā pati būsiet ievērojusi, notikumi vienmēr sanāk visi uzreiz, un cilvēkiem arī atmiņa nav vairs kā senāk, — atvainojiet, ka es par to runāju.

—    Paldies jums, Blor. Es pati to ļoti gribētu, bet šaubos, vai viņš atzīs to par piedienīgu.

—    Mūsu dienās, mis, jauna lēdija var daudz ko atļauties.

—    Toties vīriešiem joprojām jābūt uzmanīgiem, Blor.

—    Nu, protams, mis, ar tuviniekiem jums būs grūti, bet gan viss nokārtosies.

—    Man šķiet, ka mums vajadzēs izdzert to kausu līdz dibenam.

Namzinis nogrozīja galvu.

— Manuprāt, tiem, kas šos likumus izdomājuši, jāuzņemas visa atbildība par nevajadzīgām nepatikšanām. Jūsu mašīna ir klāt, mis.

Viņa iesēdās mašīnā un saliecās uz priekšu. Vējš pa abiem vaļējiem logiem dzesināja pietvīkušos vaigus. Svaigā gaisa strāva aizskaloja recenzijas radītās dusmas un aizvainojumu. Pikadilli stūrī viņai dūrās acīs avīžu sludinājums: «Zirgi ierodas uz derbiju!» Ak, jā, rīt taču zirgu skriešanās sacīkstes! Viņa gan pavisam aizmirsusi, kas notiek pasaulē! Viņi bija norunājuši ēst pusdienas Blafāra restorānā Soho, bet nacionālo svētku dēļ ielās bija liela kustība un mašīna tikko virzījās uz priekšu. Pie restorāna durvīm stāvēja Staks ar spanielu pie saites. Viņš pasniedza Dinijai zīmīti:

— Misters Dezerts atsūtīja mani ar to, mis. Un tad es izvedu suni pastaigāties.

Dinija atlocīja zīmīti, juzdama gandrīz fizisku nelabumu.

«Dinij dārgā,

piedod, ka Tevi šovakar pievīlu. Visu dienu mani mocīja šaubas. Kamēr skaidri nezināšu, kāds mans stāvoklis, sirdsapziņa neļauj man Tevi te iesaistīt, tāpēc labāk mums publiski nerādīties kopā. Domāju, ka Tu esi lasījusi «Daily Phase», — tas ir sākums visam šim skandālam. Nākamnedēļ man tas jāiztur vienam pašam, lai zinātu, kas man draud. Es nekur nebēgšu, un mēs varam rakstīt viens otram. Tu mani sapratīsi. Suns man tagad kā paša dieva sūtīts, un es esmu pateicīgs Tev par to. Paliec sveika uz mazu brīdi, mana mīļā.

Tavs V. D.»

Viņa ar mokām noturējās, nepiespiedusi roku pie sirds, šoferim redzot. Viņa saprata, ka visu laiku baidījusies no tā — būt šķirta no Vilfrīda pašā bīstamākajā brīdī. Ar pūlēm atdarījusi lūpas, viņa sacīja: — Pagaidiet mirkli! — un pievērsās Stakam:

—    Es aizvedīšu jūs un Fošu uz mājām.

—    Pateicos, mis.

Dinija noliecās pie suņa. Viņas sirdi sagrāba bailes. Suns! Tā bija vienīgā saite starp viņu un Vilfrīdu!

—    Ieceliet viņu mašīnā, Stak! Ceļā viņa savaldījusies jautāja:

—    Vai misters Dezerts mājās?

— Nē, mis, viņš tūliņ izgāja, līdzko iedeva man vēstuli.

— Vai viņš vesels?

— Manuprāt, tāds kā noraizējies, mis. Jāsaka, man gan būtu gribējies pārmācīt to džentlmeni no «Daily Phase».

—    O! Jūs izlasījāt to?

—    Jā. Es teiktu, ka tādus rakstus vajag aizliegt.

—    Vārda brīvība, — Dinija atteica. Suns piekļāva degunu pie viņas ceļgaliem. — Kā Fošs uzvedas?

—    Viņš nesagādā nekādas rūpes, mis. Īsts džentlmenis, tas suns; vai ne, sunīt?

Suns joprojām stāvēja, piekļāvies pie Dinijas kājām; tas viņu mazliet nomierināja.

Kad mašīna apstājās pie Korkstrītas, viņa izņēma no somiņas zīmuli, noplēsa Vilfrīda vēstulei balto malu un uzrakstīja:

«Dārgais,

kā Tu gribi. Taču Tev jāzina: es esmu Tava uz visiem laikiem. Nekas mūs nevar šķirt, vienīgi ja Tu mani vairs nemīlēsi.

Tava Dinija. Bet to taču Tu nedarīsi, vai ne? Nedari vis!»

Dinija ielika zīmīti aploksnē, nolaizīja tās malu un piespieda, lai labāk pieliptu. Pasniegusi vēstuli Stakam, viņa noskūpstīja sunim galvu un sacīja šoferim:

— Uz Mauntstrītu parka galā, lūdzu! Ar labu nakti, Stak!

— Ar labu nakti, mis!

Nekustīgā kalpotāja mute un acis pauda tādu līdzjūtību, ka Dinija novērsa seju. Tā beidzās šī tik ilgi gaidītā sastapšanās.

Mauntstrītas galā viņa iegāja parkā un atsēdās uz sola, kur abi ar Vilfrīdu kādreiz bija sēdējuši, aizmirsusi, ka ir bez pavadoņa, kailu galvu, vakara tērpā un ka jau pāri astoņiem. Saslējusi mēteļa apkakli pāri saviem kastaņkrāsas matiem, viņa mēģināja izprast Vilfrīda viedokli. Jā, viņa to labi saprata. Lepnums! Viņai pašai bija diezgan daudz lepnuma, lai saprastu Vilfrīdu. Neiepīt citus savās likstās ir elementāra prasība. Jo vairāk kādu mīl, jo vairāk baidās to apbēdināt. Dīvaini gan, ka mīla šķir cilvēkus taisni tad, kad tai vajadzētu tos vienot. Un izejas nav, to viņa skaidri redzēja. No tāles atplūda gvardes orķestra skaņas. Ko viņi spēlē — Faustu? Nē, Karmenu! Vilfrīda mīļotā opera! Dinija piecēlās un devās pāri zālienam uz orķestra pusi. Kāds ļaužu bars! Viņa paņēma krēslu un atsēdās atstatāk, blakus rododendriem. Habanera! Kā satrauc tās pirmās taktis! Kāda neprātīga, pēkšņa, dīvaina un neatvairāma ir mīla! «L'amour est enfant de Bohйme!. . .» Šogad rododendri zied tik vēlu. Kāds tumšs sārtums! Arī Kondafordā tādi zied… Kur ir Vilfrīds — o, kur viņš ir šai brīdī? Kāpēc mīla nepadara cilvēku gaišredzīgu, lai viņa garā varētu būt Vilfrīdam blakus, turēt viņa roku savējā? Būt garā pie viņa taču labāk nekā nebūt nemaz! Un Dinija pēkšņi izjuta tādu vientulību, kādu jūt tikai dziļi iemīlējušies, kad viņi domā par dzīvi bez mīļotā cilvēka. Kā ziedi novīst, tā novītīs arī viņa, ja viņiem būs jāšķiras. «Man tas jāiztur vienam pašam… Cik ilgi viņš ies viens? Mūžīgi? Šī doma lika Dinijai pietrūkties kājās, un kāds garāmgājējs, pārprazdams šo kustību, apstājās un vērās viņā. Dinijas seju ieraugot, viņš saprata, ka vīlies, un gāja tālāk.

Vēl kaut kā jāaizvada divas stundas, iekams var iet uz mājām; neviens nedrīkst zināt, ka vakars beidzies tik bēdīgi. Orķestris noslēdza Karmenu ar toreadora āriju, Kā tā maitā operu, šī pārāk populārā melodija! Nē, kāpēc maitā? Protams, tā tas ir domāts, ka traģiskais noslēgums jāpārmāc ar grandoņu un dārdoņu, mīlētāju ciešanām fonā ir pūļa kņada un troksnis. Pasaule ir vienaldzīga un bezsirdīga skatuve, kur cilvēki ākstās vai meklē tumšu kaktiņu, kur piekļauties cits citam… Cik ērmīgi izklausās aplausi zem klajas debess! Dinija paskatījās rokas pulkstenī. Pusdesmit! Vēl vesela stunda līdz tumsai! Bet gaisā jau dvesa dzestrums, uzplūda zāles un lapu smarža, rododendri šķita zaudējam krāsu, putni pārstāja vīterot. Cilvēki nepārtrauktā straumē plūda garām, viņai nebija daļas gar tiem, un tiem nebija daļas gar viņu. Un Dinija domāja: «Man tagad viss vienaldzīgs. Bet es vēl neesmu ēdusi pusdienas.» Ieiet kafijas kioskā? Par agru, bet kaut kur taču būs tāda vieta, kur varētu dabūt ko ieēst. Lenču viņa nav ēdusi, pusdienas tāpat, arī tēju nav dzērusi — īsts iemīlējušos cilvēku stāvoklis! Viņa sāka iet uz Naitbridžas pusi, neviļus paātrinot soļus, drīzāk aiz instinkta nekā aiz pieredzes, jo pirmo reizi klejoja pa Londonu viena tik vēlu. Viņa netraucēta sasniedza vārtus, šķērsoja ielu un devās tālāk pa Slounstrītu. Kustības viņu nomierināja, un prātā iešāvās doma: «Pret mīlas bēdām vislabākais līdzeklis ir pastaiga!» Šai taisnajā ielā nebija gandrīz neviena gājēja. Rūpīgi noslēgtās mājas ar nolaistajiem aizvirtņiem šķita ar visu šauro, klīrīgo fasādi pasvītrojam, cik vienaldzīga ir disciplinētā pasaule pret tādiem nemiera trenktiem klejotajiem. Kingsrodas stūrī stāvēja kāda sieviete.

— Vai jūs nepateiktu, kur šeit tuvumā var dabūt ko ieēst? — Dinija jautāja.

Uzrunātajai sievietei bija plata seja ar augstiem vaigu kauliem, uz kuriem un tāpat ap acīm bija laba tiesa smiņķa. Pabiezās lūpas pauda labsirdību, tāpat paplatais deguns; acis, redzams, bija pieradušas lūkoties pēc vajadzības te vilinoši, te izaicinoši, it kā būtu zaudējušas saskari ar dvēseli. Tumšais apģērbs cieši apkļāva augumu; ap kaklu bija virkne mākslīgu pērļu. Dinija neviļus nodomāja, ka arī augstākajā sabiedrībā bieži redzētas līdzīgas personas.

— Te pa kreisi ir viena tāda vietiņa.

—    Vai nevēlaties paēst pusdienas kopā ar mani? — Dinija iejautājās pa pusei impulsīvi, pa pusei sievietes izsalkuma pilnā skatiena mudināta.

—    Ai, labprāt, — sieviete atbildēja. — Taisnību sakot, es iznācu no mājas, ne kumosa neiebaudījusi. Turklāt kompānijā vienmēr patīkamāk.

Viņa iegriezās Kingsrodā, un Dinija viņai sekoja. Prātā pazibēja doma, ko teiktu paziņas, sastapuši viņu, taču vispār viņa jutās labāk.

«Tikai, dieva dēļ, izturies vienkāršāk,» viņa sevi brīdināja.

Sieviete ieveda viņu nelielā restorānā vai drīzāk krodziņā, jo te bija ari bārs. Bufetē, kurā veda atsevišķa ieeja, nebija neviena, un viņas apsēdās pie neliela galdiņa, uz kura atradās menāža ar garšvielu trauciņiem, zvaniņš, Vusteras mērce un vāzīte ar novītušām matrikārijām, kuras laikam nebija nekad bijušas svaigas. Telpā mazliet oda pēc etiķa.

— Es labprāt izsmēķētu kādu cigareti, — sieviete ieteicās.

Dinijai nebija nevienas klāt. Viņa pazvanīja.

—    Kādu šķirni jūs smēķējat?

—    Ak, pašas prastākās.

Oficiante parādījās, paskatījās uz sievieti, tad uz Diniju un sacīja:

— Jā?

— Paciņu Players, lūdzu. Man lielu tasi kafijas, tikai stipru un svaigu, un kādu kēksu vai maizīti. Un ko jūs vēlētos?

Sieviete paskatījās uz Diniju, it kā apsvērdama svešinieces iespējas, tad uz oficianti un vilcinādamās teica:

— Patiesību sakot, man ļoti gribas ēst. Aukstu gaļu un pudeli alus.

Varbūt dārzeņus? — Dinija piedāvāja. — Salātus?

—    Labi, salātus arī, paldies.

— Jauki! Un marinētus valriekstus. Tikai labi ātri, esiet tik laipna.

Oficiante aplaizīja lūpas, pamāja un aizgāja.

—    Zināt, tas ir ļoti jauki no jūsu puses, — sieviete pēkšņi ieteicās.

—    Bija ļoti laipni no jums, ka nācāt man līdzi. Bez jums es te justos kā nomaldījusies.

—    Viņa to nekad nesapratīs, — sieviete pameta ar galvu uz aizgājušās oficiantes pusi. — Taisnību sakot, es arī nesaprotu.

— Kas tur sevišķs? Mēs abas esam izsalkušas.

—    Par to nešaubieties, gan jūs redzēsiet, kā es ēdīšu. To jūs labi izdomājāt par marinētajiem valriekstiem. Es nekad nevaru atteikties pat no marinētiem sīpoliem, kaut gan man tos neder ēst.

—    Vajadzēja pasūtīt kokteiļus, — Dinija nomurmināja, — bet es nezinu, vai viņiem ir.

—    Glāzīte heresa gan būtu noderējusi. Es atnesīšu.— Sieviete piecēlās un aizgāja uz bāru.

Dinija izmantoja izdevību nopūderēt degunu. Viņa aizlaida roku aiz korsetes, kur piešūtā kabatiņā glabājās Sausmoltonstrītā iegūtās bagātības, un izvilka piecas mārciņas. Notikušais mazliet izklaidēja viņas drūmo noskaņojumu.

Sieviete atgriezās ar divām glāzītēm.

— Es teicu, lai pieskaita pie mūsu rēķina. Dzērieni viņiem ir labi.

Dinija iedzēra malciņu. Sieviete izmeta visu glāzīti uzreiz.

— Tas man gāja pie sirds. Stāsta, ka esot tādas zemes, kur nemaz nevarot dabūt dzert.

— Gan jau var, un droši vien dzer arī.

— Var jau būt, bet stāsta, ka dzeramais esot tīrais draņķis.

Dinija redzēja, ka sievietes acis alkatīgā ziņkārē pētīja viņas mēteli, tērpu un seju.

— Piedodiet, — viņa pēkšņi ierunājās, — vai jums norunāta satikšanās?

—    Nē, es tūliņ iešu uz mājām. Sieviete nopūtās.

—    Kad viņa beidzot atnesīs tās sasodītās cigaretes! Oficiante atkal pienāca, atnesdama alu un cigaretes.

Viņa attaisīja pudeli, vērodama Dinijas matus.

— Uh! — sieviete noteica, dziļi ievilkdama cigaretes dūmu. — Tas man bija vajadzīgs.

— Pārējo tūliņ atnesīšu, — oficiante aizejot sacīja.

— Vai es neesmu jūs redzējusi uz skatuves? — sieviete jautāja.

— Nē, es neesmu aktrise.

Ēdiena atnešana pārtrauca neveiklo klusumu. Kafija bija labāka, nekā Dinija bija cerējusi, un ļoti karsta. Viņa bija izdzērusi gandrīz visu tasīti un apēdusi krietnu gabalu plūmju kūkas, kad sieviete atkal ierunājās, bāzdama mutē marinēto valriekstu:

—    Vai jūs dzīvojat Londonā?

—    Nē, Oksfordšīrā.

— Zināt, man arī patīk dzīvot uz laukiem, bet tagad nekādi tur netieku. Esmu uzaugusi Meidstonas tuvumā, tā ir skaista vieta. — Viņa skaļi nopūtās, uzdvesdama Dinijai alus izgarojumus. — Stāsta, ka komunisti Krievijā esot aizlieguši prostitūciju, — vai tas nav traki? Kāds amerikāņu žurnālists man to teica. Ko tur! Man prātā nenāca, ka budžets ir tik svarīgs, — viņa turpināja, sparīgi izpūzdama dūmus, it kā atvieglojot sirdi. — Briesmīgi daudz bezdarbnieku.

— Jā, no bezdarba cieš daudzi.

—    Vismaz es ciešu no tā, — sieviete sacīja, akli lūkodamās sienā. — Es jums droši vien liekos šausmīga?

—    Diezin vai šais laikos cilvēkus ir tik viegli sašausmināt.

— Nu jā, ar bīskapiem jau man nav darīšanu. Dinija iesmējās.

— Vienreiz gan man pagadījās ceļā mācītājs, — sieviete izaicinoši turpināja. — Viņš runāja ar mani tik laipni, kā neviens cilvēks to nav darījis. Diemžēl es nevarēju pieņemt viņa padomu.

— Varu derēt, ka zinu, kā viņu sauc, — Dinija sacīja. — Čerels!

—    Trāpīts, — sieviete atsaucās, plati iepletusi acis.

—    Tas ir mans tēvocis.

— Mīlīši! Tas tik ir joks! Vai nav ērmota pasaule? Un tik šaura! Labs cilvēks bija, — viņa piemetināja.

—    Bija un ir.

—    Labāka nemaz nevar būt.

Dinija, kura bija gaidījusi šos neizbēgamos vārdus, nodomāja: «Nu laikam pienāktos sacīt — «Mana apgrēcībā kritusī māsa …»»

Sieviete apmierināta nopūtās.

— Nu gan esmu pieēdusies, — viņa sacīja un piecēlās. — Paldies par visu. Man laiks iet, citādi būs par vēlu.

Dinija paskandināja zvaniņu. Oficiante parādījās aizdomīgi ātri.

— Rēķinu, lūdzu, un vai jūs nevarētu šo izmainīt? Oficiante pabikli satvēra piecu mārciņu zīmi.

— Es iešu drusku uzposties, — sieviete teica. — Būšu drīz atpakaļ.

Viņa nozuda aiz kādām durvīm.

Dinija izdzēra atlikušo kafiju. Viņa mēģināja iedomāties sevi šīs sievietes vietā. Oficiante atgriezās, saņēma dzeramnaudu, pateica «paldies, mis» un aizgāja. Dinija saskaitīja atlikumu.

— Nu. — viņa izdzirdēja sievietes balsi aiz muguras, — diezin vai vēl kādreiz jūs sastapšu. Bet man jāsaka — nudien, jūs esat lielisks cilvēks.

Dinija palūkojās viņā.

—    Kad jūs sacījāt, ka esat iznākusi no mājas neēdusi, vai tas nozīmēja, ka jums nebija ko ēst?

—    Skaidra lieta, — sieviete apstiprināja.

—    Varbūt jūs pieņemtu šo sīknaudu? Londonā dzīvot bez naudas ir drausmīgi.

Sieviete kodīja lūpas. un Dinija redzēja, ka tās dreb.

—    Man gan nevajadzētu ņemt no jums naudu, — viņa sacīja, — kad jūs bijāt tik laipna pret mani.

—    Nieki! Lūdzu, — un, saķērusi sievietes roku, Dinija iespieda tanī naudu. Viņai par šausmām sieviete skaļi iešņukstējās. Dinija jau grasījās mesties uz durvīm, kad viņa iesaucās:

— Vai jūs zināt, ko es darīšu? Iešu uz mājam un likšos gulēt! Dieva vārds! Iešu uz mājām izgulēties.

Dinija steidzās atpakaļ uz Slounstrītu. Pagājusi garām namiem ar cieši aizvirtņotajiem logiem, viņa apmierināta atzinās sev, ka mīlas bēdas nespiež viņu vairs tik smagi. Ja viņa ies bez liekas steigas, tad ieradīsies Mauntstrītā īstā laikā. Bija jau satumsis, un par spīti pilsētas uguņu atblāzmai debesīs spoži staroja zvaigznes. Dinija negāja cauri parkam, bet apkārt gar tā režģoto žogu. Šķita, ka pagājis milzīgs laika posms, kopš viņa Korkstrītā šķīrās no Staka un suņa. Parkleinā kustība bija rosīgāka. Rīt visas šīs mašīnas trauksies uz Epsomu, un pilsēta paliks gandrīz tukša. Un pēkšņi viņu pārņēma sāpīga doma, cik tukši būs dzīvot bez Vilfrīda, bez cerībām viņu satikt.

Viņa piegāja pie vārtiem blakus «untumainajai mučelei» un piepeši, it kā viss šis vakars būtu bijis ļauns sapnis, ieraudzīja tur stāvam Vilfrīdu. Elpai aizcērtoties, viņa metās tam klāt. Vilfrīds atpleta rokas un satvēra viņu.

Apskāviens nevarēja ilgt mūžīgi, jo mašīnas un gājēji kustējās uz visām pusēm, tāpēc viņi rokrokā devās Mauntstrītas virzienā. Dinija klusēdama piekļāvās Vilfrīdam; arī viņš bija tikpat kluss, taču doma, ka Vilfrīds ieradies te, lai būtu viņas tuvumā, Diniju pilnīgi nomierināja.

Viņi bez gala vadīja viens otru turp un atpakaļ garām namam it kā sulainis un istabene, kuri uz laiciņu atbrīvojušies no saviem pienākumiem. Viss bija aizmirsts: šķiras un valsts parašas, noteikumi un aizspriedumi. Un varbūt starp visiem septiņiem miljoniem iedzīvotāju Londonā nebija otru divu tik aizkustinātu un tuvu cilvēku šais mirkļos kā viņu.

Beidzot humora izjūta ņēma virsroku.

— Mēs taču nevaram vadīt visu nakti viens otru uz mājām, dārgais! Tāpēc noskūpsti mani… vēlreiz… un pašu pēdējo reizi!

Viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm un pagrieza atslēgu.

XXI NODAĻA

Pamezdams savu izdevēju restorānā «Jasmīns», Vilfrīds bija sapīcis un samulsis. Pat neiedziļinādamies Kompsona Graisa slepenajos plānos, viņš juta, ka ir apvests ap stūri; visu trauksmaino pēcpusdienu viņš noklaiņoja pa pilsētu, mirkļiem juzdams atvieglojumu, ka sadedzinājis aiz sevis visus tiltus, mirkļiem nožēlodams neatsaucamo. Šādu pretrunu plosīts, viņš pat neapjauta, kā viņa zīmīte satrieks Diniju, un, tikai pārnācis mājās un izlasījis Dinijas atbildi, viņš, pēkšņa nemiera dzīts, devās uz turieni, kur Dinija viņu tik laimīgi satika. Pa to brīdi, kamēr viņi pusapskāvušies klusēdami staigāja pa Mauntstrītu, Dinijai izdevās iedvest Vilfrīdam, ka nevis viņš viens, bet viņi abi nostājušies pret visu pasauli. Kāpēc viņam jāatstumj Dinija un jāpadara vēl nelaimīgāka? Un nākošajā rītā viņš aizsūtīja ar Staku Dinijai zīmīti, uzaicinādams viņu «izpriecas braucienā». Viņš bija aizmirsis par derbiju, un viņu mašīna tūliņ iestrēdza citu satiksmes līdzekļu gūzmā.

— Es nekad neesmu redzējusi šīs sacīkstes, — Dinija sacīja. — Vai neaizbrauksim uz turieni?

Gribot negribot tas bija jādara, jo no jūkļa nebija iespējams tikt ārā.

Dinija bija pārsteigta, ka sacīkstes norit tādā atturības piesātinātā atmosfērā. Neviena iereibuša, nekādu lētu izgreznojumu, ne divričos iejūgtu ēzelīšu, ne lieko degunu, ne dumju joku, ne četrjūgu, ne augļu un saldumu iznēsātāju — nekas vairāk, tikai blīva kustīgu, lielākoties slēgtu autobusu un automobiļu straume.

Kad beidzot viņi bija novietojuši mašīnu un apēduši sviestmaizes, viņi iejaucās pūlī, instinktīvi spiezdamies tuvāk zirgiem.

Frisa glezna «Sacīkšu diena» nemaz vairs nelikās patiesa, ja tā vispār kādreiz tāda bijusi. Gleznā cilvēki bija dzīvi un priecājās par to; šai pūlī, šķita, katrs centās nokļūt citā vietā.

Pie aploka, kur pirmajā acu uzmetienā likās esam tikai cilvēki, ne zirgi, Vilfrīds pēkšņi ieteicās:

— Tas bija aplam darīts, Dinij: mūs noteikti kāds ieraudzīs.

— Un kas par to? Skaties, tur ir zirgi!

Patiešām pa aploku vadāja riņķī veselu baru zirgu. Dinija aši devās uz to pusi.

— Visi ir tik skaisti, — viņa sacīja apspiestā balsī, — un tikpat labs viens, kā otrs, izņemot to: man nepatīk viņa mugura.

Vilfrīds ieskatījās programmā.

— Tas ir favorīts.

—    Man viņš tomēr nepatīk. Un zini, kāpēc? Mugura līdzena gandrīz līdz krustiem un tad pēkšņi noslīd lejup.

—    Tev taisnība, bet labiem sacīkšu zirgiem ir dažāda miesas uzbūve.

—    Es derēšu uz to zirgu, kas tev patiks, Vilfrīd.

—    Tad pagaidi, lai es apskatos.

Ļaudis pa labi un pa kreisi minēja vārdā zirgus, kurus veda garām. Dinija piegāja pie paša nožogojuma. Vilfrīds nostājās viņai cieši aiz muguras.

— Cūka, ne zirgs, — kāds vīrs pa kreisi noteica.

— Uz to lopu es nekad nederēšu.

Dinija pameta acis uz runātāju. Tas bija plecīgs un pazems, aptaukojušos kaklu, ar katliņu galvā un cigāru zobos. Dinijai šķita, ka zirgs to nenožēlos, ja šis vīrs uz viņu nederēs.

Dāma pa labi, atsēdusies uz saliekama soliņa, ierunājās:

— Nevajag ļaut cilvēkiem stāvēt uz celiņa, kad izved zirgus. Es šādas drūzmēšanās dēļ pirms diviem gadiem paspēlēju.

Vilfrīds uzlika roku Dinijai uz pleca.

— Man patīk tur tas zirgs, Blenims. Iesim iemaksāt uz viņu.

Viņi devās uz turieni, kur cilvēki stāvēja rindās pie maziem lodziņiem, kas atgādināja caurumus strazdu būrīšos.

— Paliec šeit, — Vilfrīds sacīja. — Es ielaidīšu tur arī mūsu strazdu un nākšu atpakaļ.

Dinija palika stāvam, vērodama publiku.

— Kā klājas, mis Čerela? — slaids vīrietis pelēkā gardibenē, ar ļoti garu binokļa maksti pār plecu apstājās viņai blakus. — Atcerieties, mēs satikāmies pie Foša pieminekļa un vēlāk jūsu māsas kāzās.

— O jā, mister Maskem. — Viņas sirds strauji pukstēja, un viņa pūlējās neskatīties uz to pusi, kur bija aizgājis Vilfrīds.

— Vai no jūsu māsas ir kādas ziņas?

— Jā, viņa atrakstīja no Ēģiptes. Liekas, Sarkanajā jūrā viņi pārcietuši lielu karstumu.

—  Vai esat jau iemaksājusi?

—  Vēl ne.

— Es nederētu uz favorītu — viņš neizturēs līdz; galam.

— Mēs domājam par Blenimu.

—  Jā, zirgs labs un veikls pagriezienos. Taču šai fermā ir vēl viens cits, uz ko liek cerības. Redzu, ka jūs esat iesācēja. Es jums došu dažus padomus, mis Čerela. Pielūkojiet, lai zirgam būtu vismaz viena no šīm divām īpašībām — augsti krusti un raksturs; nevis skaistums, bet raksturs.

—  Augsti krusti? Tātad muguras lejasdaļa augstāka par pleciem?

Džeks Maskems pasmaidīja.

—  Apmēram. Ja jūs redzat zirgu ar tādu ķermeņa uzbūvi — it sevišķi vērojiet, kad viņš iet kalnup, — tad varat uz viņu derēt.

—  Bet raksturs? Vai tas nozīmē raksturu, kad zirgs ceļ galvu gaisā un skatās visiem pāri? Es vienu tādu ievēroju.

—  Nudien, es jūs ņemtu mācībā! Jūs uzminējāt, — es tieši to domāju.

—  Es tikai nezinu, kā to zirgu sauca, — Dinija piebilda.

—  Tas ir bēdīgi. — Un tad Dinija pamanīja, ka sirsnīgās labvēlības izteiksme Maskema sejā izgaist un tā sastingst. Viņš pacēla cilindru un aizvērsās. Aiz muguras atskanēja Vilfrīda balss:

— Tā, nu tu esi savu desmitnieku izlikusi.

— Iesim uz tribīni un noskatīsimies startu. — Šķita, Vilfrīds nebija Maskemu redzējis, un, juzdama savu elkoni Vilfrīda rokā, Dinija centās aizmirst Džeka Maskema sejas pēkšņo sastingšanu. Pūļa daudzbalsīgā dūkoņa likās dedzīgs lūgums, lai «laime uzsmaida», tas izkliedēja Dinijas bažas, un viņa uzkāpa tribīnē vienaldzīga pret visu, atskaitot Vilfrīdu un zirgus. Viņi atrada brīvu vietu blakus margām pie bukmeikeriem.

—    Zaļš un šokolādes brūns — to es atcerēšos. Pistaciju rieksti ir mans mīļākais šokolādes konfekšu pildījums. Bet cik es laimēšu, dārgais, ja vispār laimēšu?

—    Ieklausies!

Viņi sadzirdēja vārdus: — Blenims — astoņpadsmit pret vienu!

—    Simt astoņdesmit mārciņu! — Dinija izsaucās. — Vareni!

—    Tas nozīmē, ka ferma neliek uz viņu lielas cerības, tai ir cits favorīts. Skat, kur viņi nāk! Divi žokeji brūni zaļos tērpos. Otrais zirgs ir mūsējais.

Parāde, kas aizrāva visus, atskaitot zirgus, deva Dinijai iespēju tuvāk aplūkot izraudzīto bēro zirgu un pie tā muguras pieplakušo žokeju.

—    Kā tev viņš patīk, Dinij?

—    Man patīk gandrīz visi. Kā cilvēki var noteikt pēc ārējā izskata vien, kurš zirgs labākais?

—    Nevar jau arī.

Zirgi pagriezās atpakaļ un aizsoļoja garām tribīnei.

— Vai tev nešķiet, ka Blenimam krusti augstāki par pleciem? — Dinija pusbalsī apvaicājās.

— Nē. Viņam glīta gaita. Kāpēc tev tā šķita? Dinija tikai saspieda Vilfrīda roku un notrīsēja.

Tā kā viņiem nebija binokļa, tad, sacīkstēm sākoties, viņi neko nesaprata. Kāds vīrietis viņiem aiz muguras vienā laidā daudzināja:

— Favorīts ved! Favorīts ved!

Kad zirgi paskrēja garām Tatenhemas pagriezienam, vīrietis sāka saukt:

— Pašā, Pašā būs pirmais — nē, favorīts — favorīts uzveiks! Nē, viņš ne — Iliāda uzveiks, Iliāda!

Dinija juta, ka Vilfrīda pirksti saspiež viņas roku.

— Mūsējais, — viņš sacīja, — paskaties uz turieni! Dinija ieraudzīja pa celiņa ārējo malu aulekšojam zirgu ar sārtbrūnu žokeju un tuvāk brūni zaļo. Tas izvirzījās priekšā, tas bija pirmais! Viņi ir laimējuši!

Vispārējā klusumā un apmulsumā viņi abi stāvēja, uzsmaidīdami viens otram. Uzvara — kāda laba zīmei

— Es tūliņ paņemšu tavu naudu, uzmeklēsim mašīnu un brauksim projām.

Vilfrīds uzstājās, lai Dinija patur visu naudu, un viņa to noglabāja pie pārējās bagātības — tā sniedza vēl lielāku drošību pret jebkuru mēģinājumu šķirt viņu no Vilfrīda.

Viņi atbrauca atpakaļ uz Ričmondas parku un ilgi sēdēja jauno paparžu biezoknī, klausīdamies dzeguzēs, ļoti laimīgi šai saulainajā, mierīgajā, lapu čaboņas pilnajā pēcpusdienā.

Viņi paēda pusdienas kādā Kensingtonas restorānā un beidzot šķīrās Mauntstrītas stūrī.

Tonakt Diniju nemocīja ne šaubas, ne sapņi, un viņa ieradās brokastīs ar skaidru skatienu un vieglu iedegumu vaigos. Tēvocis lasīja «The Daily Phase». Nolicis avīzi uz galda, viņš ierunājās:

— Kad izdzersi kafiju, Dinij, tad vari iemest te acis. Runājot par izdevējiem, — viņš piebilda, — es dažkārt šaubos, vai viņi vispār ir cilvēki un viena dieva bērni. Kas attiecas uz redaktoriem, tad tie noteikti nav.

Dinija izlasīja Kompsona Graisa vēstuli, kas bija iespiesta ar virsrakstu:

«MISTERA DEZERTA RENEGĀTISMS, MŪSU IZAICINĀJUMS PIEŅEMTS, GRĒKSŪDZE.»

Tad sekoja divas vārsmas no sera Alfrēda Laiela poēmas «Teoloģija nāves briesmu brīdī»:

Šīs zemes slava ir zudusi man,

Nokauts un aizmirsts es tikšu uz mūžu.

Melojot dzīvību izglābtu gan —

Nē, dieva priekšā tad noziedznieks būšu!

Labāk tad dzimtenei dārgai par godu

Es savu dzīvību upurim dodu.

Mēms mani gaida to bezvārda pulks.

Lietai kas kalpoja, neprasot balvas.

Nevēstīs teika, ne akmens kā tulks,

Kur, kādās cīņās tie nolika galvas.

Mocekļi, vienas mums tiesības svētas:

Mirt tā, lai tēvzeme lepoties spētu.

Liego iedegumu Dinijas sejā nomainīja dusmu sārtums.

—    Jā, — nomurmināja sers Lorenss, vērodams viņu, — nu ir velns izlaists no elles, kā sacītu vecais Forsaits. Bet vakar es runāju ar kādu cilvēku, kas apgalvoja, ka mūsdienās nekas neatstājot neizdzēšamu traipu. Ja kāds blēdījies pie kāršu galda vai zadzis dārglietas — pietiek ar diviem gadiem ārzemēs, un viss aizmirsts. Un nenormālības dzimumdzīves sfērā — tās arī vairs par tādām neuzskata. Tāpēc nav ko bīties!

—    Mani visvairāk sāpina tas, — Dinija iekaisusi izsaucās, — ka tagad ikviens salašņa varēs melst visu, kas vien patīk.

Sers Lorenss piekrizdams palocīja galvu.

—    Un, jo lielāks salašņa, jo vairāk viņš melsīs. Taču mums nav jābīstas no salašņām, bet no tiem, kas lepojas ar to, ka ir angļi, un tādi ir vēl sastopami.

—    Tēvoci, vai Vilfrīdam iespējams kaut kā publiski pierādīt, ka viņš nav gļēvulis?

—    Viņš labi karoja.

—    Kas tagad vairs atceras karu!

— Varbūt mums derētu iemest bumbu viņa mašīnā Pikadilli laukumā, — sers Lorenss norūca, — lai tad viņš nicinoši paskatītos un aizsmēķētu cigareti. Neko prātīgāku es nevaru izdomāt.

— Es vakar sastapu misteru Maskemu.

— Tātad jūs bijāt derbijā? — Viņš izvilka no kabatas īsu cigāru. — Džeks uzskata, ka tu esi kritusi Vilfrīdam par upuri.

— Ak, kāpēc cilvēki nevar likt cits citam mieru!

— Pievilcīgas nimfas nevar likt mierā. Džeks taču ir sieviešu ienaidnieks.

Dinija rūgti iesmējās.

— Nudien, pat mūsu sirdēsti ir komiski!

Viņa piecēlās un piegāja pie loga. Viņa šķita dzirdam, ka visa pasaule kā rejošs suņu bars brūk virsū sprukās iedzītam kaķim, kaut gan Mauntstrītā grabinājās tikai piena izvadātāja ore.

XXII NODAĻA

Kad Džeks Maskems sacīkšu dēļ uzturējās pilsētā, tad mēdza pārnakšņot Bartona klubā. Izlasījis sacīkšu aprakstu, viņš laiski šķirstīja «Daily Phase». Pārējie raksti šai «lapelē» viņu neinteresēja. Avīzes stils aizskāra viņa priekšstatus par pieklājību, sensācijas aizvainoja viņa gaumi, politiskie uzskati kaitināja ar savu līdzību viņa paša uzskatiem. Taču par spīti nevērībai viņam dūrās acīs virsraksts «Mistera Dezerta renegātisms». Izlasījis pus sleju zem šī virsraksta, viņš aizmeta avīzi un noteica:

— Šis cilvēks jāsauc pie kārtības! Un kā nu ne — viņš vēl lepojas ar savu gļēvulību un velk līdzi ļaužu valodās to jauko meiteni! Godīgs vīrietis nekad nebūtu rādījies ļaudīs kopā ar meiteni to pašu dienu, kad atklāti atzinies, ka stādāms uz vienas pakāpes ar šo zemisko lapeli!

Šai laikmetā, kad visa sabiedrība šķita slimojam iecietību un liberālismu, Džeks Maskems stingri, stingri turējās pie saviem principiem. Dezerts viņai nepatika no pirmā acu uzmetiena. Pat uzvārds — Dezerts! — sauc atmiņā dezertieri! Un lai tāda patīkama meitene, kas bez jebkādas pieredzes tik atjautīgi spriež par sacīkšu zirgiem, sabojātu savu dzīvi šā gļēvā nekauņas dēļ! Nē, tas ir par daudz! Ja nebijis Lorensa, Maskems jau sen būtu iejaucies. Bet te viņa domas aprāvās. Kā? Šis subjekts taču publiski atzīst savu negodu! Raksts ir vecs paņēmiens — mēģinājums atbruņot pretinieku. Viņš grib padarīt savu nodevību par tikumu! Plātās ar savu atkrišanu! Būtu Maskemam rīcības brīvība, tad šim gailēnam pārietu patika lielīties! Bet tad viņš atkal aprāvās. Neviens no ārpuses nedrīkst iejaukties. Tomēr, ja neviens atklāti nenosodīs Dezerta rīcību, tad radīsies iespaids, ka nevienam nav gar to daļas.

— Velns ar ārā! — viņš sirdījās. — Vismaz klubam vajadzētu protestēt. Mums Bartonā zaķapastalu nevajag.

Tai pašā dienā viņš ierosināja šo jautājumu kluba valdes sēdē, un viņu ārkārtīgi pārsteidza pārējo vienaldzība. No septiņiem klātesošajiem valdes locekļiem — sēdi vadīja «Muižnieks», Vilfrīds Bentvorss, — četri izsacījās, ka šis jautājums skarot tikai Dezertu un viņa sirdsapziņu, turklāt tas viss izklausoties pēc avīžu muldēšanas. Laiki mainījušies, kopš Laiels rakstījis savu poēmu. Viens loceklis pat izteicās, lai liekot viņu miera ar šīm blēņām: «Leopardu» viņš neesot lasījis, Dezertu nepazīstot un «Daily Phase» nevarot ciest ne acu galā.

— Es tāpat, — Maskems atbildēja, — bet te ir Dezerta poēma! — Viņš bija licis to nopirkt un veselu stundu pēc pusdienām lasījis. — Es jums izlasīšu to. Tā ir dzīva inde.

— Dieva dēļ, nē, Džek!

Piektais loceklis, kas līdz šim bija klusējis, paziņoja, ka poēmu tomēr vajadzēšot visiem izlasīt, ja Maskems to pieprasot.

— Es pieprasu.

«Muižnieks», kas līdz šim bija sēdējis sapīcis un kluss, sacīja:

— Sekretārs iegādāsies grāmatas un piesūtīs visiem valdes locekļiem. Labāk būs, ja tur pievienos arī šodienas «Daily Phase» numuru. Mēs apspriedīsim šo jautājumu nākamo piektdien valdes sēdē. Un tagad — kā palika ar klaretu? — Un viņi pārgāja pie svarīgāku problēmu apspriešanas.

Visi būs ievērojuši, ka zināma virziena avīze, apgaismodama kādu notikumu, kas dod tai iespējas gan izrādīt savu tikumību, gan izcelt savus politiskos uzskatus, parasti mēdz šo notikumu izpušķot, gan piesargādamās, lai to neķertu likums par apmelošanu, bet nebūt nerēķinādamās ar attiecīgā indivīda jūtām. Nodrošinājusies ar Kompsona Graisa vēstulē minēto atzīšanos, avīze darīja visu iespējamo, lai nākamajā valdes sēde neviens valdes loceklis nespētu tēlot nezināšanu vai vienaldzību. Nebija cilvēka, kurš nebūtu lasījis «Leopardu» un spriedis par to, un norunātās sēdes rītā avīze publicēja plašu, divdomīgiem mājieniem pilnu rakstu par to, cik ārkārtīgi svarīga ir angļu uzvešanās Austrumos. Avīzē bija arī sludinājums lieliem burtiem: ««Leopards» u. c. Vilfrīda Dezerta poēmas Kompsona Graisa izdevumā; pārdoti 40 000 eks. izlaists trešais lielais metiens.»

Strīds par to, vai izraidīt kādu no sava vidus, vienmēr pulcē kopā gandrīz visus valdes locekļus; sēdē piedalījās tādi, kas nekad nemēdza ierasties.

Rezolūcijas projektu iesniedza Džeks Maskems.

«Ieteikt god. Vilfrīdam Dezertam saskaņā ar 23. paragrāfu izstāties no Bartona kluba sakarā ar kluba loceklim nepieļaujamu izturēšanos.»

Viņš atklāja diskusiju ar šādiem vārdiem:

— Jums visiem ir Dezerta poēma «Leopards» un pagājušās nedēļas «Daily Phase» numurs. Jautājums vairs nerada nekādas šaubas. Dezerts ir publiski atzinies, ka atteicies no savas ticības aiz bailēm no nāves, un es uzskatu, ka viņš nav cienīgs būt par locekli šai klubā, kas nodibināts par piemiņu slavenam ceļotājam, kuru pat elle nebūtu spējusi nobiedēt. Mums šeit nav vajadzīgi cilvēki, kas necienī angļu tradīcijas un vēl plātās ar to!

Iestājās īss klusuma brīdis, tad ierunājās tas, kas pagājušajā valdes sēdē bija izsacījies kā piektais:

— Patiesību sakot, tā ir sasodīti laba poēma! Slavens advokāts, kurš kādreiz bija apceļojis Turciju,

ieminējās:

— Vai nevajadzētu pieaicināt Dezertu šai apspriedē?

— Kāpēc? — Džeks Maskems attrauca. — Viņš nepateiks neko vairāk par to, kas sacīts poēmā un viņa izdevēja vēstulē.

Tas valdes loceklis, kas viņā sēdē bija runājis kā ceturtais, norūca:

— Man nepatīk, ka mēs rēķināmies ar «Daily Phase».

—    Kas tur vainīgs, ka Dezerts izraudzījies tādu avīželi? — Džeks Maskems atteica.

—    Ir ļoti neglīti rakņāties pa cita cilvēka dvēseli, — ceturtais turpināja. — Vai mēs varam pilnīgi droši apgalvot, ka nebūtu viņa vietā tāpat rīkojušies?

Bija dzirdams kaut kas līdzīgs kāju švīkoņai, un grumbains seno Ceilonas civilizāciju pētnieks noburkšķēja:

— Manuprāt, Dezerts izstājies no spēles nevis ar savu renegātismu, bet ar to jandāliņu, ko viņš sacēlis.

Labi audzināts cilvēks būtu klusējis. Viņš reklamē savu grāmatu, vairāk neko! Šis ir jau trešais izdevums, un visi to lasa. Pelnīt naudu tādā veidā ir nepiedodami.

— Diezin vai tāds bijis viņa nolūks, — ceturtais iebilda. — Grāmatu padarīja populāru skandāls.

— Viņš varēja izņemt grāmatu no apgrozības.

— Tas atkarīgs no līguma ar izdevēju. Turklāt tas izskatītos kā bēgšana no paša sacelta trača. Un man personīgi šķiet, ka viņš rīkojies godīgi, atklāti atzīdamies.

— Teatrāls žests! — advokāts noteica.

— Ja tas būtu noticis virsnieku klubā, tur neviens ilgi nedomātu, kā rīkoties, — Maskems sacīja.

Grāmatas «Atkal Meksikā» autors dzestri piezīmēja:

— Šis nav virsnieku klubs.

—    Diezin vai dzejniekus var mērot ar to pašu mērauklu kā parastos cilvēkus, — piektais loceklis prātoja.

—    Ja runa par cilvēku parastajām uzvedības normām, kāpēc tad ne? — jautāja Ceilonas civilizācijas pētnieks.

Neliels vīriņš galda galā iepretim priekšsēdētājam izgrūda: — «The D-d-daily Ph-phase», — it kā šie vārdi būtu iestrēguši rīklē.

— Visi par to vien runā, — advokāts piebilda.

—    Mani jaunieši nebeidz vien zoboties, — ierunājās kāds vīrietis, kas līdz šim nebija teicis ne vārda. — Viņi jautā: «Ko tad viņš tādu sevišķu izdarījis?» Viņi pārmet mums liekulību, smejas par Laiela poēmu un uzskata, ka Britānijai nākšot tikai par labu, ja tai nodzīšot mazliet uzpūtības.

—    Tā tas ir! — Džeks Maskems izsaucās. — Tas ir mūsdienu žargons! Tradīcijas pāri par bortu! Vai mēs ilgi to cietīsim?

—    Vai kāds no klātesošiem pazīst Dezertu? — piektais jautāja.

— Izskata pēc — jā, — Džeks Maskems atbildēja. Neviens cits nepieteicās, kas Dezertu pazītu.

Kāds melnūksnējs vīrietis ar dziļām, možām acīm pēkšņi sacīja:

— Mana vienīgā cerība, ka valodas par šo notikumu nebūs sasniegušas Afganistānu, — nākamo mēnesi man jābrauc turp.

Kas jūs biedē? — ceturtais valdes loceklis jautāja.

—    Mani jau tāpat tur nicinātu, kur nu vēl tagad! Pazīstamā ceļotāja vārdi ietekmēja viņus daudz vairāk nekā viss iepriekš runātais. Divi valdes locekļi, kuri līdz šim bija klusējuši tāpat kā priekšsēdētājs, reizē izsaucās:

— Pareizi!

—    Man nepatīk, ka cilvēku nosoda bez uzklausīšanas, — advokāts iebilda.

—    Ko jūs par to domājat, «Muižniek»? — ceturtais valdes loceklis apjautājās.

Priekšsēdētājs, kurš visu laiku bija smēķējis, izņēma pīpi no mutes.

—    Kas vēl grib izteikties?

—    Es, — atsaucās Meksikas apceļotājs. — Izsacīsim sašutumu par to, ka Dezerts publicējis poēmu.

—    Tā nedrīkst, — Džeks Maskems sirdīgi pārtrauca — šie jautājumi nav šķirami. Problēma ir vienkārša vai viņš cienīgs sastāvēt mūsu klubā vai ne? Es lūdzu priekšsēdētāju nobalsot par to.

Taču «Muižnieks» joprojām kūpināja pīpi. Viņa pieredze sēžu vadīšanā teica, ka balsot vēl par agru. Nule tikai sāksies visādi strīdi. Protams, jēgas no tiem nebūs, taču tie radīs iespaidu, ka jautājums apskatīts no visām pusēm.

Džeks Maskems klusēja, viņa garenā seja bija bez izteiksmes un garās kājas tālu izstieptas. Diskusija turpinājās.

— Nu, kas tad būs? — beidzot jautāja Meksikas apceļotājs.

«Muižnieks» izdauzīja pelnus no pīpes.

—    Es domāju, — viņš sacīja, — ka mums jālūdz misteram Dezertam paskaidrojums, kāpēc viņš publicējis šo poēmu.

—    Pareizi! — advokāts atsaucās.

—    Jā, jā! — vienbalsīgi piekrita tie paši abi valdes locekļi.

— Es arī pievienojos, — noteica autoritāte Ceilonas jautājumos.

—    Kas ir pret to? — «Muižnieks» jautāja.

—    Es nesaprotu, kāda tur jēga, — Džeks Maskems norūca. — Viņš ir renegāts un pats to atzinis.

Tā kā neviens vairāk neiebilda, «Muižnieks» turpināja:

— Sekretārs lūgs viņu ierasties un sniegt paskaidrojumus. Citu jautājumu šodien nav, džentlmeņi.

Kaut gan, vispār ņemot, lieta vēl atradās izmeklēšanas stadijā, seram Lorensam vēl to pašu dienu trīs valdes locekļi, ieskaitot Džeku Maskemu, paziņoja par notikušo apspriedi. Ar šo jauno vēsti sers Lorenss devās vakariņot uz Sausstrītu.

Kopš bija izdota poēma un avīzē publicēta Kompsona Graisa vēstule, Maikls un Flēra ne par ko citu vairs nerunāja, jo gandrīz ikviens paziņa uzmācās ar savām piezīmēm un taujājumiem. Abu viedokļi radikāli atšķīrās. Maikls, kurš sākumā bija iebildis pret poēmas izdošanu, pēc tās iznākšanas enerģiski aizstāvēja Vilfrīdu par viņa godīgumu un vīrišķību. Flēra nevarēja Vilfrīdām piedot to, ko viņa dēvēja par «idiotismu». Ja viņš būtu turējis muti un necenties izdabāt savai pašmīlai vai lepnumam, viss būtu drīz aizmirsts tā, ka ne pēdas nepaliktu. Flēra uzskatīja, ka tā rīkoties ir negodīgi attiecībā uz Diniju un galīgi nevajadzīgi pašam Vilfrīdam, bet viņš jau vienmēr tāds bijis! Flēra nebija aizmirsusi, cik kategoriski viņš pirms astoņiem gadiem bija pieprasījis, lai Flēra kļūst par viņa mīļāko, un kādā nepiedodamā kārtā aizbēdzis, kad viņa bija atteikusies. Kad sers Lorenss izstāstīja par valdes sēdi Bartona klubā, viņa tikai piebilda:

—    Ko citu Dezerts varēja gaidīt?

—    Kāpēc Džeks Maskems ir tik nikns uz viņu? — Maikls jautāja.

—    Daži suņi uzreiz metas viens otram virsū, daži to dara pēc pārdomāšanas. Šķiet, ka te vērojami abi momenti. Manuprāt, kauls, ap kuru viņi plēšas, ir Dinija.

Flēra iesmējās.

—    Džeks Maskems un Dinija!

—    Tā ir zemapziņas sfēra, mana dārgā. Sieviešu ienaidnieka psiholoģija mums nav izprotama, to var izskaidrot tikai Vīne[31]. tur visu pateiks, pat to, kāpēc cilvēku rauj žagas.

— Apšaubu, ka Vilfrīds ieradīsies valdes sēdē, Maikls drūmi sacīja. Flēra viņam piekrita.

—    Protams, viņš neies, Maikl.

—    Kas tad notiks?

— Droši vien viņu izslēgs saskaņā ar kaut kādiem paragrāfiem.

Maikls paraustīja plecus.

—    Viņam tas vienalga — viens klubs vairāk vai mazāk.

—    Tā vis nav, — Flēra aizrādīja, — pagaidām viņa stāvoklis ir nenoteikts — cilvēki tikai tenko, bet izslēgšana no kluba būs jau noteikts nosodījums. Ar to viņi panāks, ko grib, — sacels pret viņu sabiedrisko domu.

— Tā būs arī par viņu.

—    O jā, bet mēs zinām, kas būs viņa pusē — visi aizvainotie.

—    Tas nav galvenais, — Maikls pikti attrauca. — Es zinu, ko viņš jūt: viņa pirmā doma bija pasūtīt to arābu pie velna, un viņš rūgti nožēlo, ka nav to izdarījis.

Sers Lorenss piekrītoši palocīja galvu.

— Dinija jautāja man, vai viņš varot kaut kā pierādīt, ka nav gļēvulis. Liekas, kas tur sevišķs, bet tas nav tik vienkārši. Cilvēki nebūt nealkst nokļūt nāves briesmās, lai viņu glābēju cildinātu presē. Smago ormaņu zirgi vairs neapdraud gājējus uz Pikadilli. Protams, viņš varētu iemest kādu upē no Vestminsteras tilta un tad mesties glābt, bet to drīzāk kvalificēs par slepkavību un pašslepkavību. Dīvaini gan, ka pasaulē ir tik daudz varonības, un tomēr cilvēkam ir tik grūti izdarīt ko apzināti varonīgu!

— Viņam jāierodas kluba valdes sēdē, — Maikls sacīja, — un es ceru, ka viņš to darīs. Viņš man kaut ko pastāstīja. Tas izklausās aplam, bet es pazīstu Vilfrīdu un zinu, ka tas lika viņam izšķirties.

Flēra bija atbalstījusi elkoņus uz pulētā galda un atspiedusi zodu rokās. Viņa bija paliekusies uz priekšu kā Alfreda Stīvensa gleznotā meitene, kas aplūko porcelāna statueti, — šī glezna atradās viņas tēva kolekcijā.

— Un kas tas ir? — viņa jautāja.

— Viņš teica, ka viņam kļuvis žēl sava slepkavas. Ne Maikla sieva, ne tēvs nepakustējās, viņi tikai mazliet savilka uzacis. Maikls izaicinoši turpināja:

—    Protams, tas skan muļķīgi, bet Vilfrīds stāstīja, ka arābs lūgšus lūdzies, lai nespiežot viņu šaut, — viņš devis zvērestu atgriezt neticīgos.

—    Stāstīt kaut ko tādu valdes locekļiem būtu pēdīgā aplamība, — sers Lorenss lēni noteica.

—    To viņš nedarīs, — Flēra sacīja, — viņš ārkārtīgi bīstas kļūt smieklīgs.

—    Tas tiesa. Es to pastāstīju tikai tāpēc, lai parādītu, ka šis notikums nebūt nav tik vienkāršs, kā tas šķiet mūsu «kungu sugai».

—    Tā ir izcila likteņa ironija! — sers Lorenss dzestri piezīmēja. — Diemžēl Dinijai tas neko nepalīdzēs.

—    Domāju, ka man vēlreiz vajadzēs aiziet pie Vilfrīda, — Maikls sacīja.

—    Visvienkāršākais būtu, ja viņš pats izstātos no kluba, — Flēra ieteica.

Un ar šo praktisko ierosinājumu diskusija izbeidzās.

XXIII NODAĻA

Tiem, kas mīl, visai piesardzīgi jāizrāda sava līdzjūtība, kad viņu mīļotie nokļūst nelaimē. Dinijai tas nebija viegli. Viņa nepārtraukti meklēja kādu iespēju mazināt mīļotā cilvēka sirdēstus, taču, kaut viņi joprojām satikās ik dienas, šāda iespēja neradās. Likās, šī traģēdija Vilfrīdu nemaz neskar, tikai dažreiz, kad viņš aizmirsās, sejā parādījās dīvaina izteiksme. Visas šīs divas nedēļas pēc derbijas Dinija ik dienas ieradās pie Vilfrīda, viņi kaut kur izbrauca spaniela Foša pavadībā, un Vilfrīds ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja to, par ko runāja visas Londonas literārās, literatūrai tuvās un oficiālās aprindas. Sers Lorenss Dinijai pateica, ka Vilfrīdu aicinājuši uz Bartona kluba valdes sēdi un viņš par atbildi izstājies no kluba. Maikls, kurš bija apmeklējis Vilfrīdu, pastāstīja, ka pēdējais zinot, kāda loma šai afērā ir Džekam Maskemam. Kad Vilfrīds tomēr tik stūrgalvīgi klusēja par visu, tad Dinija, kaut ar lielām pūlēm, centās pārspēt viņu klusēšanā. Vilfrīda seja bieži sāpināja viņu, bet viņa centās neatspoguļot šīs sāpes savā sejā. Un visu laiku viņu mocīja skaudras šaubas, vai viņa rīkojas pareizi, necenzdamās salauzt Vilfrīda nerunību. Tā bija ilga un grūta mācība, kas sniedza atziņu, ka pat īsta mīla nespēj dziedināt dziļas garīgas brūces. Bez tam Diniju nomāca apbēdināto tuvinieku nebeidzamais mēmais pārmetums — tas viņu tā kaitināja, ka viņai metās kauns.

Un tad atgadījās kaut kas visai nepatīkams un uztraucošs, bet tas tomēr bija gandrīz vai atvieglojums, jo salauza klusumu.

Viņi bija apmeklējuši Teita muzeju un atceļā devās augšup pa kāpnēm uz Karltonhauza terasi. Dinija vēl aizvien runāja par prerafaelitiem un neko nevēroja, bet tad Vilfrīda sejas izteiksme lika viņai palūkoties pēc iemesla. Viņa ieraudzīja Džeku Maskemu, kurš ar sastingušu seju pacēla cilindru, it kā sveicinot kādu šeit neesošu personu, un nelielu melnūksnēju vīrieti, kurš arī pacēla pelēko filca platmali. Viņi pagāja garām, un Dinija dzirdēja Maskemu sakām:

— Nu, tā ir pārāk liela bezkaunība!

Viņas roka instinktīvi pasniedzās pēc Vilfrīda rokas, bet bija par vēlu. Viņš bija aši apsviedies. Dinija ieraudzīja Vilfrīdu trīs jardus atstatu uzsitam Maskemam uz pleca un abas sejas vienu pret otru, kamēr mazais vīrietis lūkojās uz viņiem kā terjers uz diviem vilku suņiem pirms kautiņa. Dinija dzirdēja, ka Vilfrīds pusbalsī saka:

— Kāds jūs esat gļēvulis un nelietis!

Tad sekoja bezgala ilgs klusuma brīdis, kamēr viņas skatiens skraidīja no Vilfrīda izvaibstītās sejas uz Maskema akmeņaino un draudīgo seju un mazā, terjeram līdzīgā vīrieša šaudīgajām acīm. Pēdējais sacīja: — Iesim, Džek! — Dinija redzēja nodrebam Maskema slaido augumu, viņa rokas savilkās dūrēs, lūpas sakustējās:

— Jūs dzirdējāt to, Jūl?

Mazā vīrieša roka, ieķērusies Maskema elkonī, vilka viņu projām. Slaidais stāvs apgriezās, abi gāja tālāk, un Vilfrīds atkal atradās Dinijai līdzās.

— Gļēvulis un nelietis! — viņš murmināja. — Gļēvulis un nelietis! Paldies dievam, ka es viņam to pateicu! — Viņš atmeta galvu, dziļi ievilka elpu un sacīja: — Tā ir labāk! Piedod, Dinij!

Dinija bija pārāk uztraukta, lai ko runātu. Šis starpgadījums bija licies tik mežonīgi primitīvs, un viņai bija šausmīgas bailes, ka tas nekad nebeigsies; intuīcija teica, ka viņa, Dinija, ir par iemeslu, par slepenu ieganstu Maskema niknuma izpausmei. Viņa atcerējās sera Lorensa vārdus: «Džeks uzskata tevi par Vilfrīda upuri.» Un ja arī tā būtu! Kāda daļa gar to šim garajam, gausajam vīrietim, kurš nīst sievietes! Absurds! Viņa dzirdēja Vilfrīdu murminām:

—    «Bezkaunība!» Viņam taču jāsaprot, ko cilvēks jūt!

—    Ak, dārgais, ja mēs varētu iedzīvoties citu ādā, tad mēs būtu eņģeļi, taču Džeks Maskems ir tikai Žokejkluba loceklis.

—    Viņš ir darījis visu, kas viņa spēkos, lai mani izmestu no kluba, bet viņam ar to vēl nav gana!

—    Pārmetumus esmu pelnījusi es, nevis tu. Es taču spiežu tevi nākt man visur līdzi. Bet saproti, dārgais, man tas sagādā tādu prieku! Turklāt man tas nemaz kaulā nekož. Kāds tev būs labums no manas mīlas, ja tu vairīsies pat no sastapšanās ar mani?

—    Es negribu, lai tu raizētos par to, kas nav labojams.

—    Es dzīvoju, lai raizētos par tevi. Lūdzu, gādā man raizes!

—    O! Dinij, tu esi eņģelis!

—    Es vēlreiz atkārtoju, ka tas nav tiesa. Manī rit cilvēku asinis.

—    Tas atgādina ausu iekaisumu: cilvēks krata, krata galvu, bet kā nav, tā nav labi. Es domāju — publicēšu «Leopardu», un man kļūs vieglāk, bet nekā. Vai es esmu gļēvs, Dinij, jā?

—    Ja tu būtu gļēvs, es tevi nemīlētu.

—    To vis nevar zināt. Sievietes mīl visādus.

— Mēdz apgalvot, ka mēs visvairāk apbrīnojot vīrišķību. Es jautāšu bez aplinkiem: vai tev sāp tāpēc, ka tu šaubies par savu vīrišķību? Jeb varbūt tāpēc, ka citi tavu vīrišķību apšauba?

Viņš rūgti iesmējās.

—     Es nezinu; jūtu tikai to, ka sāp. Dinija pavērās viņā.

—     Dārgais, nemocies! Man tik grūti to noskatīties. Viņi mirkli stāvēja, dziļi ielūkodamies viens otrā, un sērkociņu pārdevējs, pārāk trūcīgs, lai atļautos sev sarežģītus dvēseles pārdzīvojumus, piedāvāja: — Kārbiņu sērkociņu, ser?..,

Lai gan to pēcpusdienu Dinija bija jutusies tuvāk Vilfrīdam nekā jebkad, viņa atgriezās Mauntstrītā, baiļu nomākta. Viņa nespēja aizmirst ne Maskema seju, ne viņa balsi, jautājot: «Jūs dzirdējāt to, Jūl?»

Cik muļķīgi! Pēc šādiem izlēcieniem mūsu dienās varētu sekot tiesa, taču no visiem redzētiem cilvēkiem Džeks Maskems vismazāk atgādināja tādu, kas meklē palīdzību pie likuma. Holā viņa pamanīja svešu platmali un, iedama garām tēvoča kabinetam, dzirdēja balsis. Viņa tikko paspēja nolikt cepuri, kad tēvocis aicināja viņu pie sevis. Viņš sarunājās ar terjeram līdzīgo vīrieti, kas bija jāteniski uzsēdies uz krēsla.

— Dinij, tas ir misters Telfords Jūls; mana krustmeita Dinija Čerela.

Mazais vīrietis noliecās pār viņas roku.

— Jūls pastāstīja man par sadursmi, — sers Lorenss sacīja. — Viņš ir noraizējies par to.

— Es tāpat, — Dinija atteica.

— Es ticu, ka Džeks negribēja, lai viņa vārdus kāds dzird, mis Čerela.

— Tam es nepiekrītu. Manuprāt, viņš gribēja.

Jūls paraustīja plecus. Viņa seja pauda sarūgtinājumu. Dinijai patika šis komiskais neglītenis.

— Bet viņš noteikti negribēja, lai jūs to dzirdētu.

— Tieši man to vajadzēja dzirdēt. Misters Dezerts nebūt nevēlas tik ļoti, lai ļaudis redz mūs kopā. Es esmu tā, kas viņu spiež tā rīkoties.

— Es iegriezos pie jūsu tēvoča tāpēc, ka zinu — ja Džeks neko nerunā, tad stāvoklis nopietns. Es viņu pazīstu jau ilgi.

Dinija stāvēja klusēdama. Sārtums viņas vaigos bija pārvērties divos sarkanos plankumos. Abi vīrieši blenza viņā, acīm redzot, domādami, ka meitene ar rudzupuķu zilām acīm, smuidru augumu un tik skaistiem matiem nemaz neiederas šai notikumā. Viņa klusu jautāja:

—     Ko es varētu darīt, tēvoci Lorens?

—     Tiešām nesaprotu, mana dārgā, ko šobrīd var darīt. Jūls sacīja, ka Džeks, viņam aizejot, posies uz Roistonu. Varbūt mēs abi ar tevi rīt varētu aizbraukt pie viņa. Viņš ir dīvains cilvēks; ja viņš nebūtu tik vecmodīgs, tad es tā neraizētos. Šādi notikumi parasti izbeidzas paši no sevis.

Dinija apvaldīja pēkšņas trīsas.

— Ko tu gribi sacīt ar vārdu «vecmodīgs»? Sers Lorenss paskatījās uz Jūlu un atbildēja:

— Neviens no mums nevēlas kļūt smieklīgs. Divkaujas starp angļiem, cik man zināms, nav notikušas jau septiņdesmit vai astoņdesmit gadus, taču Džeks ir dzīvs anahronisms. īstenībā mēs pat nezinām, ko domāt. Muļķošanās nav viņa dabā, tiesāšanās tāpat, bet nav ticams, ka viņš atstās visu bez sekām.

— Vai tiešām viņš pārdomājis nesapratīs, ka ir vairāk vainīgs nekā Vilfrīds? — Dinija iekaisusi izsaucās.

— Nē, to viņš nesapratīs, — Jūls atbildēja. — Ticiet man, mis Čerela, šis notikums mani ļoti apbēdinājis.

Dinija palocījās.

—    Manuprāt, bija ļoti laipni no jūsu puses ierasties; pateicos jums!

—    Kā tev šķiet, — sers Lorenss domīgi vaicāja, — vai tu varētu pierunāt Dezertu atvainoties Maskemam?

«Tad tāpēc es biju viņiem vajadzīga!» Dinija nodomāja.

— Nē, tēvoci, es nevaru — es nevaru pat lūgt viņu to darīt. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš to nedarīs.

— Saprotu, — sers Lorenss drūmi noteica. Palocījusies pret Jūlu, Dinija izgāja no kabineta.

Holā viņai šķita, ka redz cauri sienām, kā abi vīrieši

atkal rausta plecus, redz satraukumu viņu satumsušajās sejās. Viņa iegāja savā istabā. Atvainošanas! Atceroties Vilfrīda moku un ciešanu pilno seju, viņa sašuta, jau iedomājoties vien par atvainošanos. Viņam prātā nenāks tā rīkoties, jo katrs mājiens uz mazdūšību viņu tā uztrauc! Viņa nelaimīga staigāja pa istabu, tad paņēma Vilfrīda ģīmetni. Mīļotā seja lūkojās viņā ar skeptisku vienaldzību, kā jau fotogrāfija. Patvaļīgs, nenosvērts, lepns, pašmīlīgs, dziļi pretrunīgs raksturs, bet ļauns un gļēvs — nekad!

«Mans dārgais!» viņa domās noteica un nolika fotogrāfiju.

Viņa piegāja pie loga un izliecās ārā. Skaists vakars — Askotas sacīkšu nedēļas piektdiena, pirmā no tām divām nedēļām, kad Anglijā gandrīz vienmēr ir jauks laiks. Trešdien bija īsti grēku plūdi, bet šodien skaidri jūtams, ka vasara beidzot iestājusies. Lejā piebrauca mašīna — tēvocis un krustmāte devās kaut kur viesos. Viņi iznāca ārā, Blors palīdzēja viņiem iesēsties un mirkli noskatījās nopakaļ. Tagad saime ieslēgs radio. Kā tad! Pareizi! Dinija atvēra durvis. Lielā opera! «Rigoleto»! Nodeldēto melodiju vīteri plūda augšup, atgādinādami savu bravūrīgo laikmetu, kurš, likās, labāk par tagadējo prata izpaust nepadevīgu siržu kvēli.

Gongs! Viņa negribēja iet lejā ēst, bet baidījās apbēdināt Bloru un Ogastīnu. Aši nomazgājusies, viņa, tāpat nepārģērbusies, nogāja ēdamistabā.

Kamēr Dinija ēda, viņa kļuva aizvien nemierīgāka, it kā sēdēšana uz vietas un nodošanās vienai darbībai tikai saasinātu bailes. Divkauja! Kaut kas fantastisks — mūsu dienās! Un tomēr — tēvocis Lorenss ir asredzīgs, un Vilfrīds tādā noskaņojumā, ka gatavs uz visu, lai pierādītu savu bezbailību. Vai Francijā divkaujas aizliegtas? Paldies dievam, ka viņai ir nauda. Nē! Tas ir stulbums! Cilvēki tepat jau veselu gadsimtu ir nesodīti lamājuši cits citu. Nav labi celt paniku; rīt viņa brauks līdzi tēvocim Lorensam un parunās ar šo vīru. Lai cik tas dīvaini, bet viss notiek viņas dēļ. Ko darītu viņas tuvinieki — tēvs, brālis un tēvocis Adriāns, ja kādu no viņiem nosauktu par gļēvuli un nelieti? Ko viņi varētu darīt? Ķerties pie pātagas, laist darbā dūres, sūdzēties tiesā — kādi nožēlojami, rupji, neglīti līdzekļi! Un pirmo reizi viņa sajuta, ka Vilfrīds rīkojies nepareizi, lietodams tādus vārdus. Bet vai viņam nebija tiesības atbildēt ar pretsitienu? Protams, bija! Viņa atkal redzēja, kā Vilfrīds atmet galvu un nosaka: «Tā ir labāk!»

Padzērusi kafiju, viņa piecēlās un iegāja viesistabā. Uz dīvāna mētājās krustmātes izšuvums, un Dinija izklaidīgi aplūkoja to. Sarežģīts, senlaicīgs franču raksts, kam vajag daudz krāsainu dzīparu: pelēki trusīši šķelmīgi lūkojas uz ērmīgiem, dzelteniem gara auguma suņiem, kuri attupušies uz vēl dzeltenākām pakaļkājām; viņiem sarkanas acis un izkārtas mēles; apkārt lapas un ziedi, šur tur pa putnam, viss uz brūna vilnas fona. Desmitiem tūkstošu dūrienu, un, kad izšuvums būs pabeigts, to paliks zem stikla uz maza galdiņa, un tur tas paliks vēl tad, kad visi būs miruši un neviens nezinās, kas to darinājis. Tout lasse, tout passe! «Rigoleto» mūzika joprojām plūda augšup no pagrabstāva. Nudien, Ogastīna pārdzīvo kādu drāmu, ja spējīga noklausīties veselu operu.

La Donna й mobile!

Dinija paņēma grāmatu, Harietas Vilsones memuārus, — sējumu, kurā neviens nevarēja lepoties ar sevišķu tikumību, atskaitot autori, kura laikam bija tāda tikai savā iztēlē — gaisīga, asprātīga, pievilcīga un iedomīga koķete ar mīkstu sirdi un vienu īstu aizraušanos dažādo mīlas dēku virtenē.

La Donna й mobile! Ķircinošā melodija cēlās augšup draiska un vaļīga, it kā tenors jau būtu sasniedzis savu Meku. Mobile! Nē! To drīzāk var sacīt par vīriešiem, nevis par sievietēm. Sievietes nemainās. Mīl un pazaudē mīļoto — gadās arī tā. Dinija sēdēja aizvērtām acīm, kamēr izgaisa pēdējā skaņa, un tad devās pie miera. Nakti viņu vajāja ļauni sapņi, bet no rīta pamodināja kāda balss:

—    Jūs sauc pie telefona, mis Dinij.

—    Mani? Kā tā? Cik pulkstenis?

—    Pusastoņi, mis.

Viņa satrūkusies uzslējās sēdus. — Kas man zvana?

— Viņš neteica savu vārdu, mis, bet viņš grib runāt tieši ar jums.

«Vilfrīds!» viņa nodomāja, izlēca no gultas, uzrāva rītatērpu un kurpes un metās lejā.

— Es klausos. Kas runā?

— Staks, mis. Ļoti atvainojos, ka traucēju jūs tik agri, bet es domāju, ka tā būs labāk. Misters Dezerts, mis, aizgāja gulēt parastajā laikā, bet šorīt suns smilkstēja viņa istabā, un es iegāju un redzu, ka viņš nemaz nav licies gulēt. Viņš izgājis no mājām ļoti agri, jo es biju nomodā jau ap pusseptiņiem. Es nebūtu traucējis jūs, mis, bet man nepatika vakar vakarā viņa izskats… Vai jūs varat mani sadzirdēt, mis?

—    Jā. Vai viņš paņēmis kaut ko līdzi?

—    Nē, mis.

—    Vai vakar viņu kāds neapmeklēja?

—    Nē, mis. Bet ap pusdesmitiem viņam atnesa kādu vēstuli. Viņš bija noskaities, mis, kad ienesu viņam viskiju. Varbūt tur nekā nav, bet kad tik pēkšņi… Vai jūs dzirdat, mis?

—    Es tūliņ apģērbšos un aizskriešu pie jums. Stak, vai jūs varat pasūtīt man taksi vai noīrēt mašīnu, kamēr es te uzkavēšos?

— Es dabūšu mašīnu, mis.

— Vai viņš nevarēja tikt uz kādu vilcienu, kas iet uz kontinentu?

—    Pirms pulksten deviņiem ne, mis.

—    Es būšu pie jums, cik ātri vien varēšu.

— Labi, mis. Neraizējieties, mis, varbūt viņam iegribējās izstaigāties vai ko citu.

Dinija nolika klausuli un uzskrēja augšā.

XXIV NODAĻA

Vilfrīda mašīna, kuras benzīna tvertni viņš bija lūdzis piepildīt līdz malām, grandēdama vilkās augšup Haverstokhilā, Spanjardrodas virzienā. Viņš paskatījās pulkstenī. Līdz Roistonai četrdesmit jūdzes — pat ar šo kratīkli viņš tur ieradīsies jau pulksten deviņos! Viņš izvilka no kabatas vēstuli un pārlasīja to vēlreiz.

«Liverpulstrītas stacija, piektdien.

Ser, Jūs pats piekritīsiet, ka šīsdienas incidents nevar palikt bez noslēguma. Tā kā likuma varā nav sniegt man pienācīgu gandarījumu, tad brīdinu, ka publiski izpļaukāšu Jūs, kur un kad vien sastapšu, ja vien Jūs nepasargās dāmas klātbūtne.

Jūsu padevīgais

Dž. Maskems.

«Dzelkšņājs», Roistona.»

«Kad un kur vien sastapšu, ja Jūs nepasargās dāmas klātbūtne!» Tas notiks drīzāk, nekā tas kustonis domā! Žēl tikai, ka viņš gados krietni vecāks!

Mašīna bija sasniegusi kalna galu un nu traucās pa tukšo Spanjardrodu. Agrīnā rasotā rīta ainava bija dzejnieka ievērības cienīga, bet Vilfrīds bija atzvēlies pakaļējā sēdeklī, neko neredzēdams, iegrimis domās. Vismaz reiz varēs atmaksāt! Šis tips vairs ilgāk neņirgāsies par viņu. Vilfrīdam nebija nekādu plānu, viņš tikai alka drīzāk satikt Maskemu — pirmā iespējamā mirklī pēc vārdiem: «Ja Jūs nepasargās dāmas klātbūtne»! Vai tad viņš, Vilfrīds, kādreiz slēpies aiz sieviešu brunčiem? Žēl, ka nevar būt runas par īstu divkauju! Smadzenēm joņoja cauri visādi divkauju apraksti. Mīlulis, Bazarovs, Dr. Slammers, sers Luciuss O'Trigers, d'Artanjans, sers Tobijs, Vinkls — visi šie izdomātie personāži, kuru dēļ lasītāji tā iecienījuši divkaujas. Banku aplaupīšanas un divkaujas — tie ir divi briljanti melodrāmas kronī. Diemžēl to laiks jau pagājis. Viņš bija noskuvies — gan tikai ar aukstu ūdeni! — un apģērbies visai rūpīgi, it kā nemaz nesteigtos uz pašu vulgārāko plūkšanos. Dendijs Džeks Maskems — un brutāla izkaušanās! Ļoti amizanti! Mašīna granda un čīkstēja, apbraucot retos tirdziniekus un piena vedējus, un Vilfrīds sēdēja, snauzdams pēc bezmiegā aizvadītās nakts. Viņi pabrauca garām Bārnetai un Hetfīldai, Velvingārdensitijas apvidum, Nebvortai, Stīvenedžas, Greivlijas un Boldokas garumā izstieptajiem ciematiem. Caurspīdīgajā miglā mājas un koki atgādināja rēgus. Pastnieki, kalpones uz lieveņiem, puikas, kas šur tur jādelēja zirgus, šad tad kāds agrīns Velosipēdists — tie vienīgie likās esam pasaulē. Un ar dzēlīgu smīnu uz lūpām, pievēris acis, Vilfrīds atzviļus gulēja, atspēris kājas pret priekšējo sēdekli. Viņam nevajadzēs rīkot scēnas vai uzsākt kautiņu. Viņam tikai jāierodas, kā vēstulē minēts, lai viņu nevajag meklēt. Mašīna palēnināja gaitu.

— Mēs esam Roistonā, ser. Kur vēlaties, lai jūs aizved?

— Pieturiet pie viesnīcas.

Šoferis brauca tālāk. Rīta saule pieņēmās spožumā. Viss bija skaidri saredzams, arī apaļo, augsti sakuplojušo bērzu lapotne. Zālainajā nogāzē pa labi Dezerts ieraudzīja veselu baru ar segām apklātu sacīkšu zirgu, kuri lēni atgriezās mājup no rīta izjādes. Mašīna iebrauca ciemata garajā ielā un apstājās gandrīz tās galā pie viesnīcas. Vilfrīds izkāpa ārā.

— Iebrauciet mašīnu garāžā. Jums vajadzēs vest mani atpakaļ.

— Labi, ser.

Vilfrīds iegāja viesnīcā un pasūtīja brokastis. Pulkstenis tieši deviņi! Ēzdams viņš apvaicājās viesmīlim, kur atrodas «Dzelkšņājs».

— Gara, zema ēka mazliet atpakaļ pa labi, ser, bet, ja vēlaties satikt misteru Maskemu, tad jums tikai jāiziet ārā pie vārtiem. Kad būs piecas minūtes uz vienpadsmitiem, viņš pajās garām uz sava ponija; tais dienās, kad nav sacīkšu un viņš jāj uz fermu, pēc viņa var uzstādīt pulksteni.

— Pateicos, tas man aiztaupīs liekas pūles.

Kad no desmitiem trūka piecas minūtes, viņš, smēķēdams cigareti, ieņēma pozīciju pie vārtiem. Cieši sajozies, dzēlīgi smīnēdams, viņš nekustēdamies stāvēja; atmiņā atkal un atkal atausa aina, kā Toms Soijers un labi ģērbtais zēns met lokus viens ap otru, stingri ievērojot izstrādāto apvainošanas rituālu, pirms metas uzbrukumā. Šodien nekāds rituāls netiks ievērots! «Ja es varēšu notriekt viņu zemē, tad tā arī darīšu!» viņš domāja. Mēteļa kabatās sabāztās rokas savilkās dūrēs; arēji viņš šķita nekustīgs kā vārtu stabs, pret ko viņš bija atspiedies; seju aizplīvuroja cigaretes dūmi. Viņš apmierināts konstatēja, ka šoferis tērzē ar kādu citu šoferi pagalmā, otrpus ielas kāds vīrs mazgā logus un tepat blakus atrodas miesnieka ratiņi. Maskems nevarēs aizbildināties, ka sastapšanās nav bijusi publiska. Ja viņi abi nav trenējušies boksā kopš skolas gadiem, tad tā būs vienkārša izplūkšanās; jo vairāk izredžu piekaut vai tikt piekautam! Saule bija pakāpusies pāri koku galotnēm un iespīdēja Vilfrīdam sejā. Viņš pavirzījās soli tālāk, lai pasildītos tās staros. Saule — viss labais dzīvē nāk no tās! Pēkšņi viņš iedomājās Diniju. Dinijai saule nebūt nav tas, kas viņam. Varbūt viņš sapņo un Dinijas nemaz nav? Bet varbūt tiklab Dinija, kā visa šī Anglijas jezga ir tikai rupja modināšana no miega? Dievs to zina! Viņš noskurinājās un ieskatījās pulkstenī. Trīs minūtes pāri desmitiem, un, kā viesmīlis bija teicis, ielas galā parādījās jātnieks — nosvērts, solīds, ērti sēdēdams uz maza, labi kopta kustoņa. Viņš jāja aizvien tuvāk, neko nemanīdams. Tad jātnieka skatiens pārslīdēja pār vārtiem, galva pasitās augšup. Viņš pacēla roku pie platmales, apturēja poniju, apsvieda to un aizauļoja atpakaļ.

«Hm!» Vilfrīds nodomāja. «Aizsteidzās pēc pātagas!» Ar izsmēķētās cigaretes galu viņš aizdedzināja otru cigareti. Balss aiz muguras ierunājās:

—   Ko es jums teicu, ser? Misters Maskems ir klāt.

—   Šķiet, viņš kaut ko aizmirsis.

— Nu, viņš ir akurāts kā reti kāds, — viesmīlis sacīja. — Stāsta, ka savā zirgu audzētavā viņš esot īsts vācietis kārtības ziņā. Re, viņš jāj atpakaļ; ātri tika galā, vai ne?

Maskems jāja rikšiem. Jardus trīsdesmit no Vilfrīda viņš apturēja poniju un nolēca zemē. Vilfrīds dzirdēja viņu uzsaucam ponijam:

— Betij! Stāvi!

Vilfrīda sirds sāka dauzīties, rokas kabatās cieši sažņaudzās; viņš joprojām balstījās pret vārtiem. Viesmīlis bija atkāpies, bet ar acu kaktiņu Vilfrīds redzēja, ka viņš stāv viesnīcas durvīs, gribēdams novērot paša nokārtoto sastapšanos. Šoferi aizvien vēl turpināja savas bezgalīgās sarunas, bodnieks aizvien vēl tīrīja logus, miesnieka palīgs pienāca pie ratiņiem. Maskems lēni tuvojās ar pātagu rokā.

«Tūliņ sāksies!» Vilirīds domāja.

Trīs jardus atstatu Maskems apstājās.

— Vai esat gatavs?

Vilfrīds izvilka rokas no kabatām, izmeta no lūpām cigareti un pamāja. Pacēlis pātagu, garais stāvs lēca uz priekšu. Cirtiens krita, tad Vilfrīds saķērās ar pretinieku. Viņš sagrāba Maskemu tik cieši, ka pātagu vairs nevarēja lietot, un Maskems nometa to zemē. Saķērušies viņi pasvērās atpakaļ uz vārtu pusi, tad kā norunājuši palaida viens otru vaļā un atvēzējās. Tūliņ bija skaidrs, ka abi aizmirsuši kaušanās paņēmienus. Abi bruka viens otram virsū nemākulīgi, taču nešpetnā niknumā. Vienam bija pārsvarā augums un svars, otram jaunība un veiklība. Iekaisumā sitot un saņemot sitienus, Vilfrīds tomēr manīja, ka apkārt salasās bariņš ļaužu — viņi sagādā publikai laika kavēkli! Viņu sadursme bija tik strauja, neganta un klusa, ka tā šķita ietekmējam arī skatītājus, un pūlī bija dzirdama tikai murmināšana. Abiem drīz vien bija pārsistas lūpas un tecēja asinis, abiem drīz vien trūka elpas, un viņi grīļojās. Pagalam aizelsušies viņi atkal sakrita kopā un stāvēja līgodamies, mēģinādami nogrābt viens otru pie rīkles.

— Sadodiet viņam, mister Maskem! — kāds iesaucās. Vilfrīds kā uzmundrināts izrāvās un atlēca sānis;

Maskema dūre trāpīja viņam krūtīs, kad viņš metās uz priekšu, bet viņš paspēja sakļaut izstieptās rokas ap pretinieka kaklu. Viņi ilgi mīņājās, tad nogāzās zemē. Atkal kā pēc norunas viņi atlaida rokas un uzķepurojās kājās. Mirkli viņi stāvēja elsdami un nikni blenza viens otra, grasīdamies atsākt kautiņu. Tad abi atskatījās. Maskema asiņainā seja pārvērtās un sastinga, rokas nolaidās un paslēpās kabatās, viņš aizgriezās un metās projām. Pēkšņi Vilfrīds saprata visu. Otrpus ielas vaļējā mašīnā stāvēja Dinija; ar vienu roku viņa aizsedza acis pret sauli, otru turēja pie lūpām. Arī Vilfrīds krasi apsviedās un iegāja viesnīcā.

XXV NODAĻA

Kamēr Dinija saģērbās un skrēja pa gandrīz tukšajām ielām, viņas domas drudžaini darbojās. Vakar atnestā vēstule droši vien nozīmēja, ka Maskems ir par iemeslu Vilfrīda šārīta agrajām gaitām. Un, tā kā Vilfrīds nozudis kā adata siena kaudzē, tad pareizāk būs sākt meklējumus no otra gala. Nav nozīmes gaidīt, kamēr tēvocis apmeklē Džeku Maskemu. Tikpat labi viņa pati var to izdarīt, varbūt tas būs pat pareizāk. Bija jau astoņi, kad viņa sasniedza Korkstrītu un tūliņ jautāja:

—    Vai misteram Dezertam ir revolveris, Stak? — Jā, mis.

—    Vai viņš paņēmis to līdzi?

—    Nē.

—    Es jautāju tāpēc, ka vakar viņam bija ķilda. Staks nobraucīja neskūto zodu.

—    Es nezinu, kur jūs brauksiet, mis, bet vai man nevajadzētu braukt līdzi?

—    Domāju, būs labāk, ja jūs pārbaudīsiet, vai viņš nav nopircis biļeti uz Duvru.

—    Labi, mis, es paņemšu suni un aiziešu uz staciju. — Vai tā mašīna ir man, kas stāv ārā?

—    Jā, mis. Vai nolaist virsu?

—    Jā, jo vairāk gaisa, jo labāk.

Kalpotājs pamāja ar galvu; Dinijai šķita, ka viņa acis un deguns kļuvuši vēl lielāki un izteiksmīgāki.

—    Ja es pirmais ko uzzināšu par misteru Dezertu, kā es dabūšu jūs rokā, mis?

—    Es ieiešu Roistonas pastā apvaicāties pēc telegrammas. Man jābrauc uz turieni pie kāda mistera Maskema. Ķilda bija ar viņu.

— Vai esat ko ēdusi, mis? Atļaujiet pasniegt jums tasīti tējas.

— Es jau padzēru tēju, pateicos. — Šie mazie meli palīdzēja ietaupīt laiku.

Brauciens pa nepazīstamu ceļu šķita bezgalīgs, jo Diniju vajāja tēvoča vārdi: «Ja Džeks nebūtu tik vecmodīgs, tad es tā neraizētos… Viņš ir dzīvs anahronisms.» Un ja nu šobrīd kādā piemērotā vietā — Ričmondas parkā, Kenvudā vai kur citur viņi abi nododas senlaicīgajai goda kodeksa spēlei! Viņa iztēlē redzēja šo ainu: Džeks Maskems, slaids, nosvērts; Vilfrīds, cieši savilcis jostu, izaicinošs; visapkārt koki, ūbeles dūdo, viņu rokas lēni ceļas uz augšu!… Jā, bet kas teiks komandas vārdus? Un pistoles! Mūsu laikos cilvēki nestaigā apkārt ar duelantu pistolēm kabatās. Un, ja tas būtu paredzēts, Vilfrīds noteikti būtu paņēmis savu revolveri. Bet ko viņa sacīs, sastapusi Maskemu mājās? «Lūdzu, neņemiet ļaunā, ka jūs nosauca par gļēvuli un nelieti! Šie vārdi bija tikai laipnības pierādījums.» Vilfrīds nedrīkst uzzināt, ka viņa mēģinājusi iejaukties. Tas var vēl dziļāk ievainot viņa lepnumu. Aizvainots lepnums! Vai ir vēl vecāks, dziļāks, neuzveicamāks un reizē dabiskāks un piedodamāks iemesls visādām nelaimēm? Jā, apziņa, ka esi nepareizi rīkojies. Pakļāvušies jūtām, kas nepadodas ne saprātam, ne likumam, Dinija nebūt nemīlēja Vilfrīdu mazāk tāpēc, ka viņš nepareizi rīkojies, kaut gan labi redzēja viņa vājības. Pat kopš viņas tēva vārdi: «Vai anglis var atteikties no ticības, ja viņam draud ar pistoli,» — bija aizskāruši kādu stīgu viņas dvēseles dzīlēs, viņa tomēr apzinājās, ka mīla šķir viņu no ieaudzinātā priekšstata par to, kādam jābūt īstam anglim.

Šoferis apstājās pārbaudīt pakaļējo riepu. No dzīvžoga uzplūda spēcīga plūšu ziedu smarža, un Dinija aizvēra acis. Šie baltie, smaržainie ziedi! Šoferis iekāpa mašīnā, un tā ar strauju rāvienu sāka kustēties. Vai dzīve vienmēr tā raus viņu projām no mīlas? Vai viņa nekad nebaudīs mieru un laimi tās klēpī?

«Sasodītā grūtsirdība!» viņa nodomāja. «Man taču tagad jāpārslēdzas uz Žokejkluba stilu.» Roistona bija klāt, un. viņa sacīja:

—   Lūdzu, pieturiet pie pasta.

—   Klausos, lēdij!

Telegrammas nebija, un viņa apvaicājās, kur atrodas mistera Maskema māja. Pastmeistariene paskatījās pulkstenī.

— Gandrīz iepretim, mis, bet, ja gribat satikt misteru Maskemu, tad — viņš nupat pajāja garām. Viņš droši vien jāja uz savu zirgu fermu — cauri ciematam un tad pa labi.

Dinija iesēdās mašīnā, un viņi lēni brauca uz priekšu.

Vēlāk viņa vairs neatcerējās, kas pirmais bija iedomājies apturēt mašīnu — šoferis vai viņa, jo, kad šoferis atskatījās un sacīja: — Izskatās tīri pēc plūkšanās, mis, — viņa jau bija piecēlusies stāvus mašīnā, lai varētu saredzēt pāri ļaužu bariņam uz ceļa. Viņa pilnīgi skaidri redzēja notrieptās, asinīm noplūdušās sejas, sitienu krusu, aizelsušos, grīļojošos cīnītāju stāvus. Viņa jau bija atvērusi durtiņas, bet, pēkšņi iedomājusies: «Vilfrīds man to nekad nepiedos!» — aizcirta atkal tās ciet un stāvēja ar vienu roku virs acīm, ar otru aizsegusi muti, apzinādamās, ka arī šoferis piecēlies kājās.

— Liekas, tas ir pa nopietnam! — viņa dzirdēja šoferi atzinīgi nosakām.

Cik dīvains, cik mežonīgs izskatījās Vilfrīds! Taču ar dūrēm vien viņi nevar viens otru nosist! Reizē ar pārbīli pamodās kas līdzīgs sajūsmai. Vilfrīds pats ieradies, pats meklējis cīņu! Taču katrs sitiens likās trāpām viņas pašas ķermeni, katrs tvēriens un kustība šķita viņas pašas.

— Un neviena nolāpīta policista! — šoferis sacīja atskatīdamies. — Zvel viņam! Es deru uz jauno!

Dinija redzēja, ka viņi atraujas viens no otra, tad Vilfrīds metās uz priekšu, izstiepis rokas; viņa dzirdēja nodunam Maskema dūri pret Vilfrīda krūtīm; redzēja abus saķeramies, grīļojamies un pakrītam, tad pieceļamies un elsojam, naidīgi mērījot viens otru ar skatieniem. Viņa redzēja, ka Maskems viņu pamana, pēc tam arī Vilfrīds; abi izšķīrās, viss bija galā.

—   Tas nu gan žēl! — šoferis noteica.

—   Dinija atslīga sēdeklī un klusi lūdza:

—   Brauksim tālāk!

Projām! Tikai projām! Pietiek jau ar to, ka abi viņu redzējuši!

—   Pabrauksim mazliet uz priekšu, tad griezīsimies atpakaļ uz Londonu. — Viņi taču neatsāks otrreiz!

Rokas viņiem nav diez cik stipras, mis, bet dūša gan liela!

Dinija pamāja. Viņas roka joprojām aizsedza muti, jo lūpas drebēja. Šoferis paskatījās uz viņu.

— Jūs esat tīri bāla, mis, — nujā, dikti daudz asiņu! Vai nepieturēsim kaut kur — iedzeriet kādu lāsīti konjaka.

—   Šeit gan ne, — Dinija sacīja, — nākošajā ciematā.

—   Boldokā. Labi! — un viņš piedeva gāzi.

Kad viņi atkal brauca garām viesnīcai, pūlis bija izklīdis. Divi suņi, logu tīrītājs un polismens bija vienīgās dzīvās radības.

Boldokā viņa pabrokastoja. Liekas, viņai vajadzēja justies atvieglotai, ka eksplozija jau aiz muguras, bet pārsteidzošā kārtā viņu māca drūmas priekšnojautas. Vilfrīds būs nikns, viņš domās, ka Dinija ieradusies viņu aizsargāt! Viņas ierašanās pārtrauca cīņu, viņa bija redzējusi abus piekautus, asiņainus, zaudējušus pašcieņu. Viņa nolēma neteikt nevienam, kur bijusi un ko redzējusi, — pat Stakam un tēvocim ne.

Tomēr tik civilizētā zemē tāda piesardzība ir veltīga. Spilgts, kaut ne visai precīzs apraksts «par sadursmi Roistonā starp labi pazīstamo sugas zirgu audzētāju misteru Džeku Maskemu, lorda Čārlza Maskema — baroneta brālēnu un augstdzimušo Vilfrīdu Dezertu, lorda Maliona jaunāko dēlu un poēmas «Leopards» autoru, kura nesen radījusi tādu sensāciju,» parādījās to pašu dienu «Evening Sun» vakara izdevumā ar virsrakstu «Dūru cīņa augstākajās aprindās». Rakstam netrūka temperamenta un iztēles, un tas noslēdzās šādi: «Runā, ka ķildas iemesls ir mistera Maskema cenšanās panākt mistera Dezerta izslēgšanu no kāda zināma kluba. Šķiet, misters Maskems cēlis iebildumus pret mistera Dezerta sastāvēšanu klubā pēc viņa publiskās atzīšanās, ka poēmas «Leopards» pamatā ir viņa personīgie pārdzīvojumi. Sadursme, bez šaubām, bija augstā līmenī, taču tā nevar vienkāršajos ļaudīs modināt cieņu pret augstdzimto aristokrātiju.»

Vakariņu laikā tēvocis nolika Dinijai avīzi priekšā bez komentāriem. Izlasījusi viņa sastinga, kamēr tēvocis ievaicājās:

— Vai tu biji tur, Dinij?

«Gaišredzīgs kā vienmēr!» viņa nodomāja; lai gan viņa bija jau ieradusi izvairīties no patiesības, tomēr atklāti sameloties neiedrošinājās. Viņa pamāja.

— Kas tur ir? — lēdija Monta jautāja.

Dinija pastūma avīzi tuvāk krustmātei, kura izlasīja rakstu, piemiegusi acis, jo bija tālredzīga.

—   Kurš uzveica, Dinij?

—   Neviens. Viņi pārtrauca kautiņu.

—   Kur ir Roistona?

—   Kembridžšīrā.

—   Kāpēc?

To nezināja ne Dinija, ne sers Lorenss.

—   Vai viņš paņēma tevi uz segliem, Dinij?

—   Nē, dārgā. Es tur nejauši braucu garām.

— Reliģija iesveļ kaislības, — lēdija Monta nomurmināja.

— Tā ir, — Dinija sagrauzta piekrita.

— Vai viņi pārtrauca kautiņu, tevi ieraudzījuši? — sers Lorenss jautāja.

— Jā.

— Tas man nepatīk. Labāk būtu, ja viņus būtu apvaldījis polismens vai viens būtu notriecis otru gar zemi.

— Es nemaz negribēju, lai viņi mani ierauga.

—   Vai tu satiki viņu pēc tam? Dinija papurināja galvu.

—   Vīrieši ir uzpūtīgi, — krustmāte noteica. Tā šī saruna beidzās.

Staks piezvanīja pēc vakariņām, ka Vilfrīds pārbraucis, bet Dinija instinktīvi juta, ka labāk nemēģināt viņu satikt.

Pēc bezmiega nakts viņa ar rīta vilcienu ieradās Kondafordā. Bija svētdiena un visi aizgājuši uz baznīcu. Dinija jutās dīvaini atsvešinājusies no ģimenes. Kondaforda smaržoja kā senāk, izskatījās kā senāk, tie paši cilvēki darīja to pašu, ko vienmēr, un taču viss likās citāds. Pat skotu terjers un spanieli apostīja Diniju neuzticīgi, it kā šaubītos, vai viņa ir šejieniete.

«Es tiešām esmu sveša!» viņa domāja. «Ja manas sirds te nav, tad nav arī manis pašas!»

Džīna pārnāca pirmā, jo lēdija Čerela todien gāja pie dievgalda, ģenerālis bija palicis saskaitīt ziedojumus, bet Hjūberts iegriezies apskatīt ciemata kriketa laukumu. Džīna atrada Diniju sēžam pie vecā saules pulksteņa iepretim gaiļapiešu dobei. Noskūpstījusi svainieni, Džīna mirkli aplūkoja viņu, pirms sāka runāt.

— Saņemies, mana dārgā, citādi ar tevi būs bēdīgi, tas ir skaidrs.

— Es neesmu ēdusi lenču, — Dinija atbildēja.

— Es tāpat. Kādreiz domāju, ka mana tēva svētrunas ir tīrā mocība, kaut es tās krietni īsināju, bet šejienes mācītājs! .. .

— Jā, viņam derētu «aplauzt ragus».

Džīna atkal brītiņu klusēja, cieši vērdamās Dinijai sejā.

— Dinij, es esmu pilnīgi tavā pusē. Precies, cik drīz vari, un brauciet abi projām.

Dinija pasmaidīja.

— Lai precētos, tad ar viena gribu vien nepietiek.

— Vai tas taisnība, kas rakstīts šārīta avīzē par kautiņu Roistonā?

—   Gluži gan ne.

—   Bet kautiņš bija?

—   Jā.

—   Kas to uzsāka?

—   Es. Neviena cita sieviete te nav iejaukta.

—   Dinij, tu esi stipri pārvērtusies.

—   Vairs neesmu tik mīlīga un lādzīga, jā?

— Kā gribi! — Džīna atteica. — Ja tev patīk tēlot mīlas sagrauztu būtni, tad tēlo vien!

Dinija notvēra viņu aiz svārkiem. Džīna nometās ceļos un apskāva Diniju.

—   Tu biji mans vienīgais atbalsts grūtā brīdī. Dinija iesmējās.

—   Ko saka tēvs un Hjūberts?

—   Tēvs nesaka neko, tikai rāda drūmu seju. Hjūberts daudzina: «Mums kaut kas jādara» vai «Tas ir pāri pār mēru!».

—   Nav vairs svarīgi, — Dinija pēkšņi noteica, — man jau viss aiz muguras.

—   Tu gribi sacīt, ka nezini, ko viņš darīs? Protams, viņš darīs to, ko tu gribēsi.

Dinija atkal iesmējās.

— Tev laikam bailes, ka viņš var aizbēgt un atstāt tevi? — Džīna iejautājās pārsteidzošā gaišredzībā un atsēdās uz zemes, lai labāk varētu redzēt Dinijas seju. — Protams, to viņš var. Vai tu zini, ka es apmeklēju viņu?

— Tā?

— Jā, bet es neko nepanācu. Es nevarēju izteikt ne vārda. Viņš ir ļoti valdzinošs, Dinij.

— Vai Hjūberts tevi sūtīja?

—   Nē, es to izdarīju uz savu galvu. Es gribēju viņam pateikt, ko par viņu domās, ja viņš apprecēs tevi, bet nevarēju, Domāju, ka viņš būs tev to pastāstījis, bet viņš droši vien baidījās, ka tas tevi uztrauks.

—   Nezinu, — Dinija atteica, un tā arī bija. Šobrīd viņai šķita, ka viņa vispār zina pārāk maz.

Džīna sēdēja klusēdama un plūkāja agri uzziedējušu pienenīti.

— Tavā vietā, — viņa beidzot sacīja, — es viņu ievestu kārdināšanā. Ja tu viņam atdotos, viņš nespētu tevi pamest.

Dinija piecēlās.

— Apstaigāsim dārzu un paskatīsimies, kas jau uzplaucis.

XXVI NODAĻA

Tā kā Dinija nebilda ne vārda par to, kas nodarbināja visu prātus, tad klusēja arī pārējie, un par to Dinija bija viņiem no sirds pateicīga. Viņa pavadīja mājās veselas trīs dienas, pūlēdamās noslēpt, cik dziļi nelaimīga jūtas. Vilfrīds nerakstīja, Staks nezvanīja. Protams, ja kaut kas būtu noticis, Staks noteikti būtu paziņojis. Ceturtajā dienā, juzdama, ka ilgāk neizturēs šo neziņu, Dinija piezvanīja Flērai un apvaicājās, vai nevarot aizbraukt pie viņiem.

Kad viņa pateica, ka aizbrauc, vecāki izskatījās kā noskumuši suņi, kurus saimnieks spiests pamest. Piederīgo mēmo pārmetumu bija daudz grūtāk panest nekā atklātu gremšanos.

Vilcienā viņai uzbruka bailes. Vai instinkts, kas lika gaidīt, kamēr Vilfrīds spers pirmo soli, piekrāpis viņu? Vai viņai nevajadzēja todien taisnā ceļā doties pie Vilfrīda? Iebraukusi Londonā, viņa pateica šoferim: — Uz Korkstrītu.

Vilfrīda nebija mājās, un Staks nezināja, kur viņa saimnieks atrodas. Kalpotāja izturēšanās likās dīvaini pārvērtusies, it kā viņš būtu nolēmis neiejaukties un atkāpties pie malas. Vai misters Dezerts vesels? Jā. Un kā klājas sunim? Ar suni viss kārtībā. Dinija aizbrauca satriekta. Arī Sausskvērā nebija neviena mājās; šķita, visi norunājuši atstāt viņu pilnīgā vientulībā. Viņa bija aizmirsusi Vimbldonas tenisa sacīkstes, zirgu izstādi un citus vasaras sezonas laika kavēkļus. Visas šīs izpriecas viņai likās tik tālas, ka viņa nesaprata, kā tās var cilvēkus aizraut.

Uzgājusi savā istabā, viņa uzrakstīja vēstuli Vilfrīdam. Klusēt nebija nozīmes, jo Staks taču pateiks, ka viņa atbraukusi.

Viņa rakstīja:

«Sausskvērā, Vestminsterā.

Jau kopš sestdienas mani mocīja šaubas — vai rakstīt Tev vai gaidīt, kamēr Tu man atrakstīsi. Dārgais, man prātā nenāca kaut kur iejaukties. Es braucu pie mistera Maskema, lai pateiktu viņam, ka es viena esmu vainīga pie tā, ko viņš tik aplam nosauca par bezkaunību. Nekad negaidīju, ka Tu būsi tur, jo diezin kā necerēju sastapt pat viņu. Lūdzu, ļauj man satikties ar Tevi.

Tava nelaimīgā Dinija.»

Viņa izgāja iemest vēstuli pastkastītē un atceļā sastapās ar Kitu, viņa mājskolotāju, suni un diviem krustmātes Elisonas bērniem. Bērni bija visai jautrā omā, Dinija jutās neērti, ka nevar piedalīties šai jautrībā, un visi iegāja Kita istabā dzert tēju. Drīz vien tur ienāca arī Maikls. Dinija reti bija redzējusi Maiklu kopā ar viņa mazo dēlu, un viņu valdzināja abu attieksmju lieliskā vienkāršība. Šķita pat diezgan grūti pateikt, kurš no viņiem vecākais, kaut zināms pārsvars augumā un atteikšanās no otras zemeņu ievārījuma devas runāja par labu Maiklam. Tais piecās dienās, kuras viņa bija pavadījusi bez Vilfrīda, šis bija laimīgākais brīdis. Pēc tam viņa iegāja Maiklam līdzi kabinetā.

— Vai kāda nelaime notikusi, Dinij?

Vilfrīda labākais draugs, vispiemērotākais cilvēks pasaulē, kam var uzticēties, un tomēr Dinija nezināja, ko viņam teikt! Tad pēkšņi viņa sāka runāt, atsēdusies Maikla atzveltnes krēslā, atbalstījusi elkoņus uz ceļgaliem, iespiedusi zodu plaukstās, nelūkodamās Maiklā, bet savā nākotnē. Maikls sēdēja uz palodzes, viņa seja pauda te sarūgtinājumu, te ironiju, viņš murmināja ko mierinošu. Nekam nebūtu nozīmes, Dinija runāja, ne sabiedrības domām, ne presei, pat viņas ģimenei ne, ja vien Vilfrīdā nebūtu šis dziļais, rūgtais pretrunīgums, šīs mūžīgās šaubas par savas rīcības pareizību, pastāvīgā nepieciešamība pierādīt citiem un galvenokārt sev, ka viņš nav gļēvulis. Tagad, kad Dinija bija devusi sev vaļu, viņai izlauzās arī dziļi slēptā apziņa, ka viņa staigā pa striegoni, kur katru brīdi var iegrimt bezdibenīgajā akacī, ko mānīgi noslēpj zaļās ūdens lēcas. Apklususi viņa bezspēcīgi atlaidās krēslā.

—   Bet, Dinij, vai tad viņš nemīl tevi? — Maikls maigi ievaicājās.

—   Es nezinu, Maikl; man šķita, ka mīl, bet nu es vairs nezinu. Un kas no manis ko mīlēt? Es esmu ikdienišķs cilvēks, bet viņš ne.

—   Mēs visi šķietam sev ikdienišķi. Es negribu tev glaimot, bet Vilfrīds man liekas ikdienišķāks par tevi.

— Ak nē!

— Ar dzejniekiem nepatikšanas vien ir, — Maikls nīgri noteica. — Ko lai mēs tagad darām?

Tovakar pēc pusdienām viņš pateica, ka iešot uz parlamentu, bet patiesībā devās uz Korkstrītu.

Vilfrīda nebija mājās, tāpēc Maikls palūdza Stakam atļauju uzgaidīt. Sēdēdams šai neparasti iekārtotajā, blāvi apgaismotajā telpā uz dīvāna, viņš klusībā rāja sevi par atnākšanu. Teikt, ka viņu sūtījusi Dinija, nebūtu vērts, turklāt tas nesaietos ar patiesību. Nē! īstenībā viņš taču ieradies noskaidrot, ja vien tas izdosies, vai Vilfrīds patiešām mīl Diniju. Ja nemīl, tad, jo ātrāk Dinija viņu aizmirsīs, jo labāk. Šķiršanās var iedragāt viņas sirdi, tomēr tas būs labāk nekā dzīties pakaļ maldugunīm. Maikls zināja vai vismaz iedomājās zinām, ka Vilfrīds nepieņems mīlu, ja nevarēs atbildēt ar pretmīlu. Pati lielākā nelaime Dinijai būtu savienot savu likteni ar Vilfrīdu un atklāt, ka vīlusies viņa jūtās. Uz maza galdiņa blakus dīvānam bija kopā ar viskija pudeli nolikts šāvakara pasts — divas vēstules, viena Dinijas rokrakstā. Durvis klusām pavērās, un ienāca suns. Apostījis Maikla bikses, viņš atgulās, uzlicis galvu uz ķepām un pievērsis acis durvīm. Maikls uzrunāja viņu, bet suns nelikās dzirdam — pareizi audzināts kustonis! «Gaidīšu līdz vienpadsmitiem,» Maikls nodomāja, bet tai pašā mirklī ienāca Vilfrīds. Viņam bija nobrāzts vaigs un plāksteris uz zoda. Suns priecīgi luncināja asti, kļaudamies saimniekam pie kājām.

— Liekas, plūkšanās nav bijusi pa jokam, vecais, — Maikls sacīja.

—   Tiesa. Viskiju?

—   Nē, pateicos.

Maikls noskatījās, kā Vilfrīds paņēma vēstules un uzgrieza muguru, atplēzdams tās.

«Man vajadzēja paredzēt, ka viņš tā izturēsies,» Maikls nodomāja, «un ka es neko neuzzināšu. Viņš būs spiests izlikties, ka mīl Diniju!»

Vilfrīds neatskatīdamies ielēja sev viskiju un izdzēra. Tad viņš pagriezās pret Maiklu.

— Nu?

Skarbais tonis un apziņa, ka ieradies pie drauga slepenos nolūkos, laupīja Maiklam drosmi, un viņš klusēja.

—   Ko tu gribi zināt? Maikls strupi atteica:

—   Vai tu mīli Diniju? Vilfrīds sāka smieties.

—   Nudien, Maikl!…

—   Es saprotu tevi, bet ilgāk tā nevar turpināties. Pie velna, Vilfrīd, man tomēr šķiet, ka vajag padomāt arī par Diniju.

—   Es to daru. — Vilfrīda seja bija tik satriekta un ciešanu pilna, ka Maikls nodomāja: «Tas ir tiesa.»

— Nu, tad pierādi to, dieva dēļ! Neļauj viņai beigties nost!

Vilfrīds pagriezās pret logu. Viņš runāja, neskatīdamies uz Maiklu.

— Tev nav bijis nepieciešamības pierādīt, ka neesi gļēvulis. Nemēģini arī! To nav iespējams izdarīt. Tas iespējams tad, kad tu to negribi, nevis otrādi.

—  Taisnība! Bet, dārgais, tā taču nav Dinijas vaina.

—  Tā ir viņas nelaime.

— Nu, un tad? Vilfrīds apsviedās apkārt.

— Pie velna, Maikl, vācies projām! Neviens nedrīkst jaukties te iekšā. Tas skar tikai mūs divus.

Maikls piecēlās un paķēra platmali. Vilfrīds bija pateicis tieši to, par ko viņš pats domāja.

—   Tev taisnība, — viņš pazemīgi sacīja. — Ar labu nakti, vecais. Tev ir labs suns.

—   Piedod, — Vilfrīds atsaucās, — es zinu, ka tu gribi mums labu, bet tu nevari palīdzēt. Neviens nevar. Ar labu nakti!

Maikls izgāja un, iedams lejup pa kāpnēm, jutās kā piekauts suns.

Kad viņš pārnāca mājās, Dinija bija uzgājusi augšā, bet Flēra gaidīja viņu. Viņam negribējās neko stāstīt, bet Flēra, uzmetusi viņam pārbaudošu skatienu, pateica: — Tu neesi bijis parlamentā, Maikl. Tu esi bijis pie Vilfrīda.

Maikls palocīja galvu.

—   Nu?

—   Nekas neiznāca.

—   Es tev to būtu varējusi pateikt jau iepriekš. Ja tu redzi vīrieti un sievieti ķildojamies uz ielas, ko tu dari?

—   Pāreju uz otru pusi, ja vien tas iespējams.

—   Redzi nu!

—   Bet viņi taču neķildojas!

—   Tiesa, bet viņiem ir pašiem sava pasaule, kur neviens nedrīkst iejaukties.

—   Vilfrīds man sacīja to pašu.

—   Tā tas arī ir.

Maikls blenza Flērā. Jā, pareizi. Arī viņai bija kādreiz pašai sava pasaule, un viņam tur nebija vietas.

— Tas bija muļķīgi no manas puses. Muļķis jau es esmu.

—   Nevis muļķis, bet labsirdis. Vai nāksi gulēt?

—   Jā.

Iedams uz guļamistabu, viņš netika vaļa no dīvainas sajūtas, ka tagad tā ir Flēra, kura alkst pēc tuvuma ar viņu. Taču, līdzko viņi būs gultā, tas viss izmainīsies, jo tāda nu reiz ir vīriešu daba!

Dinija savā istabā virs viņu guļamistabas varēja dzirdēt caur vaļējo logu viņu balsis ko neskaidri murminām un, atspiedusi galvu rokās, ļāvās izmisumam. Zvaigznes ir sazvērējušās pret viņu! Ārējos šķēršļus var uzveikt vai apiet, bet dziļās garīgās nesaskaņas mīļotā cilvēka dvēselē — ak vai, pie tām netiek klāt, un neaizsniedzamo nevar atstumt, uzveikt vai izdziedināt. Viņa palūkojās zvaigznēs, kas sazvērējušās pret viņu. Vai senatnē cilvēki patiešām ticēja zvaigžņu spēkam, vai tie bija tikai tukši vārdi tāpat kā viņai? Varbūt patiešām šie dzirkstošie, kustīgie dārgakmeņi Visuma zilajā samtā ir kādā saskarē ar cilvēcīgajām būtnēm, ar viņu dzīvi un mīlu, ar šiem sīkajiem kukainīšiem, kuri, ieņemti apskāvienos, sastopas uz mirkli, savienojas, mirst un pārvēršas pīšļos? Šīs mirdzošās pasaules, ap kurām riņķo no tām atrāvušās planētas,— vai to vārdus cilvēki velti piesauc, jeb vai to kustībā un stāvokļos ir patiesi ietverts tas uzraksts uz sienas, kas cilvēkiem jālasa?

Nē! Tās ir tikai mūsu iedomas! Cilvēks veltīgi alkst piekalt Visumu pie saviem nožēlojamiem ratiem. «Nolaidieties pie mums, cēlie zvaigznāji!» Nē, to tie nedarīs! Tie velk cilvēku līdzi nebūtības tukšumā …

XXVII NODAĻA

Pēc divām dienām Čerelu ģimene sapulcējās uz apspriedi, jo Hjūbertam bija pēkšņi pienākusi pavēle atgriezties savā pulkā Sudānā. Viņš vēlējās, lai pirms viņa aizbraukšanas kaut kas tiktu izlemts Dinijas lietā. Četri brāļi Čereli, sers Lorenss, Maikls un Hjūberts ieradās pie Adriāna muzeja telpās pēc tam, kad tiesnesis Laionels Čerels bija beidzis tiesas sēdi. Visi saprata, ka apspriede var izrādīties neauglīga, jo pat valdības lēmumiem nav nozīmes, ja tos nevar realizēt.

Maikls, Adriāns un ģenerālis, kuriem bija personīga saskare ar Vilfrīdu, runāja vismazāk, sers Lorenss un tiesnesis visvairāk, Hjūberts un Hilerijs te ierunājās, te klusēja.

Iesākuši ar atziņu, ko neviens neapstrīdēja, proti, ka viss šis gadījums ir ļoti nepatīkams, viņi tūliņ nodalījās divās grupās: Adriāns, Maikls un daļēji Hilerijs bija pārliecināti, ka te nekas nav darāms, atliek gaidīt un noskatīties; pārējie uzskatīja, ka daudz kas ir darāms, tikai nevarēja pateikt, kas īsti.

Maikls, kurš nekad nebija redzējis savus četrus tēvočus kopā, bija pārsteigts par to, cik viņi līdzīgi augumā un sejas krāsā, lai gan Hilerijam bija zilas acis, Laionelam pelēkas, bet ģenerālim un Adriānam brūnas. Visi bija skopi žestos, kalsnēji un kustīgi. Hjūbertam šīs īpašības vēl pastiprināja viņa jaunība, un gaišbrūnās acis dažbrīd kļuva pelēkas.

—  Jā, kad tu varētu dot viņai priekšrakstus, Laionel! — Maikls izdzirdēja sava tēva balsi un Adriāna nepacietīgo aizrādījumu:

—  Liksim Diniju mierā, kontrolēt viņas rīcību ir absurds! Dinijai ir atsaucīga sirds, altruistiska daba un pietiekami daudz prāta.

—  To mēs arī zinām, tēvoci, — Hjūberts atsaucās, — bet šis gadījums var viņai izvērsties par traģēdiju, un mums jādara viss, kas mūsu spēkos.

— Ko tad jūs varat izdarīt?

«Pareizi sacīts!» Maikls nodomāja un iejaucās:

— Pagaidām Dinija pati nav skaidrībā, kas darāms. — Vai tu nevari pierunāt viņu braukt tev līdzi uz

Sudānu, Hjūbert? — tiesnesis iejautājās.

— Mēs esam atsvešinājušies.

—   Ja viņa apzinātos, ka ļoti vajadzīga kādam… — ģenerālis iesāka un aprāvās.

—   Tikai tad, ja viņa apzinātos, ka nav vēl vairāk vajadzīga Dezertam, — Adriāns nomurmināja.

Hilerijs izvilka pīpi no kabatas.

—   Vai kāds mēģinājis aprunāties ar Dezertu? — viņš jautāja.

—   Es esmu, — ģenerālis atsaucās. — Es divreiz, — Maikls piebilda.

—   Tad laikam būs mana kārta, — Hjūberts drūmi noteica.

—   Labāk ne, draudziņ, ja tu nevari būt drošs, ka spēsi savaldīties, — sers Lorenss sacīja.

—   Par to es nekad nevaru būt pilnīgi drošs.

—   Tad nav ko mēģināt.

—   Varbūt tu ietu, tēt? — Maikls ierosināja.

—   Es?

—   Viņš izturas pret tevi ar cieņu.

—   Es taču neesmu Dinijai asinsradinieks!

—   Tu varētu gan pamēģināt, Lorens, — Hilerijs pievienojās.

—   Bet kāpēc?

—   Neviens no mums nevar aiz dažādiem iemesliem.

—   Kāpēc tu nevari?

—   Es esmu gandrīz vienis prātis ar Adriānu, ka labāk likt viņus mierā.

—   Kādi ir jūsu iebildumi pret Dinijas precībām ar Dezertu? — Adriāns jautāja. Ģenerālis strauji pagriezās uz viņa pusi.

—   Dinijai būs uzspiests zīmogs uz visu mūžu.

—   Tāpat kādreiz runāja par cilvēku, kurš neatteicās no savas sievas, kad viņa tika notiesāta. Par to ikviens šo vīru cienīja vēl vairāk.

—   Tas ir nepanesami, kad visi rāda ar pirkstiem uz tavu dzīves biedru, — tiesnesis sacīja.

—   Dinija iemācīsies to neievērot.

—   Piedodiet, bet jūs aizmirstat galveno, — Maikls saudzīgi pārtrauca. — Galvenais ir Vilfrīda paša jūtas. Ja viņš paliks nesaskaņā ar sevi un apprecēs Diniju — viņai tā būs elle zemes virsū. Un, jo vairāk viņa Vilfrīdu mīlēs, jo viņai būs grūtāk.

—   Tev taisnība, Maikl, — sers Lorenss negaidīti piekrita. — Ja es varētu viņam to ieskaidrot, tad būtu vērts viņu apmeklēt.

Maikls nopūtās.

—   Lai tas beidzas kā beigdamies, nabaga Dinijai tā ir un paliek mocība.

—   «Prieks nāks ar rīta stundu», — Hilerijs nomurmināja, ietinies dūmu mākonī.

—   Vai tu pats tam tici, tēvoci Hilerij?

—   Ne visai daudz.

—   Dinijai ir divdesmit seši gadi. Tā ir viņas pirmā mīla. Ja tā beigsies nelaimīgi, kas tad būs?

—   Kāzas.

—   Ar kādu citu? Hilerijs apstiprinot pamāja.

—   Lieliski!

—   Dzīve vispār lieliska.

— Nu, Lorens, vai tu iesi? — ģenerālis skarbi jautāja.

Sers Lorenss pētoši nolūkojās viņā kādu mirkli un tad noteica:

—   Jā.

—   Paldies tev!

Nevienam nebija īsti skaidrs, ko viņi ar to cer panākt, bet tas tomēr bija zināms lēmums, ko vismaz varēja realizēt…

Vilfrīdam lielākā daļa nobrāzumu jau bija sadzijusi un uz zoda vairs nebija plākstera, kad tai pašā pievakarē viņš sastapās ar seru Lorensu sava nama kāpnēs.

—   Vai jums nebūtu iebildumu, ja es jūs kādu gabaliņu pavadītu? — sers Lorenss apvaicājas.

—   Nebūt ne, ser.

—   Vai jums kāds noteikts ceļa mērķis?

Vilfrīds paraustīja plecus, un viņi gabaliņu soļoja klusēdami, līdz beidzot sers Lorenss ierunājās:

—   Pats ļaunākais, ja cilvēks nezina, kurp grib iet.

—   Jums taisnība.

—   Kāpēc tad jāiet, it sevišķi, ja ved kādu sev līdzi? Piedodiet, ka runāju bez aplinkiem, bet vai jūs vispār rēķinātos ar notikušo, ja nebijis Dinijas? Kādas citas saites jūs vēl tur šeit?

—   Nekādas. Es nevēlos par to runāt. Atvainojiet, man jāiet uz citu pusi.

Sers Lorenss apstājās.

— Vienu mirkli, pēc tam es iešu uz citu pusi. Vai esat par to padomājis, ka cilvēks, kam trūkst iekšējas saskaņas, nav piemērots kopdzīvei, kamēr nav ticis ar sevi galā? Tas ir viss, ko es gribēju teikt, bet tas ir pietiekami svarīgi. Padomājiet par to!

Pacēlis platmali, sers Lorenss uzgrieza viņam muguru. Velns parāvis! Labi, ka viņš bija ticis ar uzdevumu galā! Cik spurīgs jauneklis! Nekas, viņš bija pateicis visu, kas sakāms. Sers Lorenss devas uz Mauntstrītu, prātodams par uzskatu šaurību, ko rada turēšanās pie tradīcijām. Ja nebijis tradīciju, vai Vilfrīds uztrauktos, ka viņu uzskata par gļēvuli? Vai Dinijas tuvinieki raizētos? Vai Laiels būtu rakstījis savu sasodīto poēmu? Vai kaprālis nebūtu zemojies uzvarētāja priekšā? Vai kaut viens Čerels, kas piedalījās apspriedē, ir īsti ticīgs kristietis? Pat Hilerijs tāds nav — uz to sers Lorenss bija gatavs derēt! Taču neviens nevar mierīgi uzņemt šo atteikšanos no ticības. Tās nav aizvainotas reliģiskās jūtas, bet dusmas par mazdūšību. To viņi nevar piedot — gļēvulību vai vismaz vienaldzību pret dzimtenes labo slavu. Jā! Apmēram miljons britu krituši kara laukā šīs labās slavas dēļ; vai viņi visi krituši veltīgi? Daudz netrūkst, ka arī pats Dezerts būtu atdevis dzīvību par to un izpelnījies kara krustu vai kādu citu ordeni. Viss ir viena vienīga pretruna. Šķiet, cilvēkiem vieglāk mīlēt savu dzimteni barā, nevis vientulībā; Francijā, nevis Dārfurā.

Viņš izdzirdēja steidzīgus soļus un atskatījies ieraudzīja Dezertu. Sers Lorenss gandrīz pārbijās, ieskatīdamies viņa sejā — apņēmīgā, satumsušā, ar drebošām lūpām un dziļi iekritušām cietēja acīm.

— Jums ir pilnīga taisnība, — Dezerts sacīja. — Man gribējās jums to pateikt. Varat paziņot viņas tuviniekiem, ka es braucu projām.

Seru Lorensu satrieca viņa misijas lielie panākumi.

—   Esiet apdomīgs! — viņš brīdināja. — Jūs varat nodarīt Dinijai lielu pārestību.

—   Es viņai to nodarīšu tik un tā. Pateicos, ka atvērāt man acis. Ardievu! — Viņš apgriezās un aizgāja.

Sers Lorenss, Vilfrīda cietēja izskata ietekmēts, stāvēja un lūkojās viņam nopakaļ. Mājās viņš atgriezās, mocīdamies ar šaubām, vai nav padarījis stāvokli ļaunāku. Kamēr viņš novietoja platmali un spieķi, pa kāpnēm nonāca lejā lēdija Monta.

—   Esmu tā nogarlaikojusies, Lorens! Ko tu darīji?

—   Sastapos ar jauno Dezertu un laikam pārliecināju viņu, ka viņam labāk dzīvot vienam, kamēr samierinās pats ar sevi.

—   Aplama rīcība.

—   Kāpēc?

—   Tagad viņš brauks projām. Es jau sen zināju, ka viņš tā darīs. Tev tūliņ jāpasaka Dinijai, ko tu esi pastrādājis. — Un viņa piegāja pie telefona. — Vai tu tā esi, Flēra? … A, Dinija! Te runā krustmāte Emija. Jā … Vai tu vari atnākt pie mums? … Kāpēc ne? … Tas nav nekāds iemesls. Tev noteikti jāatnāk! Lorenss grib ar tevi runāt… Tūliņ? Jā. Viņš izdarījis kaut ko ļoti muļķīgu … Ko? Nē!… Viņš pats grib paskaidrot. Pēc desmit minūtēm?… Ļoti labi.

«Ak dievs!» sers Lorenss nodomāja. Viņš pēkšņi saprata, ka pietiek apspriest kādas jūtas publiski, lai tās nonāvētu. Kad valdība nonāk strupceļā, tā ieceļ komisiju. Kad cilvēks izdarījis ko nosodāmu, tad steidzas pie advokāta vai juriskonsulta. Ja viņš pats nebūtu piedalījies šai apspriedē, vai tad viņš būtu meklējis Dezertu un lējis eļļu ugunī? Apspriede bija notrulinājusi viņa jūtas. Kā zvērinātais, kas nosēdējis tiesā dienām ilgi, viņš bija devies pie Dezerta paziņot spriedumu. Un nu viņam jātiek galā ar Diniju. Pie velna, kā lai viņš to izdara? Viņš iegāja kabinetā, zinādams, ka sieva sekos.

—   Lorens, tev jāpasaka skaidri un gaiši, ko tu esi teicis un kā viņš to uzņēma. Citādi būs par vēlu. Un es palikšu te, kamēr tu būsi visu pateicis.

—   Nesaprotu, ko tu uztraucies, Emij, — tu taču nezini, ko mēs teicām viens otram.

—   Man jāuztraucas, ja cilvēks rīkojas aplam, — lēdija Monta atbildēja.

—   Tie bija tavi radi, kas lika man uzmeklēt viņu.

Tev vajadzēja būt gudrākam par viņiem. Ja ar dzejniekiem rīkojas kā ar krodziniekiem, tad viņi eksplodē.

— Gluži otrādi, viņš man pateicās.

—   Tas ir vēl ļaunāk. Tad es brīdināšu Diniju, lai netlaiž šoferi.

—   Emij, — sers Lorenss sacīja, — kad tu rakstīsi testamentu, tad pieaicini mani.

—   Kāpēc?

—   Lai palīdzētu tev kaut reizi būt konsekventai.

— Viss, kas man pieder, tiks atstāts Maiklam, lai nodod Ketrinai. Un, ja es miršu, pirms Kits dosies uz Herovu, tad viņam jānodod mana vectēva «medību kauss», kas glabājas viesistabas bufetē Lipingholā. Tikai lai viņš neņem to līdzi uz skolu, jo tur viņi to izkausēs vai vārīs tanī piparmētru liķieri vai ko citu. Tas tev ir skaidrs?

— Pilnīgi.

—   Tad sagatavojies, — lēdija Monta pavēlēja, — un sāc tūliņ, līdzko Dinija ienāk.

—   Labi, — sers Lorenss padevīgi piekrita. — Bet kā, pie velna, lai es pasaku to Dinijai?

— Bez liekiem vārdiem un nesāc neko piedomāt klāt. Sers Lorenss bungoja ar pirkstiem kādu motīvu uz loga rūts. Viņa sieva blenza griestos. Tā viņi stāvēja, kad Dinija ienāca.

— Aizturiet mis Dinijas taksi, Blor!

Ieraudzījis krustmeitu, sers Lorenss aptvēra, ka izturējies kā pilnīgi bezjūtīgs cilvēks. Dinijas seja zem krāšņajiem, brūnajiem matiem bija novājējusi un bāla, un acu skatiens lika viņa sirdij sažņaugties.

— Sāc, — lēdija Monta teica.

Sers Lorenss izslēja augsto, kalsno plecu, kā aizsargādamies pret sitienu.

— Mana dārgā, tavu brāli sauc atpakaļ uz pulku, un man lika aprunāties ar Dezertu. Es aizgāju un pateicu, ka neviens nevarēs ar viņu sadzīvot, iekams viņš nebūs ticis galā ar savām iekšējām pretrunām. Viņš neteica neko un aizgāja. Pēc brītiņa viņš panāca mani mūsu ielā un sacīja, ka man esot taisnība. Es varot pateikt taviem tuviniekiem, ka viņš braucot projām. Es viņu brīdināju: «Esiet apdomīgs! Jūs varat nodarīt Dinijai lielu pārestību!» Viņš atbildēja: «Es viņai to nodarīšu tik un tā.» Tā mēs šķīrāmies. Tas notika pirms minūtēm divdesmit.

Dinija paskatījās uz vienu un otru, piespieda roku pie lūpām un izskrēja ārā.

Pēc mirkļa viņi dzirdēja aizbraucam mašīnu.

XXVIII NODAĻA

Saņēmusi uz savu vēstuli tikai īsu zīmīti, no kuras nebūt netika vieglāk, Dinija bija pavadījusi pēdējas divas dienas pilnīgā jūtu mulsumā. Kad sers Lorenss paziņoja par notikušo, viņai šķita, ka viss atkarīgs no tā, vai viņa paspēs nokļūt Korkstrītā pirms Vilfrīda. Viņa sēdēja mašīnā, cieši sažņaugusi rokas klēpī, un vērās šofera mugurā — tik platā, ka tā aizsedza visu redzesloku. Nav vērts iepriekš izdomāt, ko teikt, — jāsaka tas, kas ienāks prātā, ieraugot Vilfrīdu. Viņa seja rādīs, kas sakāms. Ja Vilfrīds aizbrauks no Anglijas, tad vienalga, vai viņi vispār kādreiz tikušies. Viņa apturēja mašīnu Barlingtonstrītā un teciņus steidzās uz Vilfrīda namu. Ja viņš nācis taisni uz mājām, tad viņam jābūt te. Pēdējās dienās viņa bija nopratusi, ka Staks pamanījis Vilfrīdā kādu pārmaiņu un pieskaņojies tai, tāpēc viņa teica, līdzko Staks atvēra durvis:

— Nedomājiet raidīt mani projām, Stak, man jāsatiek misters Dezerts. — Un, paslīdējusi garām, viņa atvēra viesistabas durvis. Vilfrīds staigāja šurpu turpu pa telpu.

— Dinij!

— Viņa juta, ka viens vārds nevietā var visam darīt galu, tāpēc tikai pasmaidīja. Vilfrīds aizsedza acis ar rokām, un, kamēr viņš tā stāvēja, Dinija piezagās klāt un apskāva viņa kaklu.

Varbūt Džīnai taisnība? Varbūt vajag? …

Pa atvērtajām durvīm ienāca Fošs. Viņš piekļāva samtaino purnu pie Dinijas rokas, un viņa nometās ceļos, lai noskūpstītu suni. Kad viņa pacēla acis, Vilfrīds bija pagriezies pret logu. Viņa mirklī uzslējās kājās un stāvēja apmulsusi, nezinādama, ne ko domā, ne ko jūt. Viss šķita dīvaini tukšs. Vilfrīds bija atvēris logu un izliecies ārā, aptvēris galvu ar abām rokām. Un ja nu viņš izlec pa logu? Viņa ar mokām apvaldīja nervus un maigi ierunājās:

— Vilfrīd!

Vilfrīds atskatījās, un Dinija nodomāja: «Ak dievs! Viņš mani ienīst!»

Tad viņa sejas izteiksme pārmainījās un kļuva atkal Dinijai pazīstama; viņa vēl lieku reizi pārliecinājās, cik satriekts ir cilvēks, kam ievainots pašlepnums, cik nenosvērts, nesavaldīgs un nepastāvīgs!

— Nu, ko tu vēlies, lai es daru? — viņa vaicāja.

— Es nezinu. Viss ir viens vienīgs ārprāts. Man sen jau vajadzēja aizbēgt uz Siamu.

—   Vai gribi, es palikšu šonakt pie tevis?

—   Jā! Nē! Es nezinu.

— Vilfrīd, kāpēc tu visu uzņem tik traģiski? Šķiet, ka mīla tev neko nenozīmē. Vai tiešām tā ir?

Par atbildi viņš pasniedza Džeka Maskema vēstuli.

— Izlasi! Viņa izlasīja.

— Es saprotu. Tā bija divkārša nelaime, ka es tur ierados.

Viņš atkal atmetās uz dīvāna un klusēdams lūkojās Dinijā.

«Ja es tagad aiziešu,» Dinija domāja, «tad man nebūs miera, iekams netikšu atpakaļ.» Tāpēc viņa vaicāja:

—   Kur tu ēdīsi pusdienas?

—   Šķiet, Staks būs ko pagādājis tepat.

—   Vai mana tiesa arī tur būs?

— Vēl atliks, ja tev tikpat maz ēstgribas kā man. Viņa piezvanīja.

— Stak, es palieku uz pusdienām. Man vajag tik vien, cik uz naža gala.

Un, vēlēdamās palikt mirkli vienatnē, lai iegūtu līdzsvaru, viņa sacīja:

— Vai varu nomazgāt rokas, Vilfrīd?

Slaucīdama seju un rokas, viņa visiem spēkiem centās savaldīties, bet pēkšņi viņu pārņēma pilnīga vienaldzība. Lai ko viņa izlems, viss būs aplams, radīs sāpes, varbūt padarīs dzīvi neiespējamu. Lai notiek tas, kam jānotiek!

Ienākusi viesistabā, viņa tur Vilfrīdu vairs neatrada. Guļamistabas durvis bija vaļā, taču telpa tukša. Dinija pieskrēja pie loga. Uz ielas neviena neredzēja. Staks ierunājās aiz muguras:

— Atvainojiet, mis, bet misteru Dezertu izsauca. Viņš lūdza pateikt, ka atrakstīs. Pusdienas būs tūliņ gatavas.

Dinija piegāja viņam cieši klāt.

Jūsu pirmās domas par mani bija pareizas, Stak, bet tagad jūs maldāties. Es aizeju. Misteram Dezertam nav jābīstas no manis. Lūdzu, pasakiet viņam to.

—   Mis, — Staks sacīja, — es jau jums teicu, ka viņš ir ļoti ātras dabas, bet kaut ko tik pārsteidzošu pat es negaidīju. Man ļoti žēl, mis, bet es domāju, ka šī ir zaudēta spēle. Ja varu jums kaut kā pakalpot, tad ar lielāko prieku.

—   Ja viņš brauc projām no Anglijas, tad es labprāt paņemtu Fošu.

—   Cik es pazīstu misteru Dezertu, mis, tad viņš nodomājis braukt projām. Es manīju, ka tās domas pārņem viņu aizvien vairāk, kopš viņš dabūja to vēstuli, — pirms jūsu ierašanās torīt.

—   Nu, tad spiedīsim viens otram roku un atcerieties, ko teicu.

Viņi apmainījās ar rokas spiedieniem, un Dinija, joprojām nedabiski mundra, devās pa kāpnēm lejup. Viņa soļoja strauji, galva dīvaini reiba, un prātā bija tikai viens vienīgs vārds: «Tā!» Viss, ko viņa bija izjutusi, ko bija pārdzīvojusi, ietilpa šais divos burtos. Nekad vēl savā mūžā viņa nebija jutusies tik tāla visam, tik iztukšota, tik vienaldzīga pret visu, kur ies, ko darīs, ko satiks. Veltīgi runāt, ka pasaulei nav gala, jo gals ir pienācis. Viņa neticēja, ka Vilfrīds iepriekš izdomājis, kā izbeigt viņu sakaru. Tik labi viņš Diniju nepazina, taču īstenībā neviens cits līdzeklis nebūtu tik pareizs, tik atbilstošs. Dzīties pakaļ vīrietim? To viņa nespēj! Par to nav pat jādomā, to nosaka instinkts.

Dinija vairākas stundas klīda pa Londonas ielām un beidzot nogriezās uz Vestminsteras pusi, juzdama, ka kuru katru brīdi var saļimt. Pārnākusi mājās, viņa sasprindzināja visus spēkus, lai izskatītos moža, bet, līdzko viņa bija uzgājusi savā istabā, Flēra sacīja:

— Ir noticis kas ļoti ļauns, Maikl.

Nabaga Dinija! Ko Vilfrīds tagad būs izstrādājis, sasodīts?

Piegājusi pie loga, Flēra atvilka aizkarus. Vēl nebija pilnīgi satumsis. Uz ielas nekā nebija, ko redzēt, ja neskaita divus kaķus, taksi labajā pusē un vīru uz bruģa, kurš pētīja atslēgu saišķīti.

— Varbūt uziet augšā un parunāt ar viņu?

—   Nevajag. Ja mēs Dinijai būsim vajadzīgi, viņa pati nāks pie mums. Ja tas ir tā, kā tu domā, tad viņa pašlaik neviena negrib redzēt. Dinija ir velnišķīgi lepna, viņai būs grūti atzīties, ka cietusi sakāvi.

—   Es neciešu lepnumu, — Flēra sacīja, aizvilkdama aizkarus, un gāja uz durvīm. — Lepnums uzbrūk cilvēkam pret viņa gribu un notriec viņu zemē. Ja gribi taisīt karjeru, tad aizmirsti par lepnumu. — Viņa izgāja no istabas.

«Nezinu, vai man ir lepnums,» Maikls domāja, «bet no karjeras man arī nekas nav iznācis.» Viņš gausi sekoja Flērai pa kāpnēm un mirkli pastāvēja pie guļamistabas durvīm, bet no augšas neatplūda ne skaņa…

Dinija patiešām gulēja gultā, iespiedusi seju spilvenā. Tātad visam beigas! Kāpēc šis spēks, ko sauc par mīlu, bija pacēlis viņu neaptveramos augstumos, izmocījis un nometis zemē iztukšotu, izmantotu, ilgās pārgurušu, ievainotu, satriektu, lai viņa klusībā mokās sirdēstos? Mīla un lepnums! Lepnums ir stiprāks — pamazām viņai šķita ataustam šī atziņa, ko var uzticēt tikai spilvenam. Kas uzveiks: viņas mīla vai Vilfrīda lepnums? Viņas mīla vai viņas pašas lepnums? Skaidrs, ka uzveiks lepnums! Cik pārmērīgi rūgti! No visa šī vakara tikai viens mirklis bija iespiedies atmiņā: Vilfrīds, stāvēdams pie loga, atskatās, un viņa nodomā: «Viņš mani nīst!» Protams, Vilfrīds nīda viņu kā savas ievainotās pašcieņas iemiesojumu, kas neļāva viņam izsaukties: «Lāsts pār jums visiem! Ardievu!»

Nu, tagad viņš var tā izsaukties un doties projām! Un viņai atliek ciest un gaidīt, kamēr sāpes pamazām aprimst. Nē! Tās tūliņ jāizguļ, jāapspiež, jāapklusina, jānosmacē šais spilvenos. Jāiedveš sev, ka tas ir nieks, ka tas nav nekas, kaut sirds vai lūst aiz sāpēm. Instinkts nav izsakāms tik skaidros vārdos, taču šāda doma bija pamatā mēmajai cīņai, ko Dinija, apslāpēdama elsas, izcīnīja pati ar sevi. Kā viņa bija varējusi citādi rīkoties? Tā nebija viņas vaina, ka Maskems savā vēstulē bija minējis sievietes izmantošanu aizsardzībai. Nebija viņas vaina, ka viņa bija traukusies uz Roistonu! Ko aplamu viņa bija izdarījusi? Cik netaisni, cik nežēlīgi! Varbūt mīla savos pamatos vienmēr ir tāda! Dinijai šķita, ka nakts skaita minūti pēc minūtes, kamēr viņa te guļ, — tā aizsmacis tikšķ vecs pulkstenis. Vai tā ir nakts, kas tur aizrit, vai viņas mūžs — atstumts un pazemots?

XXIX NODAĻA

Vilīrīds bija paklausījis pēkšņam impulsam, kad viņš izskrēja ārā uz ielas. Kopš tik pēkšņi tika pārtraukts nešpetnais un rupjais kautiņš Roistonā un viņš bija ieraudzījis Diniju stāvam mašīnā ar roku pie acīm, viņa jūtās pret Diniju valdīja drausmīgs haoss. Kad nu Dinija piepeši nostājās viņa priekšā, pazīstamais skatiens, balss un aromāts atkausēja viņa sirdi un maigums izlējās skūpstos, taču, līdzko Dinija pameta viņu, slimīgais satraukums atgriezās un izdzina uz ielas, kur vismaz varēja brīvi kustēties un būt viens. Viņš aizsteidzās dienvidu virzienā un iejaucās ļaužu pūlī, kas gribēja iekļūt karaliskajā teātrī. Viņš stāvēja rindā, domādams: «Vai nav vienalga, te vai citur!» Tomēr, kad pienāca viņa kārta pirkt biļeti, viņš pameta rindu un devās uz austrumiem, izgāja cauri tukšajam Koventgardenam, kas oda pēc atkritumiem, uz Ladgethilu. Cepto zivju smarža atgādināja, ka viņš kopš brokastīm neko nav ēdis. Iegājis restorānā, viņš pasūtīja kādus uzkožamos un izdzēra kokteili. Palūdzis papīru un aploksni, viņš rakstīja:

«Man bija jāiet projām. Ja es būtu palicis, Tu būtu kļuvusi manējā. Es nezinu, ko darīšu, — vai ielēkšu upē, braukšu uz ārzemēm vai atgriezīšos pie Tevis. Lai ko es darītu, piedod un tici, ka esmu Tevi mīlējis.

Vilfrīds.»

Uzrakstījis adresi, viņš noglabāja vēstuli kabatā. Tomēr pastkastē viņš to neiemeta. Viņam šķita, ka viņš tik un tā nekad nevarēs izteikt, ko jūt. Viņš atkal devās austrumu virzienā. Cauri Sitijai, kas šai vēlajā stundā bija tukša kā pēc gāzu uzbrukuma, viņš nonāca Vaitčepelrodā, kur vēl rosījās gājēji. Vilfrīds soļoja, cenzdamies nogurdināt sevi un nomierināt trauksmainās domas. Viņš nogriezās uz ziemeļiem un ap vienpadsmitiem tuvojās Čingfordai. Viss grima mēness staros un klusumā, kad viņš pagāja garām viesnīcai un devās uz meža pusi. Viena mašīna, nokavējies velosipēdists, daži pārīši un trīs klaidoņi — vairāk neko viņš nesatika, pirms nogriezās no ceļa mežā. Dienas gaisma bija apdzisusi, un mēnesnīca sudraboja lapas un zarus. Galīgi nokausēts, Vilfrīds nogulās uz zemes, kas bija apbirusi ar skābaržu riekstiem. Nakts bija kā neuzrakstīta poēma — staru svītras un vizma kā nemierīgu domu spiets, — šaudīgas domas, kas tikai šad tad saskaras ar reālo pasauli, nerimstīgas, nevis stingra kaluma metāls, bet sapņu rēgainais mirgojums. Virs galvas spīguļoja zvaigznes, kuras viņš garā bija apmeklējis neskaitāmas reizes, — Greizie Rati un visas pārējās, kas likās tik nevajadzīgas un svešas šai namu un ielu mudžeklī.

Vilfrīds apgriezās un nogulās uz krūtīm, piekļāvis pieri pie zemes. Pēkšņi viņš izdzirdēja lidmašīnas dūkoņu, tomēr caur biezi lapotajiem zariem nevarēja saskatīt nakts debesīs slīdošo siluetu. Kāda nakts lidmašīna ceļā uz Holandi; kāds angļu pilots aplido ugunīs liesmojošo Londonu vai dodas apmācības lidojumā no Hendonas uz kādu austrumu piekrastes bāzi. Pēc frontes lidojumiem Vilfrīdam nebija vairs ne mazākās patikas sēsties lidmašīnā. Pat lidmašīnas motora rūkoņa modināja viņā derdzīgo nelabuma sajūtu, no kuras viņš bija atbrīvojies tikai pēc miera noslēgšanas. Dūkoņa attālinājās un izgaisa. Dobja murdoņa plūda šurp no Londonas, bet šeit nakts bija klusa un silta, tikai reizi iekurkstējās varde, vārgi iečirkstējās putns un sasaukdamās ūjināja divas pūces. Viņš atkal piekļāva seju pie zemes un iegrima nemierīgā miegā.

Kad Vilfrīds pamodās, gaisma nule sāka spiesties cauri tumsai. Bija uzkritusi ražena rasa; viņš jutās stīvs un nosalis, bet domas bija skaidras. Viņš piecēlās, izvēcināja rokas, aizsmēķēja cigareti un dziļi ievilka dūmus. Tad viņš apsēdās, aptvēris ar rokām ceļgalus, izsmēķēja cigareti līdz galam un izspļāva smēķa galu tikai tad, kad karstie pelni apsvilināja lūpas. Pēkšņi viņam pārskrēja tirpas. Viņš piecēlās un gāja uz ceļa pusi. Kājas bija notirpušas, un iet bija grūti. Gaisma bija pilnīgi uzaususi, kad viņš iznāca uz ceļa; zinādams, kā jāiet uz Londonu, viņš tomēr nogriezās uz pretējo pusi. Viņš vilkās lēni, šad un tad viņu kratīja nikns drudzis. Beidzot viņš apsēdās un, nokāris galvu, iegrima dīvainā nemaņā. Viņu pamodināja sauciens. Jauns sārtvaidzis vīrietis bija apturējis nelielo mašīnu viņam blakus.

—   Vai jums, kas noticis?

—   Nekas, — Vilfrīds nomurmināja.

— Jūs tomēr izskatāties slims. Vai zināt, cik patlaban pulkstenis?

— Nē.

— Sēdieties mašīnā, es jūs aizvedīšu līdz Čingfordas viesnīcai. Vai nauda jums ir?

Vilfrīds uzmeta viņam nīgru skatienu un iesmējās.

— Ir.

— Neapvainojieties! Jums vajag labi izgulēties un iedzert tasi stipras kafijas! Nāciet šurp!

Vilfrīds uztrausās kājās. Viņam bija grūti nostāvēt. Viņš atlaidās mazajā mašīnā blakus jaunajam vīrietim, kurš noteica:

— Mēs drīz būsim galā.

Pēc desmit minūtēm, kas drudža murgos iegrimušajam Vilfrīdam likās piecas stundas, viņi piebrauca pie viesnīcas.

— Es pazīstu šejienes kalpotāju, — jaunais vīrietis sacīja, — un nodošu jūs viņa gādībā. Kā jūs sauc?

— Pie velna! — Vilfrīds noburkšķēja.

— Ei, Džordž! Es atradu šo džentlmeni ceļmalā. Šķiet, viņš nav īsti vesels. Ieved viņu kādā kārtīgā numurā. Pieliec viņam labi karstu termoforu, sasedz, uzvāri labi stipru kafiju un pielūko, lai viņš izdzer to.

Kalpotājs pavīpsnāja.

— Vai tas viss?

— Nē; izmēri viņam temperatūru un aizsūti pēc ārsta. Ziniet, ser, — jaunais vīrietis uzrunāja Vilfrīdu, — es jums ieteicu šo puisi. Zābakus viņš spodrina tā kā neviens. Ļaujiet, lai viņš gādā par jums, un neraizējieties. Man jābrauc tālāk. Pulkstenis jau seši. — Viņš mirkli pagaidīja, noskatīdamies, kā Vilfrīds ar kalpotāja palīdzību iesteberē viesnīcā, un tad aizdrāzās.

Kalpotājs ieveda Vilfrīdu istabā.

—   Vai varēsiet izģērbties, ser?

—   Jā, — Vilfrīds nomurmināja.

— Tad es iešu sameklēt jums termoforu un kafiju. Esiet bez bažām, gultas veļa nav mikla. Vai jūs visu nakti pavadījāt ārā?

Vilfrīds atsēdās uz gultas un neatbildēja.

— Ehē! — kalpotājs noteica. — Palaidiet mani pie savām piedurknēm! — Viņš novilka Vilfrīdam svārkus, tad vesti un bikses. — Jūs esat dabūjis kārtīgi saaukstēties, tā man rādās. Jūsu apakšveļa ir pilnīgi slapja. Vai varat noturēties kājās?

Vilfrīds papurināja galvu.

Kalpotājs atsedza gultu, pārvilka Vilfrīdam virskreklu pār galvu, tad ar lielām pūlēm novilka apakšveļu un ietina Vilfrīdu segā.

— Nu, ser, saņemieties, tad viss būs labi.

Viņš iespieda Vilfrīda galvu spilvenā, iecēla viņa kājas gultā un sasedza virsū vairākas segas.

— Guliet nu, pēc minūtēm desmit būšu atkal klāt. Vilfrīdu kratīja tādi drebuļi, ka domas juka; zobi tā

klabēja, ka viņš nespēja izteikt ne vārda. Viņš atjēdzās, kad ierunājās istabene, pēc tam dzirdēja vēl kādas balsis.

—   Viņš to pārkodīs ar zobiem. Kur vēl var ielikt?

—   Pamēģināšu ielikt padusē.

Kāds iespieda viņam padusē termometru un pieturēja to.

—   Vai jums nav dzeltenais drudzis, ser? Vilfrīds pakratīja galvu.

—   Vai varat piecelties un iedzert?

Spēcīgas rokas piecēla viņu sēdus, un viņš dzēra.

— Simt četri grādi . [32]

— Ak kungs! Pieliec viņam termoforu pie kājām, es piezvanīšu ārstam.

Vilfrīds redzēja, ka istabene blenž viņā, it kā prātodama, kāda sērga viņai pielips.

— Malārija, — viņš pēkšņi ierunājās, — nav lipīga. Dodiet man cigareti. Manā vestes kabatā.

Istabene iesprauda viņam cigareti lūpās un aizdedzināja. Vilfrīds ievilka dziļu dūmu.

— Vē-ēl, — viņš lūdza.

Viņa atkal ielika cigareti slimajam mutē, un viņš vēlreiz ievilka dūmus.

— Stāsta, ka mežā esot odi. Vai tie jūs nakti sadzēla, ser?

— Man tas as-sinīs.

Drebuļi vairs tā nemocīja, un viņš vēroja, kā istabene staigā pa telpu, savāc viņa drēbes, aizvelk aizkarus, lai gulta būtu ēnā. Tad viņa pienāca pie Vilfrīda, un viņš uzsmaidīja tai.

— Vēl kādu malciņu karstas kafijas?

Viņš pakratīja galvu, aizvēra acis un trīcēdams dziļi ierakās segās, zinādams, ka istabene joprojām stāv te, un dzirdēdams balsis:

— Uzvārdu nevar uziet, bet viņš ir no smalkiem ļaudīm. Svārkos bija nauda un šī vēstule. Doktors būs drīz klāt.

—   Labi, es pagaidīšu, bet darba gan man daudz.

—   Man tāpat. Pasaki saimniecei, kad modināsi viņu. Vilfrīds redzēja, ka istabene nolūkojas viņā ar zināmu godbijību. Svešinieks, no smalkiem ļaudīm, ar ērmīgu slimību, kas modina interesi vienkāršos cilvēkos. No spilvenā iespiestās Vilfrīda sejas viņa neko daudz nevarēja saskatīt — vienu melnūksnēju vaigu, ausi, matus, piemiegtu aci zem uzacs. Viņš juta, ka istabene bikli pieskaras ar pirkstu viņa pierei. Deg kā ugunīs, protams!

—   Vai nevēlaties, lai paziņo jūsu draugiem, ser? Viņš papurināja galvu.

—   Doktors tūliņ ieradīsies.

— Tas turpināsies divas dienas… neko nevar līdzēt… hinīnu … apelsīnu sulu … — Viņš apklusa stiprā drudža lēkmē. Viņš redzēja ārstu ienākam un istabeni stāvam pie kumodes, kodelējot mazo pirkstiņu. Tad viņa izņēma to no mutes un vaicāja:

—  Vai man jāpaliek te, ser?

—  Jā, jūs varat palikt.

Ārsta pirksti sataustīja Vilfrīda pulsu, pacēla plakstu, pavēra lūpas.

—   Vai sen jau ciešat no šīs kaites, ser? Vilfrīds pamāja.

—   Jums nav klāt vizītkartes. Kāds jūsu uzvārds? Vilfrīds tiepīgi noskurināja galvu.

—   Labi, neuztraucieties. Iedzeriet šīs zāles.

XXX NODAĻA

Izkāpusi no omnibusa, Dinija nonāca plašajā Vimbldonas parkā. Pēc bezmiega nakts viņa bija izlavījusies no mājas, atstādama zīmīti, ka būs projām visu dienu. Viņa steidzās pāri zālienam uz bērzu birztalu un apgulās zem koka. Augsti slīdošie mākoņi, saules atvizma bērzu zaros, ūdens niras, sauso smilšu lāmiņas, laiskās ūbeles, kas nebijās no nekustīgā auguma, — nekas nespēja dot mieru vai novērst domas uz dabas jaukumiem. Viņa gulēja uz muguras sausām acīm, šad tad notrīsēdama, un prātoja, kādam ļaunam liktenim iegribējies likt viņai tā ciest. Sāpju sadragātie negaida palīdzību no ārienes, viņi meklē to sevī. Likt citiem manīt savu traģēdiju — tas viņai derdzas. To viņa nedarīs! Taču maigā vēsma, slīdošie mākoņi, lapotnes šalkas, bērnu balsis nedeva nekāda mājiena, kā noslēpt visu un atsākt jaunu dzīvi. Vientulība, kādā viņa dzīvoja, kopš sastapa Vilfrīdu pie Foša pieminekļa, tagad atriebās viņai. Viņa bija visu likusi uz vienas kārts un zaudējusi. Viņa urbināja ar pirkstiem smilšaino zemes virskārtu, un suns, pamanījis bedrīti, pienāca un apostīja to. Viņa bija sākusi dzīvot, un nu viņa ir mirusi. «Puķes bērēm lūdz nesūtīt!»

Viņa tik skaudri izjuta, ka vakardienas notikums nozīmē galīgas beigas, ka pat nevarēja iedomāties, kā iespējams sasiet pārrauto pavedienu. Ja Vilfrīdam ir lepnums, tad viņai tāpat! Lai ne gluži tas pats, bet tikpat dziļi asinīs. Šeit viņa nevienam nav vajadzīga. Varbūt kaut kur aizceļot? Viņai ir gandrīz trīssimt mārciņas. Šīs domas neiepriecināja un pat neatviegloja, taču aizceļojot viņa nesagādātu sarūgtinājumu tiem, kas gaidīs, lai viņa ir atkal jautra kā senāk. Viņa atcerējās brīžus, ko pavadījusi kopā ar Vilfrīdu šādos parkos. Atmiņas bija tik spilgtas, ka vajadzēja aizspiest muti ar roku, lai neievaidētos. Sastapusi Vilfrīdu, viņa nekad nebija jutusies viena, bet tagad viņa bija viena! Kāds saltums, kāds baismīgs, bezgalīgs tukšums! Atcerēdamās, ka straujas kustības ir līdzeklis pret sirdssāpēm, viņa piecēlās un devās pāri ceļam, pa kuru svētdienīgā mašīnu straume plūda ārā no pilsētas. Tēvocis Hilerijs kādreiz bija ieteicis nezaudēt humora izjūtu. Bet vai viņai tāda pavisam bijusi? Bārnsas parka galā viņa iekāpa autobusā un brauca atpakaļ uz Londonu. Kaut kas jāieēd, citādi var zaudēt spēkus. Viņa izkāpa Kensingtonas parka tuvumā un iegriezās restorānā.

Paēdusi viņa pasēdēja kādu laiciņu parkā un tad devās uz Mauntstrītu. Neviena nebija mājās, un viņa atsēdās viesistabā uz dīvāna. Nogurums mācās virsū, un viņa iemiga.

Krustmātes ienākšana Diniju pamodināja; viņa uzslējās sēdus un sacīja:

— Nu jūs varat priecāties, krustmāt Emij. Viss ir izbeidzies.

Lēdija Monta stingi vērās brāļameitā, kura sēdēja ar izmocītu smīnu uz lūpām, un divas asaras viena pēc otras noritēja viņai pār vaigiem.

—   Es nezināju, ka tu raudi arī bērēs, krustmāt. Dinija piecēlās, piegāja pie krustmātes un ar kabatas lakatu noslaucīja asaru pēdas.

—   Tā!

Lēdija Monta piecēlās.

— Man vajag izbrēkties, — viņa sacīja, — nudien, vajag. — Un viņa steigšus izlīgoja no istabas.

Dinija apsēdās ar to pašu rēgaino smīnu uz lūpām. Blors ienesa tējas traukus, Dinija aprunājās ar viņu par Vimbldonas tenisa sacīkstēm un par viņa sievas veselību. Namzinis bija sliktās domās tiklab par vienu, kā par otru, bet, iedams ārā, atskatījās un piebilda:

— Ja atļauts sacīt, mis Dinij, mazliet jūras gaisa nenāktu jums par ļaunu.

— Jā, Blor, es arī par to domāju.

— Tad labi, mis; šai gadalaikā var viegli pārpūlēties. Šķiet, arī Blors jau zina, ka viņas prieki beigušies.

Un, pēkšņi juzdama, ka nevar ilgāk piedalīties pati savās bērēs, Dinija piezagās pie durvīm, ieklausījās, tad klusiņām nogāja lejā un izslīdēja uz ielas.

Taču spēka bija tik maz, ka viņa ar pūlēm aiztika līdz Sentdžeimsa parkam. Tur viņa apsēdās pie dīķa. Cilvēki, saules stari, pīles, ēnainā lapotne, niedru smailes un šī vētra viņas sirdī! Slaids vīrietis, nākdams no Vaitholas puses, neviļus sakustējās, it kā gribēdams pacelt platmali, bet, ieskatījies viņai sejā, atmeta šo nodomu un pagāja garām. Nopratusi, ka izskatās drausmīga, Dinija piecēlās, aizvilkās līdz Vestminsteras katedrālei, iegāja iekšā un apsēdās uz sola. Te, noliekusies uz priekšu, apslēpusi seju rokās, viņa nosēdēja kādu pusstundu. Viņa nelūdza dievu, tikai atpūtās, un seja viņai kļuva mierīgāka. Viņa atkal jutās spējīga rādīties cilvēkos, pārāk neatklājot savu stāvokli.

Bija jau pāri sešiem, un viņa devās uz Sausskvēru. Nemanīta iekļuvusi savā istabā, viņa ilgi gulēja karstā vannā, pārģērbās pusdienām un apņēmīgi devās lejup. Ēdamistabā bija tikai Flēra un Maikls. Neviens neko nejautāja; skaidrs, ka abi jau visu zināja. Dinija izturēja, kamēr visi beidza ēst. Kad viņa piecēlās no galda, abi noskūpstīja viņu un Flēra teica:

— Es sacīju, lai tev ieliek gultā karstu termoforu; piespied to pie muguras, tad ātrāk iemigsi. Ar labu nakti, dārgā!

Atkal Dinija nojauta, ka Flēra reiz izcietusi to pašu, ko tagad cieš viņa. Tonakt viņa gulēja mierīgāk, nekā bija gaidījusi.

Reizē ar brokastu tēju viņai pasniedza vēstuli ar Čingfordas viesnīcas aploksni.

«M-me,

pievienoto un Jums adresēto vēstuli atrada kabatā kādam džentlmenim, kurš guļ viesnīcā ar stipru malārijas lēkmi. Nosūtu to Jums un palieku

Jūsu padevīgais Rodžers Kvīls, Dr. med.»

Viņa izlasīja vēstuli… «Lai ko es darītu, piedod un tici, ka esmu Tevi mīlējis. Vilfrīds.» Un viņš ir slims! Tomēr Dinija mirklī apvaldīja dziņu traukties turp. Otrreiz viņa nemetīsies pa galvu pa kaklu ellē! Taču, nosteigusies lejā, viņa piezvanīja Stakam, ka Vilfrīdam uzbrukusi malārijas lēkme un viņš atrodas Čingfordas viesnīcā.

— Tad viņam vajadzēs pidžamu un skūšanās piederumus, mis. Es tos tūliņ aizvedīšu.

Ar pūlēm atvairījusi vārdus: «Pasveiciniet viņu,» —

Dinija sacīja:

— Viņš zina, kur es esmu, ja kaut ko varu palīdzēt. Kaut viņa joprojām jutās šķirta no Vilfrīda, pats grūtākais izmisuma brīdis bija pagājis. Viņa nedrīkstēja neko darīt, iekams Vilfrīds pats nenāk vai nesūta pēc viņas; un sirds dziļumos viņa zināja, ka Vilfrīds nenāks un nesauks viņu. Nē! Viņš ņems savu telti un atstās šo vietu, kur dabūjis tik daudz ciest.

Ap pusdienu ieradās atvadīties Hjūberts. Dinija tūliņ noprata, ka arī Hjūberts zina visu. Brālis sacīja, ka pārējo atvaļinājuma daļu paņemšot oktobri. Džīna palikšot Kondafordā, jo novembrī būšot dzemdības. Viņai aizliegts līdz dzemdībām uzturēties tik karstā klimatā. Dinijai šķita, ka Hjūberts šodien ir atkal tas pats vecais. Viņš priecājās, ka viņa bērns piedzimšot Kondafordā. Un, mēģinādama pajokot, Dinija ieteicās:

— Dīvaini dzirdēt tādus vārdus no tevis, Hjūbert. Agrāk tu nelikies daudz zinis par Kondafordu.

— Tagad viss citādi, kad gaidāms mantinieks.

—   Ak, tā! Tu esi pārliecināts, ka tas būs mantinieks?

—   Jā, mēs esam stingri nolēmuši, ka mums būs zēns.

— Bet vai tāda Kondaforda vispār būs tai laikā, kad viņš būs pieaudzis?

Hjūberts paraustīja plecus.

— Pamēģināsim to saglabāt. Ja cilvēks no sirds grib kaut ko noturēt, tad tas izdodas arī.

— Un tomēr ne katrreiz, — Dinija nomurmināja.

XXXI NODAĻA

Vilfrīda vārdi: «Pasakiet viņas tuviniekiem, ka es braucu projām» un Dinijas: «Viss ir izbeidzies» — izplatījās Čerelu ģimenē kā uguns sausos zaros. Neviens gan nepriecājās kā par pazudušā dēla atgriešanos. Visi nožēloja Diniju un pat baidījās par viņu. Katrs gribēja izrādīt līdzjūtību, bet neviens nezināja, kā to izdarīt. Līdzjūtība nedrīkst izpausties neslēptā veidā, tad tā ir apvainojoša. Pagāja trīs dienas, un nevienam ģimenes loceklim nebija izdevies piekļūt Dinijai tuvāk. Tad Adriānam ienāca prātā laimīga doma: viņš uzaicinās Diniju pusdienās, lai gan ne viņš pats, ne pārējie nezināja, kāpēc ēdienam jāuzņemas mierinātāja loma. Viņš izraudzījās kafejnīcu, kuras labā slava bija diezgan nepelnīta.

Tā kā Dinija nepiederēja pie tām jaunlaiku sievietēm, kurām pat dzīves likstas noder par ieganstu smiņķa lietošanai, tad Adriāns tūliņ pamanīja, cik viņa bāla. Viņš gan neiedrošinājās uz to aizrādīt. Vispār viņam bija grūti uzsākt sarunu ar Diniju, jo viņš zināja, ka pat stipri aizrāvušies vīrieši paliek uzticīgi savām garīgajām interesēm, kamēr sievietes, pat mazāk iemīlējušās, pilnīgi atrodas savu jūtu varā. Tāpēc viņš sāka stāstīt Dinijai, kā viņam kāds gribējis ko «iesmērēt».

— Viņš prasīja piecsimt mārciņas, Dinij, par Safolkā atrastu kromanjonieša galvaskausu. Stāsts izklausījās pilnīgi ticams, bet man nejauši gadījās satikt turienes arheologu. «Ko,» viņš saka, «tad šis tips jums arī mēģinājis iesmērēt to galvaskausu? Viņš ir labi pazīstams blēdis. Viņš to «izracis» vismaz trīs reizes. Tādu vīru sen būtu laiks ietupināt aiz restēm. Viņš glabā galvaskausu skapī, ik pa pieciem sešiem gadiem ierok to zemē, tad izrok ārā un cenšas pārdot. Pilnīgi iespējams, ka tas ir kromanjonieša galvaskauss, tikai viņš ticis pie tā Francijā pirms gadiem divdesmit. Protams, ja tādu atrastu pie mums, tā būtu sensācija.» Tad es aizbraucu apskatīties, kur to atraduši pēdējo reizi. Tagad, kad zināju, ka šis vīrs ir blēdis, man viss bija skaidrs. Jā, ar antīkiem priekšmetiem ir tā, kā amerikāņi saka, — tie grauj morāli.

—  Un kāds bija šis vīrs, tēvoci?

—  Jūsmīga izskata puisietis, līdzīgs manam frizierim. Dinija iesmējās.

—   Tev kaut kas jādara, citādi viņš tomēr to kādam pārdos.

—   Saimnieciskā krīze būs viņam par šķērsli, mana dārgā. Izrakteņi un reti izdevumi to izjūt pirmām kārtām. Viņam būs jāgaida vismaz gadi desmit, lai dabūtu kaut cik piemērotu cenu.

— Vai tev daudzi mēģina pārdot visādus viltojumus?

— Dažiem tas pat izdevies, Dinij. Man žēl, ka šoreiz tā neiznāca, — tas bija varen glīts galvaskauss. Mūsdienās tādus reti var uziet.

— Jā, mēs, ang|i, kļūstam aizvien neglītāki.

—   Netici tādām valodām. Ja cilvēkus, ko sastopam viesistabās un veikalos, ietērptu sutānā ar kapuci vai kamzolī un bruņās, tu redzētu tās pašas četrpadsmitā vai piecpadsmitā gadsimta sejas.

—   Bet mēs esam sākuši nicināt skaistumu, tēvoci! Mēs to saistām ar vājībām un izlaidību.

—   Cilvēki labprāt nicina to, kā viņiem pašiem trūkst. Mēs Eiropā ieņemam trešo — nē, ceturto vietu ikdienišķa izskata ziņā. Bet, ja mums atņemtu no ķeltiem mantotās iezīmes, tad droši vien mēs būtu pirmajā vietā.

Dinija pārlaida skatienu kafejnīcai. Apskate neko nepievienoja viņas secinājumiem daļēji tāpēc, ka viņas domas kavējās citur, daļēji tāpēc, ka vairums apmeklētāju bija ebreji un amerikāņi.

Adriāns skumji vērās Dinijā. Viņa izskatījās tik novārgusi.

Tātad Hjūberts aizbraucis? — viņš ievaicājās.

—   Jā.

—   Un ko tu doma darīt, dārgā?

Dinija lūkojās šķīvī. Pēkšņi viņa pacēla galvu un atbildēja:

—   Es domāju braukt uz ārzemēm, tēvoci. Adriāna roka pastiepās pie viņa āža bārdiņas.

—   Saprotu, — viņš beidzot noteica. — Kā ar naudu?

—   Man pietiks.

—   Uz kurieni?

—   Kur pagadīsies. —

—   Viena pati?

Dinija apstiprinoši pamāja.

—   Aizbraukšanas nepatīkamā puse ir tā, ka jābrauc atpakaļ, — Adriāns nomurmināja.

—   Te man pagaidām nav ko darīt. Šķiet, ka es tikai iepriecināšu cilvēkus, ja kādu laiku nerēgošos viņiem acu priekšā.

Adriāns iegrima pārdomās.

— Kā vēlies, dārgā, tu vienīgā zini, kas tev nāk par labu. Tomēr, ja gribi doties garākā ceļojumā, tad, manuprāt, Klēra priecātos, ieraudzījusi tevi Ceilonā.

Dinijas pārsteigtā sakustēšanās liecināja, ka šī doma viņai nav ienākusi prātā. Adriāns piebilda:

— Man tā vien šķiet, ka Klēra tur nejūtas sevišķi labi.

Viņu acis sastapās.

—   Es kaut ko līdzīgu nodomāju viņu kāzās, tēvoci; man nepatīk Korvena seja.

—   Tev ir īpašs talants palīdzēt citiem, Dinij. Lai kas ir aplams kristietībā, taču teikums «Dot ir svētīgāk nekā ņemt» ir lielisks.

— Arī dieva dēlam kādreiz paticis pajokot, tēvoci. Adriāns cieši ielūkojās viņā un sacīja:

— Ja brauksi uz Ceilonu, tad zini, ka mango augļus var ēst tikai tad, kad tur zem tiem trauku.

Viņi drīz izšķīrās, un Adriāns, juzdams, ka šādā noskaņojumā nespēs strādāt, devās uz zirgu izstādi.

XXXII NODAĻA

«The Daily Phase» arī bija starp tām avīzēm, ko abonēja Sausskvērā, jo politiķiem nepieciešams sekot Flītstrītas laika maiņām. Maikls pie brokastgalda pastūma avīzi Flērai.

Tais sešās dienās, ko Dinija bija šeit pavadījusi, neviens ne ar pušplēstu vārdu nebija pieminējis Vilfrīdu, bet tagad viņa pati ievaicājās:

— Vai es arī varu paskatīties?

Flēra pasniedza viņai avīzi. Dinija izlasīja, noskurinājās un ķērās atkal pie brokastīm. Kits pārtrauca klusumu, pavēstīdams, kādus rādītājus sasniedzis Hobss. Vai krustmāte Dinija domājot, ka Hobss esot tikpat slavens kā V. Dž. Greiss?

—   Es nevienu no viņiem neesmu redzējusi, Kit.

—   Tu neesi redzējusi V. Dž.?

—   Manuprāt, viņš bija jau miris, kad es piedzimu. Kits neticīgi vēroja viņu.

—   Nu-u …

—   Viņš nomira 1915. gadā, — Maikls sacīja. — Tev toreiz bija vienpadsmit gadu.

—   Vai patiešām tu neesi redzējusi Hobsu, krustmāmin?

— Nē.

— Es viņu esmu redzējis trīs reizes. Es mācos sist ar saliektu roku kā viņš. «The Daily Phase» raksta, ka Bredmens esot labākais spēlētājs pasaulē. Kā tu domā, vai viņš labāks par Hobsu?

—   Viņu vieglāk izreklamēt nekā Hobsu.

—   Kits plati iepleta acis.

—   Kas tas ir — izreklamēt?

—   Tas, ar ko avīzes nodarbojas.

—   Vai tās kaut ko izdomā?

—   Ne jau vienmēr.

—   Ko tur reklamē, kur tu lasi?

—   Tas tevi neinteresēs.

—   Bet kā tu to zini?

—   Kit, neuzmācies! — Flēra aizrādīja.

—   Vai varu paņemt olu?

Jā.

Atkal iestājās klusums, kamēr Kits pacēla gaisā olu karotīti un izslēja pirkstu.

—   Re! Nags melnāks nekā vakardien. Vai tas ies nost, krustmāmiņ?

—   Kā tev tā gadījās?

—   Man tas iespriedās atvilktnē. Bet es neraudāju.

—   Nelielies, Kit.

Kits uzmeta mātei skaidru, atklātu skatienu un ķērās atkal pie olas.

Pēc pusstundas, kad Maikls bija apsēdies, lai izskatītu pienākušo pastu, Dinija ienāca kabinetā.

—   Vai tu esi aizņemts, Maikl?

—   Nē, dārgā.

—   Es par to avīzi. Kāpēc viņi nedod Vilfrīdam miera?

—   Tu pati redzi, ka «Leopardu» ķertin izķer. Bet kā ar jums abiem, Dinij?

—   Es zinu, ka Vilfrīdam bija malārijas lēkme, bet, kur viņš patlaban ir un kā jūtas, par to man nav ne jausmas.

Maikls paskatījās viņai sejā, kur vārgs smaids centās nomaskēt sāpes, un vilcinādamies iejautājās:

—   Vai gribi, lai ko uzzinu par viņu?

—   Ja es viņam būšu vajadzīga, viņš zinās, kur mani meklēt.

—   Es aiziešu pie Kompsona Graisa. Ar Vilfrīdu man neveicas.

Kad Dinija bija izgājusi, Maikls pusbēdīgs, pussapīcis lūkojās uz vēstulēm, kurām vēl nebija uzrakstījis atbildes. Nabaga Dinija! Kāda nejēdzība! Atstūmis vēstules sānis, viņš izgāja no kabineta.

Kompsona Graisa kantoris atradās netālu no Koventgārdenas, — šis tirgus nezināmu iemeslu dēļ pievelk literātus. Kad Maikls pēcpusdienā tur iegriezās, jaunais izdevējs sēdēja vienīgajā labi mēbelētajā istabā ar avīžu izgriezumiem rokā un smaidu uz lūpām. Viņš piecēlās un sacīja:

—   Hallo, Mont! Vai lasījāt šo rakstiņu «Daily Phase»?

—   Jā.

— Es to aizsūtīju Dezertam, bet viņš uzrakstīja virsū šis rindiņas un atsūtīja atpakaļ. Trāpīgi, vai ne?

Maikls izlasīja ar Vilfrīda roku rakstītas rindas:

Kad saimnieks, kas dod viņam darbu un maizi,

Liek kost, viņš kož, liek laizīt, — viņš laiza.

—   Tātad viņš tagad ir pilsētā? — Pirms pusstundas bija.

—   Vai esat viņu saticis?

—   Kopš grāmata iznākusi, neesmu.

Maikls uzmeta skadru skatienu omulīgajai, tuklajai sejai.

— Vai esat apmierināts ar noietu?

—   Pārdodam jau četrdesmit pirmo tūkstoti, bet pieprasījums vēl joprojām liels.

—   Varbūt jūs zināt, vai Vilfrīds nedomā atgriezties Austrumos?

— Par to man nav ne jausmas.

— Viņam droši vien šis tracis apriebies līdz kaklam. Kompsons Graiss paraustīja plecus.

—   Vai daudzi dzejnieki saņēmuši tūkstoš mārciņu par simt lappusēm dzejoļu?

—   Tā nav dārga maksa par cilvēka dvēseli, Grais.

—   Viņš noteikti saņems vēl vienu tūkstoti.

—   Es vienmēr esmu uzskatījis, ka «Leoparda» publicēšana bija kļūda. Kad Dezerts to izdarīja, es viņu gan aizstāvēju, taču viņa rīcība bija liktenīga.

—   Tam es nepiekrītu.

—   Skaidrs. Jūs iedzīvojāties uz viņa rēķina.

—   Jūs varat ņirgāties, — Graiss iekaisis attrauca, — bet Dezerts nebūtu iesniedzis man poēmu, ja nebūtu gribējis to publicēt. Vai es esmu sava brāļa sargs? Un tas, ka grāmata ienes kapitālu, nerunā tai par ļaunu.

Maikls nopūtās.

—   Laikam gan ne, bet Vilfrīdam tas nav nekāds joks. Te runa par visu viņa mūžu.

—   Arī tam es nepiekrītu. Par to varēja būt runa tad, kad viņš atteicās no ticības, lai paglābtos no nāves. Tagad viņš izpērk visu un piedevām saņem krietnu summiņu. Turklāt nu viņu pazīst tūkstošiem cilvēku, kas agrāk nebija par viņu neko dzirdējuši.

—   Jā, — Maikls domīgi sacīja, — tā tas ir. Nekas nepadara cilvēku tik populāru kā vajāšanas. Grais, vai jūs neizdarītu man pakalpojumu? Mēģiniet kaut kā uzzināt, kādi ir Vilfrīda tālākie nodomi. Es nesen diezgan netaktiski uzvedos un nevaru pats neko viņam: jautāt, bet man tas ļoti vajadzīgs.

—   Hm! — Graiss noteica. — Viņš kož.

—   Maikls pasmīnēja.

—   Viņš taču nekodīs savam labdarim. Es jūs nopietni lūdzu. Vai jā?

—   Pamēģināšu. Pie reizes, te ir tā Kanādas francūža grāmata, ko nupat izdevu. Nepārspējama! Es jums aizsūtīšu eksemplāru — jūsu sievai tā patiks. — Klusībā viņš piemetināja: «Un viņa ieteiks to citiem.» Viņš noglauda tumšos, gludi nosukātos matus un sniedza Maiklam roku. Maikls paspieda to siltāk, nekā pats vēlējās, un gāja projām.

«Galu galā Graisam tas ir tikai veikalniecisks darījums,» Maikls domāja. «Vilfrīds viņam bijis nebijis. Mūsu laikos jāņem viss pretī, ko dievi piešķir.» Un viņš sāka prātot, kas spiež publiku pirkt šo grāmatu, kurā nav ne erotikas, ne memuāru, nedz slepkavību. Valsts labā slava? Anglijas nacionālais lepnums? Tam negribējās ticēt. Nē! Viņiem lika pirkt šo grāmatu dziļi būtiskā interese par to, cik tālu var noiet cilvēks, lai glābtu savu dzīvību un nepazaudētu to, ko sauc par dvēseli. Citiem vārdiem runājot, grāmatu liek pirkt tas mazais nieks, ko daudzi šad tad uzskata par mirušu, — sirdsapziņa. Ikviena lasītāja sirdsapziņai ir uzstādīts jautājums, uz ko nevar tik viegli atbildēt, un fakts, ka šo notikumu pārdzīvojis pats autors, liek just lasītājam, ka arī viņš var kādreiz sadurties ar šādu drausmīgu izvēli. Un ko tad viņš darīs, nelaimīgais radījums? Un Maikls juta nezin kuro reizi uzplūstam žēlumu un pat godbijību pret cilvēkiem, par ko viņa prātīgākie draugi dažkārt dēvēja viņu par «nabaga Maiklu».

Tā prātodams, viņš iegāja savā pieņemamajā istabā parlamentā un sāka pētīt kādu projektu par dabas bagātību aizsardzību, kad viņam ienesa vizītkarti «Ģenerālis sers Konvejs Čerels» ar piezīmi: «Vai varat pieņemt mani uz mirkli?»

Uzrakstījis ar zīmuli: «Ar prieku, ser!» — viņš pasniedza vizītkarti kalpotājam un piecēlās. No visiem saviem tēvočiem Dinijas tēvu viņš pazina vismazāk un gaidīja viņu ienākam ar zināmu satraukumu.

Ģenerālis ienāca, sacīdams:

— Jums te ir īsta trušu audzētava, Maikl!

Viņš izskatījās profesionāli možs, bet seja viņam bija nogurusi un bažu pilna.

— Laime, ka mēs nevairojamies kā truši, tēvoci Kon! Ģenerālis īsi iesmējās.

— Labi arī tā. Ceru, ka neiztraucēju tevi darbā. Kas ar Diniju? Viņa vēl vienmēr pie jums?

— Jā.

Ģenerālis mirkli vilcinājās, tad, sakrustojis rokas uz spieķa gala, stingri noprasīja:

—   Tu esi Dezerta labākais draugs, vai ne?

—   Biju. Kas es tagad esmu, to patiešām nezinu.

—   Vai viņš joprojām ir pilsētā?

— Jā; cik zināms, viņam bija uzbrukusi malārijas lēkme.

—   Vai Dinija vēl satiekas ar viņu?

—   Nē, ser.

Ģenerālis atkal mirkli vilcinājās un cieši satvēra spieķi, it kā smeldamies spēkus.

—   Viņas māte un es — mēs gribam viņai tikai labu. Mēs gribam, lai viņa ir laimīga, pārējais nav svarīgs. Ko tu domā par to?

—   Man šķiet, tas nemaz nav svarīgi, ko mēs visi domājam.

Ģenerālis sarauca pieri.

—   Ko tu gribi ar to sacīt?

—   Svarīgi ir tas, ko domā viņi abi.

—   Cik sapratu, tad viņš grasoties aizceļot.

— Tā viņš sacījis manam tēvam, bet aizceļojis vēl nav. Viņa izdevējs man šodien sacīja, ka Vilfrīds joprojām esot savā dzīvoklī.

— Kā jūtas Dinija?

—   Ļoti nomākta, bet cenšas to neizrādīt.

—   Viņam vajag kaut ko darīt.

—   Bet ko, ser?

— Tas ir neglīti attiecībā pret Diniju. Viņam vai nu jāprec Dinija, vai nekavējoties jābrauc projām.

—   Vai jums būtu viegli izšķirties, ja jūs būtu viņa, vietā?

—   Varbūt nebūtu.

Maikls nemierīgi soļoja pa nelielo telpu.

— Man šķiet, šai jautājumā nav tik viegli pateikt «jā» vai «nē». Te ir darīšana ar aizvainotu pašlepnumu, un, kur tas iejaukts, tur tas sakropļo arī pārējās jūtas. Jums tas jāzina, ser. Jūs ne vienreiz vien esat redzējis cilvēkus karatiesas priekšā.

Ģenerāli tas pārsteidza kā pilnīgi jauns atklājums. Viņš stingi lūkojās māsasdēlā un neteica ne vārda.

—   Vilfrīds tāpat atrodas karatiesas priekšā, — Maikls turpināja, — tikai īstā karatiesa visu nodara ātri, bet viņu spīdzina ilgi, un es neparedzu tam gala.

—   Es saprotu, — ģenerālis klusu sacīja, — bet viņam tomēr nevajadzēja iepīt tur Diniju.

Maikls pasmaidīja.

—   Vai mīla kādreiz rīkojusies pēc likumiem?

—   Jā, tāds jau ir jaunlaiku uzskats.

—   Ja var ticēt nostāstiem, tad arī senlaikos bijis tāpat.

Ģenerālis piegāja pie loga un palika tur stāvam, skatīdamies ārā.

— Es negribu iet pie Dinijas, — viņš teica, — tā būs veltīga uzmākšanās. Māte domā tāpat. Mēs neko nevaram palīdzēt.

Bažas par meitu, kas skanēja viņa balsī, aizkustināja Maiklu.

— Es ticu, ka drīz viss beigsies šā vai tā, — viņš sacīja. — Un, lai kā tas beigsies, tas tomēr būs labāk tiklab viņiem, kā mums visiem.

Ģenerālis apgriezās.

— Cerēsim. Gribēju tikai lūgt, lai tu uzturi sakarus ar mums un neļauj Dinijai neko darīt bez mūsu ziņas. Ir ļoti grūti tā gaidīt. Ilgāk es tevi, neaizkavēšu. Paldies, tu man atviegloji sirdi. Ardievu, Maikl!

Viņš satvēra māsasdēla roku, cieši saspieda un izgāja no kabineta,

«Gaidīt uz varbūtību — cik tas ir bēdīgi!» Maikls nodomāja. «Nabaga vecais vīrs!»

XXXIII NODAĻA

Kompsons Graiss, kurš nebija zemisks pēc dabas un juta zināmas simpātijas pret Maiklu, gāja ēst lenču un lauzīja galvu par doto solījumu. Ticēdams, ka labs mielasts spēj atrisināt visas grūtības, viņš mēdza uzaicināt vajadzīgo personu uz restorānu un pie otrās vai trešās glāzītes īsti veca brendija izvilkt no šīs personas kāroto informāciju. Tomēr no Vilfrīda viņam bija bailes. Tāpēc, mielodamies ar buti baltā mērcē un puspudeli Chablis, viņš nolēma uzrakstīt Vilfrīdam vēstuli. To viņš sacerēja kluba mazajā, zaļi panelētajā kabinetā, dzerdams kafiju un kūpinādams cigāru.

«Hoč-Poč klubs, piektdiena.

Dārgais Dezert,

ievērojot «Leoparda» pārsteidzošos panākumus un turpmākās lielu tirāžu iespējas, vajadzētu precīzi zināt, ko darīt ar Jūsu honorāriem, kad pienāks izmaksas laiks. Varbūt Jūs būtu tik laipns un darītu man zināmu, vai domājat atkal doties uz Austrumiem un kad; tāpat lūgtu atstāt man adresi, uz kuru varu droši pārsūtīt Jums naudu. Varbūt Jums labāk patiktu, ja es iemaksātu honorārus Jūsu bankā pret kvīti? Līdz šim mūsu finansiālie darījumi bija samērā neliela apjoma, bet «Leopards» noteikti palielinās un ir jau palielinājis pieprasījumu pēc Jūsu iepriekšējām grāmatām, tāpēc būtu vēlams, lai es zinātu Jūsu turpmāko uzturēšanās vietu. Vai vēl ilgi paliksiet Londonā? Man, kā vienmēr, būs prieks Jūs sastapt, ja Jums labpatiks iegriezties.

Sirsnīgi apsveicot un vēlot visu labu, palieku Jūsu padevīgais

Kompsons Graiss.»

Šo elegantā, stāvā rokrakstā uzrakstīto vēstuli viņš adresēja uz Korkstrītu un aizsūtīja ar kluba kurjeru. Pārējo pusdienas brīvlaiku viņš savā čukstošajā balsī lielīja nule izlaisto Kanādas produkciju un tad ar taksi atgriezās Koventgārdenā. Pieņemamajā istabā viņu uzrunāja kantorists:

— Misters Dezerts gaida jūsu kabinetā, ser.

— Labi! — Kompsons Graiss noteica, apspiezdams neviļas trīsas un nodomādams: «Ātri veikts!»

Vilfrīds stāvēja pie loga, no kura pavērās skats uz Koventgārdenas tirgus stūri, un Graiss satrūkās, kad viņš apgriezās: seja bija tik sadrūmusi, izvārguši, skatienā tāds rūgtums, arī pasniegtā roka nepatīkami karsta un sausa.

— Tad jūs jau saņēmāt manu vēstuli?

—   Jā. pateicos. Te būs manas bankas adrese. Vislabāk iemaksāt naudu tur un saņemt kvīti.

—   Jūs neizskatāties gluži vesels. Vai atkal pošaties ceļā?

—   Tā jau būs jādara. Nu, ardievu, Grais. Paldies par visu, ko esat darījis.

Kompsons Graiss atbildēja neliekuļotā sirsnībā:

— Man ļoti žēl, ka jums vajadzēja tik daudz izciest…

Vilfrīds paraustīja plecus un izgāja no kabineta. Viņa izdevējs mirkli stāvēja, grozīdams rokās Vilfrīda bankas adresi. Pēkšņi viņš skaļi ierunājās:

— Man nepatīk viņa izskats, nepavisam nepatīk! Un viņš piegāja pie telefona.

Tikmēr Vilfrīds soļoja ziemeļu virzienā; viņam bija vēl viena vizīte. Viņš ieradās muzejā tieši tad, kad Adriāns sēdās pie savas Duvras tējas ar smalkmaizīti.

— Jauki! — Adriāns sacīja pieceldamies. — Man prieks jūs redzēt. Šī ir tīra tasīte. Lūdzu, sēdieties.

Ieraudzījis Dezerta seju un paspiedis viņa karsto roku, Adriāns jutās tikpat uztraukts kā Kompsons Graiss.

Vilfrīds iedzēra malku tējas. — Vai varu uzsmēķēt?

Viņš aizdedzināja cigareti un sakucis sēdēja atzveltnes krēslā. Adriāns gaidīja, kad viņš sāks runāt.

— Piedodiet, ka tā ielauzos pie jums, — Vilfrīds beidzot iesāka, — bet es atkal pošos tālā ceļā. Es gribēju zināt, kas Dinijai sagādātu mazāk sāpju — ja es pazustu bez vārda vai aizrakstītu. Adriānam skaudri iesmeldzās sirds.

— Vai baidāties, ka nevarēsiet palikt pie savas apņemšanās, ja sastapsieties ar viņu?

Dezerta augums nervozi noraustījās.

— Tā gluži nav. Tas izklausās rupji, bet man tā viss apriebies, ka es neko vairs nejūtu. Ja mēs sastapsimies, es varu nodarīt viņai pāri. Viņa izturējās kā īsts eņģelis. Jums droši vien grūti saprast, kas ar mani notiek. Es pats to nesaprotu. Zinu tikai vienu, ka man jātiek projām no visa un visiem.

Adriāns pamāja.

— Man stāstīja, ka jūs esot bijis slims, — vai ar to nav izskaidrojams jūsu pašreizējais stāvoklis? Dieva dēļ, nekļūdieties savās jūtās!

Vilfrīds pasmaidīja.

—   Es esmu pieradis pie malārijas. Tai šeit nav nekādam nozīmes. Jums liksies smieklīgi, bet man šķiet, ka esmu pilnīgi noasiņojis. Es gribu braukt uz tādu vietu, kur nekas un neviens man neatgādinās notikušo. Dinija to atgādina vairāk nekā jebkurš cits.

—   Es saprotu, — Adriāns drūmi sacīja. Viņš mirkli klusēja, glāstīdams bārdu, tad piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

—   Kā jums šķiet, vai nebūtu godīgāk tiklab pret Diniju, kā pašam pret sevi, ja jūs vēlreiz sastaptos un pārbaudītu savas jūtas?

Vilfrīds attrauca gandrīz vai nikni:

—   Es jums teicu, ka varu nodarīt viņai pāri.

—   Jūs viņai tik un tā nodarīsiet pāri, jo viņa likusi visu uz vienas kārts. Un vēl kas, Dezert! Jūs publicējāt šo poēmu apzināti. Es vienmēr biju tais domās, ka jums tas nozīmē kaut ko līdzīgu grēku izpirkšanai. Bet par spīti visam jūs bildinājāt Diniju. Es neesmu tāds nelga, lai pieprasītu: preciet viņu, kaut jūsu jūtas ir mainījušās. Tikai — vai jūs pats esat par to pārliecināts?

—   Manas jūtas nav mainījušās. Man vairs nav nekādu jūtu. Pārijam, bezpajumtes sunim jūtas ir nokautas.

—   Vai jūs aptverat, ko runājat?

—   Ļoti labi aptveru. Kopš tā mirkļa, kad atteicos no ticības, es zināju, ka nu esmu pārijs, vienalga, vai citi to zina vai ne. Tikai izrādījās, ka vienalga tas nav.

—   Es saprotu, — Adriāns atkārtoja un palika stāvam kā sastindzis. — Laikam jau citas izejas nav.

—   Nezinu, kā citiem, bet man nav. Es esmu izraidīts, un man jādzīvo vienam. Es nesūdzos un nemeklēju sev attaisnojumu. — Viņa balsī skanēja cieša apņēmība.

Adriāns ierunājās ļoti saudzīgi:

— Tātad jūs vēlaties zināt, kā mazāk sāpināt Diniju? Diemžēl to es nevaru pateikt. Kad jūs toreiz atnācāt, es jums devu aplamu padomu. Padomi vispār nav ieteicami. Mums pašiem jāizlemj, kā rīkoties.

Vilfrīds piecēlās.

— Likteņa ironija, vai ne? Tā bija vientulība, kas dzina mani pie Dinijas, un tā pati vientulība dzen mani projām. Ardievu, ser; nedomāju, ka mēs vēl kādreiz tiksimies. Un paldies par to, ka gribējāt man palīdzēt.

— To es tiešām gribēju no sirds.

Vilfrīda seja atplauka tai pēkšņajā smaidā, kas viņu darīja tik valdzinošu.

— Iešu vēl kādu gabaliņu pastaigāt. Varbūt kaut kas apgaismos manu prātu. Lai nu kā, bet ticiet, ka centīšos sāpināt Diniju tik maz, cik maz vien iespējams. Ardievu!

Adriāna tēja bija atdzisusi un maizīte neapēsta. Viņš atstūma visu pie malas. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu nodevis Diniju, bet, žēlīgais dievs, ko gan viņš varēja te darīt! Cik dīvains izskatījās Dezerts! «Esmu pilnīgi noasiņojis…» Tas skan drausmīgi! Spriežot pēc viņa sejas, tā ir patiesība. Pārsmalcināta psihe un velnišķīgs lepnums! «Pošos tālā ceļā.» Viņš klīdis pa Austrumiem kā Mūžīgais Žīds, kļūs viens no tiem dažādos pasaules nostūros sastopamiem noslēpumainajiem angļiem — cilvēkiem bez dzimtenes, bez nākotnes, kuri dzīvo tikai šai dienai. Adriāns aizsmēķēja pīpi un mēģināja sev iestāstīt, ka Dinija galu galā būs laimīgāka bez Dezerta nekā ar Dezertu. Taču pūles palika bez panākumiem. Sievietes dzīvē tikai vienu reizi uzplaukst īsta mīla, un Dinijai šī reize bija pienākusi. Par to viņam nebija šaubu. Sieviete var iztikt bez tās — o jā, bet «dziesmu un saulstaru zelta» vairs nebūs. Un, paķēris noplukušo platmali, Adriāns izgāja uz ielas. Viņš devās uz Haidparka pusi, bet, pakļaudamies pēkšņai dziņai, nogriezās uz Mauntstrītu.

Kad Blors pieteica viņu, māsa patlaban beidza izšūt uz gobelēna sarkano suņa mēli. Viņa parādīja izšuvumu Adriānam.

— No mēles jātek siekalām. Viņš taču skatās uz trusīti. Vai zili pilieni te iederēsies?

— Šai fonā labāk būtu pelēki.

Lēdija Monta vērīgi palūkojās brālī, kurš, pievilcis garās kājas, bija novietojies uz maza krēsliņa.

— Tu izskaties pēc kara korespondenta — saliekamais krēsls un nav laika noskūties. Man tā gribas, lai Dinija apprecētos, Adriān. Viņai jau divdesmit seši. Ar to gļēvulību tās ir muļķības. Viņi var braukt uz Korsiku.

Adriāns smaidīja. Emijai, protams, taisnība, un tomēr, viņa maldās!

— Šodien atbrauca Kons, — māsa turpināja, — viņš runāja ar Maiklu. Neviens neko nezina. Flēra teica, ka Dinija izgājusi pastaigāties ar Kitu un Dendiju. Viņa auklē Ketrinu un lasa grāmatas, neapšķirdama lappuses.

Adriāns prātoja, vai teikt viņai par Dezerta vizīti.

— Un Kons saka, — lēdija Monta runāja tālāk, — ka viņš šogad nekādi netiek cauri, — Klēras kāzas, nodokļi, Džīna gaidībās — viņš grib izcirst mežu un pārdot zirgus. Mēs arī esam tukšā. Labi, ka Flērai nekā netrūkst. Nauda — tas ir tik apnicīgi. Kā tu domā?

Adriāns sarāvās.

—   Jā, neviens tagad neko labu negaida. Pietiek, ja var iztikt.

—   Visgrūtāk tad, ja kāds uzturams. Bosvelam ir māsa, kas var iet tikai ar vienu kāju, un Džonsona sievai vēzis — nabadzīte! Un katram ir kāds slogs uz pleciem. Dinija teica, ka māte Kondafordā daudz noņemoties ar ciema ļaudīm. Tiešām nezinu, kā būs turpmāk. Lorenss nevar ietaupīt ne penija.

—   Mēs sēžam starp diviem krēsliem, Emij, un kādā jaukā dienā novelsimies uz grīdas, ka norībēs vien.

— Jādomā, ka mēs beigsim savu mūžu nabagmājā.—

Lēdija Monta pacēla izšuvumu pret gaismu. — Nē, labāk būs bez siekalām. Lai viņi brauc uz Keniju, stāsta, ka tur varot iztikt.

—   Kas mani kaitina, — Adriāns ierunājās neparastā iekaisumā, — tā ir doma, ka kaut kāds iznirelis nopirks Kondafordu, lai tur izbrauktu zaļumos un dzertu kokteiļus.

—   Tad es apmetīšos mežā un kļūšu par raganu. Kondaforda nevar pastāvēt bez Čereliem.

—   Pārāk labi var, Emij! Ir tāds sasodīts process, ko sauc par evolūciju, un Anglija ir tā dzimtene.

Lēdija Monta nopūtās un piecēlusies piepeldēja pie sava papagaiļa.

— Pollij! Iesim abas uz nabagmāju!

XXXIV NODAĻA

Kad Kompsons Graiss piezvanīja Maiklam vai, pareizāk sakot, Flērai, jo Maikla nebija mājās, viņa balsī skanēja apjukums.

— Ko lai pasaku viņam, mister Grais?

— Jūsu vīrs lūdza, lai noskaidroju Dezerta turpmākos nodomus. Dezerts nupat bija pie manis un sacīja, ka grasoties braukt atkal projām, bet… hm, man nepatika viņa izskats, un roka viņam bija tik karsta kā drudža slimniekam.

— Viņš nupat pārcietis malārijas lēkmi.

—   O! Ahā! Pie reizes — es jums aizsūtu grāmatu, kas jums noteikti patiks; autors ir francūzis, kas dzīvo Kanādā.

—   Liels paldies. Es pateikšu visu Maiklam, kad viņš pārnāks mājās.

Flēra iegrima domās. Vai pateikt šo vēsti Dinijai? Bez apspriešanās ar Maiklu viņa negribēja to darīt, bet viņš patlaban tā aizņemts parlamentā, ka diezin vai pārnāks uz pusdienām. Tas ir taisni Vilfrīda garā — mocīt cilvēkus ar neziņu! Flēra vienmēr apzinājās, ka pazīst Vilfrīdu labāk nekā Dinija vai Maikls. Tie abi pārliecināti, ka sirds Vilfrīdam no tīra zelta. Flēra, pret kuru viņš kādreiz bija izjutis tik svelmainu kaisli, nebūt nebija par viņu tik augstās domās. «Tas ir tāpēc,» viņa ar zināmu rūgtumu domāja, «ka man nav tik cildens raksturs kā Dinijai un Maiklam.» Cilvēki mēro savus tuvākos paši ar savu mērauklu, vai ne? Bez tam viņai bija grūti vērtēt augsti cilvēku, par kura mīļāko viņa nebija kļuvusi un kurš tad bija aizbēdzis uz otru pasaules malu. Maikls vienmēr ir ekstravagants savās simpātijās, un Dinija — nujā, Diniju viņa īsti labi nesaprata.

Un tā viņa atkal ķērās pie savām vēstulēm. Tās bija visai svarīgas vēstules, jo viņa aicināja labākos un izcilākos cilvēkus uz sastapšanos ar augstas kastas indiešu dāmām, kuras bija atbraukušas uz konferenci. Flēra gandrīz jau bija pabeigusi rakstīt, kad piezvanīja Maikls, apjautādamies, vai neesot kādas ziņas no Kompsona Graisa. Atstāstījusi vīram Graisa teikto, viņa turpināja:

— Vai tu pārnāksi uz pusdienām?… Labi! Es baidos palikt divatā ar Diniju, viņa ir tik nedabiski jautra, ka man šermuļi skrien pār kauliem. Es saprotu, ka viņa negrib apbēdināt citus un tā tālāk, taču, ja viņa vairāk izrādītu savas jūtas, tad sagādātu citiem mazāk raižu… Tēvocis Kons! … Tas ir komiski, visa ģimene tagad vēlas ko pilnīgi pretēju tam, ko vēlējās sākumā. Laikam neviens nevar mierīgi noskatīties, ka viņa cieš … Jā, viņa aizbrauca kopā ar Kitu laist kuģīti Apaļajā dīķī; mašīnu ar Dendiju un kuģīti viņi atsūtīja atpakaļ un paši nāk kājām… Labi, dārgais. Astoņos, tikai ierodies laikā, ja vien iespējams… O, Kits un Dinija jau mājās! Uz redzi!

Kits ienāca pie mātes. Viņa seja bija iedegusi, acis zilas, svīteris tai pašā krāsā, īsās bikses tumšākā zilumā; zaļās zeķes atlocītas zem kailajiem ceļgaliem, kājas brūni sporta apavi, gaišā galviņa bez cepures.

— Krustmāte Dinija uzgāja augšā pagulēt. Viņai vajadzēja apsēsties zālē. Viņa teica, ka drīz būšot vesela. Kā tu domā, vai viņai būs masalas? Man tās jau bijušas, māmiņ, tāpēc es varēšu iet pie viņas, kad viņa būs atsevišķā istabā. Viņu nobiedēja kāds vīrs.

— Kas tas bija par vīru?

— Viņš nepienāca klāt; garš vīrs ar platmali rokā, un, kad viņš mūs ieraudzīja, tad skriešus metas projām.

—   Kā tu zini, ka viņš jūs ieraudzīja?

—   O, viņš taisīja ar roku tā — un laidās teciņus.

—   Vai tas notika parkā?

—   Jā.

—   Kura?

—   Grīnparkā.

—   Vai viņš bija vājš un tumšu seju?

—   Jā; vai tu arī viņu pazīsti?

—   Kāpēc «arī», Kit? Vai tad krustmāte Dinija viņu pazina?

—   Es domāju gan; viņa šitā teica «O!» un pielika roku te. Tad viņa noskatījās, kā viņš aizskrēja, un apsēdās zālē. Es apvēdināju viņu ar viņas šalli. Es mīlu krustmāti Diniju. Vai viņai ir vīrs?

— Nē.

Kad Kits uzgāja sava istaba, Flēra apsvēra, ko darīt. Dinija sapratīs, ka Kits būs visu izstāstījis. Viņa nolēma uzsūtīt Dinijai zīmīti un baldriāna pilienus.

Atbilde skanēja: «Pusdienu laikā viss būs kārtībā.»

Bet, kad bija jāsēžas pie galda, Dinija nosūtīja ziņu, ka jūtoties diezgan vārga, un lūdza atļauju palikt gultā, lai labi izgulētos.

Tā nu Maikls un Flēra sēdēja pie pusdienu galda vieni paši.

— Tas noteikti bijis Vilfrīds. Maikls piekrītoši pamāja.

— Lai dievs dod, ka viņš drīzāk aizbrauktu! Tas viss ir tik drausmīgi. Vai atceries to vietu Turgeņevā, kur Ļitvinovs noskatās, kā lokomotīves dūmi aizplūst pār tīrumiem?

—   Nē. Kas ir?

—   Viss Dinijas dzīves saturs aizplūst kā dūmi.

— Jā, — Flēra noteica caur sakostiem zobiem. — Bet uguns izdegs un apdzisis.

—   Un kas paliks pāri?

—   Nu, atliekas vēl varēs identificēt…

Maikls cieši uzlūkoja savu dzīves biedri. Viņa vērīgi skatījās uz dakšiņā uzdurto zivs gabaliņu. Ar sērīgu smaidu viņa pacēla to pie lūpām, it kā reizē ar to viņai vajadzētu norīt pagātnes atmiņas. Identificēt! Jā, viņa nav mainījusies, tikpat skaista kā vienmēr, tikai mazliet apaļīgāka, kas tagad atkal nācis modē, Maikls novērsa skatienu, jo viņu vēl aizvien kremta doma par to notikumu pirms četriem gadiem, par ko viņam bija tik maz ziņu, tik daudz aizdomu un par ko viņš nekad nerunāja. Dūmi! Vai patiešām visas cilvēku kaislības reiz izdeg līdz plēnēm un izklīst zilā dūmakā pāri tīrumiem, uz mirkli aizsedzot sauli, labības statiņus un kokus, tad izgaist bez pēdām, un debesis ir tikpat dzidras un spožas kā vienmēr? Tā gluži nav. Jo dūmi ir sadegusi viela, un, kur plosījusies uguns, tur rodas kaut kas līdz šim nebijis. Dinija, kuru viņš pazina no bērna kājas, pārvērtīsies — varbūt novītīs, kļūs cietāka, skarbāka, dzestrāka? Un viņš sacīja:

—   Man jābūt deviņos palātā, šovakar runās finansu ministrs. Kāpēc mēs vispār viņā klausāmies, to es nezinu, bet jādara tas ir.

—   Kāpēc jūs vispār klausāties cits citā, tā man ir mīkla. Vai kāds runātājs parlamentā licis jums mainīt uzskatus?

—   Nē, — Maikls ar greizu smīnu atbildēja, — bet cilvēks pārtiek no cerībām. Mēs sēžam dienu pēc dienas, runājam par kādu pasākumu un pēc tam balsojam, bet tikpat labi mēs varētu nobalsot ari pēc pirmajām divām runām. Tā tas turpinās jau simtiem gadu.

—   Senču tradīcija! — Flēra noteica. — Kits domā, ka Dinijai būšot masalas. Viņš jautāja, vai Dinijai esot vīrs … Koker, dodiet, lūdzu, kafiju, misteram Montam jāiet projām.

Kad Maikls noskūpstīja viņu un aizgāja, Flēra devās uz bērnu istabām. Ketrinai bija ļoti ciešs miegs; prieks bija noskatīties uz glīto bērnu, kuram bija mātes mati un acu krāsa tā svārstījās starp pelēku un brūnu, ka tā vēl pilnīgi varēja kļūt gaiši zaļa. Sīkā dūrīte bija palikta zem vaidziņa, un bērns elpoja liegi kā puķe. Pametusi ar galvu auklei, Flēra pavēra durvis uz otro bērnu istabu. Kitu uzmodināt bija bīstami. Viņš sāks prasīt cepumus, varbūt pat pienu, gribēs patērzēt un lūgs palasīt ko priekšā. Taču viņš nepamodās, lai gan durvis iečīkstējās. Viņa zeltainā galviņa bija enerģiski atmesta uz spilvena, zem kura rēgojās pistoles stobrs. Telpā bija karsts, zēns bija nometis segu, un zilajā pidžamā tērptais augums naktslampiņas blāvajā vizma rēgojās atsegts līdz ceļiem. Kitam bija veselīga, iedegusi āda un Forsaitu zods. Flēra pienāca tuvāk un apstājās pie gultas. Zēns izskatījās tik jauks un bija tik drosmīgi laidies miegā, kaut spilgtā iztēle visur rādīja briesmas. Flēra ar pirkstgaliem maigi satvēra palagu, pavilka augstāk un piesardzīgi apsedza zēnu, tad atkāpās, iespiedusi rokas sānos un sacēlusi uzacis. Kitam šis ir pats laimīgākais laiks, un tas ilgs vēl pāris gadu, kamēr vajadzēs iet skolā. Nekādas kaislības viņu netraucē. Visi pret viņu laipni; katra diena nes jaunas dēkas kā pasakā. Un grāmatas! Maikla vecās grāmatas, viņas pašas un dažas šolaiku grāmatas, kas piemērotas bērniem. Jā, šie ir brīnišķīgi gadi! Viņa pārlaida ašu skatienu pār krēslaino telpu. Bise un zobens nolikti pa tvērienam uz krēsla! Pieaugušie brēc pēc atbruņošanās un apbruņo bērnus līdz zobiem! Pārējās rotaļlietas, lielākoties mehāniskas, atrodas skolas istabā. Nē, tepat uz palodzes ir kuģis, ko viņi ar Diniju laida šodien ūdenī, buras joprojām uzvilktas, un kaktā uz spilvena guļ «sudraba suns», kas dzird Flēru, tikai par slinku, lai pieceltos. Flēra var saredzēt astes smalkās spalviņas, tā pacelta un apsveicot vieglītēm šūpojas. Un, baidīdamās iztraucēt šo apskaužamo mieru, Flēra pameta skūpstu abiem gulētājiem un izlavījās no istabas. Atkal pamājusi auklei, viņa pavēroja guļošo Ketrinu un izgāja no bērnistabas. Iedama uz pirkstgaliem pa kāpnēm, viņa apstājās pie Dinijas istabas, kas atradās stāvu virs viņējās. Varbūt vajadzētu parādīt uzmanību un apvaicāties, vai Dinijai nav kas vajadzīgs. Flēra pievirzījās tuvāk durvīm. Tikai pusdesmit! Dinija nevar būt iemigusi. Un diezin vai viņa vispār iemigs. Ir tik sāpīgi apzināties, ka Dinija guļ tur viena un nelaimīga. Varbūt saruna viņu izkliedētu, novirzītu domas citā gultnē. Flēra jau pacēla roku, lai pieklauvētu, kad pēkšņi izdzirdēja apspiestas, bet nepārprotamas skaņas, — kāds elsoja, iespiedis galvu spilvenā. Flēra palika stāvam kā sasalusi. Šīs skaņas viņa nebija dzirdējusi jau četrus gadus, kopš bija raudājusi pati. Atmiņas iedūrās viņā kā nazis — ak, šīs briesmīgās, bet netraucējamās skanas! Ne par kādu mantu pasaulē viņa neies tur iekšā! Flēra aizspieda ausis, apsviedās un noskrēja lejā. Ausīs vēl skanēja elsas; lai tās nomāktu, viņa ieslēdza radio, pārraidīja Madame Butterfly otro cēlienu. Flēra izslēdza radio, piesēdās pie rakstāmgalda un steigšus rakstīja formulām līdzīgās frāzes: «Priecāsimies, ja utt. iepazīties ar šīm apburošajām indiešu lēdijām, kas utt. Jūsu utt. Flēra Monta.» Viņa atkārtoja šīs frāzes neskaitāmas reizes, joprojām nespēdama aizmirst apspiestās elsas. Cik tveicīga nakts! Flēra atvilka aizkarus un atvēra plašāk logus, lai ielaistu svaigu gaisu. Nejauka gan tāda dzīve — visur cilvēkam uzglūn nelaime un dažādas nepatikšanas. Ja cilvēks pats stājas dzīvei pretī un sagrābj to ciet, tā dažkārt padodas, bet tūliņ pat izslīd no rokām un izspēlē kādu riebīgu joku. Pusvienpadsmit! Ko viņi šovakar tik ilgi pļāpā parlamentā? Par kādu nodokli penija vērtībā? Viņa aizvēra logu, aizvilka aizkarus, uzlika vēstulēm markas un pārlaida skatienu istabai, grasīdamās nodzēst uguni. Pēkšņi atmiņā atausa Vilfrīda seja cieši pie rūts tonakt, kad viņš aizbēga no viņas uz Austrumiem. Un ja nu Vilfrīds atkal ir šeit, ja viss atkārtojas viņa dīvainajā mūžā un viņš ierodas kā bezmiesīgs gars, tikai šoreiz nevis pie Flēras, bet pie Dinijas? Flēra nodzēsa uguni, taustīdamās aizgāja līdz logam, piesardzīgi atvilka aizkaru un pameta skatienu ārā. Aiz rūts nebija nekā, tikai spuldzes, kas mākslīgi pagarināja dienu. Viņa ērcīgi aizrāva aizkaru un gāja uz guļamistabu. Nostājusies pie augstā spoguļa, viņa mirkli ieklausījās, tad aizliedza sev to darīt. Tāda ir dzīve! Cilvēks, ja vien iespējams, pūlas neredzēt un nedzirdēt neko, kas sagādā sāpes. Un vai to var viņam pārmest? Tik un tā ir vēl daudz kas tāds, kas jāredz un jādzird negribot, kaut acis aizvērtas un ausīs vate. Viņa patlaban likās gulēt, kad pārradās Maikls. Flēra pastāstīja viņam, ko dzirdējusi, un viņš mirkli stāvēja klausīdamies, bet caur biezajiem griestiem it nekas nebija dzirdams. Maikls iegāja savā ģērbistabā un atgriezās, apvilcis Flēras dāvāto zilo halātu ar izšūtām aprocēm un apkakli. Viņš sāka staigāt pa istabu.

— Nāc gulēt, — Flēra sacīja, — ar staigāšanu nevienam nebūs līdzēts.

Gultā viņi vēl brīdi sarunājās. Maikls iemiga pirmais, Flēra palika nomodā. Lielais Bens nosita divpadsmito stundu. Pilsēta vēl murdēja, bet namā valdīja dziļš klusums. Šur tur kaut kas iekrakšķējās, it kā nopūstos kāds grīdas dēlis, visu dienu mīts kājām. Maikls klusu šņāca, viņas pašas domas šķita nemierīgi čaukstam — tie bija visi trokšņi. No augšstāva neatplūda ne skaņas. Flēra sāka prātot, kā viņi varētu izmantot Maikla garo atvaļinājumu. Viņi bija runājuši par Skotiju un Kornuelsu, viņa pati gribēja vismaz mēnesi padzīvot Rivjerā. Atbraukt mājās pilnīgi brūna; viņa nekad nav dabūjusi iedegt īsti tumša. Bērnus var mierīgu prātu atstāt guvernantei un Nenijai! Kas tas bija? Aizvērās kādas durvis. Kāpnes čīkstēja. Viņa piebikstīja Maiklam.

—   Kas ir?

—   Paklausies!

Atkal tā pati vieglā čīkstoņa.

— Tā sākās augšstāvā, — Flēra čukstēja. — Tev vajadzētu iziet paskatīties.

Maikls piecēlās, uzvilka halātu un rītakurpes un, klusiņām pavēris durvis, palūkojās ārā. Uz kāpnēm nekas nebija redzams, bet holā kāds staigāja. Maikls nolavījās lejā.

Pie ārdurvīm vīdēja neskaidras auguma aprises, un viņš klusu ierunājās:

—   Vai tu tā esi, Dinij?

—   Jā.

Maikls paspēra soli uz priekšu. Augums atvirzījās no durvīm, un, Maiklam pienākot, Dinija sēdēja uz mēteļu «sarkofaga». Viņš varēja saskatīt Dinijas pacelto roku, kura saturēja ap galvu aptīto šalli.

—   Vai tev ko nevajag?

—   Nē. Es tikai gribēju ieelpot svaigu gaisu.

Maikls apspieda vēlēšanos uzgriezt uguni. Viņš pievirzījās tuvāk un tumsā noglāstīja Dinijas roku.

— Es nedomāju, ka tu dzirdēsi, — viņa sacīja. — Piedod, ka tevi pamodināju.

Runāt vai nerunāt par viņas bēdām? Vai viņa būs dusmīga vai pateicīga par to?

— Mana dārgā, — viņš teica, — dari visu, kas tev nāk par labu.

— Nē, tās ir muļķības. Es iešu atkal augšā. Maikls aplika viņai roku ap pleciem; viņš manīja, ka Dinija uzvilkusi virsdrēbes. Pēc mirkļa viņa atspiedās pret Maiklu, joprojām turēdama šalli, kas sedza viņas galvu un seju. Maikls liegi, tikko manāmi aijāja viņu. Dinijas augums atslīga, kamēr galva nolaidās uz Maikla pleca. Maikls sastinga, bīdamies pat ievilkt elpu. Lai viņa atpūšas, cik ilgi vēlas!

XXXV NODAĻA

Pametis Adriāna istabu muzejā, Vilfrīds pats nezināja, kurp doties, un klīda pa ielām kā sapnī, kur viss neskaitāmas reizes atkārtojas un vienīgais glābiņš ir pamošanās. Viņš devās pa Kingsveju uz piekrasti, sasniedza Vestminsteras tiltu, uzgāja uz tā un apstājies noliecās pār margām. Viens lēciens, un visam būtu gals! Sākās bēgums — Anglijas ūdeņi traucās uz jūru, lai nekad neatgrieztos, un līksmoja par to. Atbrīvošanās! Atbrīvoties no visa, kas spieda viņu domāt par sevi! Tikt vaļā no nebeidzamās sevis tirdīšanas un sirdsapziņas pārmetumiem! Izbeigt šo nolādēto mīkstčaulīgo vilcināšanos, atmest šīs raizes, kaut tik nenodara Dinijai pāri! Tik ļoti pāri nodarīt viņai nemaz nevar! Viņa izraudāsies un aizmirsīs. Vienreiz jau viņš paļāvies sentimentalitātei. Otrreiz tas vairs nenotiks! Dieva vārds! Nenotiks!

Viņš stāvēja ilgu laiku, atspiedies pret margām, lūkodamies dzirkstošajā ūdenī un garām slīdošajos kuģos; laiku pa laikam kāds gājējs apstājās viņam līdzās, acīm redzot, domādams, ka Vilfrīds ieraudzījis straumē ko izcili interesantu. Tā arī bija! Vilfrīds tur redzēja pats savu klaidoņa dzīvi, kas, norāvusies no enkura, traucas pa svešiem ūdeņiem uz svešām malām kā Skrejošais Holandietis. Svešatnē vismaz nevajag ne bramanības, ne zemošanās, ne žēlošanas, ne liekuļošanas, tur viņš lepni pacels savu flagu pašā masta galā.

— Stāsta, ka, ilgi skatoties ūdenī, uznāk kāre lēkt iekšā, — kāda balss ierunājās aiz muguras.

Vilfrīds sarāvās un gāja projām. Ak, dievs! Cik nervozs un notramdīts var kļūt cilvēks! Viņš nogriezās no tilta Vaitholas pusē un iegāja Sentdžeimsa parkā. Apmeta loku ap garo dīķi, aizslāja gar ģerāniju dobēm un lielajiem, akmenī veidotajiem tēliem un augļiem pils priekšā, sasniedza Grīnparku un atlaidās tur sausajā zālē. Viņš nogulēja uz muguras kādu stundu, aizsedzis acis ar roku, baudīdams saules siltumu. Piecēlies viņš jutās noreibis un brītiņu stāvēja uz vietas, kamēr atžilba un varēja virzīties uz Haidparka laukuma pusi. Viņš bija paspēris tikai dažus soļus, kad apstājās, un tad krasi nogriezās pa labi. Viņam pretim gar jājamo celiņu nāca jauna sieviete un mazs zēns. Dinija! Viņš redzēja, ka Dinijai izlauzās kāda skaņa, ka viņa tvēra ar roku pie sirds. Tāpēc viņš bija apsviedies un skrējis projām. Tas bija nežēlīgi, briesmīgi, bet tas bija gals. Viņš jutās kā cilvēks, kas iegrūdis otram nazi krūtīs. Nežēlīgi, briesmīgi, toties visam gals! Nu vairs nav ko vilcināties! Atliek vienīgi braukt projām, cik ātri vien iespējams. Viņš steidzās mājup pusteciņiem kā apsēsts, atviezis zobus greizā smīnā, it kā sēdētu zobārsta krēslā. Viņš bija nokāvis vienīgo sievieti, ar kuru būtu varējis dalīties savā liktenī, vienīgo sievieti, pret kuru bija jutis to, ko sauc par īstu mīlu. Nekas! Labāk nokaut viņu uzreiz nekā nogalināt pamazām, visu mūžu. Viņš bija Ezavs, trimdā izdzītais Izmaels, un Izraēļa meitas nav viņam lemtas. Kāds izsūtāmais zēns atgriezās un noskatījās viņam pakaļ — viņa straujā gaita likās tik neparasta un ērmīga. Viņš šķērsoja Pikadilli, nerēķinādamies ar mašīnu plūsmu, un iemetās šaurajā Bondstrītas aizā. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka viņš nekad vairs neredzēs Skota platmales. Veikals bija jau slēgts, bet preces rindojās vitrīnās, cilindri, tropu platmales, sieviešu cepures un jaunākie «Trilbijas» vai «Homburga» modeļi, vai kā tos tagad sauc. Viņš soļoja tālāk, apmeta loku ap Atkinsona parfimēriju veikalu un nonāca pie savām namdurvīm. Te viņam vajadzēja brītiņu pasēdēt kāpņu telpā, kamēr viņš uzkrāja spēkus kāpt augšup. Nervu sasprindzinājumu, ko bija radījusi sastapšanās ar Diniju, nomainīja pilnīga apātija. Viņš jau sāka iet augšup, kad Staks ar suni nāca lejā. Fošs metās Vilfrīdam klāt, piekļāvās pie kājām un paslēja galvu uz augšu. Vilfrīds paburzīja viņam ausis. Suns atkal paliks bez saimnieka!

— Rīt agri es aizceļoju, Stak. Uz Siamu. Un droši vien vairs neatgriezīšos.

—   Nepavisam ne, ser? —

—   Nepavisam.

— Vai varu braukt jums līdzi, ser? Vilfrīds uzlika roku kalpotājam uz pleca.

— Liels paldies, Stak, bet tur jums apniks līdz nāvei.

— Piedodiet, ser, bet tagad gan jūs neesat tādā stāvoklī, ka varētu ceļot viens.

— Varbūt tas tiesa, bet es tomēr braukšu viens.

Kalpotājs cieši lūkojās Vilfrīda sejā. Tas bija nopietns, sasprindzis skatiens, it kā Staks gribētu iespiest šo seju atmiņā uz visiem laikiem.

— Es tik ilgi esmu bijis kopā ar jums, ser.

— Tā ir, Stak, un neviens nav tik labi izturējies pret mani kā jūs. Es esmu minējis jūs testamentā, ja gadījumā ar mani, kas notiktu. Domāju, ka jūs arī turpmāk paliksiet šeit un uzraudzīsiet dzīvokli, jo mans tēvs var kādreiz iedomāties te atbraukt.

— Man negribētos pamest šejieni, ja jūs neņemat mani sev līdzi. Vai to jūs esat stingri nolēmis, ser? Vilfrīds apstiprinoši pamāja.

— Jā gan, Stak. Bet kā ar Fošu?

Staks mirkli vilcinājās, tad viņam izlauzās vārdi:

— Man laikam to vajadzēja jau pateikt jums, ser, — kad mis Čerela te bija pēdējo reizi, tovakar, kad jūs aizbraucāt uz Epingu, tad viņa izteicās, ka labprāt ņemtu suni pie sevis, ja jūs gadījumā kur aizceļotu. Suns viņai pieķēries, ser.

Vilfrīda seja pārvērtās stingā maskā. — Vediet suni pastaigāties, — viņš sacīja un kāpa augšup.

Domas atkal griezās kā virpulī. Slepkavība! Jā, viņš bija slepkava! Un nekāda smeldze vai nožēla līķi neatdzīvinās. Protams, ja Dinija vēlas paturēt suni, lai ņem! Kāpēc sievietes tā tveras pie atmiņām, kad visieteicamākais būtu censties visu ātrāk aizmirst? Viņš atsēdās pie galda un rakstīja:

«Es braucu projām uz visiem laikiem. Reizē ar šo zīmīti Tev nodos Fošu. Paturi viņu sev, ja vēlies. Es deru tikai dzīvei vienatnē. Piedod man, ja vari, un aizmirsti mani. — Vilfrīds.»

Viņš uzrakstīja adresi un, sēdēdams pie galda, lēni pagrieza galvu un aplaida skatienu visapkārt. Nav vēl pagājuši pilni trīs mēneši, kopš viņš atgriezies, bet šķiet, ka aizritējusi vesela mūžība. Viņš atcerējās Diniju stāvam pie kamīna, kad bija aizgājis viņas tēvs, Diniju sēžam uz dīvāna un lūkojamies šurp … Dinija te, Dinija turi Viņas smaids, viņas acis, viņas mati! Dinija un atmiņas par beduīnu telti — šīs divas ainas centās viena otru nomainīt, tās cīnījās savā starpā! Kā viņš tūliņ nebija paredzējis, kādu galu viss ņems? Viņam taču vajadzēja sevi pazīt! Viņš paņēma papīra loksni un rakstīja:

«Dārgais tēv!

Šķiet, ka Anglijas klimats nav man piemērots, tāpēc rīt aizceļoju uz Siamu. Laiku pa laikam ziņošu bankai savu adresi. Staks rūpēsies par dzīvokli tāpat kā līdz šim, un Tu vari tanī apmesties pēc vajadzības. Gādā par savu veselību. Pacentīšos šad tad atsūtīt monētas Tavai kolekcijai. Ardievu.

Tavs dēls Vilfrīds.»

Tēvs izlasīs un sacīs: «Ak dievs! Tik pēkšņi! Dīvains radījums!» Un tas būs viss, ko par viņu teiks vai nodomās cilvēki, atskaitot vienu …

Viņš paņēma citu loksni un uzrakstīja vēstuli bankai, tad galīgi nokausēts atlaidās uz dīvāna.

Lai Staks sakravā mantas, viņam pašam nav vairs spēka. Par laimi, pase ir kārtībā — šis ērmīgais dokuments, kas padara cilvēku neatkarīgu, šī caurlaide, kas paver ceļu uz ilgoto vientulību. Istabā valdīja klusums,

jo šai atpūtas stundā, pirms sākas novakara kustība, ielās nav dzirdams ne mazākais troksnītis. Zāles, ko viņš lietoja pēc malārijas lēkmes, saturēja opiju, tāpēc viņš kļuva miegains. Viņš dziļi ievilka elpu un nogulās ērtāk. Pussnaudā viņš juta, kā ož kamieļu mēsli, grauzdēta kafija, paklāji, garšvielas, cilvēku sviedrainie ķermeni lielajā arābu tirgū, skarbais, skaudrais tuksneša gaiss, upes dūņas kādā piekrastes ciematā; dzirdēja skaņas — ubagu gaudas, kamieļu grudzinošo kāsu, šakāļa brēcienus, muedzina saucienus, ēzeļu kāju dipoņu, sudrabkalēju veseru tinkšķoņu, ūdens rata čīkstoņu un čērkstoņu. Gar pievērtajām acīm plūda pazīstamās Austrumu ainas kā nebeidzamā sapnī. Nu viņu gaida citi Austrumi — tālāki un svešāki. Nu… Un viņš beidzot iegrima miegā.

XXXVI NODAĻA

Kad Dinija Grīnparkā ieraudzīja Vilfrīdu novēršamies, tad saprata, ka nu patiesi visam ir gals. Vilfrīda nomocītā seja satrauca viņu līdz sirds dziļumiem. Ja vien Vilfrīds varētu atkal atgūt mieru, viņa pārciestu visu daudz vieglāk. Kopš tovakar Vilfrīds bija pametis viņu vienu savā dzīvoklī, Dinija negaidīja vairs neko labu. Pēc sastapšanās ar Maiklu tumšajā holā viņai bija izdevies mazliet iemigt, un viņa padzēra brokastu kafiju savā istabā. Ap pulksten desmitiem viņai pateica, ka lejā gaidot kāds vīrs ar suni.

Viņa aši saģērbās, uzlika cepuri un gāja lejā. Tas varēja būt vienīgi Staks.

Kalpotājs stāvēja aiz «sarkofaga», turēdams suni pie saites. Viņa seja, kā vienmēr, pauda līdzjūtību, bet šorīt tā bija grumbaina un bāla, it kā Staks nebūtu gulējis visu nakti.

— Misters Dezerts sūta jums to, mis. — Un viņš pasniedza Dinijai vēstuli.

Dinija atvēra durvis uz viesistabu.

— Ienāciet dziļāk, Stak. Apsēdīsimies.

Staks apsēdās un palaida saiti vaļā. Suns pienāca pie Dinijas un uzlika purnu viņai uz ceļiem. Dinija izlasīja vēstuli.

— Misters Dezerts raksta, ka es varot paturēt Fošu. Staks lūkojās lejup uz saviem apaviem.

— Viņš ir jau projām, mis. Aizbrauca ar šārīta agro vilcienu, kas iet uz Parīzi un Marseļu.

Dinija pamanīja valgumu Staka vaigu grumbās. Viņš skaļi nošņaukājās un sirdīgi pārvilka roku pār seju.

— Es esmu nodzīvojis četrpadsmit gadu kopā ar viņu, mis. Nav brīnums, ka tas ķeras man klāt. Viņš izteicās, ka vairs neatgriezīšoties.

—   Uz kurieni viņš aizceļoja? —

—   Uz Siamu.

—   Tāls ceļš, — Dinija smaidot sacīja. — Taču pats galvenais, lai viņam būtu labi.

—   Tā jau ir, mis. Jūs varbūt gribētu zināt, kā suni barot. Ap pulksten deviņiem viņam dod sausus cepumus un starp sešiem un septiņiem pēcpusdienā gabaliņu vārītas liellopu gaļas vai aitas galvas ar sadrupinātu suņu rausi, tas ir viss. Labs un rāms suns, vienmēr teicami uzvedas. Ja patīk, viņš var gulēt pa nakti jūsu istabā.

— Vai jūs paliksiet turpat, Stak?

—   Jā, mis. Dzīvoklis pieder viņa tēvam. Kā jau teicu, misters Dezerts ir ātras dabas, bet šoreiz viņš laikam paliks pie saviem vārdiem. Anglijā viņš nekad nav juties laimīgs.

—   Es arī domāju, ka viņš paliks pie saviem vārdiem. Vai varu jums ar kaut ko palīdzēt, Stak?

Kalpotājs pakratīja galvu; viņš nenolaida acu no Dinijas sejas, un viņa nojauta, ka Staks prāto, vai drīkst izteikt līdzjūtību. Viņa piecēlās.

— Es domāju, ka jāizved Fošs pastaigāties, lai viņš pierod pie manis.

— Jā, mis. Es palaižu viņu vaļā tikai parkos. Ja jūs gribētu kaut ko uzzināt, tad jums ir mans telefona numurs.

Dinija sniedza viņam roku.

— Ardievu, Stak, un visu labāko.

— To pašu jums, mis, no visas sirds. — Viņa acis šoreiz atklāti pauda līdzjūtību un rokas spiediens bija krampjaini ciešs. Dinija smaidīja, kamēr durvis nebija aizvērušās, tad apsēdās uz dīvāna un aizsedza seju. Suns pavadīja Staku līdz durvīm, iesmilkstējās un atnāca atpakaļ. Dinija nolaida rokas, paņēma Vilfrīda vēstuli, kas gulēja viņai klēpī, un saplēsa to.

— Tā Foš, — viņa sacīja. — Ko nu mēs darīsim? Iesim pastaigāties?

Aste sakustējās; suns atkal klusu iesmilkstējās.

— Iesim, manu sunīt.

Dinija jutās mundra, taču likās, it kā viņā būtu salūzusi kāda atspere. Vezdama suni pie saites, viņa nogāja līdz Viktorijas stacijai un apstājās Foša pieminekļa priekšā. Lapotne ap to bija kļuvusi biezāka, vairāk nekas nebija mainījies. Cilvēks un zirgs, nosvērti, spēcīgi, apvaldīti — īsti «darbarūķi»! Ilgu laiku viņa stāvēja te atmestu galvu, sausām acīm, novājējušu un iekritušu seju, un suns pacietīgi sēdēja viņai blakus.

Tad, paraustījusi plecus, viņa novērsās un straujā gaitā veda suni uz parku. Pastaigājusi tur kādu laiku, viņa devās uz Mauntstrītu un vaicāja pēc sera Lorensa. Viņš atradās savā kabinetā.

—   Nu, dārgā, — viņš uzrunāja Diniju, — tev ir skaists suns, vai tas tavējais?

—   Jā. Tēvoci Lorens, vai tu kaut ko neizdarītu manā labā?

— Protams.

— Vilfrīds ir aizceļojis. Viņš aizbrauca šorīt. Viņš vairs neatgriezīsies. Esi tik laipns, pasaki to maniem vecākiem, Maiklam, krustmātei Emijai un tēvocim Adriānam. Es nevēlos nekad vairs runāt par to.

Sers Lorenss nolieca galvu, satvēra viņas roku un pielika pie lūpām.

— Es tev kaut ko gribēju parādīt, Dinij. — Viņš paņēma no galda mazu Voltēra statueti. — Es to nopirku pirms dažām dienām. Vai viņš nav jauks, šis vecais ciniķis? Kāpēc franči pat kā ciniķi ir patīkamāki nekā citu nāciju pārstāvji, tas man ir noslēpums. Acīm redzot, cinisms ciešams tikai tad, kad tam piemīt elegance un asprātība, pretējā gadījumā tas pārvēršas par ikdienišķu rupjību. Ciniķis anglis ir cilvēks, kas par visu kurn. Ciniķis vācietis ir līdzīgs niknam kuilim. Ciniķis skandināvietis ir nepanesams. Amerikāņi ir pārāk vieglprātīgi, lai būtu ciniski, un krievi pārāk nepastāvīgi.

Īsti labu ciniķi vēl var atrast Austrijā, varbūt arī Ķīnas ziemeļos, — šķiet, tas atkarīgs no platuma grādiem. Dinija pasmaidīja.

—   Lūdzu, pasveicini krustmāti Emiju. Es šodien braucu uz mājām.

—   Lai dievs tevi svētī, mana dārga, — sers Lorenss sacīja. — Apmeklē mūs Lipingholā vai šeit, kur vien vēlies; mums vienmēr prieks tevi redzēt. — Un viņš noskūpstīja Dinijai pieri.

Kad Dinija bija aizgājusi, sers Lorenss apzvanīja visus un tad uzmeklēja sievu.

— Emij, nupat pie manis bija nabaga Dinija. Viņa izskatījās kā smaidošs rēgs. Visam svītra pāri. Dezerts aizbraucis šorīt uz neatgriešanos. Viņa nevēlas neko vairs dzirdēt par to. Vai tu neaizmirsīsi?

Lēdija Monta, kura kārtoja ziedus zeltītā ķīnieši vāzē, nometa tos zemē un pagriezās pret vīru.

— Ak dievs! — viņa izdvesa. — Noskūpsti mani, Lorens!

Viņi mirkli stāvēja apskāvušies. Nabaga Emija! Viņai tik mīksta sirds! Viņa ierunājās, piekļāvusi galvu pie Lorensa pleca:

— Tev mati uz apkakles. Kāpēc tu sukājies, apvilcis svārkus? Pagriezies, es nolasīšu tos.

Sers Lorenss paklausīja.

— Es jau piezvanīju uz Kondafordu, Maiklam un Adriānam. Atceries, Emij! Jāizturas tā, it kā nekas nebūtu noticis.

— Protams, es atcerēšos. Kāpēc viņa atnāca pie tevis?

Sers Lorenss paraustīja plecus.

—   Viņai ir jauns suns, melns spaniels.

—   Ļoti pieķērīgi kustoņi, bet ātri aptaukojas. Jā, ko viņi tev sacīja, kad tu piezvanīji?

— Tikai «O!», «Es saprotu» un «Zināms». — Lorens, man gribas raudāt; nāc drīz atpakaļ un

aizved mani kaut kur.

Sers Lorenss noglaudīja viņai plecu un ātri izgāja no istabas. Arī viņš nejutās labi. Ienācis kabinetā, viņš apsēdās un iegrima domās. Dezerta aizbēgšana ir vienīgais iespējamais atrisinājums. Seram Lorensam varbūt no visiem šai notikumā iejauktajiem bija skaidrākais un objektīvākais ieskats par Vilfrīdu. Iespējams, ka šim cilvēkam patiešām piemīt vērtīgas īpašības, taču viņš slēpj tās cik spēdams. Dzīvot kopā ar viņu? Neparko!Gļēvs? Protams, viņš tāds nav! Nekas dzīvē nav tik vienkāršs, kā to iedomājas Džeks Maskems un citi «kungu sugas» pārstāvji, kas turas pie veciem aizspriedumiem, ka viss ir tikai vai nu melns, vai balts. Nē, nē! Jaunais Dezerts iekritis pašās parastākajās lamatās. Ja ņem vērā viņa patvaļību, nesavaldību, filantropiskās tendences, ateismu un vēl šo pīšanos ar arābiem, tad viņa rīcība tā atšķiras no caurmēra angļa rīcības kā diena no nakts! Lai vai kā, dzīvot ar viņu kopā nav iespējams. Īstenībā nabaga Dinijai vēl laimējies tikt cauri ar veselu ādu! Prot gan liktenis izspēlēt visādus jokus! Kāpēc viņai vajadzēja izvēlēties tieši Dezertu? Jā, bet ar ko tad mīla vispār rēķinās? Tai nav daļas ne gar likumiem, ne saprātu. Kāds elements Dinijas raksturā tiecies pēc kā radniecīga Dezerta raksturā par spīti visam, kas viņus šķir, un visiem ārējiem apstākļiem. Un Dinijas mūžā var arī nebūt otras tādas «satrāpīšanās», kā teiktu Džeks Maskems. Bet, sasodīts, ģimenes dzīve nav uz vienu dienu, pat mūsu laikos tā nav nekas acumirklīgs un pārejošs. Ģimenes dzīvei nepieciešama gan laime, gan prasme dot un ņemt! Bet vai šī prasme dot un ņemt ir Dezertam — nemiera un pretrunu pilnam, turklāt vēl dzejniekam? Un lepnam — ar to iekšējo pašiznīcinošo lepnumu, kas nekad nedod cilvēkam miera! Ja tas būtu tikai mīlas sakars, īslaicīga kopdzīve, kas modē šolaiku jauniešiem, tad vēl nekas, bet tas nav Dinijas dabā, pat Dezerts to sapratis. Viņai fiziskā tuvība var pastāvēt tikai kopā ar garīgo. Ak, vai! Pasaulē būs vēl par vienu cietēju dvēseli vairāk. Nabaga Dinija!

«Kur es priekšpusdienā varu aizvest Emiju?» viņš domāja. «Zooloģisko dārzu viņa necieš, gleznu galerijas man sen apnikušas. M-meTisso! [33] cerēsim, ka m-meTisso mūs iepriecinās!»

XXXVII NODAĻA

Kondafordā Džīna devās taisnā ceļā no telefona pie vīramātes un parastajā lietišķajā tonī atkārtoja sera Lorensa vārdus. Lēdijas Čerelas labsirdīgā, biklā seja pauda satraukumu un bažas.

—   O!

—   Vai lai pasaku arī ģenerālim?

—   Esi tik laba, dārgā.

Palikusi viena pie saviem saimniecības rēķiniem, lēdija Čerela pārdomāja dzirdēto. Viņa un Hjūberts vienīgie ģimenē nebija redzējuši Vilfrīdu Dezertu, viņa bija centusies būt objektīva šai lietā, un sirdsapziņa viņai neko nepārmeta. Tagad viņa juta tikai bažas un līdzcietību pret Diniju. Bet kā lai to izteic? Un, kā tas ir parasts, kad tuviniekiem bēdas, lēdija Čerela varēja domāt tikai par puķēm.

Viņa izgāja dārzā, kur rozes bija sastādītas ap veco saules pulksteni un no divām pusēm ierobežotas ar augstu īvju dzīvžogu. Viņa piegrieza pilnu grozu ar skaistākajiem ziediem, ienesa Dinijas šaurajā, cellei līdzīgajā istabiņā un salika vāzēs pie gultas un uz palodzes. Tad, atvērusi durvis un sīkrūtaino logu, viņa pazvanīja istabenei un lika noslaucīt putekļus un uzklāt gultu. Viņa pārbaudīja, vai gravīras pie sienām karājas pilnīgi taisni, un sacīja:

— Gleznām es putekļus noslaucīju, Annij. Logs un durvis lai paliek vaļā. Gribas, lai te labi smaržotu. Vai varat tūliņ uzkopt istabu?

— Jā, milēdij.

— Tad ķerieties vien pie darba, es nezinu, ap kādu laiku mis Dinija pārbrauks.

Atgriezusies pie saviem rēķiniem, viņa nevarēja koncentrēties un, novietojusi tos atvilktnē, devās uzmeklēt vīru. Ģenerālis arī sēdēja pie visādiem rēķiniem un papīriem un izskatījās nomākts. Lēdija Čerela piegāja pie vīra un piekļāva viņa galvu sev klāt.

— Vai Džīna tev pateica, Kon?

— Jā. Protams, tā bija vienīgā izeja, bet man ārkārtīgi žēl Dinijas.

Abi brītiņu klusēja, tad lēdija Čerela ierunājās:

— Vajadzētu pateikt Dinijai, ka mums grūtības ar maksājumiem. Tas ievirzīs viņas domas citās sliedēs.

Ģenerālis izbužināja matus.

—   Man šogad iztrūkst trīssimt mārciņu. Pāris simtu mēs ieņemtu par zirgiem, atlikums jāieņem no meža izciršanas. Pats nezinu, no kā man grūtāk šķirties. Vai tev šķiet, ka Dinija varēs ko izdomāt?

—   Nē, bet viņa sāks raizēties un tik daudz nebēdāsies par pārējo.

—   Saprotu. Labi, jūs ar Džīnu varat viņai to pateikt. Man pašam negribas, Dinija var sākt domāt, ka grasos samazināt viņas kabatas naudu. Viņa jau tā saņem gaužām maz. Paskaidro viņai, ka par to nevar būt runas. Īstenībā viņai derētu kaut kur aizceļot, bet kur lai ņem naudu ceļošanai?

Lēdija Čerela arī to nezināja, un saruna izbeidzās.

Šai vecajā namā, kas gadsimtiem ilgi bija redzējis cilvēku cerības un bailes, viņu dzimšanu un miršanu, viņu ikdienas raizes un rūpes un pats ieguvis viedīga vectēva izskatu, nu bija apmetušās bažas, kas pat kalpotājiem izpaudās ik vārdā un kustībā. Kā izturēties? Kā parādīt līdzjūtību, neizsakot to? Kā izteikt prieku par atgriešanos, reizē liekot manīt, ka tas nav prieks par notikušo? Pat Džīnai bija pielipis apkārtējo uztraukums. Viņa tīrīja un sukāja suņus un pieprasīja mašīnu, lai brauktu uz staciju sagaidīt visus pēcpusdienas vilcienus.

Dinija atbrauca ar trešo. Turēdama Fošu pie saites, viņa izkāpa no vagona un nokļuva Džīnas apskāvienos.

— Labdien, dārgā! — Džīna izsaucās. — Beidzot tu esi klāt! Tev jauns suns?

—   Jā; jauks, vai ne?

—   Kur tavas mantas?

— Tik, cik man klāt. Nav nozīmes meklēt nesējus, viņi vienmēr noņemas ar velosipēdiem.

—   Es nesīšu tās.

—   Ko vēl ne! Paturi Fošu.

Kad Dinija, nesdama čemodānu un somu, pienāca Pie mašīnas, viņa jautāja:

— Tev taču nebūs iebildumu, ja es iešu kājām,

Džīn? Fošam tas nāks par labu, vagonā bija ļoti smacīgs gaiss, un man tā gribas ieelpot siena smaržu.

— Jā, siens vēl nav viss novākts. Es aizvedīšu mantas un sagaidīšu tevi ar svaigu tēju.

Dinija smaidīja, kamēr mašīna aizbrauca. Džīna visu ceļu redzēja šo smaidu acu priekšā un murmināja lāstus…

Izgājusi uz lauku ceļa, Dinija palaida Fošu vaļa. Kad viņš metās pie dzīvžoga, Dinija saprata, kas viņam visu laiku trūcis. Fošs ir audzis uz laukiem! Uz mirkli suņa spraigais prieks piesaistīja viņas uzmanību, bet griezīgās, negantās sāpes tūliņ bija klāt. Viņa pasauca suni un gāja tālāk. Pirmajā Kondafordas pļavā siens vēl nebija novākts, un Dinija atlaidās vālā. Mājās viņai vajadzēs uzmanīties ar katru vārdu un skatienu, smaidīt, smaidīt un neko neizpaust. Šie pāris mirkļi vientulībā bija tik ārkārtīgi nepieciešami. Viņa neraudāja, tikai iekļāvās izārdītajā vālā, un saule kveldēja viņai pakausi. Tad viņa atgulās uz muguras un sāka lūkoties debess zilgmē. Galvā neveidojās domas, bija tikai sāpes par to, kas zaudēts un vairs neatgriezīsies. Vasaras iemidzinošā dūkoņa šūpojās gaisā, sanēja saules tveices un medus apreibināto kukaiņu spārnos. Dinija sakrustoja rokas uz krūtīm, lai tanīs dziļāk iespiestu sāpes. Kaut viņa varētu nomirt te, tūliņ, pašā vasaras vidū, bitēm dūcot un cīruļiem vīterojot, nomirt un nejust vairs šīs sāpes! Viņa gulēja nekustēdamās, kamēr suns pienāca klāt un nolaizīja viņai vaigu. Tad viņa nokaunējusies piecēlās un sāka nolasīt drēbēm un zeķēm pieķērušos sausos zāļu stiebrus un sēklas.

Nākamajā pļavā viņa pagāja garām vecajam Kismetam, šķērsoja šauro strautiņu un iegriezās augļu dārzā; ziedoņa burvība bija izgaisusi, te oda pēc nātrēm un apsūnojušiem kokiem. Caur dekoratīvajiem apstādījumiem viņa pienāca pie terases akmens plāksnēm. Magnolijai bija atplaucis pirmais zieds, bet Dinija baidījās apstāties un ieelpot tā citronīgi medaino smaržu, lai nezaudētu savaldīšanos; sasniegusi stikla durvis, viņa ielūkojās istabā.

Mātei bija tā sejas izteiksme, ko Dinija apzīmēja ar vārdiem «mamma gaida tēti». Tēva seja pauda to, ko Dinija sauca «tētis gaida mammu». Džīna saspringti raudzījās ārā, it kā gaidītu tūliņ parādāmies savu tīģerēnu.

«Šoreiz es esmu tas tīģerēns,» Dinija nodomāja un, pārkāpusi pār slieksni, izsaucās: — Māmiņ dārgā, dod man drīzāk tēju! …

Tovakar, kad visi bija novēlējuši cits citam labu nakti, Dinija atkal nonāca lejā un iegāja tēva kabinetā. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda ar zīmuli rokā un vērīgi pārlasīja aprakstītu lapu. Dinija piezagās tuvāk un lasīja pāri viņa plecam:

«Pārdod medību zirgus: bēru zirgu desmitā gadā, veselu, laba izskata un auguma, teicamu lēcēju pār šķēršļiem, tumši dūkanu ķēvi devītā gadā, ļoti gudru, pieradušu pie dāmu segliem, labu šķēršļu uzveicēju sacīkstēs, lieliskā formā. Pieprasīt īpašniekam Kondafordas muižā, Oksfordšīrā.»

— Hm! — viņš norūca un izsvītroja «lieliskā formā». Dinija pasniedzās un paņēma papīru.

Ģenerālis satrūkās un atskatījās.

—   Nē, — Dinija sacīja un saplēsa papīru.

—   Pag! Tā nevajag! Es tik ilgi…

— Nē, tēt, tu nedrīksti pārdot zirgus. Ko tu iesāksi bez viņiem?

— Man tas jādara, Dinij.

— Es zinu, māte man pateica. Bet tas nav nepieciešams. Man, par laimi, ir pietiekami daudz naudas. — Un viņa nolika ilgi glabātās naudas zīmes uz rakstāmgalda.

Ģenerālis piecēlās kājās.

—   Tas nav iespējams! — viņš izsaucās. — Ļoti jauki no tavas puses, Dinij, bet es to nevaru pieņemt.

—   Tu nedrīksti atteikties, tēt. Ļauj man kaut ko darīt Kondafordas labā. Man pašai naudas nevajag, un te ir tieši trīssimt mārciņu, kuru tev iztrūkstot, kā māte teica.

Nevajag naudas? Nieki, mana dārgā! Kāpēc nevajag? Ar šo summu tev pietiktu labam ārzemju ceļojumam.

— Es negribu nekādus labus ārzemju ceļojumus. Es gribu palikt mājās un palīdzēt jums abiem.

Ģenerālis cieši ielūkojās meitai acīs.

—   Man kauns pieņemt no tevis naudu, — viņš sacīja. — Mana paša vaina, ka esmu iekritis parādos.

—   Tēt! Tu taču neko neizdod savām vajadzībām.

—   Jā, to es nesaprotu, kā tas tā iznācis. Viens sīkums, otrs, un beidzot salasās tik daudz …

—   Tagad mēs abi ķersimies pie darba. Gan atradīsies šis tas, bez kā var iztikt.

—   Pats ļaunākais ir tas, ka nav apgrozības kapitāla Katrs nieks jāsedz no ienākumiem; apdrošināšanas maksa tik augsta, vietējie un ienākuma nodokļi aizvien pieaug, un ienākumi kļūst aizvien mazāki.

—   Es zinu; tam jābūt briesmīgi. Vai mēs nevaram audzēt kādus mājlopus?

—   Lai ko tādu uzsāktu, tāpat vajag naudas. Londonā vai Čeltenhemā, pat ārzemēs mēs iztiktu gluži labi Bet te daudz izmaksā pati muižas un saimes uzturēšana.

—   Atstāt Kondafordu? Nekad ne! Bez tam — kas to pirks? Par spīti visam, kas te ieguldīts, tā ir vecmodīga vieta, tēt.

—   Tur tev taisnība.

—   Mēs pat nevaram bez sarkšanas iznomāt šo «visai ieteicamo rezidenci». Neviens negribēs maksāt par citu senčiem.

Ģenerālis stingi lūkojās kaut kur tukšumā.

—   Es no sirds vēlētos, Dinij, kaut man nebūtu uzkrauta tāda atbildība. Ir tik pretīgi mūžam raizēties par naudu, censties ietaupīt gan te, gan tur un vienmēr lauzīt galvu, vai tikai varēs savilkt galus kopā. Bet, kā jau tu teici, par Kondafordas pārdošanu nav ko domāt. Un kas to ņems nomā? Te nevar ierīkot ne zēnu internātskolu, ne ārpilsētas klubu, ne patversmi. Tāds šķiet vienīgais vecu muižu liktenis. No mūsu ģimenes nauda ir tikai tavam tēvocim Laionelam — varbūt viņš paņems Kondafordu, lai pavadītu te nedēļas nogali.

—   Nē, tēt! Nevajag! Mēģināsim kaut kā izsisties. Esmu pārliecināta, ka mēs to varēsim. Es padomāšu, ko mēs varam ietaupīt, bet pagaidām tev jāpieņem šī nauda. Sāksim no jauna — bez parādiem.

—   Dinij, es …

—   Man par prieku, dārgais. Ģenerālis apskāva meitu.

— Tas notikums ar tevi, — viņš murmināja, iespiedis seju Dinijas matos. — Ak dievs, ko gan es būtu devis!…

Dinija noskurinaja galvu.

— Es uz brītiņu vēl iziešu pastaigāt pa dārzu. Ir tik jauks un silts vakars.

Un, apmetusi šalli ap kaklu, viņa izgāja pa vaļējām terases durvīm.

Garās vasaras dienas pēdējie atspulgi jau bija nodzisuši apvārsnī, bet siltums vēl kavējās uz zemes, jo rasa nebija uzkritusi un nemanīja ne vēsmiņas, — bija rāma, sausa, tumša nakts ar spietojošām zvaigznēm. Iznākusi ārā, Dinija pazuda tanī. Taču vecā, efeju apvītā māja slējās priekšā kā tumša grēda ar četriem apgaismotiem logiem. Dinija apstājās zem gobas, atspiedās pret stumbru un, atmetusi rokas, aptvēra to. Nakts bija draudzīga — te nebija ne svešu acu, ne ausu. Dinija vērās tumsā nekustēdamās, juzdama drošu atbalstu aiz muguras. Knišļi traucās garām, gandrīz skardami seju. Nejūtīga daba, silta, bez ziņkāres, aizņemta ar savām rūpēm pat nakti. Miljoniem sīku, zemē ierakušos radību snauda, simtiem lidoja vai rāpoja apkārt, miljardiem zāļu stiebru un puķu lēni slējās augšup, nakts atveldzēti. Daba! Nežēlīga un vienaldzīga pat pret tiem saviem radījumiem, kas teic un cildina to ar skaistiem vārdiem! Pavedieni trūkst, sirdis lūst, vai arī kaut kas cits notiek ar šīm muļķīgajām sirdīm — daba nekustina ne pirkstu, neizdveš ne nopūtu! Viens līdzjūtīgs dabas mājiens Dinij ai būtu vērtīgāks par visu cilvēku līdzcietību. Ja, tāpat kā Botičelli gleznā «Veneras dzimšana», vēsmas noglāstītu viņai seju, viļņi kā dūjas piekļautos pie kājām, bites sanētu apkārt, kā medu meklēdamas! Ja uz mirkli šai tumsā viņa izjustu tuvību zvaigznēm, zemes smaržai, saplūstu ar sikspārņa lidojuma švīkoņu, ar tauriņa spārnu pieskārienu sejai!

Atmetusi galvu un ar visu augumu piekļāvusies koka stumbram, viņa stāvēja, nakts tumsas un mēmuma, un zvaigžņu mirdzas saltuma satriekta. Bijušas viņai ūdeles ausis un lapsas oža, tad gan viņa izprastu visu, kas notiek nakts aizsegā! Kokā virs galvas iečirkstējās putns. Iedunējās tuvodamies pēdējais vilciens, skaņa pieauga, pārvērtās riteņu klaudzoņā un tvaika šņākoņā, aprāvās, atsākās atkal un beidzot kā vārga klaboņa pagaisa tālumā. Un atkal klusums! Tur, kur Dinija stāvēja, kādreiz bija atradies dziļš grāvis, kas ticis aizbērts, un tai vietā izaugusi šī raženā goba. Koks aug pamazām nebeidzamā cīņā ar vējiem, tas ir izturīgs un sīksts kā viņas ģints, kas tāpat ar visām saknēm turas šai zemē.

«Es negribu domāt par viņu! Es negribu domāt par viņu!» Dinija sevī atkārtoja kā bērns, kurš nevēlas atcerēties to, kas nodarījis sāpes. Un tūliņ pat tumsā atausa Vilfrīda seja, viņa acis un lūpas. Dinija pagriezās pret koku un piekļāva pieri pie grumbuļainās mizas. Tomēr Vilfrīda seja neizgaisa. Pametusi koku, Dinija steidzās projām pa zāli nedzirdamiem soļiem, neredzama kā gars. Viņa ilgi klejoja pa lejām un pakalniem, un gājiens viņu nomierināja.

«Jā,» viņa domāja. «Mana laimes stunda ir bijusi un pagājusi. Neko vairs nevar darīt. Jāiet uz mājām.»

Viņa brītiņu vēl stāvēja, lūkodamās zvaigznēs, tik tālās, tik daudzās, tik mirdzošās un saltās. Un, vārgi pasmaidot, nodomāja:

«Kura gan ir mana laimes zvaigzne?»

3.daļa Pāri upei

Rūdolfam un Vaiolai Soteriem

I NODAĻA

Klēra, kura kopš septiņpadsmit mēnešiem bija Koloniju ministrijas darbinieka sera Džeralda Korvena sieva, stāvēja uz Austrumu līnijas okeāna tvaikoņa klāja Temzas grīvā, gaidot, kad tvaikonis piestās krastā. Bija silta oktobra diena ap pulksten desmitiem no rīta, bet Klēra, pieradusi pie lielā karstuma ceļojuma laikā, bija apvilkusi biezu tvīda mēteli. Viņa izskatījās bāla, pat iedzeltena, bet dzidrās, brūnās acis nepacietīgi vēroja sauszemi, viegli krāsotās lūpas bija pavērušās, tā, ka viņas seja pauda ierasto možumu. Viņa stāvēja viena, kamēr kāda balss ierunājās: — Ā, tad te jūs esat! — un aiz glābšanas laivas parādījās jauns vīrietis, kurš pienācis nostājās viņai blakus. Klēra neatskatīdamās sacīja:

— Patiešām skaista diena! Mājās droši vien izskatīsies brīnišķīgi.

—     Es cerēju, ka jūs vismaz šovakar paliksiet pilsētā, tad mēs varētu kopā paēst vakariņas un aiziet uz teātri. Vai jūs negribat?

—     Mans dārgais jaunekli, ostā mani sagaidīs.

—     Briesmīgi gan, ka pasaulē visam pienāk gals.

—     Dažkārt ir vēl briesmīgāk, ja kaut kas sākas. Viņš ilgi lūkojās Klērā un pēkšņi jautāja:

—     Klēra, jūs, protams, zināt, ka es jūs mīlu? Viņa pamāja.

—     Jā.

—     Bet jūs mani nemīlat?

—     Tikai neņemiet to ļaunā.

— Es gribētu… es gribētu, lai jūs iedegtos kaut uz mirkli.

—     Es esmu cienījama precēta sieviete, Tonij.

—     Kura atgriežas Anglijā tāpēc …

—     Ka nepanes Ceilonas klimatu.

—     Viņš iespēra ar kāju pa margām.

— Tieši tad, kad tas ir vispatīkamākais. Es neesmu par to runājis, bet es zinu, ka jūsu… ka Korvens…

Klēra savilka uzacis, un viņš apklusa; abi atkal sāka lūkoties uz krastu, kas aizvien vairāk piesaistīja viņu uzmanību.

Ja divi jauni cilvēki pavadījuši kopā trīs nedēļas uz kuģa, viņi vēl nebūt nepazīst viens otru tik labi, kā viņiem liekas. Ilgstošajā vienmuļībā, kad viss šķiet apstājies, izņemot mašīnas, ūdeni, kas slīd gar kuģa sāniem, un sauli, kas met loku debesīs, divu cilvēku dienišķā tuvība pieaug dīvainā ātrumā un iegūst tādu kā laiskas bezrūpības nokrāsu. Viņi zina, ka par viņiem jau tenko, un neliekas to manām. Kuģi pamest viņi taču nevar, un nekas cits te nespēj līdzēt. Viņi dejo viens ar otru un, lai cik viegla ir kuģa šūpošanās, tā liek viņiem ciešāk saskarties. Pēc dienām desmit viņiem ir jau kopīga dzīve, pat stabilāka par laulības dzīvi, vienīgi naktis viņi pavada šķirti. Un piepeši kuģis apstājas, pārtrūkst viņu dzīves ritms un vienam vai varbūt abiem šķiet, ka savstarpējo jūtu noskaidrošana atlikta uz pārāk vēlu laiku. Viņu jūtās ielaužas steigas pilns, mulss satraukums, kas nav gluži nepatīkams, jo izbeidz uzspiesto bezdarbību; viņi atgādina sauszemes dzīvniekus, kas bijuši uz jūras un nu atgriežas savā elementā.

Klēra pārtrauca klusumu.

—     Jūs man nekad neesat teicis, kāpēc jūs sauc par Toniju, kaut gan jūsu vārds ir Džeimss.

—     Tieši tāpēc! Lūdzu, esiet nopietna, Klēra, mums nav vairs daudz laika, tas sasodītais tvaikonis drīz piestās krastā. Es nevaru iedomāties, kā dzīvošu, neredzēdams jūs ik dienas!

Klēra uzmeta viņam ašu skatienu un atkal pievērsās krastam. «Cik atklāta seja!» viņa nodomāja. Patiešām, jauneklim bija atklāta, iegarena, iedegusi seja, apņēmīga, bet labsirdīga, tumšpelēkas acis, kas domājot piemiedzās, un tumši mati; viņš bija kalsnējs un rosīgs.

Viņš satvēra Klēras mēteļa pogu.

— Jūs ne vārda neesat teikusi par sevi, bet jūs neesat laimīga, es to zinu.

— Neciešu cilvēkus, kas pļāpā par savu privāto dzīvi.

— Redziet! — viņš ielika Klērai saujā vizītkarti.

Ar šā kluba starpniecību jūs mani vienmēr atradīsiet.

Viņa lasīja:

MISTERS DZEIMSS BERNARDS KRŪMS «KAFIJAS NAMS» SENTDŽEIMSSTRĪTA

— Vai šis «Kafijas nams» ir ļoti veclaicīgs klubs?

—     Jā, bet tas vēl līdz šim laikam ir «pirmā šķira». Mans tēvs pieteica mani tur, līdzko es piedzimu.

—     Kāds mans tēvocis, manas krustmātes vīrs, ir šā kluba loceklis — sers Lorenss Monts, gara auguma, kustīgs un kārns; viņš nēsā monokli bruņurupuča kaula ietvarā.

—     Aplūkošos pēc viņa.

—     Ko jūs domājat darīt Anglijā?

—     Meklēt darbu. Liekas gan, ka te daudzi to dara.

—     Un kādu darbu?

— Jebkuru, izņemot skolotāja un apkārtceļojoša aģenta darbu.

— Bet vai mūsu laikos vispār var ko citu atrast?

— Jā, izredzes ir bēdīgas. Visvairāk es vēlētos būt par kādas muižas pārvaldnieku vai nodarboties ar zirgkopību.

— Tiklab muižas, kā zirgi izmirst.

—     Es pazīstu dažus sacīkšu zirgu audzētavu īpašniekus. Taču laikam galu galā kļūšu par šoferi. Kur jūs dzīvosiet?

—     Pie saviem piederīgajiem. Vismaz sākumā. Ja pēc kādas nedēļas jūs vēl tomēr gribēsiet mani redzēt, tad mana adrese ir — Kondafordas muiža Oksfordšīrā.

—     Kāpēc es vispār jūs sastapu! — jauneklis pēkšņā sarūgtinājumā izsaucās.

— Pateicos!

— O, jūs labi saprotat, ko es domāju! Ak, kungs, jau izmet enkuru! Kuteris arī klāt! O, Klēra!

— Ser?

— Vai bijušajam jūsu acīs nav nekādas nozīmes? Klēra cieši uzlūkoja viņu, pirms atbildēja.

— Ir, bet es nezinu, vai šī nozīme paliks arī turpmāk. Ja nepaliks, tad pateicos, ka paglābāt mani no garlaicības šais trijās garajās nedēļās.

Jaunais vīrietis klusēja, kā klusē tikai tie, kuru jūtas lauztin laužas uz āru …

Jebkura cilvēku iecerēta darba sākums un beigas izraisa nemieru: ēkas uzcelšana, romāna uzrakstīšana, tilta noārdīšana un it īpaši ceļojuma noslēgums. Klēra, nokāpusi no kutera, nonāca parastajā burzmā un kņadā un, joprojām Krūma pavadīta, beidzot nokļuva māsas apskāvienos.

—      Dinij! Cik mīļi no tavas puses sagaidīt mani šai jūklī! Mana māsa Dinija Čerela — Tonijs Krūms. Ar mani tagad viss kārtībā, Tonij. Ejiet un rūpējieties par savu bagāžu.

—      Es atbraucu ar Flēras mašīnu, — Dinija sacīja. — Bet kur tava bagāža?

—      To nosūtīs taisnā ceļā uz Kondafordu.

—      Tad mēs varam tūliņ braukt.

Jaunais vīrietis, pavadījis viņas līdz mašīnai, atsveicinājās izgudrēm jautrā balsī, kas gan neviena nepievīla. Mašīna aizslīdēja.

Māsas, blakus sēdēdamas, ilgi un sirsnīgi vērās viena otrā; viņu spiedienā savienojušās rokas aizvien vēl nešķīrās.

— Tā, mazulīt! — Dinija beidzot ierunājās. — Kāds prieks tevi redzēt! Vai es nekļūdījos, lasīdama starp rindiņām?

—      Nē. Es nebraukšu atpakaļ pie viņa, Dinij.

—      Nē, neparko un nekad?

—      Nē, neparko un nekad!

—      Patiešām? Nabadzīte!

— Es nevēlos neko sīkāk stāstīt, bet dzīve ar viņu kļuva nepanesama. — Klēra apklusa, tad pēkšņi piemetināja, atsviezdama galvu atpakaļ: — Pilnīgi nepanesama

— Vai viņš necēla iebildumus, ka tu brauc projām? Klēra papurināja galvu.

— Es aizbraucu paslepus. Viņa nebija mājās. Es telegrafēju viņam un no Suecas nosūtīju vēstuli.

Atkal iestājās klusums. Tad Dinija saspieda māsas roku un atzinās:

—     Es vienmēr baidījos, ka tā notiks.

—     Pats ļaunākais, ka man nav ne penija naudas. Kā tev liekas, Dinij, vai vērts ko uzsākt ar cepuru veikalu?

—     «Pašu zemes ražojumi»? Diezin.

—     Varbūt es varētu audzēt suņus, teiksim, bulterjerus. Kā tev šķiet?

—     Šobrīd nezinu. To mēs noskaidrosim.

—     Kā jums klājas Kondafordā?

—     Turamies. Džīna atkal aizbrauca pie Hjūberta, bet mazais palika tepat — nu jau gadu vecs. Kasberts Konvejs Čerels. Mēs droši vien sauksim viņu par Kafu. Mīļš bērns.

—     Paldies dievam, ka es esmu brīva no šādām likstām! Dažreiz nelaimei ir arī savas labās puses.

Viņas seja kļuva cieta kā monētā iegravēta.

—     Vai viņš tev jau ko rakstījis?

—     Nē, bet rakstīs, kad sapratīs, ka tas nav joks.

—     Vai tur iejaukta kāda cita sieviete?

—     Klēra paraustīja plecus.

Dinijas roka atkal aptvēra māsas roku.

—     Es negrasos kārt savu dzīvi pie lielā zvana, Dinij.

—     Vai var gadīties, ka viņš ierodas šeit?

— Nezinu. Ja viņš to darīs, es atteikšos tikties ar viņu.

— Bet, dārgā, ar tādu rīcību tu iepīsies vēl dziļāk.

—     O, neraizējies par mani. Bet kā tev klājies? — Un viņa kritiski aplūkoja māsu. — Tu vēl vairāk līdzinies Botičelli daiļavām nekā agrāk.

—     Esmu kļuvusi par īstu sīkstuli. Turklāt esmu sākusi nodarboties ar biškopību.

— Vai tas atmaksājas?

— Pagaidām vēl ne. Bet uz tonnu medus mēs varam nopelnīt septiņdesmit mārciņas.

—     Cik medus jūs ieņēmāt šogad?

—     Apmēram divus centnerus.

—     Vai zirgi jums vēl ir?

— Jā, zirgus mums vēl pagaidām izdevies saglabāt. Esmu izplānojusi ierīkot Kondafordas muižā maizes ceptuvi. Pārdodot savus kviešus, mēs ieņemam tikai pusi no to vērtības. Labāk samalsim tos, cepsim maizi un apgādāsim apkārtni. Vajag tikai dažu mārciņu, lai salabotu vecās dzirnavas, un telpa ceptuvei mums ir. Iesākumam vajadzēs apmēram trīssimt mārciņu. Mēs jau gandrīz esam nolēmuši izcirst daļu meža. — Vietējie tirgotāji neganti noskaitīsies.

—     Kā nu ne.

—     Vai tas patiešām atmaksāsies?

—     Ja mēs, atbilstoši Vitekera rokasgrāmatai, novā cam tonnu kviešu no akra, tad mūsu trīsdesmit akru raža, pievienojot tikpat daudz Kanādas kviešu, lai maize būtu laba un čagana, ienestu mums pāri par astoņsimt piecdesmit mārciņām, no kā jāatskaita, teiksim, piecsimt mārciņas par malšanu un cepšanu. Tas nozīmē, ka dienā jāizcep simt sešdesmit divmārciņu klaipi un gadā jāpārdod ap piecdesmit seši tūkstoši klaipu. Mums būs jāapgādā astoņdesmit saimniecības, bet tas ir tikai mūsu ciemats. Un mēs ceptu pašu labāko un gaišāko maizi.

—     Trīssimt piecdesmit mārciņas ienākumu gadā, — Klēra prātoja. — Apšaubu!

—     Es arī, — Dinija sacīja. — Es nezinu, vai, aprēķinot tīro peļņu, ienākumi jāsamazina uz pusi, jo man šeit trūkst pieredzes, tomēr šķiet, ka tā jādara. Taču arī puse dotu mums iespēju pakāpeniski paplašināt pasākumu. Mēs tad varētu uzart krietnu daļu pļavu.

—     Plāns nav slikts, — Klēra piekrita, — bet vai ciemats jūs atbalstīs?

—     Ciktāl esmu ievākusi ziņas, tad jā.

—     Tev vajadzēs kādu, kas vadītu to visu.

—     M-jā. Tam vajadzētu būt cilvēkam, kurš nebīstas ne no kāda darba. Protams, viņam būs labas nākotnes izredzes, ja pasākums izdosies.

— Apšaubu, — Klēra atkārtoja un savilka uzacis.

—        Kas ir tas jaunais vīrietis? — Dinija pēkšņi ievaicājas.

—        Tonijs Krūms? O! Viņš ir strādājis tējas plantācijā, bet šis uzņēmums sašaurināts, — un viņa ieskatījās masai acīs.

— Patīkams cilvēks?

Jā, tīri jauks. Starp citu, viņam vajag darbu. — Darbu vajag apmēram trim miljoniem.

—     Ieskaitot mani.

—     Anglijā pašreiz nav diezin cik omulīga dzīve, dārgā.

— Braucot pa Sarkano jūru, dzirdēju, ka mums atcelts zelta standarts vai kas tamlīdzīgs. Kas ir šis zelta standarts?

— Kaut kas tāds, kas vajadzīgs, kad tā nav, un nevajadzīgs tad, kad tas ir.

— Saprotu.

— Nelaime ir tā, ka mūsu eksports, peļņa, ko sniedz tirdzniecības flote, un ārzemēs ieguldīto kapitālu procenti nesedz vairs mūsu importa izdevumus, tā, ka mēs dzīvojam pāri saviem līdzekļiem. Pēc Maikla domām, tas esot bijis paredzams, bet mēs esot domājuši, ka rīts gudrāks par vakaru. Izrādījies, ka tā nav. Tāpēc arī mums radās nacionālā koalīcijas valdība un notiks parlamenta vēlēšanas.

— Vai viņi var ko darīt, ja paliks pie varas?

— Maikls saka «jā», bet viņš vienmēr optimistiski noskaņots. Tēvocis Lorenss domā, ka viņi varot apvaldīt paniku, aizkavēt kapitālu aizplūšanu uz ārzemēm, uzturēt mārciņas stabilitāti un izskaust spekulāciju, bet vienīgi tad, ja enerģiski ķersies pie ekonomikas rekonstruēšanas plašos apmēros, kas prasīs vismaz divdesmit gadu, un tikmēr mēs kļūsim aizvien nabagāki. Diemžēl neviena valdība, viņa vārdiem runājot, nevar aizliegt mums mīlēt izpriecas vairāk nekā darbu, izdot visu naudu šausmīgo nodokļu nomaksai un vairāk domāt par šodienu nekā par rītdienu. Viņš arī brīdina, lai nedomājam, ka cilvēki strādās tāpat kā kara laikā, kad bija jāglābj tēvija, jo toreiz visa tauta bija vienota cīņā pret ārējo ienaidnieku, turpretī tagad, cīnoties pret iekšējām grūtībām, mēs esam sašķēlušies divās nometnēs, un katrai pilnīgi pretēji uzskati par to, no kurienes gaidāma glābšana.

— Vai viņš domā, ka sociālisti var ko palīdzēt?

— Nē, pēc viņa domām, sociālisti esot aizmirsuši, ka neviens nedos viņiem uzturu, ja viņi nespēj ražot to paši vai maksāt par to. Viņš domā, ka komunistiem vai brīvās tirdzniecības aizstāvjiem leiboristiem varot būt panākumi tikai tādā valstī, kas spēj pati sevi uzturēt. Kā redzi, esmu to pamatīgi iekalusi. Un visi viņi bieži piesauc Nemezidu!

— Fi! Uz kurieni mēs braucam, Dinij?

— Domāju, tev nebūs iebildumu paēst lenču pie Flēras, pēc tam trijos piecdesmit brauksim ar vilcienu uz Kondafordu.

Iestājās klusums, kurā māsas nopietni domāja viena par otru, un neviena nejutās laimīga. Klēra nojauta vecākajā māsā to tikko uztveramo pārmaiņu, kas rodas cilvēkā pēc dziļa garīga satricinājuma, kad viņam tomēr jādzīvo vien tālāk. Un Dinija domāja: «Nabaga bērns! Mēs abas esam dabūjušas smagi ciest. Ko viņa darīs turpmāk? Un kā es varu viņai palīdzēt?»

II NODAĻA

—     Cik garšīgs lenčs! — Klēra sacīja, izēzdama cukuru, kas bija palicis kafijas tasītes dibenā. — Pirmā maltīte uz sauszemes ir burvīga! Ierodoties tvaikoņa klājā un izlasot ēdienu karti, cilvēks domā: «Ak dieviņ, cik daudz visādu gardumu!» — bet galu galā vai visas trīs reizes dienā jāēd tas pats aukstais šķiņķis vien. Vai tu esi izbaudījusi šo pakāpenisko vilšanos?

—     Tikai ne atceļā. Keriju es vairs nevēlos redzēt. Kā norit «apaļā galda» konference?

—     Pamazām kustas uz priekšu. Vai Ceilonā interesējas par stāvokli Indijā?

—     Ne sevišķi. Vai Maikls to dara?

—     Mēs abi interesējamies.

Klēras uzacis pašāvās augšup aizgrābjošā pēkšņumā.

— Jūs taču neko nezināt par Indiju.

— Es esmu bijusi Indijā un kādu laiku uzturēju sakarus ar daudziem indiešu studentiem.

—     Ak, studenti! Nelaime tā, ka viņi ir tik progresīvi un tauta tik atpalikusi.

—     Ja Klēra grib redzēt Kitu un Kēti, pirms dodamies ceļā, tad uziesim augšā, Flēra, — Dinija pārtrauca sarunu.

Pēc bērnistabu apmeklēšanas māsas atkal iesēdas mašīnā.

—     Flēra mani ikreiz pārsteidz, — Klēra sacīja, — viņa vienmēr skaidri zina, ko grib.

—     Un parasti dabū, ko grib, lai gan ir bijuši izņēmumi. Es joprojām šaubos, vai viņa patiešām gribējusi dabūt Maiklu par vīru.

—     Vai viņai bijis kāds neizdevies romāns? Dinija pamāja. Klēra palūkojās ārā pa logu.

—     Nu, šai ziņā viņa nav vienīgā. Māsa neatbildēja.

—     Tagad vilcienos ļoti ērti, — Dinija ieteicās, kad viņas novietojās tukšajā trešās klases kupejā.

—     Pēc tā stulbā joka, ko esmu izstrādājusi, man gandrīz bail sastapties ar tēvu un māti, Dinij. Nudien, man nepieciešams atrast kādu darbu.

—     Jā, tu nejutīsies laimīga, ilgāku laiku uzturoties Kondafordā.

—     Tas nav galvenais. Es gribu pierādīt, ka neesmu pilnīga muļķe. Kā būtu, ja es uzņemtos vadīt kādu hoteli? Angļu hoteļi ir tik vecmodīgi.

—     Laba ideja. Darbs ir spraigs, un tu vienmēr būsi ļaudīs.

— Vai tā ir ironija?

— Nē, dārgā, tikai veselais saprāts; tev nekad nav paticis ierakties vientulībā.

— Kas jādara, lai tiktu pie tādas vietas?

—     Painteresēšos par to. Tagad cilvēkiem nav naudas, lai braukātu pa ārzemēm. Tikai es domāju, ka hoteļa vadīšanai ir sava tehniskā puse, kas iepriekš jāapgūst. Tavs tituls gan tev palīdzēs.

—     Es negribu izmantot viņa vārdu. Es sauktos par misis Klēru.

—     Saprotu. Kā tu domā, vai nebūtu prātīgāk, ja tu man pastāstītu ko vairāk par notikušo?

Klēra mirkli klusēja, tad pēkšņi noteica:

— Viņš ir sadists.

Paskatījusies uz māsas pietvīkušo seju, Dinija sacīja:

—     Es nekad neesmu varējusi lāgā saprast, ko tas nozīmē.

—     Cilvēks alkst pēc stipram izjūtām, un tās pastiprinās, ja viņš dara sāpes tam, kas viņam šīs izjūtas sniedz. Sieva ir vispiemērotākais objekts.

— Ko? Patiešām?

— Arī pirms tam bija daudz kas, bet mana jājamā pātaga bija pēdējais piliens.

—     Un viņš tevi!… — Dinija šausmās izsaucās.

—     O jā.

Dinija pārsēdās māsas pusē un apskāva viņu.

— Klēra, tev jātiek no viņa vaļā!

— Bet kā? Ko es varu pierādīt? Bez tam, kuram patīk klāstīt tādas nejēdzības? Tu esi vienīgais cilvēks, kam es vispār varu ko pateikt par to.

Dinija piecēlās un atvēra logu. Viņas seja bija tikpat pietvīkusi kā māsai. Viņa dzirdēja Klēru turpinām nedzīvā balsī:

—     Es pametu viņu pirmajā izdevīgajā brīdī. Lai tas paliek mūsu starpā. Saproti, parastā kaislība drīz zaudē savu skaudrumu, bet klimats tur karsts.

—     Ak, dievs! — Dinija noteica un atkal atsēdās māsai iepretī.

—     Manas pašas vaina. Es visu laiku apzinājos, ka rotaļājos ar uguni, un beidzot apdedzinājos, tas ir viss.

—     Bet, dārgā, divdesmit četru gadu vecumā tu taču nevari palikt reizē precēta un neprecēta.

—     Kāpēc gan ne:marriage manque[35] ļoti atvēsina asinis. es raizējos tikai par to, vai dabūšu darbu. Negribu kļūt tētim par slogu. Vai viņš vēl turas virs ūdens, Dinij?

— Pa pusei. Nupat šķita, ka stāvoklis uzlabosies, bet pēdējie nodokļi mūs pavisam izputinās. Nu jādara viss iespējamais, lai nenonākam līdz ubaga spieķim. Visi ir līdzīgā stāvoklī. Es vienmēr esmu jutusi, ka mēs un ciemats esam viens un tas pats. Vai nu kopā noslīksim, vai izpeldēsim malā, un, lai nu kā, bet peldēt vajag. Tā arī radies mans ceptuves projekts.

—     Ja nedabūšu citu darbu, varbūt varu uzņemties maizes izvadāšanu? Domāju, ka mūsu vecā mašīna vēl lietojama.

—     Dārgā, tu varēsi palīdzēt, kā vien gribēsi. Taču tas viss nav vēl pat sākts. Pie tā varēsim stāties pēc ziemsvētkiem. Tikmēr vēl notiks parlamenta vēlēšanas.

— Kas ir mūsu kandidāts?

— Viņu sauc Dornfordu — nesen apmeties mūsu pusē, kārtīgs cilvēks.

—     Vai viņam vajadzēs balsu vācējus?

—     Kā nu ne!

—     Labi. Vismaz sākumā man būs nodarbošanās. Vai no šīs nacionālās valdības ir kāds labums?

—     Viņi runā par «sava darba noslēgumu», bet kāds tas būs, par to pagaidām klusē.

—     Manuprāt, viņi neko citu nedara, tikai ķildojas par katru ieteiktu plānu. Bet tas ir ārpus manas saprašanas. Tomēr es varu apstaigāt mājas un uzaicināt: «Balsojiet par Dornfordu!» Kā klājas krustmātei Emijai?

—     Viņa rīt atbrauks pie mums. Pēkšņi atrakstīja, ka neesot redzējusi mazuli, ka jūtoties romantiski noskaņota, vēloties apmesties «priestera istabiņā», un lūdz mani parūpēties, lai neviens nepiedāvājot viņai savus pakalpojumus. Viņa nemaz nav mainījusies.

—     Es bieži atcerējos viņu, — Klēra sacīja, — tad man vienmēr kļuva vieglāk.

Pēc tam iestājās ilgs klusums. Dinija domāja par Klēru, un Klēra domāja pati par sevi. Beidzot viņai tas apnika, un viņa sāka lūkoties māsā. Vai Dinija no tiesas jau uzveikusi savu mīlu pret Vilfrīdu Dezertu, par ko Hjūberts rakstīja tik noraizējies, kad šis mīlas romāns sākās, un tik atvieglots, kad tas bija izbeidzies? Dinija esot lūgusi, lai par šo notikumu ar viņu nerunā, tā bija rakstījis Hjūberts, bet nu jau pagājis vairāk nekā gads. Vai riskēt un apvaicāties, jeb vai Dinija sacels adatas kā ezis? «Nabaga Dinija!» Klēra domāja. «Man ir divdesmit četri, bet viņai jau divdesmit septiņi!» Un viņa sēdēja, vērodama māsas profilu. Tas bija apburošs, jo vairāk tāpēc, ka viegli uzrautais deguns piešķīra sejai kaut ko draisku. Acis tikpat skaistas kā vienmēr — rudzupuķu zilums nav izbalējis, un skropstas šķiet negaidīti tumšas salīdzinājumā ar sarkanbrūnajiem matiem. Tomēr seja kļuvusi vājāka un pazaudējusi to, ko tēvocis Lorenss mēdza dēvēt par Dinijas «dzirkstīgumu». «Es gan viņā iemīlētos, ja būtu vīrietis,» Klēra domāja, «viņa ir skaista. Bet seja viņai sērīga, izņemot tos brīžus, kad viņa runā.» Un Klēra nolaida plakstus, slepus lūkodamās caur skropstām. Nē, jautāt neko nedrīkst! Seja, kuru viņa vēroja, pauda sūri grūti izcīnītu noslēgtību, ko traucēt būtu nepiedodami.

Dārgā, — Dinija ierunājās, — vai tu gribēsi dzīvot savā vecajā istabā? Mums pārāk daudz savairojušies baloži, un tie pastāvīgi dūdo zem loga.

—     Mani tas netraucēs.

— Un kā ar brokastīm? Vai vēlies tās ēst savā istabā?

—     Mīļā, neraizējies par mani. Ja kāds par mani raizēsies, tad es jutīšos pavisam nomākta. Atkal Anglija un tik jaukā dienā! Zāle patiešām ir kaut kas piemīlīgs, un šīs gobas un debess zilgme!

—     Vēl viens jautājums, Klēra. Vai lai pasaku tēvam un mātei par Džeriju vai labāk neteikt nekā?

Klēra saknieba lūpas.

—     Domāju, viņiem tomēr jāzina, ka nebraukšu atpakaļ.

—     Jā, un kaut vai daļēji iemeslu.

— Nu, ka ar viņu vispār nav iespējams sadzīvot. Dinija pamāja ar galvu.

— Es negribu, lai viņi uzskata tevi par vainīgo. Pārējiem mēs pateiksim, ka esi atbraukusi ārstēties.

— Un krustmātei Emijai? — Klēra vaicāja.

— Viņu es ņemšu savā ziņā. Droši vien viņa veltīs visu savu uzmanību mazulim. Nu mēs drīz būsim klāt.

Varēja jau saredzēt Kondafordas baznīcu un ēku pudurīti, lielākoties ar salmu jumtiem; tās it kā sastādīja plaši izkliedētās draudzes centru. Kļuva redzamas arī saimniecības ēkas, bet muižu nevarēja saskatīt, — pēc sentēvu iecienītās parašas tā atradās ieplakā, un skatienam to aizsedza koki.

Klēra, piespiedusi degunu pie rūts, sacīja:

—     Satraukums rodas gribot negribot. Vai tu joprojām mīli mūsu mājas, Dinij?

—     Aizvien vairāk.

—     Tas ir dīvaini. Es arī tās mīlu, bet dzīvot tur nevaru.

—     Tipiski angliska īpašība — no tās izriet gan Amerika, gan domīnijas. Ņem somu, es paņemšu čemodānu.

Ceļš caur pļavām, kur gobas saules rietā bija izrotātas ar zeltainiem novītušu lapu lāsumiem, bija īss un aizgrābjošs, tas noslēdzās pie ieejas tumšajā holā, no kura kā parasti izdrāzās suņi.

—     Viens ir jauns, — Klēra norādīja uz melno spanielu, kas apostīja viņas zeķes.

—     Jā, Fošs. Viņi abi ar Skaramušu noslēguši Kelloga paktu, tāpēc arī to neievēro. Es esmu Mandžūrijas lomā. — Un Dinija atvēra līdz galam viesistabas durvis. — Te viņa ir, māt.

Tuvodamās mātei, kura stāvēja smaidoša, bāla un trīsoša, Klēra pirmo reizi visā šai laikā juta rīkli aizžņaudzamies. Tā atgriezties un iztraucēt viņu mieru!

— Nu, mīļā māt, — viņa sacīja, — te nu ir tava neizdevusies meita! Tu gan neesi pārmainījusies, paldies dievam!

Atbrīvojusies no meitas dedzīgā apskāviena, lēdija Čerela mulsi uzlūkoja viņu un sacīja:

—     Tētis ir savā kabinetā.

—     Es viņu pasaukšu, — Dinija piedāvājās.

Trūcīgi iekārtotajā telpā, kura joprojām izdvesa militāru askētismu, ģenerālis līkājās ap kādu ierīci, kuras uzdevums bija palīdzēt ātrāk uzvilkt bridžus un jājamos zābakus.

— Nu? — viņš vaicāja.

— Viss kārtībā, dārgais, bet starp viņiem tomēr ir plaisa un, liekas, uz visiem laikiem.

— Tas ir slikti! — ģenerālis atteica, saraukdams pieri.

Dinija satvēra viņa svārku atlokus.

— Tā nav viņas vaina. Tavā vietā es viņai neko nejautātu, tēt. Izturēsimies tā, it kā viņa atbraukusi paciemoties, un parūpēsimies, lai viņa labi jūtas pie mums.

— Ko tas cilvēks viņai nodarījis?

— Atklājis savu raksturu. Es jau zināju, ka viņā ir kas ļauns.

— Tas ir, kā zināji, Dinij?

—     Pēc viņa smaida, pēc lūpām.

—     Ģenerālis sirdīgi nokrekšķinājās.

—     Iesim! — viņš noteica. — Pastāstīsi vēlāk.

Pret Klēru viņš tovakar izturējās ārkārtīgi sirsnīgi un mīļi, iztaujāja viņu tikai par braucienu pāri Sarkanajai jūrai un Ceilonas ainavām, kaut viņam pašam visas atmiņas par Ceilonu saistījās vienīgi ar vircotu aromātu, kas plūda no krasta, un pastaigu pa Kolombo kanēļkoku dārziem. Klēra, joprojām saviļņota no sastapšanās ar māti, bija viņam pateicīga par šo smalkjūtību. Viņa drīz vien atgriezās savā istabā, kur čemodāni jau bija izkravāti. Viņa stāvēja pie jumtistabas loga, klausīdamās baložu dūdošanā un to spārnu pēkšņajos plīkšķos un švīkstoņā, kad putni cēlās gaisā no īvju žogā ieslēgtā dārza. Saule, kaut visai zemu, tomēr vēl spīdēja cauri gobai. Vēja nemanīja, un Klēras nervi atpūtās šai liegajā klusumā, kas raidīja augšup pavisam citādas smaržas nekā Ceilonā. Dzimtenes gaiss — aizgrābjoši veselīgs, svaigs un mājīgs, ar vieglu gruzdošo lapu piegaršu. Viņa redzēja zilu dūmu pavedienu stīdzam augļu dārzā, kur dārznieki bija iekūruši nelielu ugunskuru. Un pēkšņi viņa aizsmēķēja cigareti. Visa Klēras būtība izpaudās šai vienkāršajā kustībā. Viņa nekad nespēja pilnīgi nodoties mieram un atpūtai, viņa vienmēr tiecās gūt pilnīgāku baudu, kas šādiem raksturiem ir un paliek nesasniedzama. Balodis, sēdēdams uz slīpā dakstiņu jumta notekas, vēroja viņu ar tumšu, lēnīgu actiņu, tīrīdams spalvas. Viņš bija skaisti balts, mazais ķermenis pauda lepnumu, un tāds pats lepnums izpaudās kuplajā mīklenājā, kas bija sev visapkārt izklājis apvērstu lapu gredzenu, kuras laistījās zālē. Pēdējie saules stari spiedās cauri atlikušajai zaļi zeltainajai lapotnei, un kociņš izskatījās pasakains. Pirms septiņpadsmit mēnešiem viņa bija stāvējusi pie šā paša loga un raudzījusies pāri mīklenājam uz tīrumiem un plaukstošajām birztalām! Septiņpadsmit mēneši zem svešas debess, starp svešiem kokiem, svešām smaržām, skaņām un ūdeņiem! Viss jauns, viss uztraucošs, mokošs, kas nesniedz apmierinājumu. Miera nav! Tā noteikti nebija tai baltajā namā ar plašo verandu, ko viņi apdzīvoja Kandijā. Sākumā viņai tur patika, pēc tam viņa sāka šaubīties par savu patiku, tad apzinājās, ka nekas nepatīk, un beidzot ienīda visu. Bet nu tas aiz muguras, un viņa ir atkal mājās! Viņa nobirdināja pelnus no cigaretes un izstaipījās, un balodis uzspurdza, spārniem nošvīkstot.

III NODAĻA

Dinija «paņēma savā ziņā» krustmāti Emiju. Tas nebija viegli. Sarunā ar parastiem cilvēkiem viens jautā, otrs atbild, un ar to viss izbeidzas, bet, runājot ar lēdiju Montu, vārdi zaudēja savu likumsakarīgo secību. Viņa stāvēja, turēdama rokā verbenas ožamo spilventiņu un ostīja to, kamēr Dinija izkravāja viņas lietas.

— Patīkama smarža, Dinij. Klērai tāda dzeltenīga seja. Vai viņa negaida bērnu?

— Nē, dārgā.

— Žēl! Kad mēs bijām Ceilonā, tad tur visiem dzima bērni. Un mazie zilonēni — cik tie bija aizkustinoši! Šai istabā mūsu iemīļotā rotaļa bija «katoļu priestera ēdināšana» — grozu nolaida no jumta. Tavs tēvs parasti sēdēja uz jumta, un es biju priesteris. Zināms, grozā nekā sevišķi garšīga nebija. Tava krustmāte Vilmeta sēdēja kokā, lai varētu saukt «Kuī[36]!» ja parādītos protestanti.

— Šis «Kuī !» bija mazliet priekšlaicīgs, krustmāt Emij. Elizabetes valdīšanas laikā Austrālija vēl nebija atklāta. — Jā. Lorenss apgalvo, ka protestanti tolaik bijuši velni. Un katoļi tāpat un muhamedāņi.

Dinija noslēpa smaidu aiz korsetes, kuru turēja rokā.

Kur lai novietoju veļu?

—      Pagaidām kaut kur. Neliecies tik zemu! Tolaik viņi visi bijuši velni. Ar dzīvniekiem apgājušies šausmīgi. Vai Klērai patikusi Ceilona?

Dinija izslējās ar veļas pilnām rokām.

—      Ne sevišķi.

—      Kāpēc? Aknas?

—      Krustmāmiņ, vai tu nevienam neteiksi, atskaitot tēvoci Lorensu un Maiklu, ja es tev ko uzticēšu? Viņi ir izšķīrušies.

Lēdija Monta iespieda degunu verbenas spilventiņā.

—      O, — viņa sacīja, — to jau varēja domāt, redzot viņa māti. Vai tu tici, ka ābols nekrīt tālu no ābeles?

—      Diezin cik stipri ne.

—      Man vienmēr šķita, ka septiņpadsmit gadi pārāk liela starpība, Dinij. Lorenss stāsta, ka ļaudis vienmēr izsaucoties: «Ak, Džerijs Korvens!» — un pēc tam nesakot vairs nekā. Nu, kas tad viņiem noticis?

Dinija noliecās pie kumodes un sāka novietot veļu.

— Es nezinu sīkumus, bet liekas, viņš ir īsts dzīvnieks.

Lēdija Monta ielika spilventiņu atvilktnē un nomurmināja:

—      Nabaga Klēriņa …

—      Tāpēc lai paliek tā, krustmāmiņ, ka viņa atgriezusies paārstēties.

Lēdija Monta iespieda degunu vāzē ieliktajās puķēs.

—      Bosvels un Džonsons tās sauc par «goda ērcēm[37]» tās nesmaržo. kāda slimība Klērai varētu būt — nervi?

—      Nepiemērots klimats, krustmāmiņ.

—      Bet tik daudzi angļi atkal atgriežas Indijā, Dinij!

—      Es zinu, bet pagaidām lai paliek šis iemesls. Ilgi jau tā nevilksies. Tātad nesaki pat Flērai, lūdzu.

—      Flēra to dabūs zināt, vienalga, vai es saku vai ne. To viņa pieprot. Vai Klēra nav iepazinusies ar kādu citu vīrieti?

—      O nē! — Dinija izpleta brūnu apmetni, atcerēdamās jaunekļa seju atvadoties.

— Un uz kuģa klāja arī ne? — krustmāte neticīgi nomurmināja.

Dinija pārmainīja tēmu.

—     Vai tēvocis Lorenss joprojām daudz laika veltī politikai?

—     Jā, tas ir tik apnicīgi. Tā vienmēr ir, ja par kaut ko daudz runā. Vai jūsu šejienes kandidāts ir uzticams cilvēks, tāpat kā Maikls?

—     Viņš nav šejienietis, bet domāju, ka viņu ievēlēs.

—     Precējies?

—     Nē.

Lēdija Monta piešķieba galvu un pašķielēja uz brāļameitu caur pievērtajiem plakstiem.

Dinija izņēma no čemodāna pēdējo priekšmetu. Tā bija pudelīte ar pretdrudža pilieniem.

—     Vadāt zāles līdzi nav angliski, krustmāmiņ.

—     Krūšu pilieni. Dēlija vienmēr ieliek man tos. Es gadiem vadāju tos līdzi. Vai esi privāti runājusi ar savu kandidātu?

—     Esmu.

—     Cik viņam gadu?

—     Ap četrdesmit, tā liekas.

—     Vai viņam ir kāda nodarbošanās?

—     Viņš ir karaliskais advokāts.

—     Kā viņu sauc?

—     Dornfords.

—     Meitenes gados es tiku dzirdējusi par Dornfordiem. Kur tas bija? Ahā, Eldžisairesā. Viņš bija pulkvedis Gibraltārā.

—     Droši vien šā Dornforda tēvs.

—     Tātad naudas viņam nav.

—     Tikai tā, ko viņš nopelna tiesā.

—     Kam nav četrdesmit, tas tur neko nesaņem.

—     Šķiet, ka viņš saņem.

—     Enerģisks?

—     Ļoti.

—     Gaišmatis?

—     Nē, tumšmatis. Šogad viņš sacīkstēs izpelnījās godalgu savai iestādei. Nu, dārgā, vai vēlies, lai kamīnu iekur tūliņ vai vēlāk, kad pārģērbsies pusdienām?

—     Vēlāk. Es gribu apskatīt mazuli.

— Labi. Viņš laikam nule atgriezies no pastaigas. Tava vannas istaba ir lejā pie kāpnēm, un es tevi gaidīšu bērnistabā.

Bērnistaba bija tā pati telpa ar sīkrūtainiem logiem un zemiem griestiem, kurā tiklab Dinija, kā krustmāte Emija bija guvušas pirmos iespaidus no tās neatrisināmās mīklas, ko sauc par dzīvi, un šai telpā tagad mācījās čāpot mazulis. Vai viņš pieaudzis izskatīsies pēc Čereliem vai Tasboro, tas pagaidām nebija nosakāms. Viņa aukle, krustmāte un krustmātes krustmāte stāvēja ap viņu apbrīnas pilnā trijstūri un turēja rokas izstieptas, lai viņš pa kārtai varētu krist tanīs.

—      Viņš nemaz neūkšina, — Dinija sacīja.

—      No rītiem viņš ūkšina, mis.

—      Viņš krīt! — sauca lēdija Monta.

—      Neraudi, dārgumiņ.

—      Viņš nekad neraud, mis.

—      Džīnā atsities. Mēs ar Klēru līdz septiņu gadu vecumam bijām lielas brēkules.

—      Es raudāju līdz savam piecpadsmitajam gadam,— lēdija Monta sacīja, — un atsāku, kad man palika četrdesmit pieci. Vai jūs raudājāt, aukle?

—      Mēs bijām pārāk liela ģimene, milēdij, neviena brīva kaktiņa.

—      Nenijai ir brīnišķīga māte — izaudzinājusi piecas meitas — un visas kā zelts!

Aukles sārtie vaigi kļuva vēl sārtāki; viņa nolieca galvu, kautri smaidīdama kā maza meitene.

— Uzmaniet, lai viņam neizveidojas līkas kājas, — lēdija Monta brīdināja. — Pietiek viņam kūņoties.

Aukle satvēra ķepurojošos bērnu un iecēla gultiņā, no kurienes viņš blenza uz Diniju, saviebis nopietnu sejiņu.

— Māte viņu dievina. Viņa apgalvo, ka zēns līdzinoties Hjūbertam.

Lēdija Monta klakšķināja mēli, kam vajadzēja piesaistīt mazuļa uzmanību.

— Kad Džīna pārbrauks?

—      Kad Hjūberts saņems nākošo garo atvaļinājumu.

—      Lēdijas Montas skatiens apstājās pie brāļameitas.

— Mācītājs sacīja, ka Alanam vēl viens gads jāpavadot Ķīnā.

Dinija nelikās dzirdam, vēcinādama krelles mazuļa acu priekšā. Kopš tā pērnā vasaras vakara, kad viņa bija ieradusies mājās pēc Vilfrīda aizbēgšanas, viņa nebija ļāvusi nevienam ieskatīties savā jūtu pasaulē. Neviens, varbūt arī viņa pati, nezināja, vai sirds brūces aizdzijušas. Viņa pat nejuta savu sirdi. Tik ilgi, tik neatlaidīgi viņa bija centusies apspiest sāpes, ka sirds bija it kā nogrimusi pašās būtnes dzīlēs un viņa pat skaidri neapjauta tās pukstus.

— Ko tu tagad vēlētos darīt, krustmāt? Mazajam laiks gulēt.

— Iesim pastaigāties pa dārzu. Viņas nokāpa lejā un izgāja uz terases.

— O, — Dinija apbēdināta noteica, — Glovers ir nodauzījis mazajam mīklenājam visas lapas. Tās tik skaisti trīsēja zaros un lokā gulās zālē. Nudien, dārzniekiem nemaz nav skaistuma izjūtas.

— Viņiem nepatīk lapu grābšana. Kur tas ciedrs, ko es iestādīju, kad man bija pieci gadi?

Viņas nogriezās gar vecu akmens mūri un pienāca pie žuburaina, gadus sešdesmit auguša koka, kura plakanos zarus zeltīja rietošā saule.

— Man patiktu, ja mani apbedītu zem šā ciedra, Dinij. Tikai viņi gan negribēs. No manis taču paliks pāri kaut kādi trūdi.

—     Es gribētu, lai mani sadedzina un pelnus izkaisa vējā … Paskaties uz arājiem tīrumā. Man patīk noskatīties, kā zirgi lēni kustas uz priekšu pretī koku norobežotajam apvārsnim.

—     Īdoši ganāmpulki, — lēdija Monta pavisam nevietā piebilda.

Austrumu pusē atskanēja aitu bara zvārgulīši.

— Paklausies, krustmāmiņ!

Lēdija Monta paņēma brāļameitu zem rokas.

—     Es bieži esmu domājusi, — viņa sacīja, — ka labi būtu kļūt par kazu.

—     Tikai ne Anglijā, kur kazas piesien pie mieta un tām jāganās niecīgā laukumiņā.

—     Nē, kalnos, ar zvaniņu kaklā. Un vislabāk kļūt par āzi, jo to neslauc.

—     Iesim apskatīt mūsu jauno puķu dobi, krustmāmiņ. Tagad, protams, tur gandrīz nekā nav, tikai dālijas, godēcijas, krizantēmas, miķelītes, dažas pentstemones un kosmejas.

—     Dinij, — lēdija Monta ierunājās pie dālijām, — bet kā ar Klēru? Stāsta, ka laulību šķiršanas procedūra tagad esot vienkārša.

—     Laikam tikmēr, kamēr tā nav nepieciešama.

—     Ja cilvēki pamet viens otru?

—     Tad vajag, lai Klēra tiktu pamesta.

—     Tu taču teici, ka viņš piespiedis Klēru iet projām.

—     Tas nav viens un tas pats, dārgā.

—     Juristi tā noņemas ar saviem likumiem. Piemēram, Hjūberta prāvā tas gardegunis tiesnesis.

—     Izrādījās tomēr, ka viņš ir ļoti cilvēcīgs.

—     Kādā ziņā?

—     Viņš taču pateica iekšlietu ministram, ka Hjūberts runā patiesību.

—     Drausmīgs gadījums, — lēdija Monta nomurmināja, — bet patīkami atcerēties.

—     Tāpēc, ka laimīgi beidzās, — Dinija strauji atsaucās.

Lēdija Monta stāvēja, sērīgi noskatīdamās viņā. Dinija, nepaceldama acu no puķēm, pēkšņi sacīja:

— Krustmāt Emij, vajag, lai arī Klērai viss beigtos laimīgi.

IV NODAĻA

Vēlētāju aģitēšana, daudz parastāka nekā vārds, kas to apzīmēja, Kondafordā ritēja pilnā sparā. Katru ciemata iedzīvotāju uzaicināja apsvērt, cik pareizi būs, ja viņš balsos par Dornfordu, un ka tikpat pareizi būs, ja viņš balsos par Strindžeru. Sabiedriskās vietās viņus pilnā balsī aģitēja lēdijas, kas nekāpa ārā no mašīnām, un lēdijas, kas kāpa ārā no mašīnām, bet mājās centās pierunāt balsis, kas skanēja no reproduktoriem. Avīzes un skrejlapas visādi iegalvoja viņiem, ka viņi vienīgie var glābt valsti. Viņus lūdza balsot iespējami agri, vēl tikai trūka, lai viņus lūgtu balsot vairākkārt. Viņu smadzenēs centās ieviest satricinošo domu, ka valsts glābšana būs atkarīga no tā, ko viņi ievēlēs. Viņus pūlējās pārliecināt ļaudis, kuri šķita zinām visu, izņemot to, kā īsti valsts glābjama. Ne kandidāti, ne aģitatores lēdijas, ne noslēpumainās bezmiesīgās skaļruņu balsis, ne vēl bezmiesīgākie raksti avīzēs nepavisam nemēģināja paskaidrot, kā tas notiks. Tā bija labāk, jo, pirmkārt, neviens to nezināja. Otrkārt, kāpēc runāt par atsevišķo, ja pietiek ar vispārējo? Kāpēc piesaistīt uzmanību tam, ka vispārējais sastāv no atsevišķā, vai pie politiķiem zināmās patiesības, ka solīt vēl nenozīmē izpildīt? Daudz daudz labāk deklarēt plašus lozungus, apmētāt pretiniekus ar apvainojumiem un godināt vēlētājus par vissaprātīgākajiem un normālākajiem cilvēkiem visā pasaulē.

Dinija nenodarbojās ar aģitēšanu. Kā viņa izteicās, viņa nevarot tanī «iejusties», un iespējams, ka sirds dziļumos viņa nojauta šīs parašas aplamību. Klēra, pat ja izturējās pret visu ar ironiju, tomēr bija pārāk izsalkusi pēc darbības. Viņai daudz palīdzēja ieviesušies uzskati. Vēlētāji vienmēr tika aģitēti, un viņus vienmēr aģitēs. Viņu ausīm tas atgādināja mušu dūkšanu, kuras dūc gan, bet nekož. Kas attiecās uz balsošanu, tad tur viņi vadījās no citiem apsvērumiem — gan no tā, kā bija balsojuši viņu tēvi, gan no sava vai savu lendlordu stāvokļa, gan no savu baznīcu un arodbiedrību uzskatiem; protams, viņi alka pārmaiņu, lai gan negaidīja no tām neko sevišķu, un daudzi balsoja, vadoties no sava saprāta.

Klēra, bīdamās no jautājumiem, aģitēja iespējami maz un tūliņ novadīja sarunu uz bērniem un veselību. Parasti viņa noslēdza sarunu ar apjautāšanos, kad vēlētājam izdevīgāk tikt aizvestam balsot. Atzīmējusi laiku piezīmju grāmatiņā, viņa devās projām, pat nenoskaidrojusi, ko vēlētājs darīs. Viņa bija Čeruela, nevis «sveša», tāpēc neviens par viņas aģitēšanu nebrīnījās, un, kaut personīgi viņu nepazina, kā pazina Diniju, tomēr viņa bija daļa no pastāvošās kārtības, jo Kondafordu bez Čerueliem neviens nevarēja iedomāties.

Pēdējā sestdienā pirms vēlēšanām viņa, veikusi savus pienākumus, ap pulksten četriem atgriezās uz mājām, kad viņu panāca divvietīga mašīna. Kāda balss sauca viņu vārdā, un viņa ieraudzīja Toniju Krūmu.

—   Pasaulīt, ko jūs te darāt, Tonij?

—   Es nevarēju vairs izturēt, neuzmetis jums kaut skatienu.

—   Dārgais zēn, jūsu ierašanās šeit ārkārtīgi dursies visiem acīs.

—   Es zinu, bet man vajadzēja jūs redzēt.

— Jūs taču nedomājāt pieteikt mums vizīti?

—   Ja nebūtu jūs saticis, tad tomēr. Klēra, jūs izskatāties tik daiļa!

—   Pat ja tā, tas vēl nav pietiekams iemesls, lai sagādātu man nepatikšanas.

—   To es nebūt nevēlos, bet man nepieciešams šad tad satikt jūs, citādi es būšu pagalam.

Viņa seja bija tik nopietna un balss tik uztraukta, ka Klēra, banāli izsakoties, pirmo reizi izjuta sirdi notrīsam.

—   Tas ir bēdīgi, — viņa sacīja, — jo man vispirms jātiek uz kājām, un es nevaru pieļaut nekādus sarežģījumus.

—   Atvēliet man noskūpstīt jūs. Tad es braukšu projām laimīgs.

Vēl vairāk aizkustināta Klēra pievērsa viņam vaigu.

— Nu, tad aši! — viņa noteica.

Krūms piekļāva lūpas viņas vaigam, bet, kad viņš mēģināja aizsniegt Klēras lūpas, viņa atrāvās.

—   Nē! Nu, Tonij, jums jābrauc projām. Ja gribat kādreiz mani satikt, tad tas iespējams vienīgi pilsētā. Bet kāds labums no tā? Mēs kļūsim tikai nelaimīgāki.

—   Paldies jums par šo «mēs».

Klēras brūnās acis smaidīja; to krāsa atgādināja Malāgas vīnu, ja uz to skatās pret gaismu.

—   Vai darbu dabūjāt?

—   Darba nekur nav.

—   Pēc vēlēšanām būs vieglāk. Es personīgi domāju strādāt kādā cepuru darbnīcā.

—   Jūs!

—   Kaut kas taču man jādara. Manējiem klājas tikpat grūti kā visiem citiem. Nu, Tonij, jūs taču gribējāt braukt projām.

— Apsolieties man paziņot, līdzko brauksiet uz pilsētu.

Klēra palocīja galvu un iedarbināja savu mašīnu. Kad tā sāka slīdēt uz priekšu, viņa atskatījās un vēlreiz uzsmaidīja Tonijam.

Viņš joprojām stāvēja, spiezdams rokas pie galvas, kamēr Klēras mašīna nozuda ceļa līkumā.

Iegriezusi mašīnu pagalmā, Klēra nodomāja: «Nabaga zēns!» — un viņai kļuva priecīgāk ap sirdi. Lai kāds bija viņas stāvoklis no likuma un morāles viedokļa, jaunai, glītai sievietei tomēr vieglāk elpot, kad viņa izbauda pielūgsmi. Viņai var būt visstingrākie uzskati, tomēr viņa uztver pielūgsmi kā pienācīgu nostāju pret sevi un cieš, ja pielūgsmes trūkst. Klēra tovakar izskatījās vēl skaistāka un jutās laimīgāka. Bet nakts bija mēnesnīcas piestarota; gandrīz pilns mēness lūkojās viņas logā un neļāva iemigt. Klēra piecēlās un atvilka aizkarus. Ietinusies kažociņā, viņa stāvēja pie loga. Acīm redzot, ārā bija salna, un migla lipinājās pār tīrumiem kā vilnas plūksnas. Augstās, žuburainās gobas šķita lēni peldam virs baltās dūmakas. Ārs likās nepazīstams, it kā nokritis no mēness. Viņa notrīsēja. Varbūt tas ir skaisti, bet salti, neomulīgi: ledains krāšņums! Viņa atcerējās naktis uz Sarkanās jūras, kad gulēja, nometusi apsegu, un pat mēness likās nokaitēts. Uz tvaikoņa klāja ļaudis bija tenkojuši par viņu un Toniju — viņa bija to daudzkārt pamanījusi, bet tas nebija viņu aizskāris. Un kāpēc gan? Tonijs nebija viņu pat noskūpstījis visā brauciena laikā. Arī tovakar ne, kad viņš bija ienācis Klēras kajītē apskatīt fotogrāfijas un viņi bija tērzējuši. Jauks zēns, pieklājīgs, īsts džentlmenis! Ja Tonijs iemīlējies, tad viņa nav vainīga, jo nav pūlējusies jaunekli savaldzināt. Un, ja runā par nākotni, tad dzīve vienmēr izkārtos visu pēc sava prāta, vienalga, lai ko cilvēks darītu. Lai notiek kas notikdams. Nav ne mazākās jēgas pieņemt lēmumus, kaldināt plānus, nospraust tā saucamo «uzvedības līniju». Viņa jau to izmēģinājusi ar Džeriju. Viņa nodrebēja, tad iesmējās, bet pēc tam viņu pārņēma kaut kas līdzīgs nešpetnam spīvumam. Ne! Ja Tonijs gaida, ka viņa metīsies tā apskāvienos, tad ļoti maldās. Fiziska mīla! Viņa to pazīst no visām pusēm! Ne, paldies! Tagad viņa jūtas salta kā mēnesnīcas gaisma. Par to nav iespējams runāt pat ar māti, vienalga, ko viņa un tēvs domā.

Dinija laikam likusi viņiem ko manīt, jo viņi izturas ārkārtīgi smalkjūtīgi. Pat Dinija nezina visu. Un neviens nekad nezinās! Kaut tikai viņai būtu nauda, pārējam nav nekādas nozīmes. «Sadragāta dzīve» un tamlīdzīgi izteicieni — tās ir vecmodīgas blēņas. Dzīve allaž ir interesanta, ja cilvēks prot to tādu izveidot. Viņa nebūt nedomā nolīst kaut kur kaktiņā un gausties. Prātā nenāk! Taču pie naudas viņai jātiek. Viņu kratīja drebuļi pat zvērādas kažociņā. Mēness saltie stari likās spiežamies līdz pat kauliem. Šīs vecās mājas — centrālapkures nav, jo trūkst līdzekļu tās ierīkošanai! Līdzko vēlēšanas būs aiz muguras, viņa brauks uz Londonu un sāks meklēt darbu. Varbūt Flēra varēs ko ieteikt. Ja cepuru taisīšanai nav nākotnes, viņa var strādāt par privātsekretāri pie kāda politiska darbinieka. Viņa prot rakstīt uz mašīnas, tekoši runā franciski, viņas rokraksts labi salasāms. Viņa var vadīt mašīnu vai iejādīt zirgu. Viņa pazīst dzīvi uz laukiem, tās tikumus un priekšrocības. Droši vien būs daudz tādu deputātu, kam vajag cilvēka, kurš aizrādītu, kā ģērbties, kā noraidīt bez apvainošanas vienu vai otru priekšlikumu, un kurš uzņemtos atrisināt visus viņu sarežģījumus. Viņai ir liela pieredze suņu un mazliet arī puķu audzēšanā, viņa prot tās skaisti izvietot podos un vāzēs. Un, ja vajadzīgs zināt kaut ko par politiku, tad viņa arī to drīz apgūs. Un tā šai rēgainajā, saltajā mēnesnīcā Klēra nāca pie slēdziena, ka cilvēki bez viņas nemaz nevar iztikt. Ja viņai būs alga un pašas divi simti gadā, tad viņa varēs dzīvot gluži labi! Mēness, paslēpies nu aiz gobas, bija zaudējis savu atbaidošo vienaldzību, tas drīzāk likās šķelmīgi noslēpumains, raudzīdamies ar sazvērnieka aci caur zariem, kuros vēl turējās diezgan daudz lapu. Klēra aptvēra ar rokām plecus, mazliet uzdejoja, lai sasildītu kājas, un iešmauca atpakaļ gultā …

Jaunais Krūms īrētajā divvietīgajā mašīnā, traukdamies vismaz ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā, bija atgriezies Londonā. Pirmais skūpsts, ar ko viņš bija pieskāries Klēras aukstajam un reizē kvēlajam vaigam, bija viņu apskurbinājis. Tas bija milzu solis uz priekšu, šis skūpsts. Viņš nebija netikumīgs jauneklis un neuzskatīja par priekšrocību to, ka Klēra ir precēta sieviete. Taču viņš nejautāja sev, vai viņa jūtas pret Klēru būtu tikpat karstas, ja viņa nebūtu precējusies. Netveramā savdabība, kas piemīt fizisku mīlu baudījušas sievietes burvībai, un skaudrums, ko šī apziņa piešķir vīrieša izjūtām, ir viela drīzāk psihologam, nevis taisnprātīgam jauneklim, kurš iemīlējies pirmo reizi. Viņš gribētu Klēru par sievu, ja tas būtu iespējams; ja ne, tad viņa jāiegūst kādā citā ceļā. Viņš bija pavadījis Ceilonā trīs gadus grūtā darbā, sastapis maz balto sieviešu, un neviena nebija viņu savaldzinājusi. Vienīgā viņa kaislība bija polo spēle, un sastapšanās ar Klēru notika tieši tad, kad viņš bija pazaudējis tiklab darbu, kā polo. Klēra nu aizpildīja baismīgo tukšumu. Tāpat kā Klēra, arī viņš cieta aiz naudas trūkuma, pat vēl vairāk.

Viņš bija iekrājis ap divsimt mārciņu, un ar tām viņam vajadzēja «izsisties», iekams dabūs darbu. Novietojis drauga mašīnu atpakaļ garāžā, viņš sāka prātot, kur varētu lētāk paēst vakariņas, un nolēma doties uz savu klubu. īstenībā viņš tur arī dzīvoja, ja nerēķina istabiņu Raiderstrītā, kur viņš pārgulēja, brokastīs dzēra tēju un ēda vārītas olas. Tā bija vienkārša telpa pirmajā stāvā, ar gultu un drēbju skapi, ar logu uz pretējā nama augsto mūri, līdzīga tai, kādā mēdza pārnakšņot un brokastot viņa tēvs, ierazdamies Londonā deviņdesmitajos gados, tikai divreiz dārgāka.

Sestdienas vakaros klubs bija tukšs, ja neskaita dažus «večus», kuri bija paraduši nedēļas nogali pavadīt Sentdžeimsstrītā. Jaunais Krūms pasūtīja trīs ēdienus un notiesāja visu līdz pēdējai kripatai. Viņš uzdzēra alu un iegāja smēķējamā istabā aizkūpināt pīpi. Grasīdamies atsēsties atzveltnes krēslā, viņš pamanīja kamīna priekšā kalsnēju gara auguma vīrieti ar izliektām, tumšām uzacīm un baltām ūsiņām, kurš lūkojās uz viņu caur monokli bruņurupuča kaula ietvarā. Pakļaudamies impulsam, kā ikviens mīlētājs, kurš alkst tikt tuvāk savai iecerētajai, Krūms iejautājās:

— Atvainojiet, ser, varbūt jūs esat sers Lorenss Monts?

— Visu mūžu esmu bijis par to pārliecināts. Krūms pasmaidīja.

—   Tad, ser, es esmu iepazinies ar jūsu krustmeitu, lēdiju Korvenu, braucot mājup no Ceilonas. Viņa man sacīja, ka jūs esot šā kluba loceklis. Mani sauc Krūmu.

—   Ā, — sers Lorenss noteica, izmezdams monokli no acs, — es laikam pazinu jūsu tēvu, viņš pastāvīgi uzturējās šeit pirms kara.

—   Jā, viņš mani pierakstīja klubā, kad piedzimu. Manuprāt, es esmu pats jaunākais kluba loceklis.

Sers Lorenss palocīja galvu.

—   Tātad jūs iepazināties ar Klēru. Kā viņa jutās brauciena laikā?

—   Šķiet, pavisam labi, ser.

—   Apsēdīsimies un parunāsim par Ceilonu. Cigāru?

—   Pateicos, ser, man ir pīpe.

—   Tad varbūt kafiju? Viesmīli, divas kafijas! Mana sieva patlaban uzturas Kondafordā, kur dzīvo Klēras vecāki. Pievilcīga jauna sieviete, vai ne?

Pamanījis, ka tumšās acis pētot urbjas viņā, jaunais vīrietis jau nožēloja pakļaušanos impulsam. Viņš pietvīka, bet drosmīgi atbildēja:

—   Jā, ser, manuprāt, viņa ir skaista.

—   Vai jūs pazīstat Korvenu?

—   Nē, — Krūms īsi atteica.

—   Gudra galva. Vai jums patīk Ceilona?

—   Jā, bet tā mani izraidīja.

—   Vai atpakaļ nebrauksiet?

—   Laikam gan ne.

—   Sen kopš neesmu bijis Ceilonā. Indija, šķiet, to paverdzinājusi. Vai Indijā esat bijis?

—   Nē, ser.

—   Grūti pateikt, ciktāl indieši patiesi vēlas atdalīties no metropoles. Septiņdesmit procentu — zemnieki! Un zemnieki grib stabilu stāvokli un mierīgu dzīvi. Atceros, Ēģiptē pirms kara sākās spēcīga nacionāla kustība, taču fellahi stāvēja par Kitčeneru un stabiliem angļu likumiem. Mēs aizvācām Kitčeneru un radījām viņiem kara laikā nestabilus apstākļus, un viņi iekrita otrā galējībā. Ko jūs darījāt Ceilonā?

—   Pārvaldīju tējas plantāciju. īpašnieki gribēja ietaupīt, apvienoja trīs plantācijas, un es paliku bez darba. Kā jūs domājat, vai mums iet uz labo pusi, ser? Es ekonomikā neko nesaprotu.

—   Neviens neko nesaprot. Pašreizējo stāvokli radījuši neskaitāmi iemesli, bet cilvēki allaž tiecas visu vainu uzvelt vienam. Ņemsim Angliju: te ir atteikšanās no tirgošanās ar Krieviju, relatīva Eiropas valstu neatkarība, krasa tirdzniecības samazināšanās ar Indiju un Ķīnu, mūsu dzīves standarta celšanās pēckara gados, budžeta izdevumu pieaugums no divsimt miljoniem uz astoņsimt miljoniem gadā, kas nozīmē, ka darba algām paliek gandrīz sešsimt miljoni mazāk. Kad runā, ka par iemeslu visam ir pārprodukcija, tad tas uz mums neattiecas; mēs sen neesam ražojuši tik maz. Vēl ir vainīgs dempings, ārkārtīgi sliktā organizācija un slikta to pašu niecīgā apjoma pašražoto pārtikas produktu iztirgošana. Un vēl mūsu ieraša daudzināt, ka «rīts gudrāks par vakaru», un vispārējā lutināta bērna uzvedība. Tie ir specifiski angļu iemesli, izņemot pārāk augsto dzīves standartu un lutināta bērna uzvedību, kas raksturo arī Ameriku.

—   Kādi iemesli vēl ir Amerikai, ser?

—   Amerikāņi parasti pārāk daudz ražo un pārāk daudz spekulē. Un viņu dzīves prasības ir tik lielas, ka valsts ieķīlājusi jau visu savu nākotni — sistemātiska pārdošana uz kredīta un tā tālāk. Turklāt viņi sēž uz sava zelta, bet no zelta neko nevar izperēt. Un pats trakākais — viņi pat neaptver, ka naudu, ko viņi aizdeva Eiropai kara laikā, viņi faktiski ieguvuši no šā paša kara. Ja viņi piekristu vispārējai parādu anulēšanai, tad tas nozīmētu vispārēju ekonomikas atjaunošanu, ieskaitot arī viņējo.

—   Bet vai viņi vispār kādreiz piekritīs?

— Nekad nevar pateikt, ko amerikāņi darīs; viņus tā nesaista tradīcijas kā mūs, Vecās pasaules pārstāvjus. Viņi ir spējīgi uz lielām lietam pat tad, kad rīkojas tikai savās interesēs. Vai jūs meklējat darbu?

—   Pat ļoti.

—   Kāda ir jūsu izglītība?

— Esmu divi gadi bijis Velingtonā un Kembridžā. Tad pagadījās pa rokai šīs tējas plantācijas, un es tūliņ uzķēros uz āķa.

— Cik jums tagad gadu?

— Divdesmit seši.

—   Un ar ko jūs gribētu nodarboties?

—   Krūms izslējās taisni.

—   Nudien, ser, es būtu ar mieru darīt visu. Bet es labi pazīstu zirgus. Domāju, varbūt iespējams dabūt darbu pie zirgu trenēšanas, zirgu audzētavā vai manēžā.

—   Tā ir ideja. Dīvaini gan ar zirgiem — tie nāk modē tad, kad sāk jau izmirt. Es parunāšu ar savu brālēnu Džeku Maskemu — viņš audzē šķirnes zirgus, un viņu apsēdušas domas iepludināt arābu zirgu asinis angļu tīrasiņu zirgos. Viņš gaida pienākam vairākas arābu ķēves. Iespējams, ka tagad viņam būs vajadzīgs kāds palīgs.

Krūms pietvīka un pasmaidīja.

—   Ārkārtīgi laipni no jūsu puses, ser. Tas būtu ideāli. Man bijušas darīšanas ar arābu ponijiem polo spēlē.

—   Jā, — domīgi noteica sers Lorenss, — nezinu, kas vēl tā pamodina līdzjūtību kā cilvēks, kurš no sirds vēlas strādāt un nevar dabūt darbu. Tomēr jāpagaida, kamēr paies vēlēšanas. Ja sociālistus nesakaus, tad zirgu audzētavu īpašniekiem vajadzēs izlietot savus kumeļus šķiņķim. Iedomājieties, ka uz jūsu sviestmaizes atrodas šķēle no derbijas sacīkšu uzvarētāja šķiņķa — īsts «džentlmeņa prieks»!

Viņš piecēlās.

— Nu, tad ar labu nakti. Mana cigāra pietiks tieši līdz mājām.

Krūms arī piecēlās un palika stāvam, kamēr kalsnais un kustīgais augums bija nozudis.

«Varen jauks vecis»! viņš nodomāja un, dziļi iegrimis atzveltnes krēslā, cerību pilns, vērās pīpes dūmu gredzenos, kuros viņam vīdēja Klēras seja.

V NODAĻA

Šai dzestrajā un miglainajā vakarā, kuru visas avīzes apzīmēja par «vēsturisku», Čerelu ģimene sēdēja Kondafordas viesistabā ap pārvietojamu radioaparātu, Flēras dāvanu. Vai diktora balss paziņos viņiem «priecas vēsti», jeb vai būs situsi «liktenīgā stunda»? Visi pieci bija svēti pārliecināti, ka Lielbritānijas nākotne atrodas svaru kausos; tāpat viņi ticēja, ka viņu pārliecībai nav sakara ne ar šķiru, nedz partiju. Viņiem šķita, ka viņus vada patriotisma jūtas, kas pilnīgi atdalītas no personīgajām interesēm. Un, ja viņi, tā domādami, kļūdījās, tad reizē ar viņiem kļūdījās viss vairums angļu. Vienīgi Dinijai pazibēja smadzenēs doma: «Vai kāds zina, kas var glābt Angliju un kas nevar?» Taču arī viņa nespēja aptvert, kādi ir tie neaprēķināmie spēki, tas paisums un bēgums, kas pārmaina un veido nācijas dzīvi. Laikraksti un politiķi bija veikuši savu darbu un apzīmējuši šo momentu par pagrieziena punktu. Jūras zaļā tērpā Dinija sēdēja blakus «Flēras dāvanai» un gaidīja desmito stundu, lai ieslēgtu un noregulētu uztvērēju. Krustmāte Emija izšuva jaunu franču gobelēna rakstu, brilles bruņurupuča kaula ietvarā uzsvēra viņas viegli izliekto degunu. Ģenerālis nervozi šķirstīja «The Times» un ik palaikam izņēma savu pulksteni. Lēdija Čerela rāmi sēdēja, paliekusies uz priekšu kā bērns svētdienas skolā, kurš vēl skaidri nezina, vai te būs jāgarlaikojas vai nebūs. Klēra gulēja uz dīvāna ar Fošu pie kājām.

— Ir laiks, Dinij, — ģenerālis sacīja. — Ieslēdz to rīku.

Dinija pagrieza slēdzi, un no «rīka» izlauzās mūzika.

— «Mums pirkstos gredzeni, pie kājām zvārguļi,» — Dinija murmināja, — «skan visur mūzika, lai kur mēs iedami.»

Mūzika apklusa, un balss ierunājās:

— Vēlēšanu iepriekšējie rezultāti: Hornsija — konservatīvie, bez pārmaiņām.

Ģenerālis noteica: — Hm! — Un mūzika atkal sāka spēlēt.

Krustmāte Emija uzmeta skatienu radioaparātam un palūdza:

—   Pievaldi viņu, Dinij. Šito burkšķi!

—   Tā tas ir vienmēr, krustmāmiņ.

—   Blors kaut kā noklusina mūsējo ar penija palīdzību. Kur ir Hornsija — Vaita salā?

—   Midlseksā, dārgā.

—   Ak, jā, es sajaucu ar Sautsiju. Nu jau runā atkal.

—   Klausieties jaunas ziņas par vēlēšanām: konservatīvie uzveikusi leiboristus … konservatīvie bez pārmaiņām … konservatīvie uzveikusi leiboristus …

Ģenerālis piemetināja: — Ā! — un mūzika atsākās.

— Cik patīkams vairākums! — lēdija Monta noteica.

— Jauki!

Klēra piecēlās no dīvāna un apsēdās uz soliņa pie mātes kājām. Ģenerālis nometa avīzi. Balss atsāka:

— Nacionālliberāļi uzveikusi leiboristus … Konservatīvie bez pārmaiņām … Konservatīvie uzveikusi leiboristus.

Atkal un atkal skanēja mūzika, tad tā apklusa un runāja diktors.

Klēras seja kļuva aizvien možāka, un virs viņas galvas lēdijas Čerelas bālajā, maigajā sejā kavējās nedziestošs smaids. Ģenerālis laiku pa laikam izsaucās:

— Velns lai parauj! — vai: — Tas ir ko vērts! — Bet Dinija domāja: «Nabaga leiboristi!»

Atkal un atkal balss sludināja priecas vēsti.

—   Satricinoši! — sacīja lēdija Monta. — Man uznāca miegs.

—   Ej vien gulēt, krustmāmiņ. Kad iešu augšā, palikšu tev zem durvīm zīmīti.

Arī lēdija Čerela devās pie miera. Kad viņas bija aizgājušas, Klēra atgriezās uz dīvāna un šķita ielaižamies miegā. Ģenerālis sēdēja kā apburts no uzvaras dziesmas skaņām, Dinija, sakrustojusi kājas un aizvērusi acis, kavējās domās: «Vai patiešām būs kādas pārmaiņas, un, ja būs, vai tās ko nesīs man? Kur ir viņš? Vai klausās tāpat kā mēs? Kur? Kur?» Ilgas pēc Vilfrīda viņu piemeklēja vēl pietiekami bieži, lai arī ne tik bieži kā pēc viņa aizbraukšanas. Visos šais sešpadsmit mēnešos, kopš viņa vairs nebija šeit, Dinija nekādi nebija varējusi kaut ko par viņu uzzināt. Tikpat labi viņš varēja būt jau miris. Reiz, tikai vienu reizi viņa bija pārkāpusi apņemšanos nepieminēt savu nelaimi un apvaicājusies Maiklam. Kompsons Graiss, Vilfrīda izdevējs, bija saņēmis vēstuli no Bangkokas, — Vilfrīds bija ziņojis, ka jūtoties labi un sākot atkal ko rakstīt. Tas bija pirms deviņiem mēnešiem. Mazliet paceltais plīvurs bija atkal nolaidies. Sirdssāpes — nu, pie tām viņa bija jau pieradusi.

— Tēt, pulkstenis jau divi. Tā tas turpināsies visu nakti. Klēra jau iemigusi.

— Neesmu vis, — Klēra atsaucās.

— Tev vajadzētu gan būt aizmigušai. Es izlaidīšu Fošu izskrieties, un iesim visi augšā.

Ģenerālis piecēlās.

— Par labu nekas labāks vairs nebūs. Iesim gulēt. Dinija atvēra terases durvis un sāka lūkoties, kā Fošs izgudrēm jūsmīgi skraida pa dārzu. Bija vēss, migla kļāvās pie zemes, un viņa aiztaisīja durvis. Ja to neizdarītu, Fošs pamestu novārtā ierasto rituālu un neliekuļotā sajūsmā ietecētu atpakaļ. Noskūpstījusi tēvu un Klēru, Dinija nogrieza spuldzi un palika gaidot holā. Viņa uzlika kāju uz akmens plāksnes un iegrima domās. Klēra bija runājusi, ka jāmēģinot tikt par sekretāri pie kāda no jaunajiem deputātiem. Spriežot pēc ienākušajām ziņām, deputātu būs daudz. Kāpēc neiestāties darbā pie viņu pašu deputāta? Viņš bija reiz ieradies šeit uz pusdienām, un Dinija bija sēdējusi viņam blakus pie galda. Patīkams cilvēks, daudz lasījis, nav divkosis. Viņš pat izteicās labvēlīgi par leiboristiem, tikai uzskatīja, ka tie paši vēl nezinot, ko gribot. Viņš bija apmēram tas, ko kādā lugā ieskurbis jaunietis nosauc par «toriju sociālistu». Viņa izturēšanās bija vaļsirdīga, laipna un patīkama. Pievilcīgs vīrietis tumšiem, cirtainiem matiem, melnīksnēju seju, melnām ūsiņām, paaugstu, labskanīgu balsi; vispār krietns vīrs, enerģisks un godīgs pēc paskata. Bet iespējams, ka viņam jau ir sekretārs. Taču, ja Klēra nopietni domā par tamlīdzīgu darbu, tad var apvaicāties. Dinija devās cauri holam uz dārza durvīm. Uz lieveņa bija sols, un zem tā droši vien būs palīdis Fošs, gaidīdams, kamēr ielaidīs. Pareizi, tur jau viņš izlīda, vēdinādams asti, un tipināja pie suņu kopējā dzeramā trauka. Cik auksti un klusu! Ceļš tukšs, pat pūces nedzird brēcam, dārzs un tīrumi sarmas klāti, mēness apspīdēti, klusi, tukši līdz pat tālajai birztalu līnijai. Anglija dus mēness sudrabā — vienaldzīga pret savu likteni, neticēdama priecas vēstij; tā pati vecā, nemainīgā un skaistā Anglija, kaut arī mārciņas vērtība ir kritusies! Dinija vērās miera pilnajā naktī. Cilvēki un viņu politika — cik maz tam nozīmes, cik ātri tas viss pāriet, izgaist kā rasa uz šīs lielās dieva rotaļlietas kristāla virsmas! Cik dīvaini — kaisls jūtu spraigums cilvēka sirdī un neaptveramā, ledainā laika un telpas vienaldzība! Samierināties un atsākt dzīvi?…

Viņa notrīsēja aiz saltuma un aizvēra durvis.

Otrā rītā pie brokastīm viņa sacīja Klērai:

— Vai kalsim dzelzi, kamēr tā karsta, un dosimies pie mistera Dornforda?

— Kāpēc?

— Varbūt viņam vajag sekretāra — tagad, kad viņš ir ievēlēts.

— O! Viņš ievēlēts?

—   Kā tad citādi. — Dinija izlasīja vēlēšanu pārskatu. Parasto, šķietami nesatricināmo liberāļu opozīciju bija izspiedušas nožēlojamas piectūkstoš balsis, kas bija nodotas par leiboristiem.

—   Šais vēlēšanās liela nozīme bija vārdam «nacionāls», — Klēra sacīja. — Kad es aģitēju pilsētā, visi kā viens stāvēja par liberāļiem, bet man tikai vajadzēja izteikt vārdu «nacionāls», kad nekādu šķēršļu vairs nebija.

Uzzinājušas, ka jaunais parlamenta loceklis būs mājās visu rītu, māsas devās ceļā ap vienpadsmitiem. Vēlēšanu iecirknī nāca un gāja tik daudz cilvēku, ka viņām nebija patikas tiem pievienoties.

— Man tā nepatīk kaut ko lūgt, — Klēra sacīja. Dinija, kurai tas tāpat nepatika, atbildēja:

— Pagaidi šeit, es ieiešu novēlēt viņam laimes. Varbūt izdosies iemest kādu vārdu par tevi. Jādomā, viņš ir tevi redzējis.

— Protams, ir.

Justeiss Dornfords, karaliskais advokāts, nule ievēlētais parlamenta loceklis, sēdēja telpā, kura šķietami sastāvēja no vienām vienīgām atvērtām durvīm, un laida acis pāri sarakstiem, ko viņa pilnvarotais lika priekšā uz galda. Caur vienām durvīm Dinija varēja saredzēt viņa kājas jājamos zābakos un uz galda noliktu katliņu un jājamo pātagu. Tagad, kad Dornfords bija tik tuvu, Dinijai likās neiespējami ielauzties tādā momentā, un viņa jau sāka klusām kāpties atpakaļ, kad Dornfords pacēla acis.

— Atvainojiet uz mirkli, Mins. Mis Čerela!

Dinija apstājās un pagriezās pret viņu. Viņš smaidīja un izskatījās iepriecināts.

—   Ar ko varu pakalpot?

—   Viņa pastiepa roku.

— Esmu ārkārtīgi priecīga, ka esat ievēlēts. Mēs ar māsu gribējām jūs apsveikt.

Dornfords spieda viņas roku, un Dinija, domādama: «Ak dievs, cik nepiemērots mirklis lūgumiem!» — sacīja:

—   Tas ir patiešām lieliski, mūsu apvidū nekad nav iegūts tāds balsu vairākums.

—   Un nebūs arī. Man šoreiz laimējās. Kur ir jūsu māsa?

—   Mašīnā.

—   Gribu pateikties viņai par aģitēšanu.

— O, — Dinija noteica, — viņa to darīja ar prieku.— Un, pēkšņi juzdama, ka izšķirošais mirklis ir klāt, piemetināja: — Zināt, viņa ir bēdīgā stāvoklī, briesmīgi grib dabūt kādu darbu. Tikai nedomājiet, mister Dornford, — tas ir ļoti nejauki, — bet varbūt viņa varētu noderēt jums par sekretāri. Tā, nu tas ir pateikts! Viņa labi pazīst grāfisti, prot rakstīt uz mašīnas, runā franciski, mazliet arī vāciski, ja tam ir kāda nozīme. — Dinija to visu izteica vienā paņēmienā un nu stāvēja apmulsusi Dornforda priekšā. Tomēr viņa sejas labvēlīgā izteiksme nebija mainījusies.

— Iesim parunāt ar viņu, — Dornfords sacīja. «Žēlīgais dievs!» Dinija nodomāja. «Viņš taču nebūs iemīlējies Klērā!» Viņa pašķielēja uz Dornfordu. Viņš joprojām smaidīja, bet seja likās stingrāka. Klēra stāvēja pie mašīnas. «Kaut man bijusi viņas aukstasinība!» Dinija domāja. Viņa palika stāvam un vērojam visu šo svinīgo lietišķību, cilvēkus, kas gāja iekšā un ārā, tos abus tik valodīgi un moži runājam, šo dzidro un mirdzošo rītu. Dornfords nāca atpakaļ pie viņas.

—   Sirsnīgi pateicos jums, mis Čerela. Man patiesi bija vajadzīgs kāds, un jūsu māsas prasības ir tik pieticīgas.

—   Es baidījos, ka jūs nepiedosiet man uzmākšanos ar lūgumu tādā brīdī.

—   Vienmēr ar prieku pakalpošu jums jebkurā brīdī. Man jāiet iekšā, bet ceru jūs visai drīz atkal redzēt.

Nolūkodamās viņam pakaļ, Dinija nodomāja: «Cik labs bridžu piegriezums!» Un viņa iekāpa mašīnā.

— Dinij, — Klēra smiedamās uzrunāja viņu, — Dornfords ir tevī iemīlējies!

—   Ko?

—   Es lūdzu divus simtus, bet viņš tūliņ piedāvāja pustreša. Kā tu paspēji viņu savaldzināt vienā vakarā?

—   Nekā tamlīdzīga. Manuprāt, viņš ir iemīlējies tevī.

—   Nē, nē, mana dārgā. Man ir acis pierē, un es zinu, ka tevī. Tāpat kā tu uzreiz pateici, ka Tonijs Krūms ir iemīlējies manī.

—   Tas bija skaidri redzams.

—   Man tas arī ir redzams.

—   Blēņas, — Dinija nosvērti noteica. — Kad tev jāsāk strādāt?

—   Viņš atgriezīsies Londonā šodien. Viņš dzīvo Templā, Hārkourtbildingsā. Es braukšu uz Londonu pēcpusdienā un sākšu strādāt parīt.

— Kur tu apmetīsies?

—   Domāju noīrēt nemēbelētu istabu vai mazu studiju un pakāpeniski iekārtot to un dekorēt. Tas būs interesanti.

—   Krustmāte Emija brauc šo pēcpusdien atpakaļ. Tu vari palikt pie viņas, kamēr atradīsi dzīvokli.

— Var arī tā, — Klēra domīgi piekrita.

Pirms viņas iebrauca mājās, Dinija iejautājās:

—   Kas ar Ceilonu, Klēra? Vai tu esi domājusi par to?

—   Kāds labums no domāšanas? Droši vien Džerijs kaut ko darīs, bet es nezinu, ko, un man vienalga.

—   Vai kādu vēstuli esi saņēmusi?

—   Nē.

—   Pielūko, mīļa, esi uzmanīga.

Klēra paraustīja plecus.

—   O, es būšu uzmanīga.

—   Vai viņš var dabūt atvaļinājumu, ja vēlas?

—   Domāju gan.

—   Tu man rakstīsi, vai ne?

Klēra atvirzījās no stūres un noskūpstīja Diniju uz vaiga.

VI NODAĻA

Bija pagājušas trīs dienas kopš sarunas klubā, un Tonijs Krūms saņēma no sera Lorensa Monta vēstuli, kurā bija sacīts, ka viņa brālēns Džeks Maskems negaidot arābu ķēves pirms pavasara. Pagaidām viņš paturēšot misteru Krūmu vērā un mēģināšot viņu drīzumā sastapt. Vai misters Krūms zinot arābu sarunas valodu?

«Nē,» Krūms nodomāja, «bet es pazīstu Stepiltonu.»

Ulāns Stepiltons, patlaban atbraucis atvaļinājumā no Indijas, bija kādreiz par vienu klasi priekšā Krūmam Velingtonas koledžā. Būdams pazīstams polo spēlētājs, Stepiltons droši vien zina austrumnieku zirgu tirgoņu žargonu. Stepiltons nule pārlauzis gurna kaulu, gatavodams zirgu sacīkstēm ar šķēršļiem, tāpēc viņš šeit paliks ilgāk, bet darba meklēšana negaida. Krūms turpināja savus meklējumus. Visur viņam ieteica:

— Pagaidiet, kamēr paies vēlēšanas!

Tāpēc otrā rītā pēc vēlēšanām viņš pameta Raiderstrītu ar lielākām cerībām, bet pievakarē iegriezās klubā ar daudz mazākām, domādams: «Tikpat labi es būtu varējis iet uz Ņumārketu un noskatīties, kā sacīkstēs izcīna lielo balvu.»

Šveicars pasniedza viņam vēstuli, un viņa sirds sāka strauji pukstēt. Uzmeklējis klusu kaktiņu, viņš lasīja:

«Dārgais Tonij!

Esmu dabūjusi sekretāres vietu pie mūsu jaunā deputāta Justeisa Dornforda — viņš ir karaliskais advokāts Templā. Tāpēc esmu pārcēlusies uz Londonu. Kamēr neesmu sameklējusi sev mājvietu, uzturēšos pie savas krustmātes lēdijas Montas Mauntstrītā. Ceru, ka arī Jums būs laimējies. Apsolījos paziņot Jums, kad būšu Londonā, tikai no sirds lūdzu Jūs vadīties no saprāta, nevis no jūtām, un pienācīgi rēķināties ar lepnību un aizspriedumiem.[38]

Jūsu ceļabiedre un labvēle

Klēra Korvena.»

«Mīļā!» Tonijs nodomāja. «Kāda laime!» Viņš vēlreiz izlasīja vēstuli, noglabāja blakus cigarešu etvijai vestes kreisajā kabatā un iegāja smēķētāju istabā. Tur viņš izlēja savu karsto sirdi uz lapas ar kluba senseno! devīzi.

«Dārgā Klēra!

Jūsu vēstule mani ārkārtīgi iepriecināja. Tas ir lieliski, ka Jūs dzīvosiet Londonā. Jūsu tēvocis bija ļoti laipns pret mani, tāpēc man tiešs pienākums apmeklēt viņu, lai pateiktos. Gaidiet mani rīt ap pulksten sešiem. Pavadu visu laiku, meklēdams darbu, un sāku saprast, kā jūtas tie nabaga radījumi, kas ik dienas tiek noraidīti. Kad mans maks būs tukšs, uz ko ilgi nav jāgaida, tad stāvoklis kļūs vēl ļaunāks. Diemžēl nevienam cilvēkbērnam viņa bēdu tiesa neiet secen. Ceru, ka Jūsu augsti mācītais priekšnieks būs goda vīrs. Parlamenta loceklis man vienmēr licies kaut kas iesīkstējis. Man arī grūti iedomāties Jūs starp likumprojektiem, petīcijām, lūgumiem pēc patentiem un tā tālāk. Šā vai tā, bet tas ir vareni, ka gribat būt neatkarīga! Un kāds pārsteidzošs vairākums vēlēšanās! Ja viņi neko neizdarīs ar tādu spēku aizmugurē, tad viņi vispār nav spējīgi neko izdarīt, Jūs zināt, ka man nav iespējams nemīlēt Jūs un neilgoties būt kopā ar Jums dienu un nakti. Taču es valdīšos, cik būs manos spēkos, jo nekādā ziņā nevēlos sagādāt Jums kādas nepatikšanas. Es domāju par Jums vienmēr, pat tad, kad pētu kāda trula tipa akmens ģīmi un meklēju viņa zivs acīs pazīmes, ka mans bēdīgais stāsts radis viņā atbalsi. Nelaime tikai tā, ka es Jūs briesmīgi mīlu. Līdz rītam, ceturtdien ap sešiem!

Ar labu nakti, mana dārgā un daiļā!

Jūsu Tonijs.»

Uzmeklējis sarakstā sera Lorensa nama numuru Mauntstrītā, viņš uzrakstīja adresi, dedzīgi aplaizīja aploksnes malas un izgāja uz ielas, lai iemestu vēstuli pastkastītē. Pēkšņi viņam nebija vairs patikas atgriezties klubā. Turienes atmosfēra bija pretstatā viņa pašreizējam noskaņojumam. Klubi ir tik sasodīti vīrišķīgi, un to attieksmes pret sievietēm ir tādas kā cilvēkam pēc krietnas maltītes pret ēdienu — pusnievājošas, pusizlaidīgas! Protams, klubi ir ar ērtībām apgādātas patvertnes, nodrošinātas pret sievietēm, imūnas pret visādām saistībām, un, līdzko vīrietis šeit apmetas, tā viņam sejā parādās tāda pašapmierināti neatkarīga izteiksme. Turklāt «Kafijas nams», kā jau viens no pašiem vecākajiem klubiem, ir pilnum pilns ar pastāvīgajiem apmeklētājiem — cilvēkiem, kurus pat grūti iedomāties ārpus kluba sienām. «Nē,» viņš nodomāja, «es kaut kur iekodīšu un noskatīšos Drurileinā jauno lugu.»

Viņš dabūja sēdvietu augšējā ložā, diezgan tālu no skatuves, taču redze viņam bija asa un viņš redzēja visu gluži labi. Drīz vien luga viņu aizrāva. Viņš bija diezgan ilgi dzīvojis ārpus Anglijas, tāpēc tagad juta maigumu pret to. Anglijas pēdējo trīsdesmit gadu vēstures gleznainā panorāma aizkustināja viņu vairāk, nekā viņš gribētu atzīties jebkuram blakus sēdētājam. Būru karš, karalienes Viktorijas nāve, «Titānika» bojā eja, pasaules karš, Kompjenas pamiers, sastapšanās 1931. gadā, — ja kāds vēlāk būtu viņam par to apjautājies, viņš būtu atteicis: «Brīnišķīgi, tikai man kļuva bezmaz vai slikta oma.» Sēžot teātrī, viņš gan izjuta ko vairāk par «sliktu omu»: viņam sāpēja sirds kā ikvienam mīlētājam, kurš veltīgi alkst pēc laimes kopā ar savu iemīļoto. Viņam šķita, ka viņš visiem spēkiem cenšas noturēties kājās, bet viņu svaida no vienas puses uz otru. Pēdējie vārdi vēl skanēja ausīs, ārā ejot: «Diženums, gods un miers!» Aizkustinoši un sasodīti ironiski! Viņš izņēma no etvijas papirosu un aizsmēķēja. Nakts bija skaidra, un viņš gāja kājām, mezdams līkumus satiksmes līdzekļu straumē, nespēdams aizklausīties grūtsirdīgās ielas dziedoņu gaudas. Reklāmu ugunis debesīs un saslauku kaudzes uz zemes! Ļaudis, kas traucas mājup personīgās mašīnās, un bezpajumtnieki! «Diženums, gods un miers!»

«Man noteikti kaut kas jāiedzer!» viņš domāja. Tagad klubs likās atkal pieņemams, pat vēlams, un viņš nogriezās uz tā pusi. «Ardievu, Pikadilli, ardievu, Lesterskvēr!» Cik brīnišķīga bija tā aina, kur angļu kareivji svilpodami soļoja spirālē caur biezo miglu, kamēr apgaismotajā avanscēnā trīs izkrāsojušās meitenes skandēja: «Mēs negribam jūs zaudēt, bet šķiet, ka laiks jums iet!» Un no sānu ložām publika lūkojās lejup un aplaudēja. Viss tāpat kā dzīvē! Arī tur jautrība sieviešu izkrāsotajās sejās kļuva aizvien nedabiskāka un plosīja sirdi. Viņam jāatved Klēra uz šo izrādi! Vai tā viņu aizkustinās? Un pēkšņi Tonijs aptvēra, ka nezina. Ko vispār cilvēki zina cits par citu, pat par mīļotu sievieti? Cigarete apsvilināja viņam lūpas, un viņš izspļāva smēķa galu zemē. Viņš atcerējās jauno pāri, kas dodas kāzu ceļojumā ar «Titāniku», — viss viņiem šķiet priekšā, un īstenībā nav it nekā, tikai saltās jūras dzīles! Ko šis pāris zināja? Tikai to, ka ilgojas viens pēc otra. Ja tā padomā, tad dzīve ir sasodīti ērmīga! Viņš devās augšup pa kluba kāpnēm ar tādu sajūtu, it kā būtu pagājis vesels mūžs kopš tā brīža, kad viņš nāca pa tām lejup.

Otrā dienā tieši pulksten sešos viņš piezvanīja Mauntstrītā.

Namzinis atvēra durvis un izbrīnā uzrāva uzacis.

—   Vai sers Lorenss Monts mājās?

—   Nē, ser. Lēdija Monta ir mājās, ser.

— Diemžēl es nepazīstu lēdiju Montu. Varbūt es varētu satikt uz mirkli lēdiju Korvenu?

Namzinim viena uzacs pacēlās vēl augstāk. «Ahā!» viņš šķita domas nosakām.

— Ko lai piesaku, ser?

Krūms pasniedza savu vizītkarti.

— Misters Džeimss Bernards Krūms, — namzinis lasīja.

— Piesakiet, lūdzu, viņai misteru Toniju Krūmu.

— Klausos! Pagaidiet vienu mirkli. O, tur jau nāk lēdija Korvena.

Balss kāpņu augšā sacīja:

— Tonijs? Kāda precizitāte! Nāciet, es jūs iepazīstināšu ar savu krustmāti.

Klēra noliecās lejup pāri margām. Namzinis bija jau nozudis.

— Pakariet platmali. Kā jūs varat staigāt apkārt bez mēteļa? Man visu laiku jādrebinās.

Krūms pienāca pie kāpnēm.

— Mīļā! — viņš čukstēja.

Viņa piespieda pirkstu pie lūpām, tad pastiepa roku lejup līdz Tonijam, un viņš varēja sasniegt to ar savējo.

— Nāciet augšā! — viņa atvēra durvis, līdzko viņš bija uznācis, un sacīja: — Tas ir mans ceļabiedrs, krustmāt Emij. Viņš atnācis pie tēvoča Lorensa. Misters Krūms, mana krustmāte lēdija Monta.

Krūms neskaidri redzēja augumu, kas paspēra soli uz viņa pusi. Kāda balss teica:

— Ā! Tvaikoņi! Protams! Kā jums klājas?

Krūms noprata, ka viņu pašreiz «klasificē», un redzēja Klēras ķircinošo smaidu. Ja viņi paliktu divatā kaut uz piecām minūtēm, viņš izdzēstu šo smaidu ar skūpstiem! Viņš .. .

— Pastāstiet par Ceilonu, mister Kreiven.

— Krūms, krustmāmiņ. Tonijs Krūms. Labāk sauc viņu par Toniju. Tas gan nav viņa īstais vārds, bet visi viņu tā sauc.

—   Tonijs! Tā vienmēr sauc varoņus. Nezinu, kādēļ.

—   Šis Tonijs ir gluži ikdienišķs.

— Ceilona. Jūs iepazināties ar Klēru tur, mister … Tonij?

— Ā! Lorenss un es mēdzām pārgulēt uz klāja. Tas bija «palaidnīgajos deviņdesmitajos gados». Atceros, upe bija pilnum pilna ar platdibenēm laivām.

— Tā tas ir arī tagad, krustmāt Emij.

Krūms pēkšņi iztēlojās, kā abi ar Klēru brauc platdibenē pa rāmu līci. Viņš atjēdzās un sacīja:

— Es vakar noskatījos «Kavalkādi». Vareni!

— Ā! — lēdija Monta noteica. — Tas man ko atgādina. — Un viņa izgāja no istabas.

Krūms uzlēca kājās.

—   Tonij! Uzvedieties pieklājīgi!

—   Bet viņa taču tieši tāpēc izgāja ārā!

— Krustmāte Emija ir izcili laipna, un es negribu nelietīgi izmantot viņas labo sirdi.

— Bet, Klēra, kaut jūs zinātu ..,

— Es zinu. Apsēdieties! Krūms paklausīja.

— Un nu lieciet aiz auss, Tonij! Fizioloģijas man pietiks uz ilgu laiku. Ja gribat, lai esam draugi, tad mūsu attieksmēm jābūt platoniskām.

— Ak dievs! — Krūms izdvesa.

— Tā tam jābūt, pretējā gadījumā labāk būs, ja neredzēsimies.

Tonijs sēdēja nekustēdamies, nenolaizdams acu no Klēras, un viņai iešāvās prātā: «Viņam tā būs mocība. Viņš ir pārāk labs. Pareizāk būtu, ja mēs nesatiktos.»

— Paklau, — viņa maigi ierunājās, — jūs taču gribat man palīdzēt, vai ne? Mums vēl viss priekšā. Varbūt kādu dienu …

Jauneklis cieši satvēra krēsla balstu. Viņa acīs bija lasāmas ciešanas.

— Labi, — viņš lēni izteica, — esmu ar mieru, ja vien varu ar jums satikties. Es gaidīšu, kamēr jums tas nozīmēs vairāk nekā tikai fizioloģiju.

Klēra pētīja savu lakādas kurpītes purnu, kas viegli šūpojās; pēkšņi viņa ieskatījās jaunekļa ilgu pilnajās acīs.

— Ja es nebūtu precējusies, — viņa sacīja, — jūs gaidītu priecīgu prātu un šīs gaidas jūs nemocītu. Domājiet, ka tas ir tā.

— Par nelaimi, es to nevaru. Un kurš gan varētu?

— Saprotu. Es esmu auglis, nevis zieds, — fizioloģijas aptraipīta.

— Nerunājiet tā! Ak, Klēra, es darīšu visu, ko vien jūs vēlaties. Un, ja es vienmēr nebūšu jautrs kā putniņš zarā, tad piedodiet man.

Klēra uzmeta viņam skatienu caur skropstām un noteica:

— Pieņemts!

Iestājās klusums, un viņa redzēja, ka Krūms vēro viņu no apcirptās tumšās galvas līdz lakādas kurpīšu purniem. Dzīve ar Džeriju Korvenu bija atklājusi Klērai viņas miesas daiļumu visos sīkumos. Vai viņa vainīga, ja šī miesa ir valdzinoša un vilina? Viņa nevēlējās Toniju spīdzināt, bet jaunekļa jūtas nebija viņai nepatīkamas. Dīvaini, ka cilvēks var reizē izjust žēlumu un gandarījumu, patiku, neticību un mazliet rūgtuma. Bet, ja viņa piekāpsies, vai pēc dažiem mēnešiem Tonijs tā vairs ilgosies pēc viņas? Klēra ierunājās citā balsī:

— Es atradu dzīvokli — ērmīgu mājokli, agrāk tur bijis antikvāra veikals, bet pirms tam zirgu staļļi.

— Nav slikti, — viņš steidzīgi atsaucās. — Kad domājat ievākties?

—   Nākamo nedēlu.

—   Vai varu ko palīdzēt?

—   Ja protat krāsot sienas ar līmkrāsu.

—   Un kā vēl! Ceilonā es savu bungalo pārkrāsoju divas vai trīs reizes.

—   Mums būs jāstrādā pa vakariem, jo dienu es būšu darbā.

— Kāds ir jūsu šefs? Godīgs cilvēks?

— Ļoti — un iemīlējies manā māsā. Vismaz man tā liekas.

— Nu? — Tonijs neticīgi novilka.

Klēra smaidīja. Tonija domas bija nepārprotamas: «Vai cilvēks, kas redz jūs ik dienas, var iemīlēties citā?»

— Kad varu ierasties pirmo reizi?

— Ja gribat, tad rītvakar. Adrese — Meltonmjūza, Nr. 2, aiz Māmsberijas skvēra. Es rīt dabūšu krāsas, un mēs sāksim ar augšējo istabu. Teiksim — pusseptiņos.

— Lieliski!

— Tikai, Tonij, — nekādas vaļības! «Dzīve nopietna un skarba …» [39]

Skumji pasmīnēdams, viņš pielika roku pie sirds.

— Un nu jums jāiet. Es novedīšu jūs lejā un palūkošos, vai tēvocis pārnācis.

Krūms piecēlās.

— Kas ar Ceilonu? — viņš strupi noprasīja. — Vai liek jums mieru?

Klēra paraustīja plecus.

—   Pagaidām nekas nav noticis.

—   Ilgi tā neturpināsies. Vai esat ko izdomājusi?

— Domāšana te nepalīdzēs. Pilnīgi iespējams, ka viņš neko nedarīs.

—   Es nevaru izturēt, ka jūs … — viņš aprāvās.

—   Iesim, — Klēra aicināja un devās lejup.

— Es negaidīšu jūsu tēvoci, — Krūms sacīja. — Tātad rīt pusseptiņos. — Viņš pacēla Klēras roku pie lūpām un devās uz durvīm. Pusceļā viņš atskatījās. Klēra stāvēja, mazliet pieliekusi galvu, un smaidīja. Viņš izgāja ārā galīgi apjucis.

Jauneklis, kurš pēkšņi pamodies Veneras dūju vidū, kurš pirmo reizi sajūt to noslēpumaino magnētismu, kas izstaro no tā sauktajām «salmu atraitnēm», un spiests sirdsapziņas pārmetumu vai aizspriedumu dēļ turēties atstatu, ir nožēlas cienīgs. Viņš pats nav izvēlējies savu likteni. Tas piezadzies viņam negaidot, padarīdams nevērtīgu visu, kas līdz šim viņu interesēja. Tā ir apmātība, kas normālas tieksmes aizstāj ar smeldzīgu jūsmošanu. Tādi baušļi kā «Tev nebūs laulību pārkāpt», «Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu» vai apgalvojums «Svētīgi tie sirdsšķīstie» kļūst galīgi abstrakti. Tonijs bija audzis pēc skolas principa: «Dari, ko tev liek.» Tagad viņš aptvēra, ka šis princips ērmīgā kārtā nemaz neatbilst dzīvei. Kas viņam jādara? Te ir sieviete, jauna un piemīlīga, aizbēgusi no septiņpadsmit gadus vecāka vīra, kurš bijis brutāls; viņa gan to nav teikusi, bet tā tas noteikti ir bijis! Te ir viņš pats, iemīlējies līdz ausīm un viņai simpātisks — tiesa, ne tik daudz, cik būtu vēlams, tomēr tik, cik pašlaik iespējams. Un nekas cits nav gaidāms kā kopīga tējas dzeršana! Tā ir jūtu zaimošana, ka tās tik nelietīgi velti izšķiež!

Tādās domās nogrimis, viņš pagāja garām vidēja auguma vīrietim ar glūnošām kaķa acīm un plānām lūpām tumši iedegušajā, sīkām krociņām klātajā sejā; vīrietis pagriezās un noskatījās uz viņu, mazliet sašķobījis lūpas, kas varēja nozīmēt arī smaidu.

VII NODAĻA

Kad Tonijs bija aizgājis, Klēra vēl brītiņu pakavējās holā, atcerēdamās, kā pēdējo reizi gājusi ārā pa šīm parādes durvīm iedzeltenās drēbēs, brūnu cepurīti galvā, cauri ļaužu baram, kas sauca: «Laimīgu ceļu! Ardievu, dārgā! Sveicini Parīzi!» Pagājuši astoņpadsmit mēneši, un tik daudz kas noticis šai starplaikā! Viņas lūpas savilkās smīnā, un viņa devās uz tēvoča kabinetu.

— O, tēvoci Lorens, tu esi mājās? Tonijs Krūms bija ieradies pie tevis.

—   Tas tīri patīkamais jauneklis bez nodarbošanās?

—   Jā. Viņš gribēja tev pateikties.

— Nav par ko, tā man šķiet. — Sera Lorensa melnās, kustīgās acis, kas atgādināja tilbīti vai meža sloku, pārlaida skeptisku skatienu sievas glītajai brāļameitai. Viņa gan nebija sera Lorensa mīlule kā Dinija, taču neapšaubāmi pievilcīga. Tik ātri jau nonākusi nepatikšanās laulības dzīvē; Emija bija viņam to pastāstījusi un piekodinājusi neko nerunāt. Hm, Džerijs Korvens! Viņa vārdu pieminot, visi raustīja plecus un mētājās ar visādām divdomīgām piezīmēm. Nejauki. Taču tā nav viņa darīšana.

Apspiesta balss durvju spraugā pieteica:

— Sers Džeralds Korvens ieradies, ser Lorens. Sers Lorenss neviļus pielika pirkstu pie lūpām. Namzinis vēl vairāk pazemināja balsi.

— Es ievedu viņu mazajā viesistabā un teicu, ka iešu apskatīties, vai lēdija Korvena mājās.

Sers Lorenss ieraudzīja, ka Klēras roka cieši aptvērusi blakus stāvošā krēsla atzveltni.

— Vai tu esi mājās, Klēra?

Viņa neatbildēja, bet viņas seja bija bāla un kā pārakmeņojusies.

Vienu mirkli, Blor. Nāciet atpakaļ, kad piezvanīšu. Namzinis nozuda.

—   Nu, mana dārgā?

—   Viņš būs braucis ar nākošo tvaikoni. Tēvoci, es negribu viņu satikt.

—   Ja mēs pateiksim, ka tu esi izgājusi, viņš noteikti atnāks vēlreiz.

Klēra atmeta galvu.

— Labi, es viņu pieņemšu.

Sers Lorenss jutās mazliet satraukts.

—   Ja tu man pateiktu, ko viņam atbildēt, es viņu pieņemtu tavā vietā.

—   Pateicos, tēvoci, bet nav nekādas vajadzības, lai tu darītu manā vietā šo netīro darbu.

«Paldies dievam!» sers Lorenss nodomāja.

— Es būšu tuvumā, ja tev manis ievajadzēsies. Labu veiksmi, dārgā! — Un viņš pameta kabinetu.

Klēra piestājās pie kamīna; viņa gribēja, lai zvans būtu pie rokas. Viņu pārņēma ļoti pazīstamas jūtas, it kā viņa, sēdēdama zirgā, grasītos lēkt pār šķērsli. «Jācer, ka viņš neaizskars mani,» viņa domāja. Tad atskanēja Blora balss:

— Sers Džeralds Korvens, milēdij. Komiski! Sievai pieteic viņas vīru! Bet saime vienmēr skaidrībā par visu!

Pat neskatīdamās viņa labi zināja, kur Korvens nostājies. Viņas vaigi pietvīka kaunā un dusmās. Šis cilvēks bija viņu apmājis, padarījis par rotaļlietu savām iegribām. Viņš bija …

Korvens ierunājās apvaldīti dzēlīgā balsī:

— Jūs rīkojaties pārāk strauji, mana dārgā. Tāds pats kā vienmēr, spodrs, švīts, līdzīgs runcim smīns plānajās lūpās un šīs pārdrošās, plēsonīgās acis!

—   Ko jūs gribat?

—   Tikai jūs.

—   Mani jūs nedabūsiet.

—   Smieklīgi!

Viena zibenīga kustība, un viņš satvēra Klēru. Viņa atrāva galvu un uzlika pirkstu uz zvana pogas.

— Atkāpieties, vai es zvanīšu! — un viņa ar otru roku aizsedza seju. — Nostājieties tur, tad es runāšu ar jums, ja ne, tad ejiet!

—   Lai notiek! Bet tas ir muļķīgi.

—   O! Vai domājat, ka es būtu braukusi projām, ja tas nebūtu tik nopietni?

—   Es domāju, ka esat tikai noskaitusies, un par to es nebrīnītos. Es atvainojos.

—   Apspriest notikušo nav vajadzības. Es tagad jūs pazīstu un atpakaļ nebraukšu.

—   Mana dārgā, es lūdzu piedošanu un dodu vārdu, ka nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtosies.

—   Cik augstsirdīgi!

—   Tas bija tikai eksperiments. Dažas sievietes dievina tamlīdzīgus pārdzīvojumus, kaut varbūt tai mirklī to neapzinās.

—   Jūs esat dzīvnieks.

—   Un skaistule mani apprecējusi. Neblēņojieties, Klēra, nepadariet mūs visiem par apsmieklu. Jūs varat uzstādīt jebkurus noteikumus.

—   Un ticēt, ka jūs tos pildīsiet! Turklāt es nevēlos tādu dzīvi. Man ir tikai divdesmit četri gadi.

Smīns nozuda no viņa lūpām.

—   Saprotu. Es manīju kādu jaunu vīrieti iznākam no šā nama. Vārds un stāvoklis?

—   Tonijs Krūms. Un tad?

Viņš piegāja pie loga, brītiņu vēroja ielu, tad atkal pievērsās Klērai.

—   Jums ir tā nelaime būt manai sievai.

—   Tā šķiet.

—   Es runāju nopietni, Klēra, — nāciet atpakaļ pie manis.

—   Es nopietni atbildu — nē.

—   Es ieņemu oficiālu posteni un nevaru jokoties ar to. Paskatieties uz mani! — Viņš pienāca tuvāk. — Jūs varat domāt par mani, ko gribat, bet es neesmu ne niekkalbis, ne aprobežots. Es nespekulēju ne ar savu stāvokli, nedz ar laulības dzīves svētumu vai tamlīdzīgām blēņām. Tomēr manai ministrijai ir savi uzskati, un es nevaru pieļaut, ka jūs ierosinātu laulības šķiršanu.

Es to arī nemaz negaidīju.

Ko tad jūs gaidījāt?

—   Nezinu. Zinu tikai to, ka atpakaļ pie jums neiešu.

—   Un tikai tāpēc, ka …

—   Arī aiz daudz kā cita.

Runča smīns atkal parādījās viņa sejā un neļāva Klērai izprast viņa domas.

— Vai gribat, lai es ierosinu laulības šķiršanu? Klēra paraustīja plecus.

— Jums nav nekāda iemesla to darīt.

—   Skaidrs, ka jūs tā teiksiet.

—   Es arī tā domāju.

—   Klausieties, Klēra, tas viss ir pārāk muļķīgi un nemaz nepiederas jums ar jūsu prātu un dzīves pazīšanu. Jūs taču nevarat mūžīgi palikt salmu atraitne. Bez tam jums taču patika turienes dzīve.

—   Jūs izturējāties pret mani tā, kā pret mani nedrīkst izturēties.

—  Es jau teicu, ka tas vairs neatkārtosies.

—  Un es teicu, ka nevaru jums ticēt.

— Tā ir pasaka par balto vērsīti. Vai jūs paliksiet pie saviem vecākiem?

— Nē. Es dabūju darbu.

—  Oho! Kādu?

—  Par sekretāri pie mūsu jaunā deputāta.

—  Tas jums drīz vien apniks.

—  Nedomāju vis.

Korvens vērās viņā bez smīna. Uz mirkli Klēra izprata viņa domas, jo viņa seja pauda iekāri. Viņš pēkšņi sacīja:

— Es nepieļaušu, ka jūs piederētu kādam citam vīrietim.

Viņš atklāja savu būtību līdz pašiem dziļumiem, un Klērai kļuva vieglāk. Viņa neatbildēja.

—  Vai jūs dzirdējāt?

—  Jā.

—  Es runāju nopietni.

—  Tas ir redzams.

—  Jūs esat bezjūtīga raganiņa.

—  Es labprāt vēlētos tāda būt.

Viņš pāris reižu pārgāja pāri istabai un nostājās Klērai cieši priekšā.

— Paskatieties uz mani! Es nebraukšu atpakaļ bez jums. Es esmu apmeties «Bristoles» hotelī. Esiet prātīga meitene un atnāciet pie manis. Sāksim visu no jauna. Jūs redzēsiet, cik mīļš es būšu pret jums.

Viņa nespēja savaldīties un izsaucās:

— Dieva dēļ, saprotiet taču mani! Jūs esat nonāvējis visas jūtas, kādas man bija pret jums!

Korvena acis izpletās, tad piemiedzās, lūpas kļuva plānas kā naža asmens. Viņš atgādināja žokeju, kas dresē neiejātu zirgu.

—   Tad saprotiet arī mani, — viņš ļoti klusu sacīja. — Vai nu jūs atgriezīsieties pie manis, vai es ierosināšu laulības šķiršanu. Es nepametīšu jūs te, lai jūs dzītu visādus jokus.

—   Esmu pārliecināta, ka ikviens saprātīgs vīrs jums piekritīs.

Korvena lūpās atkal parādījās smaids.

—   Par to man pienākas skūpsts, — viņš sacīja un, iekams Klēra paspēja atvairīties, viņš piekļāva savas lūpas Klēras lūpām. Klēra izrāvās un piespieda zvana pogu. Korvens žigli atkāpās.

—      Au revoir ! — viņš teica un izgāja pa durvīm.

Klēra noslaucīja lūpas. Viņa bija apmulsusi, nokausēta un neizpratnē, kurš no viņiem abiem palicis uzvarētājs.

Viņa stāvēja pie kamīna, atspiedusi galvu rokās, līdz nojauta, ka sers Lorenss ir ienācis kabinetā un smalkjūtīgi klusē.

—   Ļoti atvainojos par to visu, tēvoci; nākamo nedēļu jau es būšu savā migā.

—   Aizsmēķē cigareti, dārgā.

Klēra paņēma cigareti un ar patiku ievilka dūmus. Tēvocis apsēdās, un viņa bija pārliecināta, ka uzacis viņam ir ironiski savilktas.

— Apspriede beidzās ar parastajiem panākumiem? Klēra palocīja galvu.

— Izvairīga formula. Cilvēkiem nekad nepatīk tas, ko viņi negrib, lai cik slīpēti viņiem to pasniegtu. Vai turpinājums sekos?

— No manas puses ne.

Žēl, ka apspriedēs allaž ir divas puses.

— Tēvoci Lorens, — Klēra negaidīti jautāja, — kādi tagad ir laulību šķiršanas noteikumi?

Baronets izstiepa savas garās, tievās kājas.

— Šai sfērā man nav nekādas pieredzes. Jādomā, ka likumi nav vairs tik vecmodīgi. Tomēr paskaties Vitekera rokasgrāmatā. — Viņš pasniedzās pēc grāmatas sarkanā sējumā. — Te ir, mana dārgā, — 258. lappuse.

Klēra klusu lasīja, kamēr viņš sērīgi vēroja krustmeitu. Viņa pacēla acis un teica:

—   Tātad, lai dabūtu šķiršanos, man jāpārkāpj laulība.

—   Delikātāk viņi laikam nespēj izteikties. Labākās aprindās gan parasti vīrietis uzņemas šīs lietas netīro pusi.

—   Jā, bet Korvens nevēlas šķirties. Viņš grib, lai eju pie viņa atpakaļ. Turklāt viņam jārēķinās ar savu posteni.

— Tā jau tas ir, — sers Lorenss domīgi noteica, — karjera mūsu zemē ir vārīgs stāds. Klēra aizvēra rokasgrāmatu.

— Ja nebūtu jārēķinās ar vecākiem, — viņa sacīja, — es rīt pat dotu viņam pietiekamu iemeslu, un viss būtu galā.

— Vai tu nedomā, ka vajadzētu vēlreiz pamēģināt dzīvot kopā?

Klēra papurināja galvu.

— Es gluži vienkārši nevaru.

—   Lai paliek tā, — sers Lorenss teica, — tikai tas ir visai nepatīkams «tā». Ko par to saka Dinija?

—   Neesmu vēl ar viņu runājusi. Viņa nezina, ka Korvens atbraucis.

— Tad tev patlaban nav neviena, ar ko apspriesties?

— Nē. Dinija zina, kāpēc es pametu Korvenu, tas ir viss.

— Šaubos, ka Džerijs Korvens būtu pacietīgs vīrs. Klēra iesmējās.

— Neviens no mums abiem nevar lepoties ar lielu pacietību.

—   Vai tu zini, kur viņš apmeties?

—   «Bristoles» hotelī.

— Var būt, ka vērts likt viņu novērot, — sers Lorenss lēni sacīja. Klēra nodrebinājās.

— Tas ir pazemojoši, turklāt, tēvoci, es negribu bojāt viņa karjeru. Tu zini, viņš ir visai spējīgs cilvēks.

Sers Lorenss paraustīja plecus.

— Tiklab man, kā visai tavai ģimenei tava labā slava daudz svarīgāka par viņa karjeru. Vai viņš jau sen kopš atbraucis?

— Domāju, ka ne.

— Vai gribi, es viņu apmeklēšu un pamēģināšu pierunāt, lai ļauj tev iet savu ceļu?

Klēra neatbildēja, un sers Lorenss, vērodams viņu, domāja: «Pievilcīga, bet ārkārtīgi patvaļīga. Griba viņai ir, bet pacietības nav nepavisam.»

Tad Klēra ierunājās:

—   Es pati esmu pie visa vainīga, neviens mani nespieda viņu precēt. Man ļoti negribas tevi apgrūtināt. Un viņš jau arī nebūs ar mieru.

—   To nekad nevar zināt, — sers Lorenss nomurmināja. — Un, ja nu rodas izdevība, vai lai mēģinu?

— Tas būtu ļoti mīļi no tavas puses, bet…

— Nu, tad labi. Bet tikmēr šie jaunekļi bez darba — vai viņi ir saprātīgi?

Klēra iesmējās.

— O, es viņu esmu «izdresējusi». Liels paldies tev, tēvoci Lorens. Tu man ļoti atviegloji sirdi. Es esmu briesmīga muļķe, bet Džerijs prot pakļaut cilvēkus, turklāt man vienmēr paticis risks. Nesaprotu, kā manai mātei gadījusies tāda meita, jo māte necieš risku un Dinija pieņem to tikai principā. — Viņa nopūtās. — Vairāk es tevi nemocīšu. — Un, pametusi rokas skūpstu, viņa izgāja no kabineta.

Sers Lorenss palika sēžam atzveltnes krēslā un prātoja: «Kas man lika iejaukties? Pretīga ķeza — un kļūs aizvien pretīgāka! Tomēr kaut kas ir jādara, jo Klēra vēl tik jauna. Būs jāaprunājas ar Diniju.»

VIII NODAĻA

Karstais vēlēšanu laiks jau bija Kondafordai aiz muguras, un ģenerālis izsacīja jaunā stāvokļa būtību šādos vārdos:

— Nu viņi ir dabūjuši, ko pelnījuši.

— Vai tevi, tēt, nebiedē doma par to, kādus apzīmējumus izpelnīsies ievēlētie, ja viņiem neizdosies neko paveikt?

Ģenerālis pasmaidīja.

—   Katrai dienai savas rūpes, Dinij. Vai Klēra iedzīvojusies darbā?

—   Viņa ierakusies savos pienākumos. Viņas galvenais uzdevums patlaban šķiet pateicības vēstuļu rakstīšana tiem, kas darījuši melno darbu aģitēdami, braukādami apkārt.

— Mašīnās? Kā viņai patīk Dornfords?

—   Viņa izteicās, ka Dornfords esot apbrīnojami uzmanīgs.

—   Viņa tēvs bija labs karavīrs. Es kalpoju kādu laiku viņa brigādē būru kara laikā. — Viņš pārbaudoši uzlūkoja meitu un piebilda: — Vai no Korvena ir kādas ziņas?

— Jā, viņš esot atbraucis.

— Tā! Kāpēc jūs man neko nesakāt? Mūsu laikos vecākiem būs jāzogas pie durvīm un jāglūn pa atslēgas caurumu.

Dinija saņēma viņa roku savējās.

—   Mēs saudzējam jūsu jūtas. Jūs taču esat vārīgi radījumi, vai ne, tēt?

—   Mums ar tavu māti gan šķiet, ka tas ir ārkārtīgi aplam. Mēs ļoti gribētu, lai viņu ķilda kaut kā nokārtotos.

— Taču ne uz Klēras laimes rēķina?

— Nē, — ģenerālis nenoteikti novilka, — nē, bet te tūliņ sākas visi šie sarežģītie laulības dzīves jautājumi. Kas ir Klēras laime, un kādai tai jābūt? Viņa to nezina, tu tāpat, un es arī nezinu. Parasti notiek tā, ka cilvēki, gribēdami izkļūt no vienas likstas, iepinas otrā.

—   Un tāpēc nemaz nemēģināt izkļūt? Palikt tai pašā stāvoklī? Vai to pašu negribēja arī leiboristi?

—   Man vajadzētu ar Korvenu aprunāties, — ģenerālis teica, izlikdamies, ka nav dzirdējis Dinijas vārdus, — bet es nevaru taustīties kā pa tumsu. Ko tu ieteic darīt, Dinij?

—   Neaiztikt guļošu suni, kamēr viņš neklūp klāt, lai iekostu.

—   Tu domā, ka viņš to darīs?

—   Noteikti.

—   Slikti, — ģenerālis nomurmināja. — Klēra vēl ir tik jauna.

Šī doma neatstāja arī Diniju. Viņa pirmajā mirklī bija sacījusi māsai: «Tev jātiek no viņa vaļā!» — un turējās arī tagad pie šīs pārliecības. Bet kā lai Klēra atbrīvojas? Laulību šķiršanas likumu zināšana nebija ietilpusi Dinijas audzināšanas programmā. Viņa zināja, ka laulību šķiršanas prāvas ir diezgan parasta parādība, un viņai, tāpat kā visai viņas paaudzei, nebija šai ziņā nekādu aizspriedumu. Protams, tēvu un māti tas ļoti apbēdinātu, it sevišķi vēl, ja Klērai vajadzētu uzņemties vainu; viņiem tas liktos kauns un negods, no kā jāvairās visiem spēkiem. Kopš traģiskās aizraušanās ar Vilfrīdu Dezertu Dinija reti bija rādījusies Londonā. Katra iela un it īpaši parki atgādināja Vilfrīdu un to izmisumu, kas bija pārņēmis viņas sirdi pēc Vilfrīda aizbraukšanas. Taču tagad viņa skaidri saprata, ka Klēru nevar pamest bez atbalsta, lai kā viss ievirzītos.

—   Man laikam vajadzēs aizbraukt pie viņas, tēt, un noskaidrot, kas tur notiek.

—   Dieva dēļ, brauc. Ja vien iespējams viņus samierināt, tad tas ir jādara.

Dinija pagrozīja galvu.

— Es neticu, ka tas iespējams, un neticu arī, ka tu to vēlētos, ja Klēra būtu pateikusi tev to, ko pateica man.

Ģenerālis stingi vērās sienā.

—   Tā jau ir, kā es teicu: mēs it neko nezinām.

—   Jā, dārgais, bet, iekams viņa pati jums neko nav teikusi, es nedrīkstu runāt.

— Tad brauc pie viņas jo drīzāk, jo labāk. Meltonmjūza bija pilnīgi atbrīvojusies no zirgu smakas, toties skaudri oda pēc benzīna. Ar ķieģeļiem bruģētā ieliņa bija kļuvusi par mašīnu patvērumu. Pievakarē ierodoties, Dinija redzēja pa labi un pa kreisi vaļējas, nule vai mazliet agrāk krāsotas garāžu durvis. Pāris kaķu klaiņoja gar tām, un kādā garāžā varēja redzēt kombinezonā tērptu muguru, noliekušos par karburatoru, bet citādi dzīves ritms te bija apklusis un nosaukums «Zirgu staļļu iela» vairs neattaisnojas.

Namam Nr. 2 vēl bija zilganzaļas durvis par piemiņu no agrākās īpašnieces, kuru krīze bija izputinājusi reizē ar daudziem citiem greznības priekšmetu apgādātājiem. Dinija pavilka izrotātu zvana rokturi; atskanēja vārga šķindoņa, it kā skanētu noklīdušas aitas zvārgulītis. Pagāja mirklis, tad aiz durvju rūts Dinijas sejas augstumā parādījās gaismas plankums; tam nodziestot, durvis atdarījās. Klēra, ģērbusies nefrīta zaļā kombinezonā, sacīja:

— Nāc iekšā, dārgā. Te nu ir lauvu māte savā midzenī, «Duglasiene savā pilī » [40] .

Dinija iegāja mazā, gandrīz tukšā telpā, kas bija drapēta ar zaļu, pie antikvāra pirktu japāņu zīdu un izklāta ar pīteņiem. Dziļāk telpā bija šauras spirālveida kāpnes, apslāpēta gaisma plūda no elektriskas spuldzes, kas zem zaļa abažūra karājās no griestiem telpas vidū. Misiņa elektriskais sildītājs nesniedza siltumu.

— Te vēl nekas nav iekārtots, — Klēra sacīja. — Iesim augšā.

Dinija kāpa augšup pa līkumotajām kāpnēm un nonāca viesistabā, vēl mazākā telpā. Tanī bija divi aizkariem segti logi uz garāžu pusi, kušete ar spilveniem, mazs rakstāmgalds, trīs krēsli, sešas japāņu gravīras, kuras Klēra, acīm redzot, nupat bija kārusi, vecs persiešu paklājs virs pīteņiem noklātās grīdas, gandrīz tukšs grāmatplaukts un dažas ģimenes locekļu fotogrāfijas uz tā. Sienas bija nokrāsotas gaiši pelēkas, gāzes kamīns ieslēgts.

— Gravīras un paklāju man iedeva Flēra, bet krustmāte Emija dāvāja rakstāmgaldu. Pārējās mantas ir manas.

—   Kur tu guli?

—   Uz kušetes — pavisam ērti. Blakus ir maza vannas istaba un ģērbistaba ar dušu un tā saucamo pārējo, kā arī drēbju skapis.

—   Māte lika apvaicāties, kas tev vēl būtu vajadzīgs.

—   Man noderētu mūsu vecais prīmuss, pāris segu, daži naži, dakšiņas un karotes, maza tējas servīze, ja ir kāda lieka, un viena otra grāmata, bez kuras jūs varat iztikt.

—   Norunāts! — Dinija atsaucās. — Un tagad, dārgā, — kā tu jūties?

—   Fiziski — teicami, garīgi — noraizējusies. Es tev teicu, ka Džerijs ieradies.

—   Vai viņš zina par šo dzīvokli?

—   Pagaidām ne. Tu, Flēra, krustmāte Emija — ā, Tonijs Krūms arī — jūs vienīgie zināt par to. Mana oficiālā adrese ir Mauntstrīta. Tomēr Džerijs atradīs mani, ja vien gribēs.

—   Vai tu viņu satiki?

—   Jā, un pateicu, ka neatgriezīšos, un neatgriezīšos arī, Dinij, tas ir izlemts, nav ko vārdus tērēt. Vai negribi tēju? Es varu uzvārīt brūnajā tējkannā.

—   Nē, pateicos, es dzēru vilcienā. — Viņa sēdēja uz viena no krēsliem, kas bija atvests no mājām, un viņas pudeļu zaļais tērps brīnišķīgi saskanēja ar matiem novītušu skābaržu lapu krāsā.

—   Cik tu jauka izskaties, tā sēdēdama! — Klēra sacīja, saritinādamās uz kušetes. — Gribi cigareti?

Dinija domāja to pašu par māsu. Gracioza būtne, no tām, kam viss ir skaists; ar tumšajiem, īsi apcirptajiem matiem, tumšajām, možajām acīm, ziloņkaulam līdzīgo bālo seju, viegli iekrāsotajām lūpām, kuras turēja cigareti, viņa izskatījās — nu, teiksim, «iekārojama». Taču šajos apstākļos tāds vārds likās nepiemērots. Klēra bija vienmēr bijusi moža un pievilcīga, un laulības dzīve neapšaubāmi bija netverami pastiprinājusi, padziļinājusi šo pievilcību un piešķīrusi tai kādu īpatnēju burvību.

Dinija pēkšņi ievaicājās:

—   Tu sacīji — Tonijs Krūms?

—   Viņš man palīdzēja izkrāsot sienas, faktiski viņš izkrāsoja visu, kamēr es tikai vannas istabu, — viņam izdodas labāk.

Dinija aplūkoja sienas ar redzamu interesi.

—   Ļoti glīti. Tēvs un māte nervozē, dārgā.

—   Varu iedomāties.

—   Tas ir dabiski, vai ne? Klēra savilka uzacis. Dinija piepeši atcerējās, ka viņas kādreiz bija dedzīgi apspriedušas jautājumu, vai uzacis vajag izplūkt. Paldies dievam, Klēra pagaidām nav to darījusi.

—   Es viņiem neko nevaru līdzēt, Dinij. Es pat nezinu, ko Džerijs iesāks.

—   Jādomā, ka viņš nevar te ilgi kavēties, lai nepazaudētu darbu.

—   Laikam gan. Taču es negribu lieki raizēties. Kas notiks, lai notiek.

—   Cik ātri tagad var nokārtot šķiršanos? Tas ir, ja tu pati to ierosinātu?

Klēra pakratīja galvu, un tumša cirta nokrita pāri viņas pierei, atsaukdama Dinijai atmiņā tos laikus, kad Klēra vēl bija bērns.

— Likt viņu novērot — man pretīgi par to domāt, un es taču nevaru stāstīt tiesā, cik brutāli viņš pret mani izturējies. Un kas maniem vārdiem ticēs? Vīrieši vienmēr iziet sveikā.

Dinija piecēlās un atsēdās māsai līdzās uz kušetes. — Es viņu varētu nogalināt! — viņa teica. Klēra iesmējās.

— Daudzējādā ziņā viņš ir gluži lādzīgs. Es tikai negribu iet atpakaļ pie viņa. Ja cilvēkam vienreiz novilkta āda, otrreiz viņš to vairs nepieļaus.

Dinija sēdēja klusēdama, acis aizvērusi.

—   Saki man, — viņa pēc brīža ierunājās, — kādas tev attieksmes ar Toniju Krūmu?

—   Viņš tiek pārbaudīts. Kamēr viņš uzvedas, kā pieklājas, man patīk ar viņu satikties.

—   Ja zinātu, ka viņš tevi šeit apmeklē, — Dinija lēni sacīja, — vai ar to pietiktu, lai šķirtu laulību?

Klēra atkal iesmējās.

— Domāju, ka labāko aprindu cilvēkiem ar to pilnīgi pietiktu, un es ticu, ka tiesneši ar prieku ļausies tādiem pieskaitīties. Tikai redzi, Dinij, ja es sākšu lūkoties uz dzīvi no tiesnešu viedokļa, tad man beigas. Bet man patiesi vēl ļoti gribas dzīvot. Tāpēc es nelauzu galvu par niekiem. Tonijs zina, ka ar to fizioloģijas devu, ko esmu saņēmusi, man pietiks ilgam laikam.

—   Vai viņš tevi mīl? Brūnās un zilās acis sastapās.

—   Jā.

—   Un tu viņu?

—   Man viņš patīk — gluži labi. Tas ir viss, ko es pagaidām jūtu pret viņu.

—   Bet vai tu nedomā, ka Džerijs, kamēr viņš ir šeit?…

—   Nē. Es atrodos lielākā drošībā, tieši, kamēr viņš ir šeit. Ja es nebraukšu viņam līdzi, viņš laikam liks mani novērot. Ja viņš kaut ko apņēmies darīt, tad izdarīs arī, tas man skaidrs.

—   Es nezinu, vai tas šinī gadījumā ir labi. Nāc, iesim kaut kur paēst pusdienas.

Klēra izstaipījās.

— Nevaru, dārgā. Es norunāju ēst pusdienas kopā ar Toniju kādā nomales restorānā, kas atbilst mūsu ierobežotajiem līdzekļiem. Šāda dzīve ar tukšu kabatu ir tīri amizanta.

Dinija piecēlās un sāka pareizāk iegrozīt pie sienas sakārtās japāņu gravīras. Klēras bezrūpība nebija nekas jauns. Tātad Dinijai atkal jātēlo vecākā māsa? Jākalpo par aukstu dušu! Neiespējami! Viņa ierunājās:

— Labas gravīras. Flērai ir ļoti skaistas mantas.

— Atvaino, es iešu pārģērbties, — Klēra sacīja un nozuda vannas istabā.

Palikusi viena, Dinija lauzīja galvu par māsas problēmu un jutās bezspēcīga, kā jūtas visi, atskaitot tos, kuri vienmēr visu «zina labāk». Viņa nomāktā omā piegāja pie loga un atvilka aizkaru. Ārā bija krēsla un migla. No garāžas iepretim bija izbraukta mašīna, kas gaidīja savu vadītāju.

«Kā te varēja tirgoties ar antīkiem priekšmetiem!» viņa nodomāja. Tad viņa ieraudzīja vīrieti, kas nāca gar stūri, vērodams namu numurus. Viņš pārgāja otrā pusē ielai, tad atnāca atpakaļ un apstājās nama priekšā.

Staltais, mētelī tērptais augums pauda pašapziņu un spēku.

«Žēlīgais dievs!» viņa nodomāja. «Džerijs!» Aizvilkusi aizkaru, viņa aši iegāja vannas istabā. Verot durvis, viņa skaidri dzirdēja tinkšķam antikvāres atstāto avju svārgulīti.

Klēra apakšveļā stāvēja zem vienīgās elektriskās spuldzes un vēroja rokas spogulī savas lūpas. Dinija aizpildīja atlikušo šaurās telpas daļu.

— Klēra, — viņa čukstēja, — tas ir viņš!

Klēra apgriezās. Viņas plecu blāvais spīdums, zīda veļas vizma un tumšo acu satrauktais skatiens padarīja viņu pat māsas acīs par rēgu.

— Džerijs?

Dinija palocīja galvu.

— Es negribu viņu satikt, — Klēra paskatījās pulkstenītī uz locītavas. — Un es apsolījos būt septiņos. Sasodīts!

Dinija, kura nebūt nevēlējās, lai māsa turētu tik neapdomīgi doto vārdu, pati sev par izbrīnu ievaicājās:

— Vai lai izeju pie viņa? Viņš droši vien būs ievērojis gaismu logos.

—   Vai tu varētu aizvest viņu sev līdzi, Dinij?

—   Es mēģināšu.

— Tad dari to, dārgā. Tas būs ļoti mīļi no tavas puses. Brīnos, kā viņš atradis mani. Nolādēts! Nu viņš sāks mani vajāt.

Dinija iegāja atpakaļ viesistabā, nogrieza spuldzi un devās lejup pa vītņu kāpnēm. Avju zvārgulītis nepārtraukti tinkšķēja virs viņas galvas. Iedama pāri mazajai telpai uz durvju pusi, viņa domāja: «Ārdurvis veras uz iekšu, man tās ātri jāaizsit.» Sirds strauji pukstēja; viņa dziļi ievilka elpu, atrāva durvis, izmetās ārā un aizcirta tās, ka norībēja vien. Viņa atradās aci pret aci ar savu svaini un atrāvās atpakaļ labi tēlotā pārsteigumā:

— Kas te ir?

Viņš pacēla platmali, un abi stāvēja, lūkodamies viens otra.

—   Dinija! Vai Klēra mājās?

—   Jā, bet viņa negrib nevienu pieņemt.

—   Jūs gribat sacīt, ka viņa negrib pieņemt mani?

Ja jums tā labāk patīk.

Viņa pārdrošās acis cieši vērās Dinijā.

—   Pienākšu kādu citu reizi. Uz kurieni jūs ejat?

—   Uz Mauntstrītu.

—   Es jūs labprāt pavadītu, ja drīkst.

—   Lūdzu.

Viņa soļoja blakus Korvenam un domās atkārtoja: «Esi uzmanīga!» Korvena klātbūtnē viņa nejutās sevišķi brīvi. Ne par velti ļaudis daudzināja, ka Džerijs Korvens prot savaldzināt!

—   Klēra laikam būs sniegusi par mani visai sliktu atsauksmi.

—   Nerunāsim par to, lūdzu; lai kādas viņas jūtas, bet es esmu viņas pusē.

—   Dabiski. Jūsu lojalitāte ir vispārpazīstama. Bet jūs taču zināt, Dinij, cik Klēra ir burvīga. — Viņš smīnēdams pašķielēja uz Diniju. Viņai atausa atmiņā vīzija — daiļais kakla izliekums, ādas vizma, tumšās acis un mati. Seksuālā pievilcība — kāds derdzīgs apzīmējums!

—   Jums nav jausmas, kas tās par mokām. Turklāt es vienmēr esmu bijis eksperimentators.

Dinija pēkšņi apstājās.

—   Neaizmirstiet, ka runājat par manu māsu.

—   Vai jūs esat par to pārliecināta? Tas ir neticami, Ja redz jūs abas blakus.

Dinija soļoja tālāk un neatbildēja. — Uzklausiet mani, Dinij, — pieglaimīgā balss atsāka. — Es esmu baudu cilvēks, ja jums tā patīk mani apzīmēt, bet kas tur ļauns? Dabiski, ka seksuālās tieksmes mūs šad un tad novirza neceļos. Ja kāds jums teiks, ka tā nav, neticiet viņam. Taču tas viss pāriet pats no sevis un galu galā nav nekas svarīgs. Ja Klēra atgriezīsies pie manis, pēc diviem gadiem viņa būs visu aizmirsusi. Mūsu dzīves veids viņai patika, un es neesmu sīkumains. Laulības dzīvē katram jāļauj vaļa.

— Jūs gribat teikt, ka tikmēr sāksiet eksperimentēt ar citām personām.

Korvens paraustīja plecus, pašķielēja uz Diniju un pasmīnēja.

—   Ērmota saruna, vai ne? Man gribētos, lai jūs saprotat, ka manī ir divi cilvēki. Vienam — un šis cilvēks ir vienīgais, ar ko jārēķinās, — ir savs darbs, kam viņš pieķēries. Klērai jāturas pie šā cilvēka, jo viņš sagādās sievai tādu dzīvi, kurā viņa neapsūbēs; viņa atradīsies pašā dzīves un nozīmīgu cilvēku gūzmā; viņai būs savas intereses un pārmaiņas, un Klērai tas patīk. Viņai būs zināma vara, un to viņa nebūt nepeļ. Tas otrs cilvēks — tas pelnījis pārmetumus, viņš tos pieņems, ja vēlaties, bet, kas attiecas uz Klēru, tad pats ļaunākais ir aiz muguras, pareizāk sakot, būs aiz muguras, kad atsāksim kopdzīvi. Kā redzat, es esmu godīgs — vai nekaunīgs, kā jums labāk patīk.

—   Es tikai nesaprotu, — Dinija dzedri piezīmēja, — kur tai visā meklējama mīlestība.

—   Varbūt nekur. Laulības dzīve sastāv no savstarpējām interesēm un alkām. Pirmās ar gadiem pastiprinās, pēdējās novājinās. Tieši to jau Klēra vēlas.

—   Es nevaru runāt Klēras vietā, bet mani uzskati šai jautājumā ir citādi.

—   Jums, mana dārgā, šeit nav nekādas pieredzes.

—   Pareizi, — Dinija piekrita, — un domāju, ka šādā virzienā arī nekad nebūs. Man nav pa prātam tāda darījumu un netikumu kombinācija.

Korvens iesmējās.

— Man patīk jūsu atklātība. Bet patiešām, Dinij, jums vajadzētu Klēru ietekmēt. Viņa izdara lielu kļūdu.

Diniju pēkšņi sagrāba dusmas.

— Es domāju, — viņa caur zobiem noteica, — ka šo lielo kļūdu izdarāt jūs. Ir zirgi, kas necieš sliktu izturēšanos, un pēc tam ar tiem nav iespējams salabt.

Korvens neatbildēja.

—   Diezin vai jūsu ģimene vēlēsies pieredzēt laulības šķiršanu, — viņš beidzot sacīja, cieši lūkodamies Dinijai sejā. — Es teicu Klērai, ka nevaru pieļaut, lai laulības šķiršanu ierosina viņa. Diemžēl tā tas ir. Bez tam, ja viņa nenāks pie manis atpakaļ, es viņai tik un tā neļaušu dzīvot tā, kā viņai gribēsies.

—   Jūs gribat sacīt, ka ļausiet, ja viņa pie jums atgriezīsies? — Dinija jautāja caur sakostajiem zobiem

—   Domāju, ka galu galā mēs pie tā nonāktu.

—   Saprotu. Šķiet, mums laiks atvadīties.

—   Kā vēlaties. Jūs uzskatāt mani par ciniķi. Iespējams, ka tā ir. Bet es darīšu visu, kas manos spēkos, lai piespiestu Klēru nākt atpakaļ. Ja viņa to nedarīs, lai piesargās.

Viņi apstājās zem spuldzes, un Dinija piespieda sevi ielūkoties Korvenam acīs. Šī smīnīgā seja ar nekustīgo skatienu atgādināja bīstamu, nekaunīgu un hipnotizējoši nežēlīgu runci. Viņa apvaldīti noteica:

— Es visu sapratu. Ar labu nakti.

— Ar labu nakti, Dinij! Man žēl, bet labāk skaidri zināt, ko katrs domā. Vai sniegsiet man roku?

Sev par pārsteigumu, Dinija pasniedza viņam roku un tad iegriezās gar stūri Mauntstrītā.

IX NODAĻA

Viņa iegāja krustmātes namā, ar visu sirdi juzdama līdzi māsai un reizē skaidrāk saprazdama, kas bija piespiedis Klēru tapt par Džerija Korvena sievu. Viņam piemita kāds hipnotizējošs spēks, kāda izaicinoša, nekautra pārdrošība, kurai netrūka pievilcības. Varēja iedomāties, kāda vara viņam pār iedzimtajiem, cik nesaudzīgi un reizē laipni viņš piespiež tos pakļauties savai gribai un kā viņš pakļauj savus darba biedrus. Dinija saprata arī, cik grūti liegt viņam fizisku tuvību, kamēr viņš nav aizvainojis partnera cilvēcisko cieņu.

No sāpīgajām pārdomām viņu pamodināja krustmātes balss:

— Te nu viņa ir, Adriān!

Kāpņu augšā bija redzama tēvoča Adriāna seja ar āža bārdiņu; viņš lūkojās pāri māsas plecam.

— Tava bagāža jau pienāca, mana dārgā. Kur tu biji visu laiku?

— Pie Klēras, krustmāmiņ.

—   Dinij, — Adriāns sacīja, — es tevi neesmu redzējis jau kādu gadu.

—   Es tevi tāpat, tēvoci. Vai Blūmsberijā viss pa vecam, jeb vai krīze ietekmējusi arī izrakteņus?

—   Ar izrakteņiem in esse[41] ir viss kārtībā; in posse[42] visai bēdīgi, jo trūkst naudas ekspedīcijām. Homo sapiens izcelšanās vieta ir vēl lielākā tumsā tīta nekā jebkad.

—   Dinij, pārģērbties nevajag. Adriāns paliks uz pusdienām. Lorenss būs tik priecīgs. Jūs varat papļāpāt, kamēr es atlaidīšu ērtāk savu jostu. Bet varbūt tu gribi savilkt savu ciešāk?

—   Nē, pateicos, krustmāmiņ.

—   Tad ej vien iekšā.

Dinija iegāja viesistabā un atsēdās blakus tēvocim. Nopietns, kalsns, bārdains un grumbains, iededzis brūns pat novembrī, viņš sēdēja, sakrustojis garās kājas; ar līdzjūtīgu skatienu vērdamies brāļameitā, viņš izskatījās īsti piemērota uzticības persona.

—   Vai tu jau dzirdēji par Klēru, tēvoci?

—   Kailus faktus, bez tuvākiem paskaidrojumiem.

—   Tie nav «glīti». Vai tev kādreiz bijušas darīšanas ar sadistiem?

—   Jā, kādreiz Mārgeitā. Manā skolas laikā. Tad es, protams, neko nesapratu, bet vēlāk aptvēru. Vai tu domā, ka Korvens ir sadists?

—   Klēra tā saka. Es nācu kopā ar Korvenu no Klēras mājas līdz šejienei. Viņš ir ļoti dīvains.

—   Psihopāts, vai? — Adriāns jautāja noskurinādamies.

—   Gudrāks par mums abiem, dārgais; viņš grib iet savu ceļu, nerēķinoties ar citiem, un, ja tas neizdodas, tad kļūst bīstams. Vai Klēra nevar panākt šķiršanos, neizklāstot tiesas priekšā visu kopdzīvi?

—   Tikai tad, ja var sniegt neapstrīdamus pierādījumus par nepiedienīgu uzvešanos.

—   Vai tie jāiegūst šeit?

—   Iegūt tos Ceilonā — tas maksās visai dārgi, turklāt tie būs apšaubāmi.

—   Klēra pagaidām nevēlas, lai Korvenu izseko.

—   Jā, tā patiešām ir netīra padarīšana, — Adriāns piekrita.

— Es zinu, tēvoci. Ja to viņa nevēlas, kādas iespējas vēl ir?

— Nekādas.

— Patlaban viņa ir tādos uzskatos, ka nav jāliekas zinis vienam par otru, bet Korvens izsacījās, lai Klēra piesargoties, ja neatgriezīšoties pie viņa.

— Vai šai lietā vēl kāds iepīts, Dinij?

—  Kāds jauns vīrietis, kas iemīlējies Klērā, bet viņa apgalvo, ka starp viņiem nekā neesot.

—  Hm! «Jaunība ir jaunība,» kā Šekspīrs saka. Vai šis jauneklis ir simpātisks?

—  Es viņu redzēju tikai uz mirkli. Manuprāt, gluži simpātisks.

—  Tad tas ir abpusēji griezīgs zobens.

—  Es pilnīgi uzticos Klērai.

—  Tu viņu pazīsti labāk nekā es, dārgā, bet, atklāti sakot, Klērai pārāk maz pacietības. Cik ilgi Korvens te var uzkavēties?

—  Viņa domā, ka, visilgākais, — mēnesi; ir jau nedēļa, kopš viņš atbraucis.

— Vai viņi sastapušies?

— Vienu reizi. Viņš atkal mēģināja šovakar, bet es viņu aizvedu. Klēra ļoti baidās no sastapšanās.

— Pašreizējā stāvoklī viņam pilnīgas tiesības sastapties ar sievu.

— Jā, — Dinija atbildēja un nopūtās.

—  Vai jūsu deputāts, pie kura Klēra strādā, nevar dot viņai kādu padomu?

—  Man negribētos viņam neko stāstīt. Pārāk intīmas lietas. Turklāt nevienam nepatīk jaukties iekšā citu ģimenes likstās.

—  Vai viņš precējies?

—  Nē.

Viņa pamanīja tēvoča vērīgo skatienu un atcerējās Klēras smieklus un vārdus: «Dinij, Dornfords ir tevī iemīlējies.»

— Rītvakar viņš būs šeit, — Adriāns turpināja. — Liekas, Emija uzaicinājusi viņu uz pusdienām kopā ar Klēru. Pilnīgi vaļsirdīgi runājot, Dinij, es nezinu, ko te varētu līdzēt. Varbūt Klēra apdomājas un atgriežas pie vīra, vai Korvens apdomājas un ļauj viņai palikt te, neliekot nekādus šķēršļus ceļā. Dinija pakratīja galvu.

— Viņi nav tie cilvēki, kas apdomātos. Es iešu nomazgāt rokas, tēvoci.

Adriāns pārdomāja neapstrīdamo patiesību, ka ikvienam ir savas rūpes. Viņa rūpes šobrīd saistījās ar pabērniem, Šeilu un Ronaldu Fērziem, kuri patbalan slimoja ar masalām, un viņš jutās savā mājā kā izstumtais, jo viņa sieva juta gandrīz svētbijīgas bailes no lipīgām slimībām un tāpēc pilnīgi noslēdzās no ārpasaules. Klēras liktenis Adriānu diezin kā neinteresēja. Viņš uzskatīja, ka Klēra pieder pie tām jaunajām sievietēm, kuras vienmēr gatavas rīkoties bez apdoma un kādreiz noteikti lauzīs sev kaklu. Dinija viņa acīs bija trīskārt vērtīgāka par Klēru. Taču, ja Dinija tā raizējas par māsas likstām, tad šīs likstas kļuva nozīmīgas arī Adriānam. Dinijai, acīm redzot, sevišķas spējas uzņemties citu nastas: Hjūberta, viņa paša, Vilfrīda Dezerta un tagad arī Klēras.

Un viņš uzrunāja māsas papagaili:

— Tas nav taisnīgi, Pollij, vai ne? Papagailis, kas bija pieradis pie Adriāna, izlidoja no krātiņa, uzsēdās viņam uz pleca un ieknāba ausī.

— Tu tam nepiekrīti, ko?

Zaļais putns kaut ko novīteroja smalkā balsī un čāpoja tālāk pa Adriāna vesti. Adriāns mīļi paplucināja papagaili aiz cekula.

— Kas paplucinās Diniju aiz cekuliņa? Nabaga Dinija!

Viņu iztraucēja māsas balss:

—   Es nepieļaušu, ka Diniju kāds plucina.

—   Emij, — Adriāns vaicāja, — vai kāds no mums ir daudz raizējies par citiem?

—   Lielās ģimenēs to nemēdz darīt. Ar mani gandrīz tas notika, toreiz kad Laionels precējās, un nu viņš ir tiesnesis — šausmas! Dornfords — vai tu esi viņu redzējis?

—   Nekad.

—   Viņam tāda seja kā portretos. Stāsta, ka Oksfordā viņš esot bijis pirmais tāllēkšanā. Vai tam ir kāda jēga?

—   Tas esot vēlami.

—   Ļoti labi veidots, — lēdija Monta turpināja. — Kondafordā es viņu pamatīgi apskatīju.

—   Bet mana dārgā Emij!

—   Es to darīju Dinijas dēļ. Ko tu iesāktu ar dārznieku, kas grib noblietēt mūra terasi?

—   Pateiktu, lai viņš to nedara.

—   Kad vien skatos ārā pa Lipingholas logu, viņš mūžīgi noņemas ar blieti. Gongs jau skan, un Dinija arī nāk; iesim pusdienās.

Sers Lorenss stāvēja ēdamistabā pie bufetes un mēģināja izvilkt no pudeles drūpošu aizbāzni.

—   Sešdesmit piektā gada gājuma lafits. Dievs vien zina, kā tas garšos. Taisiet vaļā visai piesardzīgi, Blor. Kā tu domā, Adriān, vajag to uzsildīt vai ne?

—   Manuprāt, nevajag, ja tas ir tik vecs.

—   Piekrītu.

Pusdienas iesākās klusumā. Adriāns domāja par Diniju, Dinija par Klēru, bet sers Lorenss par vīnu.

—   Franču māksla, — ieteicās lēdija Monta.

—   A, tu man ko atgādināji, Emij, — sers Lorenss atsaucās. — Drīzumā izstādīs dažas gleznas, kas piederēja vecajam Forsaitam. Tā kā viņš gāja bojā, tās glābdams, tad tas jādara viņa piemiņas dēļ.

Dinija pacēla galvu.

—   Flēras tēvs? Vai viņš bija labs cilvēks?

—   Labs? — sers Lorenss atkārtoja. — Tas nav īstais vārds. Taisnprātīgs — jā, piesardzīgs — jā, pat pārāk piesardzīgs pēc pašreizējiem uzskatiem. Ugunsgrēka laikā glezna uzkrita viņam uz galvas — nabaga vecais vīrs. Franču mākslā viņš tomēr orientējās. Šī gaidāmā izstāde būtu viņu ļoti iepriecinājusi.

—   Neviena glezna tanī nevar salīdzināties ar «Veneras dzimšanu», — Adriāns sacīja.

Dinija uzmeta viņam apmierinātu skatienu.

— Dievišķīga glezna! — viņa pievienojas. Sers Lorenss uzrāva vienu uzaci.

— Es bieži esmu mēģinājis rast atbildi uz jautājumu, kāpēc nācijas kļūst aizvien prozaiskākas. Senie itāļi — un kādi ir tagadējie!

—   Vai poēzija nesaistās ar īpatnu asiņu skurbumu, tēvoci? Vai tā nenozīmē jaunību vai vismaz entuziasmu?

—   Itālieši nekad nav bijuši jauni, un entuziasma viņiem vēl šobaltdien ir atliku likām. Pagājušā gada maijā mēs ceļojām pa Itāliju, un tev vajadzēja redzēt, kā viņi noņēmās ar mūsu pasēm.

—   Aizkustinoši, — lēdija Monta piebalsoja.

—   Man šķiet, ka te galvenais ir izteiksmes līdzekļi, — Adriāns pārtrauca. — Četrpadsmitajā gadsimtā itāliešu izteiksmes līdzekļi bija dunči un vārsmas, piecpadsmitajā un sešpadsmitajā — inde, skulptūras un gleznas; septiņpadsmitajā mūzika, astoņpadsmitajā intrigas, deviņpadsmitajā sacelšanās, bet divdesmitajā viņu poēzija izpaužas radiopārraidēs un nolikumos.

—   Tas mani tā nogurdināja, — lēdija Monta nomurmināja, — nolikumi, kurus nevar izlasīt.

—   Tev palaimējās, mana dārgā, es tos izlasīju.

—   Itāliešiem ir raksturīga īpatnība, — Adriāns turpināja, — gadsimtu pēc gadsimta viņi rada vienā vai otrā nozarē patiesi dižus cilvēkus. Vai tas atkarīgs no klimata, asinīm vai dabas ainavām, kā tu domā, Lorens?

Sers Lorenss paraustīja plecus.

— Kā tev patīk klarets? Pieliec glāzi pie deguna, Dinij. Pirms sešdesmit gadiem jūsu nebija pasaulē, jaunās dāmas, bet mēs ar Adriānu vēl gājām rāpus. Šis vīns ir gandrīz vai pati pilnība.

Adriāns pagaršoja un piekrītoši palocīja galvu.

—   Pirmā labuma!

—   Nu, Dinij?

—   Esmu pārliecināta, dārgais, ka vīns ir lielisks, tikai es tur neko nesaprotu.

—   Vecais Forsaits būtu pratis to pareizi novērtēt; viņam bija teicams heress. Vai tu jūti, kāda smarža, Emij?

Lēdija Monta, kura turēja glāzi rokā, atbalstījusi elkoni uz galda, mazliet paplēta nāsis.

— Kādas aplamības, — viņa nomurmināja, — jebkura puķe to pārspēj.

Pēc šīs piezīmes iestājās pilnīgs klusums. Dinija pirmā atsāka sarunu.

—   Ko dara Bosvels un Džonsons, krustmāmiņ?

—   Es jau teicu Adriānam: Bosvels sadomājis noblietēt mūra terasi, un Džonsonam, nabagam, nomira sieva. Viņš kļuvis pavisam cits cilvēks. Svilpo vienā gabalā. Viņa melodijas vajadzētu pierakstīt.

—   Senlaicīgas tautas dziesmas?

—   Nē, kaut kas moderns, — viņš svilpo kā murgos.

—   Ja runājam par seniem laikiem, — sers Lorenss iejaucās, — vai tu esi lasījusi «Pavaicā mammai», Dinij?

—   Nē. Kas to uzrakstījis?

—   Sertīzs. Vajag izlasīt. Tas ir izskaidrojums.

—   Kam, tēvoci?

—   Mūsdienām.

Lēdija Monta nolika glāzi; tā bija tukša.

— Cik gudri viņi darīja, ka slēdza gleznu izstādi 1900. gadā. Atceries, Lorens, Parīzē — visi tie astainie ērmi, ko mēs redzējām, tik daudz dzeltenas un zilas krāsas, visādas spirāles, baloni un apvērstas sejas. Dinij, mums labāk jāiet augšā.

Un, kad Blors ieradās apvaicāties, vai mis Dinija nenonākšot lejā kabinetā, viņa nomurmināja:

—   Tas ir par Džeriju Korvenu. Nesāc iedūšināt savu tēvoci — viņš iedomājas, ka var ko palīdzēt, bet īstenībā neko nevar …

—   Nu, Dinij? — sers Lorenss saņēma krustmeitu. — Man allaž patīk aprunāties ar Adriānu: nosvērts cilvēks, kam pašam savi uzskati. Es teicu Klērai, ka esmu ar mieru uzmeklēt klubā Korvenu, bet nekādas jēgas nebūs, ja nezināšu, ko ar viņu runāt. Arī tā jau, manuprāt, būs maz jēgas. Ko tu ieteic darīt?

Dinija bija atsēdusies uz krēsla maliņas un atbalstījusi elkoņus uz ceļgaliem. Sers Lorenss nojauta, ka šī poza nevēstī neko labu.

—   Spriežot pēc tā, ko man Korvens šodien sacīja, viņš jau izlēmis, ko darīt. Vai nu Klērai jāiet pie viņa atpakaļ, vai viņš ierosinās laulības šķiršanu.

—   Kā tavējie uz to skatīsies?

—   Viņiem tas ļoti nepatiks.

—   Vai tu zini, ka tur iepīts kāds jauneklis?

—   Jā.

—   Viņš ir pliks kā baznīcas žurka.

—   Dinija pasmaidīja.

—   Tas mums nav nekas svešs.

—   Zinu, bet nav nekāds joks, ja kabatas tukšas un sabiedriskā stāvokļa arī nav. Korvens var pieprasīt zaudējumu atlīdzību, viņš ir atriebīgs tips.

—   Vai tu patiešām domā, ka viņš tā darīs? To taču mūsdienās uzskata par sliktu toni.

—   Formai nav nekādas nozīmes, ja cilvēkam aizskarta pašmīla. Tu droši vien nevarēsi pārliecināt Klēru, lai viņa turas tālāk no šī Krūma?

—   Baidos, ka Klēra šai jautājumā paliks pie savām domām. Viņa uzskata, ka vienīgi Korvens vainīgs viņu kopdzīves iziršanā.

—   Es, — sers Lorenss sacīja, lēni izpūzdams dūmus, — esmu tais domās, ka Korvenu vajag novērot, kamēr viņš uzturas šeit, savākt iespējamos pierādījumus un pāriet uzbrukumā, bet Klērai šis plāns nepatīk.

—   Klēra domā, ka Korvenu gaida spoža karjera, un negrib to izpostīt. Bez tam tas ir tik pretīgi.

Sers Lorenss paraustīja plecus.

— Ko tu gribi? Likums paliek likums. Korvens ir Bartona kluba loceklis. Varbūt uzglūnēt viņam tur un mēģināt pierunāt, lai liek Klēru mierā un gaida, kamēr viņas sirds atmaigst?

Dinija savilka uzacis.

—   Varbūt ir vērts pamēģināt, bet neticu, ka viņu tas ietekmēs.

—   Pie kādas līnijas tu pati domā turēties?

—   Domāju atbalstīt Klēru visā, ko viņa dara vai nedara.

Sers Lorenss pamāja, saņēmis tādu atbildi, kādu bija gaidījis.

X NODAĻA

Tie īpašie rakstura vilcieni, kas kopš nezināmiem laikiem padarījuši Anglijas sabiedriskos darbiniekus par tiem, kas viņi ir, pamudinājuši tik daudzus juristus kļūt par parlamenta locekļiem, tik daudzus teologus samierināties ar bīskapu esību, devuši iespēju tik daudziem finansistiem saraust bagātības, paglābuši tik daudzus politiķus no rūpēm par rītdienu un tik daudzus tiesnešus no sirdsapziņas pārmetumiem, pietiekamā mērā piemita arī Justeisam Dornfordam. Īsi izsakoties, viņa gremošanas orgāni bija teicamā stāvoklī, viņš varēja ēst un dzert jebkurā laikā, nebēdājot par sekām. Viņš bija nenogurdināms un izturīgs gan darbā, gan sportā, pie tam pēdējā nozarē viņa izturību vēl papildināja tā nervu enerģija, kas atšķir cilvēku, kurš uzveic tāllēcienos, no tāda, kurš šādās sacīkstēs paliek zaudētājos. Un tagad, kaut viņš savā praksē jau tā divus gadus virzījās uz priekšu gan rāvieniem, gan lēcieniem, kopš valkāja karaliskā advokāta zīda mantiju, viņš vēl balotējās parlamentā. Tomēr viņu nekādi nevarēja nosaukt par karjeristu. Viņa patumšā, glītā seja ar gaišbrūnajām acīm un patīkamo smaidu izskatījās nosvērta, pat labsirdīga. Viņš audzēja tumšas ūsiņas, un parūka vēl nebija sabojājusi viņa tumšos, viļņainos matus. Pabeidzis Oksfordas universitāti, viņš sāka praktizēties pie civiltiesību speciālista — pazīstama jaunākā advokāta un kļuva par juristu korporācijas ēdnīcas apmeklētāju. Karam sākoties, viņš bija jaunākais virsnieks Šropšīras pulkā, tad pārgāja uz kavalēriju un drīz vien nokļuva ierakumos, kur viņam laimējās vairāk nekā citiem. Pēc kara viņš strauji izvirzījās par spējīgu advokātu. Tiesu pilnvarotajiem viņš patika. Tiesneši nevarēja izsist viņu no sliedēm, viņš prata meistarīgi virzīt jautājumu krustugunis un pats it kā nožēloja, kad viņam izdevās ko pierādīt. Viņš bija katolis, bet drīzāk pēc audzināšanas nekā pēc pārliecības. Beidzot jāpiemin, ka viņš bija dziļi godīgs attieksmē pret sievietēm, un, ja viņam, apgabalu apbraukājot, gadījās būt viesībās, tad viņa klātbūtne vien apvaldīja vaļīgas mēles, ja arī nespēja tās pilnīgi apklusināt.

Hārkourtbildingsā viņš ieņēma ērtu dzīvokli, tikpat labu dzīvošanai, kā darbam. Ik rītu, lietainā vai saulainā laikā, viņš izjāja agrā pastaigā pa Haidparka galveno aleju, pirms tam vismaz divas stundas nostrādājis pie savām prāvām. Pulksten desmitos, nomazgājies, pabrokastojis un pārskatījis rīta avīzes, viņš devās uz tiesu. Kad pulksten četros tur darbs beidzās, viņš līdz pusseptiņiem vēl studēja prāvas. Agrāk viņam vakari bija brīvi, tagad viņš tos pavadīja parlamentā, un, tā kā viņš ļoti reti gāja gulēt, nepasēdējis kādu stundu pie vienas otras prāvas, tad miegam atvēlētais laiks samazinājās no sešām līdz piecām vai pat četrām stundām.

Noruna ar Klēru bija vienkārša. Viņa ieradās ceturksni uz desmitiem, iepazinās ar korespondenci un saņēma Dornforda instrukcijas. Viņa palika, Dornfordam aizejot, paveica nepieciešamo un atnāca sešos, lai saņemtu jaunus uzdevumus vai padarītu atlikušo.

Nākamajā vakarā pēc iepriekš aprakstītā Dornfords ap deviņiem ieradās Mauntstrītas viesistabā, kur viņu laipni saņēma un iepazīstināja ar Adriānu, kurš arī bija ielūgts. Viņi sāka apspriest jautājumu par mārciņas stāvokli un citas svarīgas problēmas, kamēr lēdija Monta pēkšņi noteica:

— Pusdienas. Kur palikusi Klēra, mister Dornford? Dornforda skatiens, kas līdz šim bija redzējis tikai Diniju, vieglā izbrīnā pievērsās namamātei.

— Viņa atstāja Templu pusseptiņos, teikdama, ka mēs šeit satikšoties.

— Tad iesim lejā, — lēdija Monta nolēma.

Pagāja viena no tām neomulīgajām stundām, kas tik pazīstamas labi audzinātiem cilvēkiem, kad četrus nodarbina domas par tēmu, ko nevar apspriest piektā klātbūtnē, un piektais jūt viņu nemieru.

Pie galda bija pārāk maz cilvēku, un, ja viens ko sacītu, visi pārējie to dzirdētu. Arī Justeiss Dornfords nevarēja uzsākt intīmu sarunu ar kādu galda biedru un, tā kā viņš instinktīvi juta, ka aiz neziņas viegli iespējams kļūt netaktiskam, tad izvēlējās pašas neitrālākās tēmas, runāja par premjerministru, par indētājiem, kuri vēl nebija notverti, par palātas ventilāciju, par to, ka tur nekad skaidri nezina, ko darīt ar cepuri, un par tamlīdzīgiem katram interesantiem jautājumiem. Taču uz pusdienu beigām bija skaidrs, ka pārējie vai deg aiz nepacietības aprunāties par ko tādu, ko viņš nedrīkst dzirdēt, tāpēc viņš izgudroja nepieciešamu sarunu pa telefonu, un Blors noveda viņu lejā.

Līdzko viņš bija izgājis, Dinija sacīja

—   Klēru būs kaut kur ievilinājuši, krustmāmiņ. Vai varu iet un uzzināt, kas noticis?

—   Labāk pagaidi, kamēr padzersim kafiju, Dinij, — sers Lorenss ieteica, — dažas minūtes neko neizšķirs.

—   Vai jums nešķiet, ka mums tomēr vajadzētu Dornfordam kaut ko paskaidrot? — Adriāns ievaicājās. — Klēra taču strādā pie viņa.

— Es viņam paskaidrošu, — sers Lorenss piedāvājās.

— Nē, — lēdija Monta noteica, — tas jāpasaka Dinijai. Pagaidi viņu šeit, Dinij. Mēs iesim augšā.

Tādā kārtā Dornfords, uznācis no piezvanīšanas cilvēkam, par kuru viņš skaidri zināja, ka tā nav mājās, atrada Diniju vienu pašu. Viņa pasniedza viesim cigārus un sacīja:

— Piedodiet mums, mister Dornford. Runa ir par manu māsu. Lūdzu, smēķējiet, un te būs kafija. Blor, vai jūs nepasauktu man taksi?

Kad viņi bija padzēruši kafiju un stāvēja blakus pie kamīna, Dinija pievērsa seju ugunij un sāka aši runāt:

— Redziet, Klēra ir pametusi vīru, un viņš ieradies, lai vestu sievu atpakaļ. Viņa negrib atgriezties, un viņai tagad grūts stāvoklis.

Dornfords domīgi nokrekšķinājās.

—   Man liels prieks, ka jūs man to pateicāt. Visu pusdienu laiku es jutos ļoti neērti.

—   Piedodiet, bet nu man jāiet, lai uzzinātu, kas noticis.

—   Vai varu jūs pavadīt?

—   O, pateicos, bet…

—   Man būtu ļoti patīkami.

Dinija stāvēja vilcinādamās. Dornfords izskatījās kā īsts palīgs bēdu brīdī, taču viņa sacīja:

— Pateicos, bet varbūt mana māsa negribēs to.

—   Saprotu. Lūdzu, paziņojiet man, ja varu ko palīdzēt.

—   Kādu dienu jūs man pastāstīsiet par laulību šķiršanu, — Dinija atbildēja.

— Jūsu taksi gaida pie durvīm, mis.

Sēdēdama mašīnā, viņa prātoja, ko darīt, ja netiks iekšā, un ko darīt, ja tiks iekšā un tur būs Korvens. Viņa apturēja mašīnu Meltonmjūzas stūrī.

— Pagaidiet šeit, lūdzu, pēc mirkļa pateikšu, vai vēl būsiet man vajadzīgs.

Mazā šķērsiela izskatījās drūma un nemājīga.

«Kā cilvēka dzīve,» Dinija nodomāja un pavilka izrotāto zvana rokturi. Tas mulsi nošķindēja, bet nekas nenotika. Viņa zvanīja vēl un vēl, tad atkāpās un palūkojās uz logiem. Aizkari — viņa atcerējās, ka tie bija smaga auduma, — bija cieši aizvilkti, viņa nevarēja saskatīt, vai istaba apgaismota. Viņa vēl piezvanīja, tad pieklaudzināja ar āmuriņu, elpu aizturējusi, lai labāk sadzirdētu. Ne mazākās skaņas! Beidzot viņa sarūgtināta un uztraukta atgriezās pie mašīnas. Klēra bija sacījusi, ka Korvens apmeties «Bristoles» hotelī, un viņa pateica šoferim šo adresi. Protams, māsas neierašanos varēja dažādi izskaidrot, bet dīvaini, ka šai telefonu pilsētā Klēra nebija viņiem piezvanījusi. Pusvienpadsmit! Varbūt patlaban viņa ir piezvanījusi!

Mašīna piebrauca pie hoteļa.

— Uzgaidiet, lūdzu!

Iegājusi diskrēti zeltītajā holā, viņa uz mirkli apstājās neziņā. Apkārtne likās nepiemērota ģimenes darīšanu kārtošanai.

— Ko godātā vēlas? — boja balss ierunājās.

— Lūdzu, uzziniet, vai mans svainis, sers Džeralds Korvens, ir mājās.

Ko viņa sacīs, ja Korvens parādīsies? Spogulī atainojās viņas vakara mētelī tērptais augums, kā par brīnumu tik taisns — viņai bija licies, ka tas ir salīcis vai šķobās uz visām pusēm. Taču Korvenu pie viņas neatveda. Viņš nebija atrodams ne savā istabā, ne hoteļa telpas. Dinija izgāja ārā pie mašīnas.

— Atpakaļ uz Mauntstrītu, lūdzu.

Dornfords un Adriāns bija aizgājuši, krustmāte un tēvocis spēlēja piketu.

— Kas ir, Dinij?

— Es nevarēju tikt iekšā viņas dzīvoklī, un Korvena hotelī nebija.

— Tu biji tur?

—   Tas bija viss, ko es varēju izdomāt. Sers Lorenss piecēlās.

—   Es piezvanīšu uz klubu.

Dinija atsēdās blakus krustmātei.

—   Es jūtu, ka viņai uzbrukusi kāda liksta, krustmāmiņ. Klēra nekad nav nevērīga.

—   Nolaupīta vai ieslēgta, — lēdija Monta sacīja. — Bija tāds gadījums, kad es biju jauna. Tompsons vai Vatsons — liels skandāls. Habeas corpus vai kas tamlīdzīgs, — tagad vīri tā nedrīkst rīkoties. Nu, Lorens?

—   Pēc pulksten pieciem viņš klubā nav vairs rādījies. Jāgaida līdz rītam. Viņa varēja aizmirst norunu, vai kaut kas gadījās, kas izjauca nodomu.

—   Bet viņa teikusi misteram Dornfordam, ka viņi satiksies šeit.

— Tagad tas notiks rīt. Neraizējies velti, Dinij. Dinija uzgāja savā istabā, bet neģērbās nost. Vai viss iespējamais izdarīts? Nakts bija dzidra, jauka un novembrim pat silta. Tikai ceturtdaļjūdzi no šejienes ir šis Meltonmjūzas dzīvoklis — kā būtu, ja viņa izlavītos ārā un vēlreiz aizietu uz turieni?

Viņa nometa vakara tērpu, uzvilka dienas drēbes un kažociņu, uzlika cepurīti un nolavījās lejā. Hols bija tumšs. Vieglītēm atbīdījusi bultas, viņa izgāja ārā un aizsoļoja pa ielu. Kad viņa sasniedza Meltonmjūzu, kur vairākas mašīnas bija atstātas pa nakti, nama Nr. 2 augšējie logi bija apgaismoti. Tie bija atvērti un aizkari atbīdīti. Dinija piezvanīja. Pēc mirkļa Klēra rītatērpā atvēra durvis.

—   Vai tu tā biji, Dinij, kas nesen zvanīja?

—   Jā.

—   Piedod, ka nelaidu tevi iekša. Nāc augšā!

Viņa devās pirmā augšup pa vītņu kāpnēm, un Dinija sekoja.

Augšā bija silts un gaišs, durvis uz mazo vannas istabu līdz galam vaļā un kušete nekārtībā. Klēra paskatījās uz māsu reizē izmisīgi un spītīgi.

— Jā, pie manis bija Džerijs, viņš aizgāja tikai pirms desmit minūtēm.

Šausmu tirpuļi pārskrēja Dinijai par muguru.

— Galu galā viņš taču braucis tik tālu ceļu, — Klēra piebilda. — Cik tu laba, ka raizējies par mani, Dinij!

— Ak mīlulīt!

—   Viņš gaidīja ārā, kad pārnācu no Templa, un es biju tāda muļķe, ka ielaidu viņu iekšā. Pēc tam — ak, vai nav viss vienalga! Papūlēšos, lai tas vairs neatkārtojas.

—   Vai gribi, es palikšu pie tevis?

— Ak nē! Bet iedzer tēju. Tūliņ būs gatava. Es negribu, ka par to kāds zinātu.

— Saprotams. Es teikšu, ka tev neganti sāpēja galva un nebija spēka iet meklēt telefonu.

Kad viņas dzēra tēju, Dinija ievaicājās:

—   Vai tavi plāni nav mainījušies?

—   Ak, dievs! Nē!

—   Dornfords bija uz pusdienām. Mēs nolēmām pateikt viņam, ka tu pārdzīvo grūtus laikus.

Klēra pamāja.

—   Tev tas droši vien šķiet jocīgi.

—   Man tas šķiet traģiski.

Klēra paraustīja plecus, tad piecēlās un apskāva māsu. Pēc šā mēmā apskāviena Dinija izgāja tumšajā un vientuļajā Meltonmjūzas ieliņā. Skvēra stūrī viņa gandrīz ieskrēja krūtīs jaunam vīrietim.

—   Misters Krūms, vai ne?

—   Mis Čerela! Vai jūs bijāt pie lēdijas Korvenas?

—   Jā.

—   Vai viss kārtība?

Viņam bija nomocīta seja un balsī skanēja bažas. Dinija dziļi ievilka elpu, pirms atbildēja:

—   Jā. Kas tad ir?

—   Vakar viņa man pateica, ka tas cilvēks atbraucis. Tas mani briesmīgi uztrauc.

«Ja nu viņš būtu saticis «to cilvēku»!» Dinijai iešāvās prātā. Bet viņa mierīgi uzaicināja:

—   Pavadiet mani līdz Maunstrītai.

—   Man nav iebildumu, ja arī jūs to zināt, — jauneklis sacīja, — bet es esmu neprātīgi iemīlējies Klērā. Un kurš gan nebūtu? Mis Čerela, man šķiet, ka viņai nevajadzētu dzīvot vienai šai vietā. Viņa man pastāstīja, ka Korvens ieradies vakardien, kamēr jūs bijāt pie viņas.

—   Jā, un es aizvedu viņu projām tāpat, kā tagad aiz vedu jūs. Es domāju, ka mana māsa jāatstāj viņas pašas ziņā. Jaunekļa augums it kā saduga.

—   Vai jūs esat kādreiz mīlējusi?

—   Jā.

— Nu, tad jūs saprotat. Jā, viņa saprata!

— Tās ir ārprātīgas mokas būt tālu no viņas, nezināt, kas ar viņu notiek. Viņa uztver visu pārāk bezrūpīgi, bet es tā nevaru.

Uztver bezrūpīgi! Dinija atcerējās Klēras seju un neatbildēja.

— Zināms, — Krūms stomīdamies turpināja, — cilvēki var teikt un domāt, ko vien grib, taču, ja viņi justu to, ko jūtu es, tad viņi tāpat nespētu izturēt. Es negribu Klēru apgrūtināt, patiešām negribu, bet es nevaru panest domas, ka šis cilvēks viņu apdraud.

Dinija saņēma visus spēkus, lai mierīgi atbildētu:

— Es nedomāju, ka Klērai draud kādas briesmas. Tās var gan draudēt, ja kļūs zināms, ka jūs…

Jauneklis izturēja viņas skatienu.

— Man prieks, ka viņai ir tāda māsa. Dieva dēļ, uzmaniet viņu, mis Čerela!

Viņi bija sasnieguši Mauntstrītas stūri, un Dinija sniedza viņam roku.

— Varat būt drošs, ka es vienmēr būšu ar Klēru, lai ko viņa darītu. Ar labu nakti! Un saņemiet dūšu!

Viņš saspieda Dinijas roku un metās projām, it kā pats velns dzītos viņam pakaļ. Dinija iegāja iekšā un klusiņām aizbultēja durvis.

Paldies dievam, viss aiz muguras! Viņa tikko varēja pacilāt kājas un, uzgājusi augšā, bez spēka iekrita gultā.

XI NODAĻA

Kad nākošajā pēcpusdienā sers Lorenss ieradās Bartona klubā, viņš jutās kā visi, kas uzņemas kārtot citu darīšanas, — uzdevuma svarīgums padarīja viņu tādu kā neveiklu, un neviļus radās vēlēšanas atrasties kādā citā vietā. Velns viņu zina, ko viņš teiks Korvenam, un velns viņu zina, kāpēc viņš to teiks! Pēc sera Lorensa domām, vislabākais atrisinājums būtu, ja Klēra atgrieztos pie Korvena un izmēģinātu visu vēlreiz. Uzzinājis no šveicara, ka sers Džeralds ir klubā, viņš piesardzīgi iemeta aci visās trīs telpās, iekams ieraudzīja meklētā muguru pašas mazākās, acīm redzot, tikai vēstuļu rakstīšanai piemērotās telpas kaktā. Sers Lorenss atsēdas pie galda durvju tuvumā, lai varētu tēlot izbrīnu, kad Korvens piecelsies un ies ārā. Korvens palika līdzšinējā stāvoklī bezgala ilgi. Sers Lorenss, pamanījis uz galda Britānijas valstsvīru rokasgrāmatu, sāka aiz gara laika pārskatīt Britānijas importa datus. Viņš uzmeklēja kartupeļus: gada patēriņš sešdesmit seši miljoni astoņi simti septiņdesmit četri tūkstoši tonnu! Nesen kāds bija rakstījis, ka Anglija ik gadu importējot bekonu par četrdesmit miljoniem mārciņu. Paņēmis loksni papīra, sers Lorenss rakstīja: «Ierobežot importu un veicināt to produktu ražošanu, ko varam ražot paši.» Gada imports: cūkgaļa — četrdesmit miljoni mārciņu sterliņu; putni — teiksim, divpadsmit miljoni mārciņu, kartupeļi — dievs zina par cik! Visu šo bekonu, olas un vismaz pusi kartupeļu varētu ražot uz vietas. Kāpēc mums nevarētu būt piecgades plāns? Ierobežot bekona un olu importu par vienu piektdaļu gadā, kartupeļus — par vienu desmito daļu un pakāpeniski palielināt iekšējo ražošanu, lai aizvietotu importu. Piecgades beigās mums būs pašu bekons un olas un puse vajadzīgo kartupeļu. Mēs ietaupīsim astoņdesmit miljonus uz importa rēķina, un mūsu tirdzniecība faktiski būs sabalansēta.

Paņēmis citu papīra loksni, viņš rakstīja:

««The Times» redaktoram CPK plāns.

Ser!

Šis vienkāršais mūsu tirdzniecības sabalansēšanas plāns ir pelnījis, ka piesaista visu to uzmanību, kuri cenšas sasniegt mērķi pa īsāko ceļu. Mēs izdodam gadā… mārciņu, importēdami uzturvielas, ko varam ražot paši savās mājās, turklāt iedrošinos domāt, ka bez manāmas preču cenas paaugstināšanas, tikai ar noteikumu, ka pirms tam jāpakar viens spekulants. Šie ievedumi ir cūkgaļa, olas un kartupeļi. Nebūs nekādas vajadzības palielināt nodokļus, jo viss, kas šim nolūkam vajadzīgs, ir…»

Šai mirklī viņš pamanīja, ka Korvens dodas uz izeju, un uzsauca:

— Hallo!

Korvens atskatījās un pienāca pie viņa. Cerēdams, ka viņa seja tikpat maz izpauž pārsteigumu kā viņa radinieka seja, sers Lorenss piecēlās.

— Žēl, ka nesastapu jūs, kad apciemojāt mūs. Vai atvaļinājums uz ilgu laiku?

— Vēl viena nedēļa, tad laikam lidošu uz Vidusjūru.

— Šis nav labs mēnesis lidošanai. Ko jūs sakāt par pasīvo tirdzniecības bilanci?

Džerijs Korvens paraustīja plecus.

—   Viņiem būs par to mazliet jāpalauza galva. Viņi jau neredz tālāk par savu degungalu.

—     Tiens! Une montagne! Vai atceraties Karan'd'Aša karikatūru par Bulleru pie Ledismitas? Nē, jūs nevarat atcerēties. Tas bija pirms trīsdesmit diviem gadiem. Taču nācijas raksturs nav daudz mainījies, vai ne? Kā ar Ceilonu? Tā laikam neko sevišķi nemīl Indiju?

— Mūs tā arī nemīl, bet mēs to varam izturēt.

—   Šķiet, ka Klērai Ceilonas klimats nav piemērots. Korvena seja kļuva vērīga un mazliet ironiska.

—   Karstā laikā ne, bet nu jau karstums pāri.

—   Vai vedīsiet Klēru līdzi?

—   Jā.

—   Diezin vai tas ir prātīgi.

— Atstāt viņu šeit būtu vēl neprātīgāk. Cilvēki vai nu ir precēti, vai nav.

Sers Lorenss, vērodams viņa acu izteiksmi, nodomāja: «Nav vērts turpināt. Tas ir bezcerīgi. Bez tam iespējams, ka viņam taisnība. Es gan gribētu derēt…»

— Atvainojiet, — Korvens pārtrauca viņa domu gaitu, — man jānosūta šīs vēstules. — Viņš apgriezās un izgāja ārā tāds pats švīts un pašpārliecināts.

«Hm,» sers Lorenss domās nosacīja, «neteiksim, ka saruna bija auglīga.» Un viņš atkal nosēdās pie vēstules avīzei.

—   Jādabū precīzi dati, — viņš murmināja. — Tas jāuzdod Maiklam… — Un viņa domas atkal atgriezās pie Korvena. Šādos gadījumos nav iespējams pateikt, kur īsti meklējama vaina. Nesaderība ir un paliek nesaderība, un nekādas cildenas pūles vai augsta gudrība nevar te līdzēt. «Man vajadzēja kļūt par tiesnesi,» sers Lorenss prātoja, «tad es varētu izsacīt savus uzskatus. Tiesnesis Monts savas runas gaitā izteicās: «Ir laiks brīdināt mūsu zemes iedzīvotājus no stāšanās laulībā. Tās saistības, kas bija pilnīgi derīgas Viktorijas valdīšanas laikā, mūsu dienās būtu pieļaujamas tikai tādos gadījumos, ja nevienam no abiem nākamajiem dzīves biedriem nav cik necik izpaustas individualitātes…» Būs jāiet uz mājām pie Emijas.» Viņš nosausināja jau pilnīgi nožuvušo vēstuli «The Times» redakcijai, ielika kabatā un iegremdējās Pelmelas krēslainajā miermīlībā. Pa ceļam viņš apstājās pie sava vīntirgotāja skatloga Sentdžeimsstrītā un vēlreiz apsvēra, kur ņemt vajadzīgo naudu par desmit procentiem sadārdzinātajam vīnam, kad viņu kāds uzrunāja:

—   Labvakar, ser Lorens!

Tas bija jaunais cilvēks ar uzvārdu Krūms. Viņi reizē šķērsoja ielu.

—   Es gribēju jums pateikties, ser, par to, ka iemetāt vārdu par mani misteram Maskemam. Es šodien sastapos ar viņu.

—   Kā viņš jums patika?

—   O, viņš ir ļoti laipns. Protams, es piekrītu jums, ka viņu zināmā mērā «apsēdusi» ideja par arābu rikšotāju asiņu ieplūdināšanu mūsu šķirnes zirgos.

— Vai jūs likāt viņam manīt šīs savas domas? Jauneklis pasmaidīja.

—   Zināms, ka ne. Taču arābu zirgi ir daudz mazāki par mūsējiem.

—   Kaut kāda jēga tur tomēr ir. Džeks kļūdās tikai tai ziņā, ka gaida drīzus rezultātus. Tā tas ir arī politikā, cilvēki nespēj saprast, ka visam vajadzīgs laiks. Ja nekas nepiepildās piecos gados, viņi atmet ar roku. Vai Džeks solījās pieņemt jūs darbā?

—   Viņš dos man pārbaudes laiku. Es braucu pie viņa uz nedēļu, lai viņš redzētu, kā es izturos pret zirgiem. Ķēves tomēr nesūtīs uz Roistonu. Viņš izraudzījies tam vietu aiz Oksfordas, pie Beblokhaitas. Es tur dzīvošu, ja izturēšu pārbaudi. Tas tomēr nenotiks pirms pavasara.

—   Džeks ir formālists, — sers Lorenss sacīja, kad viņi iegāja «Kafijas namā». — To jūs nedrīkstat aizmirst.

Krūms pasmaidīja.

— Protams. Viņa zirgu ferma ir priekšzīmīgā kārtībā. Par laimi, es patiesām ļoti mīlu zirgus, tāpēc es varēju pilnīgi droši runāt ar misteru Maskemu. Tas ir ārkārtīgs atvieglojums, ka man atkal ir izredzes, turklāt tādā darbā, kas man tik ļoti patīk.

Sers Lorenss smaidīja — sajūsma viņu vienmēr aizkustināja.

— Jums jāiepazīstas ar manu dēlu, — viņš sacīja. — Maikls ir tāds pats entuziasts, kaut viņam jau trīsdesmit septiņi gadi. Jūs laikam esat viņa vēlēšanu apgabalā — nē, neesat vis. Manuprāt, jūs esat Dornforda vēlēšanu apgabalā. Starp citu, vai zināt, ka mana krustmeita strādā pie viņa par sekretāri?

Krūms pamāja ar galvu.

— Nezinu gan, — sers Lorenss turpināja, vērodams jaunekļa sejas izteiksmi, — vai viņa tur paliks, jo Korvens ir atbraucis.

Jaunekļa seja manāmi satumsa.

— Paliks gan! Viņa nebrauks atpakaļ uz Ceilonu. Viņš to pateica strupi un nīgri. Sers Lorenss pēkšņi atcerējās: «Es taču parasti šeit nosveros.» Krūms sekoja viņam līdzi pie svariem, it kā nespēdams palikt viens. Viņš bija tumši pietvīcis.

— Kāpēc jūs esat tik pārliecināts par to? — sers Lorenss prasīja, jau sēdēdams vēsturiskajā krēslā.

Krūms pietvīka vēl vairāk.

— Cilvēki nebrauc šurp tāpēc, lai tūliņ grieztos atpakaļ.

— Dažreiz viņi tomēr to dara. Ja dzīve būtu sacīkšu zirgs, tiesneši to pastāvīgi sodītu par noteikumu pārkāpšanu.

— Man nejauši zināms, ka lēdija Korvena nebrauks atpakaļ, ser.

Sers Lorenss saprata, ka iestājies brīdis, kad jaunekļa jūtas var ņemt virsroku pār prātu. Tātad jauneklis ir Klērā iemīlējies! Vai brīdināt viņu, lai atsakās no Klēras? Jeb vai cilvēcīgāk būtu nelikties ne zinis?

—   Vienpadsmit stounu, — viņš noteica. — Vai jūs pieņematies svarā vai krītat, mister Krūm?

—   Es turos uz desmit stouniem un divpadsmit mārciņām.

Sers Lorenss pārlaida pētošu skatienu viņa slaidajam augumam.

— Jūs izskatāties teicami. Tas ir neticami, kā aptaukošanās var aptumšot cilvēka dzīvi. Jums gan tas nedraud līdz kādiem gadiem piecdesmit.

—   Manuprāt, ser, jums par to arī nav vajadzējis raizēties.

—   Nav ko sūdzēties, bet es gan esmu pieredzējis, kā tas izjauc dažu labu ģimenes laimi. Bet nu man jāiet. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti, ser. Esmu jums no sirds pateicīgs.

—   Nav par ko. Mans brālēns Džeks nepiedalās sacīkšu derībās, un, ja gribat pieņemt manu padomu, tad nedariet to arī jūs.

—   Protams, es to nedarīšu, ser, — Krūms izjusti atbildēja.

Viņi spieda viens otram roku, un sers Lorenss turpināja savu ceļu pa Sentdžeimsstrītu.

«Šis jaunais cilvēks ir patīkams,» viņš domāja, «un es nesaprotu, kāpēc, bet viņš, šķiet, sagādās mums daudz raižu. Man vajadzēja viņam atgādināt: «Tev nebūs iekārot sava tuvāka sievu.» Taču dievs tā radījis pasauli, ka cilvēki pārāk reti runā to, ko vajag.» Jaunieši ir visai interesanti ļaudis; dzirdēts gan, ka viņi necienījot vecāko paaudzi, bet viņš, sers Lorenss, to nevar sacīt. Jaunieši viņam likās tikpat labi audzināti kā viņš pats attiecīgajā vecumā, un sarunāties ar viņiem ir vieglāk. Protams, nekad nevar zināt, ko viņi domā, bet varbūt tā ir labāk. Parasti mēdz uzskatīt, ka večiem — un sers Lorenss saviebās, soļodams pa Pikadilli bruģi, — vajagot pie laika noņemt mēru zārkam. «Tempora mutantur et nos mutamur in illis,» [43] bet vai tas tiesa? Ļaudis tikpat maz mainījušies kā latīņu valodas izruna kopš viņa jaunības gadiem. Jaunība vienmēr būs jaunība un vecums būs vecums, starp tiem mūžīgi pastāvēs tās pašas nesaskaņas uzskatos un neuzticība, un vienmēr vecie izjutīs alkas just kā jaunieši un domāt kā jaunieši, vienmēr izliksies, ka nekādā gadījumā negrib tā just un domāt, bet slepens instinkts viņiem sacīs, ka viņi atteiktos, ja viņiem dotu reālu iespēju atsākt visu no jauna. Un tas ir žēlsirdīgi! Dzīve, nokausējusi cilvēku, visnotaļ mierīgi māca viņu iejusties zināmā letarģijā. Ikvienā mūsu mūža stadijā dzīves alkas atbilst cilvēka pašreizējām iespējām un ne vairāk. Vecais Gēte iemantojis nemirstību, pateicoties Guno melodijām, kas uzpūš dziestošo dzirksteli gaišās liesmās. «Blēņas,» nodomāja sers Lorenss, «turklāt īsti vāciskas blēņas! Vai es izvēlētos šā jaunā cilvēka likteni, ja varētu, — viņa nopūtas un elsas, viņa biklos priekus un ilgstošās mokas? Nekad ne! Lai veči apmierinās ar to, kas vecumam pieejams. Vai tas polismens nekad neapturēs šo sasodīto mašīnu plūsmu?» Nē, īstenībā nekas nav mainījies. Šoferi vada mašīnas, pielāgodamies tam pašam ielu kustības ritmam, kā to senāk darīja zirgu omnibusu un kebu vadītāji ar saviem čīkstošajiem, grabošajiem un slīdošajiem satiksmes līdzekļiem. Jauni vīrieši un sievietes izjūt cits pret citu tās pašas atļautās vai neatļautās alkas. Bruģi gan tolaik bija citādi, citāds bija arī šo jauno siržu ilgu izpausmes veids. Bet, žēlīgais dievs, likumi, kas noteic šo kustību, sadursmes, bojā ejas, brīnišķās izglābšanās, uzvaras, pārestības, laba un ļauna piepildījumi palikuši tie paši. «Nē,» viņš domāja, «policija var izdot savus noteikumus, teologi rakstīt avīzēs, tiesneši lemt, kā patīk, bet cilvēka daba vienmēr atradīs pati savus ceļus tāpat kā tolaik, kad man parādījās pirmie gudrības zobi.»

Polismens pacēla roku, sers Lorenss pārgāja pāri ielai un devās uz Berklijskvēra pusi. Te tomēr bija pietiekami lielas izmaiņas. Dižmaņu nami nozuda cits pēc cita. Londona sāka pārbūvēties īstā angļu veidā — pa daļām, bez noteikta plāna, bikli. Dinastiju laikmets ar tā atribūtiem — feodālismu un baznīcu pieder pagātnei. Pat karus tagad izcīna tautu un tirgu, nevis dinastiju vai reliģiju dēļ. Nu, arī tas ir sasniegums. «Mēs gan aizvien vairāk sākam līdzināties kukaiņiem,» sers Lorenss nodomāja. Un cik interesanti! Reliģija gandrīz izzudusi tāpēc, ka nav vairs īstas ticības aizkapa dzīvei, taču kaut kas cenšas ieņemt tās vietu: kalpošana, kalpošana sabiedrībai, skudru un bišu credo. Komunisms ir formulējis šo credo un ievieš to ar rīkojumiem no augšas. Ļoti raksturīgi! Krievijā visu ievieš ar rīkojumiem no augšas. Neapšaubāmi, ka tā ātrāk tiek pie rezultātiem, bet vai tas ir pats drošākais ceļš? Nē! Brīvprātības sistēma ir un paliek pati labākā, jo, kad tā iedarbināta, tad uz ilgu laiku — vienīgi tā ir drausmīgi gausa! Jā, un kāda nešpetna ironija! Līdz šim ideju par kalpošanu sabiedrībai bija lolojušas gandrīz vai vienīgi vecas dzimtas, kuras nezin kā bija apjēgušas, ka tām jāveic kaut kas derīgs, lai atmaksātu par savām privilēģijām. Tagad šīs dzimtas izmirst, bet vai ideja paliks dzīva? Kā to uztvers tauta? «Nekas,» sers Lorenss domāja, «galu galā autobusā vienmēr būs konduktors, veikalā būs pārdevējs, kas bez sava gala neņemsies, palīdzēdams pircējam izvēlēties zeķes, būs sieviete, kas uzraudzīs kaimiņu bērnus vai vāks ziedojumus bāreņiem un bezpajumtniekiem, šoferis, kurš pieturēs, redzēdams kādu piņķerējamies ap mašīnu, pastnieks, kas būs pateicīgs par dzeramnaudu, un nezināms cilvēks, kas izvilks katru no dīķa, ja redzēs, ka tas slīkst pa nopietnam. Vajadzīgs tikai lozungs: «Svaigs gaiss un vingrošana attīsta jūsu labos instinktus.» To vajadzētu izlīmēt visos autobusos, nevis plakātus ar uzrakstiem: «Kanoniķa kolosālais kriminālnoziegums» vai «Satraucošais skandāls sacīkstēs». Un tas man atgādina, ka jāapjautājas Dinijai, ko viņa zina par Klēru un šo jauno cilvēku.»

Tā prātodams, viņš apstājās pie sava nama durvīm un ielika atslēgu slēdzenē.

XII NODAĻA

Par spīti sera Džeralda Korvena pašpārliecībai, viņš atradās tādā pašā stāvoklī kā jebkurš vīrs, kas grib atjaunot kopdzīvi ar sievu, bet viņa rīcība ir tikai nedēļa, lai realizētu iecerēto. Tā vakara piedzīvojums bija padarījis Klēru piesardzīgu. Nākamajā diena, sestdienā, viņa pabeidza darbu Templā ātrāk un brauca ar vilcienu uz Kondafordu, kur pūlējās nelikt manīt, ka atbēgusi meklēt patvērumu no vīra. Svētdienas rītā viņa ilgi gulēja gultā pie plaši atvērtiem logiem un vēroja debesis aiz slaidajām, kailajām gobām. Saule apspīdēja viņu, gaiss bija maigs un skaņu pilns: pamodušies putni čivināja, govis īdēja, šad tad ieķērcās kovārnis, nepārtraukti dūdoja baloži, Klēra nejuta tieksmi uz poēziju, bet, tā bezrūpīgi guļot un atpūšoties, viņa nojauta kaut ko par pasaules simfoniju. Kailo zaru pinums un nedaudzās lapas iepretim liegajam, zeltaini spožajam, it kā peldošajam debess jumam; kovārnis, kas balansēja uz zara, pakalni ar ziemājiem un papuvi, tālā koku līnija, visas šīs skaņas, tīrais, svaigais gaiss, kas vējoja viņai sejā, putnu piečalotais klusums, katras atsevišķas būtnes pilnīgā brīvība un šīs ainavas brīnišķā saskaņa — tas uz mirkli atrāva viņu no domām par sevi un lika ielūkoties Visumā.

Šī vīzija drīz izgaisa; viņa sāka domāt par ceturtdienas vakaru, par Toniju Krūmu, par noskrandušo puišeli pie restorāna durvīm Soho, kurš tik žēlīgā balsī daudzināja: «Neaizmirstiet nabaga zeņķi, lēdij, neaizmirstiet nabaga zeņķi!» Ja Tonijs būtu redzējis šo lēdiju nākamajā vakarā! Kāda neatbilstība starp reālo dzīvi un jūtām, cik maz zina cits par citu pat vistuvākie cilvēki! Viņa skumji pasmējās. Nudien, nezināšana dažreiz ir par svētību!

Ciemata baznīcas zvans atkal atsāka zvanīt. Apbrīnojami, ka tēvs un māte joprojām katru svētdienu apmeklē baznīcu, acīm redzot, cerēdami uz labāku nākotni, bet varbūt viņi to dara tāpēc, lai sniegtu ciematam labu paraugu, citādi baznīca paliks novārtā vai tās vietu ieņems metodistu kapela. Cik patīkami gulēt savā vecajā istabā, justies drošībā, siltumā un bezrūpībā ar suni pie kājām! Līdz nākamajai sestdienai viņai jāsargās kā vajātai lapsai, kura izmanto jebkuru patvērumu, un Klēra cieši saknieba lūpas, kā to dara lapsa, padzirdējusi medību suņu rejas. Džerijam jābrauc atpakaļ, tā viņš bija sacījis, vai nu ar sievu, vai bez sievas. Labi, Džerijs aizbrauks bez sievas!

Drošības sajūta tika rupji iztraucēta ap pulksten četriem pēcpusdienā, kad viņa, atgriezdamās ar suņiem no pastaigas, ieraudzīja ārā mašīnu un sastapa holā māti.

—   Džerijs ir pie tēva.

—   O!

—   Uzej mana istabā, meitiņ.

Otrā stāva telpā blakus guļamistabai lēdijas Čerelas personība izpaudās spilgtāk nekā citur vecajā, ar piebūvēm papildinātajā, nodzīvotajā, ar relikvijām un pagātnes atmiņām pilnajā namā. Šī verbenas piesmaržotā, pelēkzilā telpa izcēlās ar savdabīgu, kaut pabālējušu eleganci. Tā bija ieturēta savā īpatnā stilā, kamēr pārējās telpās bija visādu laikmetu noslāņojumi, kuros šur tur bija iespraukušās mazas modernisma oāzes.

Klēra, stāvēdama pie aizkurta kamīna, grozīja pirkstos porcelāna statueti. Šo apmeklējumu viņa nebija paredzējusi. Tagad visi pārliecības, ieraduma un tradīciju spēki savienosies pret viņu, bet aizstāvēties viņai derdzās. Viņa gaidīja, ko sacīs māte.

— Redzi, bērniņ, tu mums neko netiki stāstījusi. Bet kā var stāstīt kaut ko tādu šīm acīm un šai balsij? Klēra pietvīka, tad nobāla un sacīja:

— Varu teikt tikai to, ka viņš ir kustonis. Es zinu, ka ārēji tas neizpaužas, bet tā tas ir, māt, tā tas ir!

Lēdija Čerela arī pietvīka, bet sārtums viņai nenāca par labu, jo viņai bija pāri par piecdesmit.

—   Mēs ar tēvu palīdzēsim tev, kā vien varēsim, dārgā, taču ļoti svarīgi, lai tu tagad pieņemtu pareizu lēmumu.

—   Vai tad es, vienreiz kļūdījusies, esmu spiesta pieļaut kļūdu otrreiz? Es tev dodu goda vārdu, māt, ka nevaru ne runāt par to, nedz atgriezties pie viņa.

Lēdija Čerela bija apsēdusies; starp viņas pelēkzilajām acīm, kuras vērās tukšumā, bija iegriezusies grumba. Tad viņa pagriezās uz meitas pusi un vilcinādamās iejautājās:

— Bet vai tu esi pārliecināta, ka tas nav tas kustonis, kas mājo gandrīz visos vīriešos?

Klēra iesmējās.

— O nē! Es neesmu no bailīgajām. Lēdija Čerela nopūtās.

—   Neraizējies, mīļā māmiņa, viss būs labi, lai tikai tiekam tam pāri. Mūsu dienās šādiem notikumiem nav nekādas nozīmes.

—   Tā gan mēdz teikt, bet cilvēkos iesakņojusies nelāga paraša domāt, ka ir gan.

Uztvērusi mātes balsī kaut ko līdzīgu ironijai, Klēra aši attrauca:

—   Svarīgs ir tikai viens: cilvēkam jāsaglabā pašcieņa. Paliekot pie Džerija, es to nevaru saglabāt.

—   Tad nerunāsim vairs par to. Tēvs droši vien aicinās tevi pie sevis. Novelc tikām virsdrēbes.

Klēra noskūpstīja māti un izgāja no istabas. No apakšstāva nedzirdēja ne skaņas, un viņa uzgāja augšā savā istabā. Viņa juta pieaugam gribasspēku. Tie laiki, kad vīrieši uzskatīja sievietes par savu īpašumu, ir sen garām, un, lai ko izperina Džerijs un tēvs, viņa nepadosies! Kad viņu aicināja lejā, viņa devās uz tēva kabinetu, juzdamās asa kā zobens un cieta kā krams.

Vīrieši stāvēja tēva kantorim līdzīgajā kabinetā, un Klēra tūliņ nojauta, ka abi ir vienojušies. Pametusi ar galvu vīram, viņa pievērsās tēvam.

— Nu?

Tomēr Korvens pasteidzās pirmais.

— Atstāju to jūsu ziņā, ser.

Ģenerāļa grumbainā seja pauda sarūgtinājumu un nervozitāti. Viņš saņēmās.

— Mēs te apspriedām visu, Klēra. Džerijs atzīst, ka tev daudzējādā ziņā taisnība, bet viņš man nosolījās, ka nedarīs vairs tev pāri. Es gribētu, lai tu pamēģini izprast arī viņa viedokli. Džerijs saka, un es viņam piekrītu, ka tas ir vairāk tavās nekā viņa interesēs. Var būt, ka līdzšinējie uzskati par laulību ir novecojušies, taču jūs abi esat uzņēmušies zināmas saistības — bet par to var arī nerunāt…

— Jā, — Klēra atsaucās.

Ģenerālis ar vienu roku plūkāja ūsiņas, otru iebāza kabatā.

— Padomājiet — kas ar jums abiem notiks? Šķirties jūs nevarat, tad cietīs tavs vārds un viņa stāvoklis, turklāt — pēc astoņpadsmit mēnešiem! Ko jūs darīsiet? Dzīvosiet šķirti? Tā neklājas ne tev, nedz viņam.

— Tomēr tā būs labāk mums abiem nekā dzīvot kopā. Ģenerālis pavērās meitas apņēmīgajā sejā.

—   Tā tu saki tagad, bet mums abiem ir lielāka pieredze.

—   Tas tiktu pateikts agrāk vai vēlāk. Vai tu gribi, lai es eju atpakaļ pie viņa?

Ģenerālis izskatījās pavisam nelaimīgs.

—   Tu zini, bērns, ka es gribu tev tikai labu.

—   Un Džerijs tevi pārliecinājis, ka tas ir tas labākais. Nē, tas ir pats ļaunākais. Es neiešu atpakaļ pie viņa, tēt, par to nav ko runāt.

Ģenerālis pa kārtai ieskatījās viņai un savam znotam sejā, paraustīja plecus un sāka bāzt tabaku pīpē.

Džerija Korvena acis, kas līdz šim bija šaudījušās no vienas sejas uz otru, apstājās pie Klēras. Tas bija ilgs skatiens, un neviens no abiem nenolaida acu.

— Ļoti labi, — viņš beidzot sacīja, — es speršu citus soļus. Ardievu, ser, ardievu, Klēra! — Un, apsviedies uz papēžiem, viņš izgāja no kabineta.

Iestājās klusums, kurā bija skaidri dzirdams, kā Korvena mašīna iedūcas un aizslīd. Ģenerālis drūmi smēķēja, novērsis seju. Klēra piegāja pie loga. Ārā jau krēsloja; tagad, kad sasprindzinājums bija aiz muguras, viņa jutās gluži bezspēcīga.

— Es tā gribētu saprast, kas ar jums īsti noticis, — viņa izdzirdēja tēva balsi.

Viņa neatskatījās.

— Vai Džerijs tev sacīja, ka izmēģinājis pie manis manu jājamo pātagu?

—   Ko?! — ģenerālis izsaucās. Klēra pagriezās pret viņu.

—   Jā.

—   Pie tevis?

— Jā. Tas nebija vienīgais iemesls, taču tas bija pēdējais piliens. Man žēl, ka apbēdinu tevi. tēt!

— Ak dievs!

Klēra pēkšņi jutās kā apskaidrota. Konkrēti fakti! Vīriešiem vajadzīgi konkrēti fakti!

— Neģēlis! — ģenerālis noteica. — Neģēlis! Viņš man stāstīja, ka aizvakar pavadījis pie tevis visu vakaru; vai tas tiesa?

Klēras vaigos lēni ieplūda tumšs sārtums.

—   Faktiski viņš ar varu ielauzās pie manis.

—   Neģēlis! — ģenerālis vēlreiz atkārtoja.

Palikusi viena, Klēra nīgri atcerējās, cik pēkšņi bija pārvērtušās tēva jūtas, kad viņš bija uzzinājis sīkumu par pātagu. Viņš to bija uztvēris kā personīgu apvainojumu, kā pārestību, kas nodarīta paša miesai un asinīm. Droši vien viņš paliktu vienaldzīgs, ja tas būtu noticis ar cita tēva meitu; Klēra atcerējās, ka tēvs bija pat jutis līdzi viņas brālim, kas bija piekāvis mūļu dzinēju un tā sagādājis ģimenei tik daudz nepatikšanu. Cik maz objektivitātes cilvēkos, cik viegli viņi pakļaujas personiskām jūtām! Un šīs viņu jūtas un vērtējumus nosaka viņu aizspriedumi. Nekas! Pats grūtākais ir aiz muguras, jo tuvinieki tagad ir viņas pusē, un viņa papūlēsies nesatikt Džeriju vienatnē. Viņa iedomājās to ilgo skatienu, ar kādu Džerijs bija viņā nolūkojies. Viņš prata samierināties ar zaudējumu, jo nekad neuzskatīja, ka spēle beigusies. Viņu valdzināja dzīve visumā, nevis atsevišķi sīkumi. Viņš centās gūt virsroku pār dzīvi, ja cieta sakāvi, uzslējās atkal kājās un atsāka cīņu; ja gadījās šķērslis, satrieca to, izlauzās tam cauri, kaut dažkārt iedzīvojās nobrāzumos kā ikviens savā ikdienas darbā. Viņš bija apmājis Klēru, pilnīgi pakļāvis sev; tagad apmātība bija izgaisusi, un Klēra brīnījās, kā varējusi tai padoties. Ko Džerijs darīs turpmāk? Viens gan skaidrs: viņš pacentīsies tikt cauri ar iespējami veselu ādu!

XIII NODAĻA

Katrs, kas noskatās uz Tempa gludo, zaļo mauru, slaidajiem kokiem, mūra ēkām un guzainajiem baložiem, jūtas pacilāts, kamēr viņa iztēle neataust neskaitāmi, ar sārtu auklu apsieti dokumentu saiņi, bezgala daudzi kantoristi mazos kambarīšos, kuri dzen velnu un gaida uz tiesu pilnvarniekiem, teļādā iesieti sējumi ar atskaitēm par neskaitāmiem procesiem, kas tik pamatīgi izklāstīti, ka vieglprātīgāks cilvēks, tos ieraudzījis, nopūšas un domā par CafeRoyal. Kas gan mēģinās noliegt, ka Templā cilvēka prāts atrodas in exelsis[44], kamēr miesa novietota atzveltnes krēslos; kas apšaubīs, ka viss cilvēciskais te paliek aiz sliekšņa tāpat kā apavi, ieejot mošejā? Pat svinīgos mielastos cilvēcības garam nav vietas, jo likums nedrīkst kļūt «mīkstčaulīgs», tāpēc uz ielūgumiem raksta kā brīdinājumu «ierasties ar visiem ordeņiem». Tajos nedaudzajos rudens rītos, kad saule spīd, Templa iemītnieks, kam logi ir austrumu pusē, varbūt jūt ap diafragmu kaut ko tādu kā cilvēks, kurš nonācis kalna galā, noklausījies Brāmsa simfoniju vai ieraudzījis pirmās pavasara narcises, bet tad viņš aši atceras, kur atrodas, un ķeras pie prāvas: Kolisters pret Deverdeju, tiesu pilnvarnieks Popdiks.

Un tomēr dīvaini, ka Justeiss Dornfords, būdams jau pāri pusmūžam, vienalga, lai kāds bija laiks, pastāvīgi jutās, it kā sēdētu uz zema žoga agrīnas pavasara saules siltumā un dzīve kā Botičelli gleznota sieviete nāktu viņam pretī pa aleju starp apelsīnu kokiem un pavasara puķēm. Īsi sakot, viņš bija «samīlējies» Dinijā. Ik rītus, ieraugot Klēru, viņam radās vēlēšanās runāt par viņas māsu, nevis diktēt viņai visādus parlamenta papīrus. Tomēr savaldīšanās un humora izjūta lika viņam pakļauties stāvokļa radītajām prasībām, un viņš tikai apvaicājās Klērai, vai viņa ar māsu nebūtu ar mieru paēst kopīgas vakariņas — sestdien šeit pat vai CafeRoyal.

— Šeit būtu oriģinālāk.

—   Varbūt jūs vēlētos pieaicināt kādu no saviem draugiem, lai mēs būtu četri?

—   Bet vai jūs pats negribat kādu pieaicināt, mister Dornford?

—   Jūs varbūt vēlaties aicināt kādu noteiktu personu.

—   Labi, tad var aicināt Toniju Krūmu, es iepazinos ar viņu uz kuģa, mājup braucot. Lāga zēns.

—   Norunāts! Tātad sestdien. Vai jūs pateiksiet savai māsai?

Klēra nesacīja: «Viņa droši vien ir tepat aiz durvīm,» — jo tā faktiski arī bija. Dinija ik vakaru ap pusseptiņiem nāca Klērai pretī un pavadīja viņu līdz Meltonmjūzai. Vēl bija iespējamas visādas nejaušības, un māsas gribēja no tām izvairīties.

Uzzinājusi par ielūgumu, Dinija sacīja:

— Kad tovakar gāju projām no tevis, tad saskrējos ar Toniju Krūmu, un viņš mani pavadīja līdz Mauntstrītai.

—   Tu taču neteici viņam, ka Džerijs bija pie manis?

—   Protams, ne!

—   Viņam jau tā ir grūti. Viņš patiešām ir jauks zēns, Dinij.

—   Es arī tā domāju. Un es vēlētos, kaut viņa nebūtu Londonā.

Klēra pasmaidīja.

— Ilgi viņš te nebūs; viņš uzņemas mistera Maskema arābu ķēvju uzraudzību Beblokhaitā.

— Džeks Maskems dzīvo Roistonā.

— Ķēves ir jānovieto apvidū ar maigāku klimatu. Dinija ar pūlēm atvairīja atmiņas.

—   Kā domā, dārgā, vai grūstīsimies pa metro jeb vai būsim izšķērdīgas un ņemsim taksi?

—   Es ilgojos pēc svaiga gaisa. Vai negribi izstaigāties?

— Labprāt! Iesim pa krastmalu un cauri parkiem. Viņas soļoja ātri, jo bija vēss. Šim plašajam pilsētas iecirknim spuldžu gaismā un zvaigžņu mirgā piemita neaizmirstams naksnīgs daiļums; pat nami, kuru aprises grima tumsā, likās apzīmogoti ar diženības zīmogu.

— Londona nakti patiešām ir skaista, — Dinija murmināja.

— Jā, cilvēks liekas gulēt ar daiļavu un pamostas ar krogus meitu. Un kāpēc visa šī kņada? Dīvains enerģijas koncentrējums kā skudru pūznī.

—  Tik nogurdinoši, kā sacītu krustmāte Emija.

—  Bet kāda tam visam jēga, Dinij?

— Dzīve ir darbnīca, kas cenšas izgatavot teicamus paraugus, bet uz katru veiksmi — miljons brāķa.

—  Vai tad vērts to darīt?

—  Kāpēc ne?

—  Nu, bet kam tad var ticēt?

—  Raksturam.

—  Ko tu saproti ar šo vārdu?

—  Raksturs ir tas paņēmiens, ar ko cilvēks izpauž savu tieksmi uz pilnību. Tas nozīmē izkopt visu labo, kas mūsos mājo.

—  Hm! — Klēra noteica. — Bet kurš tad izlems, kas manī ir tas labākais?

— Tam nolūkam esmu es, mana dārgā.

—  Zini, es tādām gudrībām esmu tomēr par jaunu. Dinija ieķērās māsai elkonī.

—  Tu esi vecāka par mani, Klēra.

—  Nē, varbūt man ir vairāk pieredzes, bet es neesmu vēl saskārusies ar savu iekšējo būtību un ieklausījusies sevī. Bet patlaban es skaidri nojaušu, ka Džerijs klaiņo ap Meltonmjūzu.

—  Iegriezīsimies Mauntstrītā un pēc tam iesim uz kino.

Holā Blors pasniedza Dinijai vēstuli.

— Sers Džeralds Korvens bija ieradies, mis, un atstāja jums to.

Dinija atplēsa vēstuli.

«Dārgā Dinij!

Es aizbraucu no Anglijas jau rīt, nevis sestdien. Ja Klēra būs apdomājusies, ar prieku ņemšu viņu līdzi. Ja ne, tad lai nedomā, ka mana pacietība ir neierobežota. Es atstāju katram gadījumam vēstuli viņas dzīvoklī, bet, tā kā nezinu, kur viņa patlaban uzturas, tad rakstu arī Jums, lai būtu pārliecināts, ka viņa to dabūs zināt. Gaidīšu viņu vai viņas vēstuli «Bristolē» rīt, ceturtdien, līdz pulksten trim. Pēc tam a la guerre comme a la guerre[45].

Ļoti nožēloju, ka viss tik aplam iegrozījies, un sūtu Jums vislabākos novēlējumus.

Palieku Jūsu padevīgais Džeralds Korvens.»

Dinija iekoda lūpā.

— Še, izlasi!

Klēra izlasīja vēstuli.

— Es neiešu, lai viņš dara, ko grib.

Kamēr viņas uzposās Dinijas istabā, ienāca lēdija Monta.

— Ā, — viņa sacīja, — nu es varu noskaitīt savu pantiņu. Tavs tēvocis atkal sastapās ar Džeriju Korvenu. Ko tu domā darīt ar viņu, Klēra?

Uzrunātā, stāvot pie spoguļa, atskatījās, un gaisma krita uz viņas lūpām un vaigiem, kas vēl nebija pilnīgi «saposti».

—   Es nekad neatgriezīšos pie viņa, krustmāt Emij.

—   Vai varu atsēsties uz tavas gultas, Dinij? «Nekad» — tas ir ilgs laiks, turklāt šis… misters Kreivens. Es esmu pārliecināta, Klēra, ka tev ir principi, bet tu esi pārāk skaista.

Klēra nolika lūpu zīmuli.

—   Ļoti laipni no tavas puses, krustmāt Emij, bet es, nudien, zinu, ko es daru.

—   Varens mierinājums! Kad es saku ko tamlīdzīgu, tad skaidrs, ka izdarīšu ko aplamu.

—   Ja Klēra ko apsola, tad viņa to izpilda, krustmāmiņ.

Lēdija Monta nopūtās.

— Es apsolījos savam tēvam, ka precēšos tikai pēc gada. Pagāja septiņi mēneši, un uzradās tavs tēvocis. Vienmēr jau kāds uzrodas.

Klēra pacēla rokas, lai sakārtotu sīkās cirtas pakausī.

— Es apsolos, ka veselu gadu netaisīšu nekādus «izlēcienus». Domāju, ka tikmēr pati būšu izpratusi, kas man vajadzīgs, un, ja nebūšu, tad palikšu tukšā.

Lēdija Monta nogludināja dūnu segu.

— Liec roku uz sirds un apzvēri.

—   Manuprāt, nevajag, — Dinija ātri iejaucās. Klēra uzlika roku uz krūts.

—   Es uzlieku roku tur, kur jābūt sirdij. Lēdija Monta piecēlās.

— Klērai vajadzētu palikt pa nakti šeit, vai ne, Dinij?

—   Jā.

—   Es tad pateikšu viņiem. Tava krāsa ir jūras zaļš, Dinij. Lorenss apgalvo, ka man neesot savas krāsas.

—   Melns un balts, dārgā.

—   Pekstiņi! Es neesmu bijusi Askotā, kopš Maikls iestājās Vinčestrā, — taupīju savus pensus. Hilerijs un Meja ieradīsies uz pusdienām. Viņi nebūs vakara tērpos.

—   O, — Klēra pēkšņi iesaucās, — vai tēvocis Hilerijs ko zina par mani?

—   Viņam plaši uzskati, — lēdija Monta nomurmināja, — bet man tas tomēr sagādā raizes.

Klēra piecēlās.

—   Tici man, krustmāt Emij, Džerijs nav tas cilvēks, kam ilgi sāpēs sirds.

—   Salieciet muguras kopā; es jau tā domāju — Dinija ir par collu garāka.

—   Man ir piecas pēdas piecas collas bez kurpēm, — Klēra sacīja.

—   Ļoti labi. Kad esat saposušās, nāciet lejā.

To teikusi, lēdija Monta peldēja uz durvju pusi, murminādama: — Jāaplej Zālamana zieģelis[46], — atgādināt bosvelam, — un nozuda.

Dinija atgriezās pie kamīna un atkal blenza ugunī. Klēra ierunājās viņai aiz muguras:

— Man gribas dziedāt, Dinij! Veselu gadu es būšu brīva no visa kā. Man prieks, ka krustmāte Emija izspieda man šo solījumu. Bet vai viņa nav ērmīga?

— Nebūt ne. Viņa ir visgudrākā mūsu ģimenē. Kas izturas pret dzīvi nopietni, tas ir pazudis cilvēks. Viņa to nedara. Varbūt viņa pat gribētu, bet nevar.

— Viņai taču nav nekādu nopietnu raižu.

—   Tikai vīrs, trīs bērni, vairāki mazbērni, divas saimniecības, trīs suņi, daži pusjukuši dārznieki un divas vājības: viena — visus apprecināt, otra — izšuvumi uz kanvas. Bez tam viņa visiem spēkiem pūlas neaptaukoties.

—   Nu, viņa jau vēl ir labā formā. Ko lai daru ar to «jaunaudzi» šeit, Dinij? Tīrā mocība. Vai lai atkal apcērpu?

—   Lai pagaidām aug, mēs taču nezinām, kas nāks modē — varbūt garas cirtas.

—   Vai tu domā, ka sievietes gādā par savu ārieni, lai patiktu vīriešiem?

—   Noteikti ne.

—   Tātad lai radītu cita citā skaudību?

— Lai sekotu modei; attiecībā uz savu ārieni sievietes ir tīrās aitas.

— Bet attiecībā uz morāli?

— Vai mums tāda ir? Laikam gan vīriešu radīta. Mums daba devusi tikai jūtas.

— Man pašlaik nav nekādu jūtu.

—   Vai tu esi par to pārliecināta? Klēra iesmējās.

—   Oho, pilnīgi!

Viņa uzvilka kleitu un palaida Diniju pie spoguļa …

Graustu garīdznieks neierodas pusdienās, lai vērotu cilvēku raksturu. Viņš ierodas, lai ēstu. Hilerijs Čerels. bija pavadījis lielāko daļu dienas, ieskaitot arī ēšanai paredzēto laiku, lai uzklausītu, par ko sūdzas viņa draudzes locekļi, kuri neko nekrāja rītdienai, jo tiem nekā nepietika šodienai, un tagad viņš ar labpatiku baudīja galdā uzliktos garšīgos ēdienus. Ja viņš arī zināja, ka jaunā sieviete, kuru viņš bija salaulājis ar Džeriju Korvenu, sarāvusi laulības saites, tad neizrādīja to. Kaut viņi sēdēja līdzās, Hilerijs ne reizi neapvaicājas par Klēras ģimenes dzīvi, bet runāja par vēlēšanām, franču mākslu, meža vilkiem Vipsneidas zooloģiskajā dārzā un par jauno paņēmienu celt skolas ar nobīdāmiem jumtiem, kurus var lietot vai nelietot atkarīgi no laika apstākļiem. Pār viņa iegareno, grumbaino, domīgo un šķelmīgi labsirdīgo seju šad tad pārslīdēja smaids, it kā viņš kaut ko apsvērtu, tomēr viņš neatklāja, ko īsti, tikai palaikam uzmeta skatienu Dinijai, it kā sacīdams: «Par to mēs abi vēl parunāsim.»

Tomēr nekāda runāšana neiznāca, jo viņu pa tālruni izsauca pie mirēja, un viņš pat nepaguva izdzert savu glāzi portvīna. Sieva aizgāja reizē ar viņu.

Abas māsas sāka spēlēt bridžu ar krustmāti un tēvoci un pulksten vienpadsmitos devās pie miera.

—   Šodien pamiera noslēgšanas diena, — Klēra sacīja, ieiedama savā guļamistabā. — Vai tu atceries?

—   Jā.

—   Es todien pulksten vienpadsmitos braucu autobusā un ievēroju, ka daži cilvēki izskatījās tādi savādi. Bet ko tad es pati varēju just? Man bija tikai desmit gadu, kad karš beidzās.

—   Es atceros pamiera dienu tāpēc, ka māte raudāja, — Dinija sacīja. — Tolaik tēvocis Hilerijs dzīvoja Kondafordā. Viņš teica svētrunu: «Arī tie kalpo, kas stāv un gaida.»

—   Kalpo tikai tie, kas par to kaut ko saņem.

—   Daudzi visu savu mūžu sūri grūti strādā un saņem pārāk maz.

—   Jā, tā tas ir.

—   Kāpēc viņi tā dara?

—   Dinij, man dažreiz šķiet, ka tu beigsi savu mūžu, pievērsdamās reliģijai. Ja tu neapprecēsies, tad tā ari notiks.

—   «Ofēlija, ej klosterī!»

—   Nudien, mīlulīt, man gribētos redzēt tevī kaut ko vairāk no īstas Ievas meitas. Tev vajadzētu kļūt mātei.

—   Ja ārsti atradīs iespēju tikt pie bērniem bez visa iepriekšējā.

—   Tu izšķied sevi veltīgi, dārgā. Ja tu pakustinātu tikai mazo pirkstiņu, tad Dornfords mirklī būtu uz ceļiem tavā priekšā. Vai tev viņš nepatīk?

—   Pats simpātiskākais cilvēks, kādu pēdējā laikā esmu redzējusi.

—   «Viņa dzestri noteica, dodamās uz durvju pusi.» Noskūpsti mani.

— Dārgā, — Dinija sacīja, — es ceru, ka viss nokārtosies. Es neaizlūgšu par tevi, kaut arī izskatos pēc mūķenes, bet sapņošu par to, ka tavs kuģis nonāk drošā ostā.

XIV NODAĻA

Krūma otrā sastapšanās ar Anglijas pagātni Drurileinā Dornfordam un viņa pārējiem viesiem bija pirmā, un tā nebija nejaušība, ka biļešu iegādātājs bija sadalījis viņus pāros: Krūms ar Klēru sēdēja desmitās rindas vidū, Dornfords ar Diniju trešās rindas galā.

—   Par ko jūs domājat, mis Čerela?

—   Par to, kā angļu sejas pārmainījušās kopš 1900. gada.

—   Pārmainījušās tikai sasukas. Sejas, kas gleznotas pirms simt vai pusotra simta gadiem, daudz vairāk līdzinās tagadējām.

—   Nokarenas ūsas un šinjoni maina sejas izteiksmi, bet vai vispār kāda izteiksme bija?

—   Jūs taču nedomājat, ka Viktorijas laikmeta cilvēkiem sejas bija neizteiksmīgākas?

—     Varbūt pat izteiksmīgākas par mūsējām, tikai viņi prata to apslēpt; to rāda arī viņu apģērbs — allaž vairāk materiāla, nekā tas nepieciešams: gari svārki, augstas apkakles, kaklauti, turnīras, zābaki ar podziņām.

—     Kājas viņiem izteiksmīgas, bet kakli gan ne.

—     Sieviešu kaklus es jums atdodu ar abām rokām. Bet viņu dzīvokļu iekārta: pušķi, bārkstis un salvetītes uz

mēbelēm, kandelabri, milzu bufetes. Nudien, viņi spēlēja slēpstiņus paši ar savu dvēseli, mister Dornford.

—   Taču šad un tad tā pašķielēja ārā, tāpat kā mazais Edvards pēc izģērbšanās zem savas mātes ēdamgalda Vindzorā.

—   Tas ir vienīgais ievērības cienīgais, ko viņš izdarījis visā savā mūžā.

— Nezinu. Tā pati restaurācija, tikai vieglākā formā. Viņa laikā pavērās kaut kas līdzīgs plašām slūžām …

—   Tātad viņš ir aizbraucis, Klēra?

—   Jā, noteikti aizbraucis. Paskatieties uz Dornfordu! Viņš ir galīgi iemīlējies Dinijā. Man tā gribētos, lai arī viņa aizrautos.

—   Kāpēc gan lai tā nenotiktu?

—   Dārgais jaunekli, Dinija pārdzīvojusi lielu traģēdiju. Manuprāt, viņa vēl nav to aizmirsusi.

—   Es nevienu tā nevēlētos par svainieni kā viņu.

—   Vai jūs to ļoti gribētu?

—   Ak, dievs! Jā! Un kā vēl!

— Ko jūs domājat par Dornfordu, Tonij?

—   Ārkārtīgi patīkams un nemaz neatgādina sausiņu.

—   Ja viņš būtu ārsts, tad droši vien brīnišķīgi izturētos pret slimniekiem. Viņš ir katolis.

—   Vai tas neradīja viņam opozīciju vēlēšanās?

—   Var būt, ka tā būtu noticis, bet viņa sāncensis izrādījās ateists, tāpēc izredzes bija vienādas.

—   Šausmīga nejēdzība tāda politika.

—   Tomēr interesanta.

—   Ja Dornfords uzveica toreiz advokātu kolēģijas sacīkstēs, tad jādomā, viņam ir aknas.

—   Un kā vēl! Man šķiet, viņš ar savu aukstasinību vien spējīgs visu uzveikt. Man viņš ļoti patīk.

—   Oho!

—   Es nebiju domājusi jūs ķircināt, Tonij.

—   Tas ir tikpat kā sēdēt blakus uz kuģa klāja un nedrīkstēt ne pakustēties. Iesim uzsmēķēt.

—   Publika nāk jau atpakaļ. Sagatavojieties, lai varētu izskaidrot man otrā cēliena morāli. Līdz šim es neko tādu nemanīju.

Pagaidiet!…

Dinija dziļi ievilka elpu.

— Tas ir drausmīgi. Es vēl atceros notikumu ar «Titāniku». Briesmīgi, ja padomā, cik daudz kas iet bojā veltīgi!

—   Tur jums taisnība.

—   Iet bojā mūžs, iet bojā mīla.

—   Vai jums arī kaut kas gājis bojā?

—   Jā.

—   Jūs nevēlaties par to runāt?

—   Nē.

—   Es nedomāju, ka jūsu māsas dzīve ies bojā. Viņa ir pārāk vitāla persona.

—   Jā, bet viņas galva ir cilpā.

—   Viņa tiks ārā.

—   Mani moka domas par to, ka viņas dzīve varētu tikt sabojāta. Vai nav kāda likumīga iespēja, mister Dornford, lai tiktu vajā, nenododot lietu tiesā?

—   Ja vīrs dos iemeslu, tad viss atrisināsies vienkārši.

—   Viņš nedos. Viņš kaldina atriebību.

—   Saprotu. Tad diemžēl atliek tikai gaidīt. Šādi gadījumi parasti atrisinās paši no sevis. Katoļiem īstenībā nevajadzētu atzīt šķiršanos. Tomēr, ja jūs uzskatāt, ka iemesli ir nopietni . ..

—   Klērai ir tikai divdesmit četri gadi. Viņa taču nevar nodzīvot viena līdz mūža galam.

—   Un jūs domājat to darīt?

—   Es! Tas ir pavisam kas cits.

—   Jā, jūs esat ļoti atšķirīgas, taču, ja jūsu mūžs paies veltīgi, tad būs vēl ļaunāk. Tāpat kā aizlaist zudumā jauku dienu ziemā ir ļaunāk nekā vasarā.

Priekškars jau ceļas …

Dīvaini, — Klēra murmināja. — Es gan, nedomāju, ka viņu mīlai varētu būt ilgs mūžs. Likās, viņi apēdīs viens otru kā konfekti.

—   Ak, dievs, ja mēs būtu bijuši uz tā kuģa…

—   Jūs esat pārāk jauns, Tonij.

—   Divus gadus vecāks par jums.

— Un tomēr kādus desmit gadus jaunāks.

—   Vai jūs patiešām neticat ilgstošai mīlai, Klēra?

—   Kaislībai — ne. Tā alkst apmierinājuma — un pēc tam kaut vai ūdens plūdi. Tikai tiem abiem uz «Titānika» mīla izbeidzās pārāk ātri. Tik saltā jūrā! Brr!

—   Ļaujiet aplikt jums mēteli.

— Mani šī luga neko sevišķi nesajūsmina, Tonij. Tā urbjas cilvēka sirdī, un man tas nepatīk. — Pirmo reizi man tā, zināms, patika labāk.

— Pateicos!

—   Mani ietekmē tas, ka esmu jums tuvu un tomēr tik tālu. Vislabākās ir kara ainas.

—   Tādu lugu noskatoties, man vairs negribas dzīvot.

—   Tur meklējama lugas ironija.

—   Šķiet, ka varonis izzobo pats sevi. Tas man uzdzen tirpuļus. Par daudz atgādina mūsdienu cilvēkus.

—   Labāk būtu gājuši uz kino, tur es varētu turēt jūsu roku savējā.

—   Dornfords lūkojas uz Diniju tā, it kā viņa būtu nākotnes madonna, bet viņš gribētu pārvērst viņu par pagātnes madonnu.

—   Tā laikam gan ir.

—   Viņam patiešām pievilcīga seja. Interesanti, ko viņš domā par šīm kara ainām. «Urā! Karogs mastā!»

Dinija sēdēja aizvērtām acīm, skaidri sajuzdama asaru valgumu uz vaigiem.

—   Šī sieviete nekad tā nebūtu rīkojusies, — viņa aizsmakusi sacīja, — nekad nebūtu vēcinājusi karogu un saukusi «Urā!». Nekad! Viņa varbūt iejauktos pūlī, bet tā — nekad!

—   Nu, tas ir scēnisks efekts. Žēl! Taču noteikti labs cēliens, patiesi labs.

—   Un šīs nabaga izkrāsojušās dziedātājas, kas kļūst aizvien nelaimīgākas, aizvien vairāk krāsojas, un «Tiperērija», ko viņi svilpo! Karš taču ir kaut kas šausmīgs!

—   Cilvēks nonāk zināmā ekstāzē.

—   Vai šī sajūta velkas ilgi?

—   Jā gan. Vai jums tas šķiet atbaidoši?

—   Es neņemos spriest par to, kā cilvēkiem jājūtas karā. Dzirdēju, ka brālis arī izteicās tamlīdzīgi kā jūs.

—   To, protams, nevar saukt par «cīņas alkām», — es neesmu kareivīgas dabas. Izteiciens, ka karš ir vislielākais pārdzīvojums cilvēka mūžā, ir jau kļuvis šablonisks.

—   Vai jūs vēl tagad jūtat, ka šis izteiciens ir patiess?

—  Līdz šim jutu, bet tagad… Es gribu jums ko pateikt, kamēr ir izdevība. Es mīlu jūs, Dinij. Es neko nezinu par jums, un jūs neko nezināt par mani. Tam nav nekādas nozīmes. Es iemīlēju jūs ar pirmo acu uzmetienu, un manas jūtas kļūst aizvien dziļākas. Es negaidu no jums nekādu atbildi, tikai atcerieties mani šad un tad …

Klēra paraustīja plecus.

— Vai cilvēki tiešām tā uzvedās pamiera laikā, Tonij? Vai cilvēki…

—   Ko?

—   Vai cilvēki tā uzvedās?

—   Es nezinu.

—   Kur jūs bijāt tolaik?

—   Velingtonā, nule kā iestājies. Mans tēvs krita frontē.

—   O, tas varēja notikt arī ar manējo un ar brāli. Bet vienalga! Dinija stāstīja, ka māte esot raudājusi pamiera noslēgšanas dienā.

— Jādomā, ka manējā darīja to pašu.

— Visvairāk man patika aina starp dēlu un meiteni. Bet visumā luga pārāk satrauc. Pavadiet mani ārā, es gribu cigareti. Nē, labāk neiesim. Vienmēr var sastapt kādu paziņu.

— Sasodīts!

Tas, ka es te ierados kopā ar jums, ir pats lielākais, ko varu atļauties. Es svinīgi apsolījos veselu gadu nedot nekāda iemesla pārmetumiem. Nu, esiet jautrāks! Mēs redzēsimies bieži..,

«Diženums, gods un miers,» — Dinija murmināja pieceldamās, — un pats svarīgākais ir gods.

— Un arī visgrūtāk iegūstamais.

— Meitene, kas dzied naktsklubā, un debesis reklāmu ugunīs! Pateicos jums no sirds, mister Dornford. Šo lugu es tik drīz neaizmirsīšu.

— Un to, ko es jums sacīju?

— Tas bija ļoti jauki no jums, bet aloja zied tikai reizi simts gados.

—   Es varu gaidīt. Man tas bija brīnišķīgs vakars.

—   Kur tie divi palikuši?

—   Mēs viņus sastapsim holā.

— Kā jums šķiet, vai Anglijai vispār kādreiz bijis diženums, gods un miers?

— Nē.

— Bet «tālu aiz pilsētas mūriem zaļš pakalns paceļas». Šis mētelis man jau trešo gadu.

— Tas ir brīnišķīgs!

— Manuprāt, vairums cilvēku tagad dosies uz naktsklubiem.

— Pat ne pieci procenti.

— Man tagad gribētos dziļi ieelpot dzimto gaisu un lūkoties zvaigznēs.

Klēra aizgrieza galvu.

—   Tonij, tā nedrīkst!

—   Kā tad?

—   Mēs jau tā pavadījām kopa visu vakaru.

—   Ja es drīkstētu pavadīt jūs uz mājām!

— To nevar, dārgais. Paspiediet manu mazo pirkstiņu un saņemieties.

— Klēra!

— Skat, viņi jau mums priekšā — pazūdiet! Iedzeriet klubā kārtīgu malku vīna un sapņojiet par zirgiem. Nu! Vai tas bija pietiekami cieši? Ar labu nakti, dārgais Tonij!

— Ak dievs! Ar labu nakti!

XV NODAĻA

Laiku mēdz salīdzināt ar straumi, bet tomēr ir starpība — laikam neviens ^netiek pāri, tas plūst pelēks un plašs kā pasaule, bez braslam un tiltiem, un, kaut gan pēc filozofu domām tas varot plūst uz priekšu un atpakaļ, kalendārs tam seko tikai vienā virzienā.

Novembris ir pagājis, pienāk decembris, bet decembrim nekad nesekos novembris. Atskaitot dažas aukstas dienas, laiks pieturējās silts. Bezdarbs samazinājās, tirdzniecības pasīvā bilance pastiprinājās, uz vienu nošautu zaķi septiņiem laimējās aizbēgt, avīzes plivinājās vien aiz vētras ūdens glāzē, krietna daļa ienākuma nodokļu bija nomaksāta, vēl lielāka daļa nenomaksāta, jautājums, kāpēc labklājība aizgājusi garu ceļu, joprojām nodarbināja visu prātus; mārciņa te cēlās, te krita. Vārdu sakot, laiks plūda uz priekšu, bet cilvēku eksistences mīkla aizvien vēl palika neatrisināta.

Kondafordā bija atmests maizes ceptuves plāns. Katru ietaupīto peniju vajadzēja ieguldīt cūkās, mājputnos un kartupeļos. Sers Lorenss un Maikls bija stipri aizrāvušies ar savu CPK plānu un ietekmēja arī Diniju. Viņa un ģenerālis diendienā gatavojās uz zelta gadsimtu, kam jāiestājas pēc plāna realizēšanas. Justeiss Dornfords bija uzņēmies aizstāvēt to parlamentā. Bija savākti skaitļi pierādījumam, ka pēc desmit gadiem Anglija ietaupīs uz importu simts miljonu gadā, samazinājusi minēto triju ievedumu apmērus, pie tam dzīves dārdzība nebūt nepacelsies. Mazliet organizatoriska darba, nelielas pārmaiņas angļu raksturā, krietni krājumi kviešu kliju, un viss būs nokārtots. Tikmēr ģenerālis aizņēmās kādu summiņu dzīvības apdrošināšanai un maksāja nodokļus.

Jaunais parlamenta loceklis, apbraukājot vēlēšanu apgabalu, pavadīja ziemsvētkus Kondafordā, runādams gandrīz vienīgi par cūkām, jo instinkts viņam sacīja, ka pagaidām tas ir drošākais ceļš uz Dinijas sirdi. Arī Klēra pavadīja ziemsvētkus pie vecākiem. Ko viņa darīja no sekretāres darba brīvajos brīžos, tas palika noslēpums. No Džerija Korvena nebija nekādu ziņu, bet pēc avīzēm varēja spriest, ka viņš atrodas Ceilonā. Starplaikā starp ziemsvētkiem un Jaungadu vecā nama apdzīvojamā daļa bija ļaužu pilna: Hilerijs ar sievu un meitu Moniku, Adriāns un Diāna ar Šeilu un Ronaldu, kas nu bija atveseļojušies no masalām, — gadiem ilgi tāds ģimenes locekļu bars nebija te pulcējies. Pat sers Laionels un lēdija Elisona ieradās uz pusdienām vecgada vakarā. Šāda cienījamo radinieku sanāksme lika nojaust, ka 1932. gads būs visai nozīmīgs. Dinija tikko turējās uz kājām. Viņa gan par to neko nerunāja, taču šķita, ka pagātne viņu vairs tā netur savā varā. Dinija tik lielā mērā bija visas sabiedrības dvēsele, ka šķita, viņa nemaz nedzīvo pati sev. Dornfords domīgi vēroja viņu. Kas slēpās aiz šīs nenogurdināmās jautrās pašaizliedzības? Viņš pat riskēja aprunāties ar Adriānu, kurš likās esam Dinijas uzticības persona.

—   Liekas, visa māja balstās uz jūsu māsasmeitu, mister Čerel.

—   Tā tas ir. Dinija ir tīrais brīnums.

—   Vai viņa kādreiz domā arī par sevi?

Adriāns pašķielēja uz runātāju. Melnūksnējā, vājā seja ar tumšajiem matiem un brūnajām acīm bija simpātiska; Dornfords likās iejūtīgāks, nekā tas parasts juristiem un politiķiem. Taču, līdzko runa bija par Diniju, Adriāns jutās viņas sargsuņa lomā un piesardzīgi atbildēja:

—   Kāpēc tad ne, domā ar mēru, lai arī ne pārāk daudz.

—   Man dažkārt šķiet, ka viņa pārdzīvojusi kaut ko smagu.

Adriāns paraustīja plecus.

—   Viņai divdesmit septiņi gadi.

—   Vai jūs tomēr nepateiktu man, kas tur bijis? Tā nav ziņkāre. Es esmu — nu, es esmu viņā iemīlējies un ārkārtīgi baidos aiz nezināšanas nodarīt viņai pāri.

Adriāns ievilka garu dūmu no guldzošās pīpes.

—   Ja jūs runājat pilnīgi nopietni …

—   Absolūti nopietni.

—   Tas var aiztaupīt viņai vienu otru sāpīgu mirkli. Aizpērn viņa bija stipri iemīlējusies kādā cilvēkā, bet mīla beidzās traģiski.

—   Nāve?

—   Nē. Es nevaru jums visu izstāstīt, bet šis cilvēks bija izdarījis kaut ko tādu, kas viņu nostādīja ārpus sabiedrības — vismaz viņš pats bija tā iedomājies; viņš atsauca saderināšanos, lai nekompromitētu Diniju, un aizceļoja uz Tālajiem Austrumiem. Ar to viss izbeidzās. Dinija nekad par to nav runājusi, bet baidos, ka viņa to nekad neaizmirsīs.

—   Saprotu. Ļoti pateicos. Jūs man izdarījāt lielu pakalpojumu.

—   Piedodiet, ja tas jūs sāpināja, — Adriāns nomurmināja, — bet varbūt labāk, ja cilvēkam acis vaļā.

—   Daudz labāk.

Atjaunodams pīpes melodiju, Adriāns meta slepenus skatienus uz kluso kaimiņu. Noliektajā sejā nebija skumju vai sarūgtinājuma, tās īpašnieks šķita dziļi aizņemts ar domām par nākotni. «No visiem, ko pazīstu,» Adriāns prātoja, «šis būtu visvairāk piemērots Dinijai — smalkjūtīgs, nosvērts un drosmīgs. Bet dzīve ir tik sasodīti pretrunīga!»

— Dinija ir pilnīgs pretstats savai māsai, — Adriāns atsāka sarunu.

Dornfords pasmaidīja.

—   Senlaicīgums un modernisms.

—   Klēra ir tomēr glīta.

—   O jā, viņai daudz vērtīgu īpašību.

—   Un abām ir izturība. Kā Klēra tiek galā ar darbu?

—   Ļoti labi, viņai ātra uztvere, teicama atmiņa un daudz lietišķuma.

—   Žēl, ka viņa nonākusi tādā stāvoklī. Es nezinu, kāpēc viņu kopdzīve izjukusi, un nesaprotu arī, ko te varētu līdzēt.

— Es nekad neesmu sastapies ar Korvenu.

— Sastapties ar viņu ir tīri patīkami, bet viņā ir kaut kas nežēlīgs, ja labi ieskatās.

—   Dinija sacīja, ka viņš esot atriebīgs.

—   Adriāns piekrītoši pamāja.

— Es arī tā domāju. Un tā ir nepatīkama rakstura īpašība, ja cilvēki spiesti šķirties. Bet es ceru, ka tiktāl nenonāks, — šķiršanās ir tomēr kaut kas netīrs, un bieži vien jācieš tam, kas vismazāk vainīgs. Es nevaru atcerēties, ka mūsu ģimenē kāds būtu šķīries.

— Manējā ari ne, bet mēs esam katoļi.

— Kā jums ar jūsu jurista pieredzi šķiet, vai angļu morāle pagrimst?

—   Nē. Es teiktu, ka tā ceļas.

—   Bet prasības taču ir kļuvušas mazākas?

—   Ļaudis kļuvuši krietnāki, un tas nav viens un tas pats.

—   Katrā gadījumā jūs, advokāti un tiesneši, esat izcili tikumīgi cilvēki, — Adriāns sacīja.

—   Nu, nu! Pēc kā jūs tā spriežat?

—   Pēc avīzēm.

Dornfords sāka smieties.

— Nu labi, — Adriāns teica pieceldamies, — iesim izspēlēt kādu partiju biljarda …

Pirmdienā pēc Jaungada viesi aizbrauca. Pēcpusdienā Dinija bija atlaidusies gultā un iemigusi. Krēsla pamazām sabiezēja, un tumsa piepildīja telpu. Dinija sapņoja, ka stāv upmalā. Vilfrīds turēja viņu aiz rokas, rādīja uz pretējo krastu un atkārtoja: «Vēl vienai upei jātiek pāri, vēl vienai upei!» Rokrokā viņi nokāpa lejā no krasta. Ūdenī viss satumsa. Dinija vairs nejuta Vilfrīda roku un šausmās iekliedzās. Zem kājām vairs nebija pamata, straume nesa viņu projām, viņa veltīgi pūlējās pie kaut kā pietverties, un Vilfrīda balss skanēja aizvien tālāk. «Vēl vienai upei pāri, vēl vienai upei» — balss izgaisa tālumā kā nopūta. Dinija uzmodās, satraukta līdz nemaņai. Pa logu viņā vērās tumšas debesis, gobas galotne šķita mēžam projām zvaigznes, nebija ne skaņu, ne smaržu, ne krāsu. Dinija gulēja nekustēdamās, dziļi vilkdama elpu, lai uzveiktu bailes. Sen kopš viņa nebija jutusi Vilfrīdu tik tuvu, nebija tik sāpīgi noģiedusi savu zaudējumu.

Viņa piecēlās, nomazgāja seju aukstā ūdenī, nostājās pie loga un vērās zvaigžņu piebārstītajā tumsā, vēl trīcēdama aiz sapnī pārciestajām skaudrajām sāpēm. «Vēl vienai upei pāri …»

Kāds pieklaudzināja pie durvīm.

— Jā?

— Es vecās misis Pārdijas dēļ, mis Dinij. Runā, ka viņa mirstot. Doktors tur ir, bet..,

—   Betija! Vai māte zina?

—   Jā, mis, viņa grasās iet.

—   Nē, es iešu! Aizturiet viņu, Anij!

— Jā, mis. Viņai trieka — kopēja atsūtījusi ziņu, ka neko vairs nevarot līdzēt. Vai lai uzgriežu uguni, mis?

— Jā, uzgrieziet gan.

Paldies dievam, beidzot viņi bija varējuši ievilkt elektrību!

— Piepildiet šo mazo blašķīti ar brendiju un nolieciet holā manus gumijas zābakus. Pēc pāris minūtēm es būšu lejā.

— Jā, mis.

Uzvilkusi svīteri un adītu cepurīti, viņa paķēra kurmjādas kažociņu un noskrēja lejā, uz mirkli apstādamās pie mātes istabas durvīm, lai pateiktu, ka aiziet. Holā viņa uzvilka gumijas botes, paņēma blašķi ar brendiju un izgāja ārā. Nakts bija tik tumša, ka jātaustās, bet janvāra mēnesim diezgan silta. Zeme bija apledojusi, un, tā kā Dinijai nebija luktura, tad aizritēja gandrīz stundas ceturksnis, kamēr viņa nogāja pusjūdzi. Doktora mašīna ar degošām ugunīm stāvēja pagalmā. Dinija iegāja kotedžas priekštelpā. Uguns liesmoja pavardā, svece dega, taču mājīgā telpa, kur parasti drūzmējās ļaudis, bija tukša, tikai ciglis tupēja prāvajā krātiņā. Dinija pavēra plānās durtiņas, aiz kurām atradās kāpnes, un devās augšup. Klusiņām pagrūdusi izčākstējušās augšstāva durvis, viņa ieskatījās iekšā. Iepretim uz palodzes bija nolikta aizdegta lampa, un zemo istabu ar ieplakušajiem griestiem pildīja puskrēsla. Pie divvietīgās gultas stāvēja ārsts un ciemata slimo kopēja, čukstus sarunādamies. Kaktā pie loga Dinija pamanīja sakņupušu mirējas veco vīru: rokas uz ceļiem, sīkā sejiņa ar ķiršu sarkanajiem vaidziņiem trīcēja un raustījās. Mājiņas vecā saimniece gulēja savilkusies gultā; seja izskatījās kā no vaska, un Dinijai šķita, ka visas grumbas tanī izlīdzinājušās. Tikko jaušama saraustīta elpa plūda pār lūpām. Acis bija pusviru, bet droši vien tās neko vairs neredzēja.

Ārsts pienāca pie durvīm.

— Iemidzināta, — viņš sacīja. — Nedomāju, ka viņa atgūs samaņu. Viņai, nabadzītei, tā arī labāk. Ja viņa pamodīsies, kopēja iedos vēl vienu devu. Vairāk neko nevar līdzēt, mēs tikai varam atvieglot pēdējos mirkļus.

—   Es palikšu te, — Dinija teica.

—   Ārsts satvēra viņas roku.

—   Tā ir viegla nāve. Neskumstiet, dārgā.

—   Nabaga vecais Bendžijs! — Dinija nočukstēja. Ārsts paspieda viņai roku un kāpa lejup.

Dinija ienāca istabā; gaiss bija saspiests, un viņa pameta durvis vaļā.

— Es pasēdēšu pie viņas, ja jums vajag kaut kur iet. Kopēja pamāja. Viņai bija glītas, tumšzilas drēbes

un aube, viņa izskatījās gandrīz necilvēcīgi vienaldzīga, tikai piere bija mazlietiņ saraukta. Viņa mirkli pastāvēja Dinijai blakus, lūkodamās vecās sievietes vaskainajā sejā.

— Tādu nav daudz kā viņa, — kopēja pēkšņi nočukstēja. — Es aiziešu pēc dažām mantām, kas man vajadzīgas, un pēc pusstundas būšu atpakaļ. Sēdiet, mis Čerela, citādi piekusīsiet.

Kad viņa bija aizgājusi, Dinija tuvojās vecajam vīram kaktā.

— Bendžij!

Apaļā galva salīgojās, vecītis saberzēja klēpī saliktās rokas. Mierinājuma vārdi nenāca Dinijai pār lūpām. Viņa noglāstīja Bendžijam plecu, atgriezās pie gultas un piebīdīja cieto koka krēslu. Tad viņa atsēdās, klusu vērodama vecās Betijas lūpas, no kurām plūda vārgi, saraustīti elpas vilcieni. Dinijai šķita, ka reizē ar šo sievieti mirst vesels sens laikmets. Ciematā droši vien vēl daudz tikpat vecu ļaužu, bet tie nav līdzīgi vecajai Betijai, tiem trūkst viņas saprāta un stingrās dzīves kārtības, viņas pieķeršanās bībelei un saviem kungiem, viņas lepnuma, ka viņai astoņdesmit trīs gadu vecumā visi zobi veseli, lai gan tiem sen vajadzēja izkrist, viņas taisnprātības, viņas izturēšanās pret veco vīru, it kā tas būtu viņas grūti audzināmais dēls. Nabaga Bendžijs — viņš nekādā ziņā nebija līdzvērtīgs sievai, un grūti iedomāties, ko viņš viens iesāks. Varbūt viņš atradīs pajumti pie kādas no savām mazmeitām. Šis vecais pāris bija uzaudzinājis septiņus bērnus tais laimīgajos laikos, kad par vienu šiliņu dabūja to, par ko tagad jāmaksā trīs; ciemats ir pilns ar viņu pēcnācējiem, bet vai viņi cietīs pie saviem laikmetīgākajiem pavardiem veco Bendžiju, kam joprojām patīk gan kurnēt, gan tiepties, gan iemest kādu glāzīti? Nu, gan jau kāds kaktiņš viņam atradīsies. Viens viņš nevar šeit palikt. Divas vecuma pensijas diviem cilvēkiem nebūt nav tas, kas viena pensija vienam.

«Kā es vēlētos, lai man būtu nauda!» Dinija nodomāja.

Droši vien Bendžijs negribēs paturēt cigli. Viņa paņems to, izlaidīs no krātiņa vecajā oranžērijā, kamēr tas atsāks lietot spārnus, un tad palaidīs brīvībā.

Vecītis krēslainajā kaktā nokrekšķinājās. Dinija satrūkās un paliecās uz priekšu. Iegrimusi domās, viņa nebija pamanījusi, kad apklusuši vārgie elpas vilcieni. Vecās sievietes bālās lūpas bija gandrīz vai sakniebtas, grumbainie plaksti teju pat aizvērušies pār neredzošajām acīm. Vairākas minūtes Dinija sēdēja vērodama un klausīdamās, tad piegāja tuvāk un noliecās pār gulētāju.

Mirusi? Kā par atbildi plaksti noraustījās, viegls, netverams smaids pavīdēja lūpās, tad pēkšņi viss sastinga, it kā būtu izdzēsta liesmiņa. Dinija aizturēja elpu. Tas bija pirmais cilvēks, ko viņa redzēja nomirstam. Viņas skatiens, kā piekalts pie vecās sievietes vaskainās sejas, redzēja, kā tanī pamazām izpaudās atraisīšanās no visa, kā tā sastinga tai mēmajā cienībā, kas atšķir nāvi no dzīvības. Dinija ar pirkstiem nogludināja mirušās plakstus.

Nāve! Lai gan tās izkapts cirtiens bija kluss un nemanāms, tā tomēr bija nāve! Senās universālās zāles, mūsu visu liktenis! Šai gultā, kur vecīte bija gulējusi piecdesmit gadus apakš zemajiem, noslīgušajiem griestiem, viņas cēlā dvēsele bija šķīrusies no dzīves. Viņai nebija ne tā, ko sauc par «izcelšanos», ne stāvokļa, ne bagātības, ne varas, itin nekā. Viņa bija dzemdējusi bērnus, auklējusi, barojusi, mazgājusi un apšuvusi tos, vārījusi tiem ēst un kopusi māju, maz ēdusi, visu mūžu pavadījusi vienā vietā, izcietusi ne mazumu sāpju, nekad nezinājusi, kas ir pārticība, bet savu muguru vienmēr turējusi taisnu, staigājusi taisnus ceļus, rādījusi mierīgu vaigu un laipni izturējusies pret visiem. Ja viņa nebija «dižciltīga sieviete», kas tad varēja tā saukties?

Dinija stāvēja, noliekusi galvu, izjuzdama dziļu godbijību.

Vecais Bendžijs krēslainajā kaktā atkal nokrekšķinājās. Dinija atģidās un, nespēdama apvaldīt trīsas, piegāja pie viņa.

— Ejiet paskatieties uz viņu, Bendžij, viņa ir aizmigusi.

Viņa satvēra vecīša elkoni, lai palīdzētu viņam noturēties uz stīvajām kājām. Izslējies visā augumā, viņš tikko sniedzās Dinijai līdz plecam, šis mazais, izkaltušais vīriņš. Neatlaizdama viņa elkoni, Dinija vadīja viņu pāri istabai.

Viņi abi noskatījās, kā mirušās piere un vaigi atplauka nāves savdabīgajā skaistumā. Vecīša ģīmītis pietvīka sarkans, viņš uzmeta lūpas kā bērns, kam atņemta lelle, un pikti nočērkstēja:

—   Ek! Vai t' viņa guļ? Viņa tak mirusi. Viņa nekad vairs neteiks ne vārdiņa. Re, nu! Vai tad tā vairs ir viņa? Kur tā kopēja? Vai tad slimu cilvēku drīkst pamest vienu?

—   Tss, Bendžij!

— Viņa tak ir mirusi! Ko t' nu es darīšu?

Viņš pagrieza pret Diniju grumbaino, savītušam ābolam līdzīgo ģīmīti, un viņai uzplūda sviedru, tabakas, ieskābuša ēdiena skāņā dvaka — nelaimes dvaka.

—   Es te nevaru palikt, — viņš teica, — kad māte tā guļ. Tas nav pareizi.

—   Labi, ejiet lejā un uzsmēķējiet, un, kad atgriežas kopēja, pasakiet viņai.

— Pateikt viņai … Es pateikšu arī: kā tu varēji viņu tā pamest! Ak, dievs! Ak, dievs! Ak, dievs!

Uzlikusi roku uz viņa pleca, Dinija pavadīja veco līdz kāpnēm un noskatījās, kā viņš klupdams, taustīdamies un gauzdamies čāpo lejup. Tad viņa atgriezās pie gultas. Mierpilnā seja slēpa sevī kaut ko neatvairāmi pievilcīgu. Ar katru mirkli tā kļuva aizvien nozīmīgāka. Dinijai tā šķita gandrīz vai triumfējoša, gausi un svētlaimīgi atbrīvodamās no vecuma un ciešanu nastas; mirušās būtība īsajā starplaikā starp moku pārpilno dzīvi un izlīdzinošo nāvi likās atlejamies kā formā, «Īsts zelts!» Šādus vārdus vajadzētu izcirst vienkāršajā kapa akmenī, ko viņai uzliks. Lai kur viņa būtu un pat ja nebūtu vairs nekur, tas nav svarīgi, — savu pienākumu viņa ir izpildījusi. Betija!

Dinija vēl aizvien stāvēja, vērdamās nelaiķes sejā, kad ieradās kopēja.

XVI NODAĻA

Kopš vīra aizceļošanas Klēra pastāvīgi sastapās ar Krūmu, bet vienmēr turēja jaunekli zināmā atstatumā. Mīla bija padarījusi Toniju nesabiedrisku, parādīties viņa pavadībā ļaudīs nebija prātīgi, tāpēc Klēra neiepazīstināja viņu ar saviem draugiem; viņi sastapās lētos restorānos, apmeklēja kino vai pastaigājās. Klēra neaicināja Toniju savā dzīvoklī, un viņš arī nelūdza to. Viņa uzvedība tomēr bija priekšzīmīga, tikai šad tad viņam uznāca sasprindzināta, sāpīga klusuma brīži, kad Klērai tā vien niezēja rokas sapurināt viņu. Šķita, ka viņš vairākkārt apmeklējis Džeka Maskema zirgu fermu un stundām ilgi lasa grāmatas, kur apcerēts, vai Eklipses pārākumu izraisījis turku Listers vai arābu Dārlejs un kādā veidā ieteicams uzlabot Blekloka asinis ar Sentsimona un Spekulumas starpniecību.

Atgriezusies pēc Jaungada no Kondafordas, Klēra veselas piecas dienas nesaņēma no Tonija nekādas ziņas un tāpēc sāka aizvien biežāk domāt par viņu.

«Dārgais Tonij!» viņa aizrakstīja uz kluba adresi. «Kur Jūs esat, un kas ar Jums notiek? Vēlu laimīgu Jaungadu! Vienmēr Jūsu Klēra.»

Uz atbildi bija jāgaida veselas trīs dienas, un šai starplaikā viņa vispirms jutās aizvainota, tad sāka raizēties un beidzot pat nobijās. Vēstulei bija Beblokaitas viesnīcas zīmogs.

«Dārgā Klēra!

Es biju tik laimīgs, saņemdams Jūsu vēstuli, jo biju nolēmis nerakstīt Jums, iekams Jūs pati nedosiet kādu ziņu. Man ārkārtīgi negribas Jūs apgrūtināt, bet dažreiz neesmu skaidrībā, vai tikai tas nav jau noticis. Esmu labā omā, cik vispār tas iespējams cilvēkam, kas nav Jūs tik ilgi redzējis; es uzraugu steliņu sagatavošanu ķēvēm. Tie būs pirmklasīgi. Grūtības radīsies ar aklimatizāciju; liekas gan, ka klimats te maigs, un ganības izskatās uz goda. Šis pasaules nostūris ir diezgan skaists, it īpaši upe. Paldies dievam, uzturs te lēts, un es varu neierobežotu laiku pārtikt no olām un šķiņķa. Džeks Maskems bija tik laipns, ka sāka maksāt man algu ar Jaungadu, tāpēc es domāju ieguldīt savas atlikušās sešdesmit mārciņas Stepiltona vecajā divvietīgajā mašīnā. Viņš pats aizbrauca atpakaļ uz Indiju. Ja es dzīvoju šeit, tad man ārkārtīgi svarīgi iegūt mašīnu, lai varētu šad tad redzēt Jūs, jo citādi nav vērts dzīvot. Ceru, ka jauki pavadījāt laiku Kondafordā. Vai Jūs zināt, ka neesmu Jūs redzējis veselas sešpadsmit dienas un mirstu vai nost aiz ilgām? Būšu Londonā sestdienas vakarā. Kur varu Jūs satikt?

Jums mūžam uzticīgais Tonijs.»

Klēra izlasīja vēstuli, sēdēdama uz kušetes savā istabā; atplēsdama to, viņa rauca pieri, pabeigusi lasīt, smaidīja.

Nabaga mīļais Tonijs! Paķērusi telegrammas veidlapu, viņa rakstīja: «Ierodieties uz tēju Meltonmjūzā. — K.» — un nosūtīja to pa ceļam, iedama uz Templu.

Divu jaunu cilvēku sastapšanās nozīmīgums atkarīgs no tā, cik svarīgi ir citiem cilvēkiem, lai viņi nesastaptos. Tonijs Krūms tuvojās Meltonmjūzai, domādams tikai par Klēru, un tāpēc nemaz nepamanīja pazemu vīru ar raga brillēm, melniem zābakiem un vīnkrāsas kaklasaiti, kurš izskatījās pēc kāda zinātniskas biedrības sekretāra. Šis indivīds neuzmācīgi un neuzkrītoši pavadīja viņu no Beblokhaitas līdz Padingtonas stacijai, no stacijas līdz klubam, no kluba līdz Meltonmjūzas stūrim; viņš noskatījās, kā Tonijs iegriežas namā Nr. 2, kaut ko atzīmēja kabatas grāmatiņā un ar vakara avīzi rokā gaidīja jaunekli iznākam no turienes. Viņš nelasīja avīzi, bet aizkustinošā cītībā vēroja zilganzaļās namdurvis, gatavs ik mirkli sakļauties kā lietussargs un nozust kādā pavārtē. Un, kamēr viņš gaidīja (kas bija viņa parastā nodarbošanās) ,viņš, tāpat kā visi pilsoņi, domāja par dzīves dārdzību, par tasi tējas, ko labprāt izdzertu, par savu meitiņu un viņas ārzemju marku kolekciju un par to, vai viņam tagad vajadzēs maksāt ienākumu nodokli. Viņa iztēle kavējās arī pie kairinoši apaļīgās jaunās pārdevējas tabakas veikalā, kur viņš mēdza pirkt savus «papirausus».

Viņu sauca par Čeinu, un viņš pelnīja iztiku ar savām izcilajām spējām iegaumēt cilvēku sejas, ar neizsmeļamo pacietību, rūpīgajiem ierakstiem piezīmju grāmatiņā, ar prasmi palikt nemanāms un ar izdevīgo līdzību zinātnisku biedrību sekretāriem. Viņš strādāja Poltida aģentūrā, kura eksistēja, pateicoties tam, ka prata uzzināt par cilvēkiem vairāk, nekā tiem nāca par labu. Saņēmis instrukcijas todien, kad Klēra atgriezās Londonā, viņš jau piecas dienas skaitījās «darbā», par ko zināja tikai darba devējs un viņš pats. Grāmatas, kuras viņš mēdza lasīt, apgalvoja, ka šāda citu personu izspiegošana ir šīs zemes iedzīvotāju galvenā nodarbošanās, un viņam nekad neienāca prātā kritiski aplūkot savu profesiju, kuru viņš piekopa jau septiņpadsmit gadu. Viņš pat lepojās ar savu darbu un uzskatīja sevi par spējīgu «špiku». Kaut gan viņam aizvien pastiprinājās bronhīts, jo bieži gadījās stāvēt caurvējā, viņš pat nevarēja iedomāties citu laika pavadīšanu vai vispār citu paņēmienu pelnīt iztiku. Krūma adresi viņš bija uzzinājis ar vienkārša trika palīdzību, proti, nostājoties Klērai aiz muguras, kad viņa nodeva telegrammu pastā. Viņš tomēr nepaspēja izlasīt tekstu, tāpēc nobrauca uz Beblokhaitu, un tad viņam nebija vairs nekādu grūtību. Mainīdams laiku pa laikam stāvokli, viņš, krēslai metoties, pielavījās pie paša nama. Pussešos zilganzaļās durvis atdarījās un abi jaunie cilvēki iznāca ārā. Viņi gāja kājām, un misters Čeins sekoja. Abi soļoja ātri, un misters Čeins, ievingrinājies svešu soļu ritma uztverē, ieturēja to pašu tempu. Drīz vien viņš noprata, ka, jaunieši dodas turp, kurp viņš jau divas reizes bija pavadījis lēdiju Korvenu, — uz Templu. Tas viņu noskaņoja omulīgi, jo pieauga cerības uz tasi tējas. Šad tad pašķielēdams gar gājēju mugurām, pietiekami platām, lai aiz tām varētu paslēpties, viņš novēroja, kā abi iegāja Midltemplleinā un izšķīrās pie Hārkourtbildingsas. Atzīmējis, ka lēdija Korvena ieiet iekšā un jauneklis sāk lēni pastaigāties starp ēku un krastmalu, viņš ieskatījās pulkstenī, aizmetās atpakaļ uz Strendu, ieskrēja bufetē, teikdams: — Lūdzu, mis, tasi tējas un smalkmaizīti. — Gaidīdams pasūtījumu, viņš izdarīja sīkākus ierakstus kabatas grāmatiņā. Tad, pūzdams uz tēju, dzēra to no apakštasītes, apēda pusi smalkmaizītes, noslēpa otru pusi saujā, samaksāja un izgāja uz ielas. Viņš paguva apēst atlikušo maizītes gabalu, kamēr pienāca pie Templa ieejas. Jauneklis joprojām turpināja gauso pastaigu. Misters Čeins nogaidīja, kamēr Tonijs uzgriež muguru, tad, tēlodams nokavējušos ierēdni, iedrāzās Templa iekšējā pagalmā garām Hārkourtbildingsas ieejai. Tur pie portāla viņš pētīja plāksni ar uzvārdiem, kamēr Klēra iznāca ārā. Krūms viņu sagaidīja, abi devās Strenda virzienā un misters Čeins tāpat. Kad viņi nopirka kinobiļetes, viņš izdarīja to pašu un apsēdās jauniešiem aiz muguras. Viņš bija paradis izsekot cilvēkus, kuri mēģināja izvairīties no izsekotāja, tāpēc bija mazliet pārsteigts un izjuta tādu kā nicīgu līdzjūtību pret šiem pārāk naivajiem ļautiņiem. Tie viņam likās «īsti zīdaiņi». Čeins nevarēja saskatīt, vai viņu kājas saskaras, un nogāja garām, lai ievērotu viņu roku stāvokli. Tas likās apmierinošs, un viņš ieņēma tukšu vietu tuvāk izejai. Būdams pārliecināts, ka dažas stundas būs miers, viņš ērti ierīkojās, lai smēķētu, baudītu siltumu un filmu. Tā stāstīja par ceļojumiem un medībām Āfrikā, un abi galvenie filmas varoņi pastāvīgi nonāca bīstamās situācijās, kuras neapšaubāmi bija vēl bīstamākas tam, kas uzņēma šīs ainas. Čeins klausījās viņu vīrišķīgajās amerikāņu balsīs, kad viņi sauca viens otram: — Oho, viņš bruks mums tūliņ virsū! — un ik mirkli apzinājās, ka abi izsekojamie, arī klausās to pašu. «Palaikam mēs visi jūtamies jauni,» viņš domāja, iztēlē atkal un atkal kavēdamies pie jaunās pārdevējas tabakas veikalā. Pārītis likās sēžam tik stabili, ka viņš nolēma izmantot izdevību un uz brītiņu pamest zāli. Tik labs mirklis diezin vai tik drīz pagadīsies. Pēc viņa domām, viens no galvenajiem detektīvromānu trūkumiem (jo viņš pazina tikai šo literatūru) bija tas, ka autori rādīja «špikus» kā bezmiesīgus garus, kuri nodevās savam darbam dienām un naktīm, tā sakot, nenolaizdami acu no vērojamā objekta. Dzīvē tas nebūt tā nebija. Viņš atnāca atpakaļ un apsēdās gandrīz aiz jaunā pāra muguras tieši pirms gaismas nodzišanas. Tūliņ parādīsies viena no viņa iecienītajām kinozvaigznēm, un, būdams pārliecināts, ka zvaigzne būs redzama tādās situācijās, kas pārpilnām atklās viņas daiļumus, misters Čeins ielika mutē piparmētru konfekti un nopūzdamies atlaidās pret krēsla atzveltni. Sen viņam nebija pagadījusies tik jauka novērošana. Šai gadalaikā reti iznāk sēdēt pie «alus un ķegļiem»; parasti šīs izsekošanas darbs ir visai «vēss».

Pēc desmit minūtēm, kad iecienītā filmu zvaigzne tikko bija paspējusi ietērpties vakara tualetē, jaunais pāris piecēlās.

— Es nevaru ilgāk izturēt viņas balsi, — lēdija Korvena sacīja, un jaunais vīrietis piebalsoja: — Riebīgi!

Misters Čeins aizvainots un pārsteigts nogaidīja, kamēr viņi nozuda aiz durvju aizkara, tad sekoja, dziļi nopūzdamies. Strendā abi apstājās, apspriedās, tad devās uz restorānu otrpus ielas. Misters Čeins nopirka pie ieejas vēl vienu avīzi un noskatījās, kā abi uziet augšā pa kāpnēm. Vai viņi pieprasīs atsevišķu kabinetu? Čeins piesardzīgi sekoja viņiem. Nē, viņi palika galerijā! Viņi apsēdās pie ceturtā galdiņa, skaitot no ieejas, un pīlāri apslēpa viņus ziņkāriem skatieniem.

Iegājis tualetes istabā, misters Čeins pārmainīja raga brilles pret degunkniebi un vīnkrāsas kaklasaiti pret kuplu melnbaltu «tauriņu». Šis paņēmiens viņam vairākkārt bija izdarījis labus pakalpojumus. Vispirms jāņem uzkrītoši spilgta kaklasaite, tad jāapmaina ar mierīgākas krāsas un citas formas kaklasaiti. Kaklasaite, kas duras visiem acīs, allaž novērš uzmanību no sejas. Cilvēks kļūst par «personu ar šausmīgo kaklasaiti», un, kad tās vairs nav, neviens šo personu vairs nepazīst. Uzgājis atkal augšā un apsēdies pie galdiņa, no kurienes vērojamie bija labi saredzami, viņš pasūtīja ragū un pintu portera. Pārītis droši vien pavadīs vairākas stundas pie pusdienu galda, tāpēc misters Čeins uzlikās literāta masku, izvilka tabakas maku, lai uztītu smēķi, un palūdza viesmīlim uguni. Šādējādi nostiprinājis savas tiesības uz personīgu dzīvi, viņš sāka lasīt avīzi kā jebkurš džentlmenis, kam laika gana, un vērot sienu gleznojumus. To krāsas bija siltas un košas: plašas ainavas ar zilām debesīm, jūrām, palmām un villām — šādi dzīves jaukumi viņu stipri ietekmēja. Viņš nebija ticis tālāk par Buloņu un, pēc visa spriežot, arī netiks. Piecsimt mārciņas kabatā, pievilcīga lēdija, saulains numurs hotelī, kur arī rulete ir pie rokas, — tāds bija viņa sapnis par paradīzi, bet, ak, vai, nesasniedzams. Viņš nemēdza gausties par savu dzīvi, bet, skatoties tamlīdzīgus vilinājumus kā šos uz sienas, nespēja apslāpēt ilgas pēc tiem. Vai tā nebija likteņa ironija, ka ļaudis, kurus viņš redzēja laulību šķiršanas prāvas tiesā, mēdza apmesties šai paradīzē, kamēr viņu lieta tiek izšķirta, viņi var atkal precēties un no jauna atgriežas zemes virsū. Finčlijā, kur saule spīd reizi pa divām nedēļām un ienākumi sasniedz labi ja piecsimt mārciņas gadā, viņa dzejiskā ādere bija nomākta jau pašā dīglī, tāpēc viņš izjuta zināmu atvieglojumu, ka varēja vismaz iztēlē izbaudīt izsekojamo cilvēku dzīvi. Jaunais pāris tur iepretī, abi bez kaites un vainas, brauks atpakaļ ar taksi, un droši vien viņam vajadzēs gaidīt ne vienu vien stundu, kamēr jaunais cilvēks iznāks no lēdijas dzīvokļa. Misteram Čeinam atnesa ragū, un viņš piemeta tam drusciņ sarkano piparu, paturēdams vērā nakts darbu. Vēl viena vai divas novērošanas bez šīs, tad arī pietiks, un viņš būs viegli ticis pie naudas. Lēni gremodams katru kumosu, lai tas ietu labumā, un lietpratēja veiklībā pūzdams nost putas no portera, viņš redzēja, ka vērojamie pārliecās pāri galdiņam, lai sarunātos. Ko viņi ēda, tas nebija saskatāms. Ja būtu izdevies izsekot sīkumos viņu ēdienu kartei, tad rastos zināms ieskats par viņu noskaņojumu. Ēdiens un mīlestība! Pēc ragū viņš pasūtīs kafiju un sieru un liks tos uz «izdevumu» rēķina.

Viņš bija apēdis pēdējo drupatiņu, izlasījis visu informāciju, izsmēlis visu savu iztēli sakarā ar sienu gleznojumiem, saklasificējis nedaudzos vakariņotājus, samaksājis rēķinu un izkūpinājis trīs «smēķus», iekams izsekojamie piecēlās. Viņš paspēja uzvilkt mēteli un iziet uz ielas, kamēr tie abi nāca lejā pa kāpnēm. Ievērojis, ka stāvvietā ir trīs brīvas mašīnas, viņš izgudrēm pētīja teātra afišas, kamēr pamanīja šveicaru piesaucam vienu mašīnu, tad viņš pagājās līdz ielas vidum un pasauca otru.

— Pagaidiet, kamēr tā mašīna sāks braukt, un sekojiet tai, — viņš sacīja šoferim, — un palieciet gabaliņu atstatu, kad tā apstāsies.

Atsēdies mašīnā, viņš ieskatījās pulkstenī un šo to atzīmēja kabatas grāmatiņā. Kādreiz viņam bija gadījies sekot nepareizai mašīnai un ciest zaudējumus, tāpēc viņš nenolaida acu no taksi numura un pierakstīja to grāmatiņā. Šobrīd kustība nebija liela, jo izrādes vēl nebija beigušās, un izsekošana tīrā bērnu spēle. Izsekotā mašīna apstājās uz Meltonmjūzas stūra. Misters Čeins piedauzīja pie rūts un atkrita sēdeklī. Pa mašīnas logu viņš noskatījās, kā abi izkāpa; jaunais vīrietis samaksāja šoferim. Viņi devās uz namu Nr. 2. Misters Čeins arī samaksāja un sekoja gājējiem. Tie jau bija pie zilganzaļajām durvīm un stāvēja sarunādamies. Tad lēdija Korvena atslēdza durvis; jaunais vīrietis, pametis visapkārt skatienu, iegāja iekšā. Misters Čeins izbaudīja savam ragū līdzīgas juceklīgas jūtas. Protams, viņš bija cerējis un gaidījis tieši uz tādu iznākumu, bet tai pašā laikā tas nozīmēja dievs zina cik ilgu salšanu uz ielas. Viņš sacēla mēteļa apkakli un sāka lūkoties pēc piemērota patvēruma. Simtkārt žēl, ka nevar nogaidīt, teiksim, pusstundu un iet iekšā. Tagad tiesā briesmīgi sienas klāt nepietiekamiem pierādījumiem. Misters Čeins jutās apmēram kā mednieks, kurš redz lapsu ielienam alā, bet piecu jūdžu apkaimē nav nevienas lāpstas. Viņš nostāvēja brītiņu, pārlasīdams savas piezīmes un pievienodams tām pēdējo, tad aizgāja līdz izraudzītajām parādes durvīm un nostājās tur. Apmēram pēc pusstundas beigsies izrādes, brauks garām mašīnas un atkal vajadzēs kustēties, lai nepiesaistītu uzmanību. Augšstāva logā bija gaisma, bet tas, zināms, nav nekāds pierādījums. Pārāk nejauki! Biļete atceļam divpadsmit šiliņi, naktsmājas desmit šiliņi un seši pensi, taksi septiņi šiliņi un seši pensi, kino trīs šiliņi seši pensi, pusdienas seši šiliņi — tēju viņš nepierēķinās — trīsdesmit deviņi un seši, teiksim, divas mārciņas! Misters Čeins nogrozīja galvu, iebāza mutē piparmētru konfekti un nosvarojās uz otras kājas. Varžacs jau atkal smeldz. Viņš sāka domāt par patīkamām lietām: par Broidstēras kūrortu, savas meitiņas melnajiem matiem, par pīrādziņiem ar austerēm, par iecienīto kinozvaigzni vienā korsetē, par savu iemīļoto dzērienu pirms gulētiešanas — karstu viskiju ar citronu. Labuma no tā nebija; viņš gaidīja un gaidīja, kājas sāpēja, turklāt trūka paļāvības, ka viņš savāc patiesi vērtīgas ziņas. Nudien, tiesneši tagad grib, lai tiem pasniedz laulības pārkāpšanu kā uz paplātes! Uz pārējo tie lūkojas ar šaubām. Viņš atkal paskatījās pulkstenī. Viņš te gaida jau pusstundu. Un nupat nāk pirmā mašīna! Jātiek projām no šejienes! Misters Čeins atkāpās viņā pašā ielas galā. Un, iekams viņš paguva uzgriezt muguru namam, no tā iznāca jaunais vīrietis, sabāzis rokas dziļi kabatās, uzrāvis plecus, un aizsteidzās. Atviegloti nopūzdamies, misters Čeins atzīmēja kabatas grāmatiņā: «Misters Kr. aizgāja plkst. 11.40 vakarā,» — un devās uz Finčlijas autobusu.

XVII NODAĻA

Kaut gan Dinija nebija speciāla gleznu pazinēja, taču kopā ar Vilfrīdu bija intensīvi apmeklējusi visas Londonas pastāvīgās izstādes. Arī Itālijas gleznu izstāde 1930. gadā bija viņai sagādājusi ārkārtīgu baudu. Tāpēc bija gluži dabiski, ka viņa pieņēma tēvoča Adriāna uzaicinājumu iet viņam līdzi uz franču gleznu izstādi 1932. gadā. Iebaudījuši Pikadilli vieglu lenču, viņi divdesmit otrajā janvārī pulksten vienos izgāja cauri turniketam un apstājās pie primitīvistu gleznām. Vesels bars ļaužu atdarināja viņu mēģinājumu apiet pūli ar līkumu, tāpēc viņi lēni virzījās uz priekšu un tikai pēc stundas nonāca pie Vato.

— «Zils», — sacīja Adriāns, nosvarodamies uz vienas kājas. — Man tā vien šķiet, Dinij, ka tā ir vislabākā glezna. Tas ir dīvaini — kad dekoratīvās skolas ainavists ņem kādu sižetu vai tipu, kas viņu dziļi aizrauj, viņš sasniedz milzīgu izteiksmību. Ieskaties šinī pjero: kāda grūtsirdība, kāda liktenīga, sevī iegremdējusies seja! Te ir aktieris, kurā iemiesots cilvēks ar visiem saviem pārdzīvojumiem!

Dinija klusēja.

—   Nu, jaunā lēdij?

—   Es šaubos, vai māksla ir tik apzināta. Vai tev nešķiet, ka gleznotājs gribēja gleznot tikai balto tērpu un modelis sniedza visu pārējo? Izteiksme ir apbrīnojama, bet varbūt pjero tāds izskatījās. Cilvēkiem kādreiz ir tāda izteiksme.

Adriāns pašķielēja uz viņas seju. Jā! Cilvēkiem ir. Ja Diniju uzgleznos atpūtas brīdī, attēlos viņu tad, kad viņa nezina, ka tiek novērota, kad viņai nevajag turēt sevi grožos — vai kā to mēdz sacīt, vai tad nerastos seja, kas satricinātu skatītājus ar saviem slēptajiem pārdzīvojumiem? Māksla nevar mūs apmierināt. Kad tā attēlo garu, pašu parādības būtību, tā liekas nereāla, un, kad tā attēlo parādību rupjo, mainīgo, pretrunīgo formu, tad šķiet, ka tas nebija attēlošanas vērts. Kaut kādi mājieni, acumirklīgas izteiksmes, gaismas efekti — tas viss gandrīz vai reāls un tomēr neko neatklāj. Viņš pēkšņi sacīja:

—   Diženi sacerējumi un portreti ir tik ļoti reti tāpēc, ka mākslinieki neapgaismo pašu būtiskāko. Un, ja viņi to dara, tad pārspīlē.

—   Nezinu, vai to var sacīt par šo gleznu, tēvoci. Tas nav portrets, bet dramatisks moments un balts tērps.

—   Varbūt! Bet tomēr, Dinij, ja es varētu uzgleznot tevi, kāda tu īstenībā esi, ļaudis sacītu, ka tu neesi reāla.

—   Cik labi!

—   Vairums cilvēku nevar pat iedomāties, kāda tu esi.

—   Piedod manu pārdrošību, tēvoci, bet vai tu to zini? Adriāns pavirpināja savu āžbārdiņu.

—   Man patīk tā domāt.

—   O, skaties! Tur ir Bušē «Pompadūra»!

Kādu brītiņu klusēdams aplūkojis gleznu, Adriāns sacīja:

—   Kā cilvēks, kurš labprātāk gleznojis sievietes kailas, viņš attēlojis šos plīvurus pietiekami labi.

—   Mentenona un Pompadūra. Es viņas vienmēr jaucu.

—   Mentenona valkāja zilas zeķes un valdīja pār Ludviķi XIV.

—   Ak, jā! Tēvoci, iesim taisni no šejienes pie Manē.

—   Kāpēc?

—   Liekas, es diezin cik ilgi neizturēšu.

Adriāns, aplaidis skatienu visapkārt, saprata iemeslu. Pie «Žila» stāvēja Klēra un nepazīstams jauneklis. Adriāns paņēma Diniju zem rokas, un abi iegāja priekšpēdējā zālē.

—   Es saprotu tavu smalkjūtību, — viņš nočukstēja, apstājies pie «Zēna, kas pūš ziepju burbuļus». — Vai šis jauneklis ir čūska zālē, tārps pumpurā vai…

—   Ļoti jauks zēns.

—   Kā viņu sauc?

—   Tonijs Krūms.

—   Ahā, tas jaunais cilvēks no tvaikoņa? Vai Klēra bieži satiekas ar viņu?

—   Neesmu vaicājusi, tēvoci. Viņa ir apsolījusies veselu gadu nedarīt aplamības, — un, pamanījusi Adriāna izbrīnā uzrautās uzacis, piemetināja: — Viņa tā apsolījās krustmātei Emijai.

—   Un pēc gada?

— To nezina ne viņa, ne es. Vai šie Manē nav labi? Viņi lēni apstaigāja visu telpu un iegāja pēdējā zālē.

—   Vai tu vari iedomāties, ka Gogēns man kādreiz 1910. gadā likās ekscentriskuma kalngals, — Adriāns murmināja, — tas norāda, kā viss mainās. Es aizgāju uz impresionistu pēcteču izstādi tūliņ pēc ķīniešu gleznu izstādes Britānijas muzejā. Sezāns, Matiss, Gogēns, Van Gogs — toreiz tas likās pēdējais vārds, tagad jau sirma senatne. Gogēns, protams, ir kolorists, bet man tomēr labāk patīk ķīnieši. Baidos, ka esmu galīgi vecmodīgs, Dinij.

—   Šīs gleznas ir labas, vismaz vairums, to es saprotu, bet dzīvot to tuvumā es nevarētu.

—   Frančiem ir savas labās īpašības: nevienā zemē virzienu maiņa mākslā nav tik skaidri izteikta. No primitīvistiem uz Kluē, no Kluē uz Pusēnu un Klodu, tad uz Vato un viņa skolu, pēc tam uz Bušē un Grezu, Engru un Delakruā, uz barbizoniešiem, impresionistiem, impresionistu pēctečiem, un vienmēr gadās kāds milzis — Šardēns, Lepisjē, Fragonārs, Manē, Degā, Monē,

Sezāns — kas izdara lēcienu uz priekšu, pretī nākamai attīstības stadijai.

—   Vai agrāk arī bijuši tādi grandiozi lēcieni uz priekšu kā tagad?

—   Vēl nekad nav bijušas tik krasas izmaiņas cilvēku uzskatos par dzīvi, ne arī tāds jūklis mākslinieku uzskatos par to, kāpēc viņi eksistē.

—   Bet kāpēc viņi īsti eksistē, tēvoci?

—   Lai sagādātu prieku vai atklātu patiesību, vai darītu abus reizē.

—   Es nevaru iedomāties, ka mani iepriecinātu tas, kas iepriecina viņus, un tad — kas ir patiesība?

Adriāns noplātīja rokas.

— Dinij, es esmu noguris kā suns. Lasīsimies projām.

Dinija pamanīja māsu un Toniju Krūmu ejam cauri arkai. Viņa skaidri nezināja, vai Klēra nav viņu redzējusi; kas attiecās uz Krūmu, tad viņš neapšaubāmi redzēja tikai Klēru vien. Dinija sekoja Adriānam, savukārt apbrīnodama viņa smalkjūtību. Neviens no abiem nebūtu atzinies, ka jūtas samulsis. Kas ar ko satiekas un kurp iet — šais laikos tā ir pilnīgi privāta darīšana.

Viņi jau bija nogājuši līdz Berlingtonas pasāžai, kad Adriānu pēkšņi pārsteidza Dinijas bālums.

—   Kas noticis, Dinij? Tu izskaties pēc spoka!

—   Ja tev nav iebildumu, tēvoci, es gribētu iedzert tasi kafijas.

—   Te ir kafejnīca Bondstrītā. — Uztraucies par viņas smaidošo lūpu pilnīgi balto krāsu, Adriāns cieši turēja Diniju aiz rokas, kamēr abi bija atsēdušies stūrī pie galdiņa.

—   Divas kafijas un labi stipras, — Adriāns pasūtīja un, vadīdamies no tās instinktīvās nojautas, kas modināja pret viņu uzticību sievietēs un bērnos, nemēģināja ierosināt Diniju uz vaļsirdību.

—   Nekas tā nenogurdina kā gleznu apskate. Man ļoti žēl, ka jāapvaino Emija un jādomā, ka tu ēd par maz, dārgā. Tāda ieknābāšana, kāda notika pirms nākšanas šurp, neko nenozīmē.

Taču Dinijas lūpas jau bija atguvušas krāsu.

—   Es esmu visai sīksta, tēvoci, bet ēšana, nudien, ir garlaicīga nodarbošanās.

—   Mums abiem vajadzētu pabraukāties pa Franciju. Ja arī viņu gleznas nespēj ietekmēt mūsu garu, tad toties viņu uzturs ietekmē mūsu jutekļus.

—   Vai tu esi par to pārliecinājies?

—   Jā, it sevišķi, ja frančus salīdzina ar itāliešiem. Frančiem viss ir tik skaisti izdomāts. Viņi gatavo savas gleznas kā pulksteņtaisītājs savus pulksteņus. Lieliska daiļuma izjūta un teicama tehnika. Prasīt ko vairāk liekas nepamatoti, un tomēr — būtībā viņi šķiet pilnīgi bez poēzijas. Un pie reizes, Dinij, labi būtu, ja Klēra iztiktu bez laulības šķiršanas, jo tiesa ir visnepoētiskākā vieta pasaulē.

Dinija papurināja galvu.

— Es drīzāk gribētu, lai tas jau būtu noticis. Man pat šķiet, ka Klēra velti deva solījumu. Viņa nemainīs savu attieksmi pret Džeriju un tāpēc paliks kā putns ar sasietiem spārniem. Un bez tam — kas mūsu laikos pievērš tādiem notikumiem uzmanību!

Adriāns, neomulīgi juzdamies, sarosījās.

—   Man pat derdzas iedomāties, kā šie rūdītie subjekti rotaļāsies ar manu tuvinieku likteni. Bijuši viņi tādi kā Dornfords — bet tādi jau viņi nav. Vai esi Dornfordu vēl kādreiz satikusi?

—   Viņš nesen bija pie mums, kad viņam vajadzēja uzstāties.

Adriāns ievēroja, ka viņa, pieminot Dornfordu, «nepamirkšķināja ne aci», kā mūsdienu jaunieši mēdz sacīt. Drīz pēc tam viņi atvadījās, un Dinija apgalvoja, ka esot «tikusi visam pāri».

Adriāns bija sacījis, ka viņa izskatoties pēc spoka; pareizāk būtu bijis sacīt, ka viņa redzējusi spoku. Iznākot no pasāžas, visa viņas Korkstrītas pagātne traucās viņai pretī kā vientuļš putns, aizķēra ar spārniem seju un aizšāvās tālāk. Tagad, palikusi viena, Dinija nogriezās atpakaļ uz Korkstrītu. Viņa apņēmīgi tuvojās namdurvīm, uzgāja augšā pie Vilfrīda dzīvokļa un piezvanīja. Atspiedusies pret palodzi kāpņu laukumā, viņa gaidīja, sažņaugusi rokas, un domāja: «Bijis nu man uzrocis!» Rokas bija gluži stīvas aiz aukstuma. Senajās gleznās sievietes stāvēja, nolaidušas plīvurus, sabāzušas rokas uzročos, bet «vecie laiki pagājuši», un viņai uzroča nebija. Viņa jau grasījās iet projām, kad durvis atdarījās. Staks! Rītakurpēs! Viņa tumšo, izvalbīto acu skatiens krita uz šīm kurpēm, viņš samulsa un sāka stostīties:

— Piedodiet, mis, es nupat kā dzīros pāraut kājas. Dinija sniedza viņam roku, un viņš to satvēra kā agrāk, it kā pieņemdams viņas «grēksūdzi».

—   Es gāju garām un iedomājos paskatīties, kā jums klājas.

—   Paldies, mis, teicami! Ceru, ka arī jūs jūtaties, labi, un kā suns?

— Mums abiem klājas labi. Fošam patīk uz laukiem.

— Ahā! Misters Dezerts vienmēr domāja, ka Fošs ir lauku suns.

— Vai jums ir kādas ziņas?

— Tā īsti nevar teikt, mis. No viņa bankas man zināms, ka viņš vēl vienmēr ir Siamā. Banka pārsūta viņa vēstules uz savu filiāli Bangkokā. Nesen bija atbraucis milords, un es tā sapratu no viņa vārdiem, ka misters Dezerts uzturas kaut kur pie upes.

— Pie upes!

— Nosaukums man piemirsies, kaut kas ar «Ji» un tad laikam «senda». Manuprāt, tur ir ļoti karsts. Ja man atļauts sacīt, mis, jūs izskatāties tāda pabāla, kaut arī dzīvojat uz laukiem. Es ziemsvētkos biju pie savējiem Bārnsteiplā un varen labi atkopos.

Dinija atkal satvēra viņa roku.

— Man bija liels prieks atkal satikt jūs, Stak.

— Ienāciet iekšā, mis. Jūs redzēsiet, ka viņa istaba ir tāda pati kā bijusi.

Dinija sekoja viņam līdzi viesistabā.

— Pilnīgi tāda pati, Stak, it kā viņš joprojām būtu šeit.

— Es bieži domāju, ka tā ir, mis.

— Varbūt arī, ka viņš ir šeit, — Dinija sacīja. — Stāsta taču, ka mums esot arī astrāli ķermeņi. Pateicos. — Viņa pieskārās pie Staka rokas, pagāja viņam garām un devās lejup pa kāpnēm. Viņas seja raustījās, tad sastinga, un viņa steigšus traucas projām.

Upe! Viņas sapnis! «Vēl vienai upei pāri!»

Bondstrītā kāda balss uzsauca:

— Dinij!

Viņa atskatījās un ieraudzīja Flēru.

—   Kurp tu tā traucies, mana dārga? Neesmu tevi redzējusi veselu mūžību. Es nupat biju franču gleznu izstādē. Vai tās nav dievišķīgas? Redzēju Klēru ar kādu jaunu cilvēku pavadā. Kas tas ir?

—   Viņi reizē braukuši šurp ar tvaikoni — Tonijs Krūms.

— Un vairāk nekas?

Dinija paraustīja plecus un, uzmetusi skatienu elegantajai Flērai, nodomāja: «Kaut viņa tā vienmēr neķertos vērsim pie ragiem!»

— Vai nauda viņam ir?

—   Nē. Tikai darbs, bet visai pieticīgs — pie mistera Maskema arābu zirgiem.

—   O! Trīssimt mārciņu gadā — labākajā gadījumā pieci simti. Tas ir galīgi aplam. Zini, viņa, nudien, izdara lielu kļūdu. Džerijs Korvens ies tālu.

—   Katrā ziņā tālāk par Klēru, — Dinija dzestri atbildēja.

— Tu domā, ka viņi pilnīgi sarāvuši sakarus? Dinija apstiprinot pamāja. Nekad viņai Flēra nebija likusies tik antipātiska.

—   Nu, Klēra nelīdzinās tev. Viņa ir jaunās kārtības jeb, pareizāk sakot, nekārtības piekritēja. Tāpēc viņas rīcība ir nepareiza. Viņai klātos daudz labāk, ja viņa vismaz formāli paliktu pie Džerija. Es nevaru iedomāties Klēru trūkumā.

—   Viņa daudz neinteresējas par naudu, — Dinija joprojām dzestri attrauca.

—   Nieki! Nauda dod iespēju iegūt visu, ko grib. Un tas Klēru noteikti interesē.

Dinija, kura zināja, ka tā ir patiesība, vēl dzestrāk atbildēja:

—   Izskaidrot visu nav nekādas jēgas.

—   Mana dārgā, tur nekas nav jāskaidro. Džerijs viņu kaut kā aizvainojis, un to no viņa var gaidīt, bet galu galā tas nav nekāds iemesls laulības šķiršanai. Atceros to brīnišķīgo Renuāra gleznu — vīrietis un sieviete ložā! Katram no viņiem ir sava dzīve, taču viņi ir kopā. Kāpēc Klēra tā nevar?

— Vai tu tā varētu?

Flēra viegli paraustīja skaisti veidotos plecus.

— Maikls ir zelta vērts. Turklāt man ir bērni. — Un viņa atkal viegli paraustīja plecus.

Dinija atkusa.

—   Tu esi krāpniece, Flēra. Tu neseko tam, ko sludini.

—   Mana dārgā, mans gadījums ir izņēmums.

—   Tā tas ir katram.

—   Nu, nestrīdēsimies. Maikls apgalvo, ka jūsu jaunais deputāts Dornfords esot gluži pēc viņa prāta. Viņi kopīgi strādā pie plāna par cūkām, mājputniem un kartupeļiem. Labs triks un tieši tas, kas tagad vajadzīgs.

—   Jā, mēs Kondafordā arī noņemamies ar cūkām. Vai tēvocis Lorenss arī ko dara Lipingholā?

—   Nē. Viņš izgudrojis šo plānu un pārliecināts, ka savu daļu darba jau padarījis. Kad Maikls būs brīvāks, tad piespiedīs viņu darīt ko vairāk. Emija šausmīgi smieklīgi spriedelē par to visu. Kā tev patīk Dornfords?

Dzirdēdama šodien jau otro reizi šo jautājumu, Dinija ieskatījās māsīcai taisni acīs.

— Man viņš liekas vai pati pilnība.

Viņa pēkšņi sajuta Flēras roku ap savu elkoni.

— Man tā gribētos, lai tu precies ar viņu, mīļā Dinij. Precēt pilnību gan nav ieteicams, bet ar labu gribu izdotos atrast viņam kādu vainu.

Nu bija Dinijas kārta viegli paraustīt plecus, raugoties kaut kur tukšumā.

XVIII NODAĻA

Trešajā februārī laiks bija tik silts un pavasarīgs, ka asinis ritēja straujāk un cilvēki juta alkas pēc dēkām.

Tāpēc Tonijs Krūms agri no rīta aizsūtīja telegrammu un pēcpusdienā izbrauca no Beblokhaitas vecā, nupat iegādātā divvietīgā mašīnā. Šī mašīna gan nebija viņa «ideāls», bet no tās varēja izspiest ap piecdesmit jūdzes stundā. Pārbraucis pār tuvāko tiltu, viņš nogriezās uz Ebingtonu, pabrauca garām Bensonai un devās uz Henliju. Tur viņš iekoda, «uzpildīja» benzīnu un vēlreiz pārbrauca pāri tiltam, pamezdams skatienu uz saules apspīdēto upi, kas, dūmakā tinusies, plūda starp kailajiem kokiem. Tālāk viņš brauca, vērodams pulksteni, jo gribēja ierasties Meltonmjūzā pulksten divos.

Klēra, nule pārnākusi mājās, vēl nebija saposusies. Tonijs sēdēja apakšējā istabā, kurā nu atradās trīs krēsli, lēti iegādāts ērmīgas formas galdiņš, jo antīkiem priekšmetiem cenas krita, un reljefiem rakstiem rotāta mēļa krūze ar plūmju džinu. Viņš nosēdēja kādu pusstundu, kad beidzot Klēra nonāca lejā pa vītņu kāpnēm, tērpusies dzeltenbrūnā tvīda mētelī, ar tādu pašu cepurīti galvā, pārmetusi teļādas kažociņu pār roku.

—     Tā, dārgais! Atvainojos, ka aizkavēju jūs. Uz kurieni dosimies?

—     Es domāju, ka varbūt jūs vēlētos apskatīt Beblokhaitu. Tad mēs varētu braukt cauri Oksfordai, iedzert tā paagrāk tēju, pastaigāt starp augstskolas ēkām un ap vienpadsmitiem būt atpakaļ. Pieņemts?

— Pilnīgi. Bet kur jūs paliksiet pa nakti?

— Es? O, es braukšu atpakaļ uz mājām. Ap pulksten vieniem es jau būšu tur.

— Nabaga Tonijs! Grūta diena!

— Ak, nav pat divsimt piecdesmit jūdzes. Kažoks nebūs vajadzīgs, mašīna diemžēl ir slēgta.

Viņi izbrauca no šķērsielas rietumu virzienā, gandrīz uzskrēja virsū vīram ar motociklu un nogriezās uz parku pusi.

— Mašīnai laba gaita, Tonij.

— Jā, tā ir tīri jauka grabaža, tikai man vienmēr šķiet, ka tā kuru katru brīdi var izjukt. Stepiltons notriecis to līdz pēdējam. Turklāt man nepatīk gaišas krāsas mašīnas.

Klēra atlaidās sēdeklī; smaids uz viņas lūpām liecināja, ka viņa jūtas ļoti labi.

Viņi maz runāja šai savā pirmajā garajā izbraucienā. Abiem piemita jauneklīga patika uz ātru braukšanu, un Tonijs centās izspiest no mašīnas visu noteikumos atļauto ātrumu. Nepilnās divās stundās viņi jau sasniedza pēdējo pārbrauktuvi pār upi.

—     Te ir viesnīca, kurā esmu apmeties, — Tonijs paskaidroja. — Vai neiedzersim tēju?

—     Tas nebūs prātīgi, mans dārgais. Kad apskatīsim zirgu steliņus un aplokus, tad pabrauksim kaut kur tālāk, kur jūs nepazīst.

—     Man gribas parādīt jums upi.

Upes baltā lente vijās starp papelēm un vītoliem rietošās saules maigajā zeltījumā. Viņi izkāpa ārā, lai apskatītu to. Lazdu spurdzes bija jau krietni vien pastiepušās.

Klēra nolauza zariņu.

— Viltus pavasaris. Līdz īstajam vēl pārāk tālu. Salta gaisa straume uzplūda no ūdens, un aizupes pļavās jau redzēja ceļamies miglu.

— Vai šeit ir tikai pārbrauktuve, Tonij?

—     Jā, un pa otro krastu taisnā ceļā līdz Oksfordai tikai piecas jūdzes. Esmu tur reizes divas aizgājis kājām; tīri patīkami.

—     Kad ziedēs dārzi un pļavas, tad te būs brīnišķīgi. Nāciet! Parādiet, kur atrodas aploki, un tad brauksim uz Oksfordu.

Viņi atkal iekāpa mašīnā.

—     Vai steliņus negribat apskatīt?

—     Klēra pakratīja galvu.

— Es pagaidīšu, kamēr būs atvestas ķēves. Ir zināma starpība, vai jūs vedat mani apskatīt tukšus steliņus jeb vai es ierodos apskatīt ķēves. Vai tās patiešām būs no Nedždas?

— Tā Maskems zvēr. Es ticēšu tikai tad, kad redzēšu to kopējus.

— Kādā krāsā?

— Divas bēras, viena dūkanbēra. Visi trīs aploki slīpi nolaidās uz upes pusi, un tos aizsargāja garumā izstiepusies koku saaudze.

— Ideāla ūdens notece un milzums saules. Staļļi atrodas līkumā zem kokiem. Tanīs vēl daudz kas darāms; patlaban iekārtojam apsildīšanu.

— Te ir ļoti klusu.

— Gandrīz nevienas mašīnas uz šosejas, retumis kāds motocikls — redziet, nupat viens brauc.

Motocikls spurkšķēdams drāzās viņiem pretī, apstājās, apmeta līkumu un aizspurkšķēja atpakaļ.

— Tie pagāni drausmīgi trokšņo, — Krūms norūca. — Kaut gan — ķēves jau būs saņēmušas savu kristību, iekams nokļūs līdz šejienei.

— Tik liela pārmaiņa nabadzītēm!

— Visu triju vārdos ir kaut kas no zelta: Zelta smilts, Zelta hūrija, Zelta stirna.

—     Es nezināju, ka Džeks Maskems ir dzejnieks.

—     Laikam tikai attiecībā uz zirgiem.

—     Nudien, šejienes klusums ir apbrīnojams, Tonij!

— Jau pāri pieciem; manās kotedžās darbs pārtraukts. Tur visu pārtaisa.

— Cik telpu būs?

— Četras. Guļamistaba, viesistaba, virtuve un vannas istaba. Vēl var piebūvēt klāt.

Tonijs cieši lūkojās uz Klēru, bet viņa bija novērsusi seju.

— Nu, — viņš strupi noteica, — uzvelkam buras! Mēs sasniegsim Oksfordu vēl pie dienas gaismas.

Oksforda, kā ikviena pilsēta, elektrības gaismā izskatījās neglītāka nekā dienu un šķita sakām: «Jums, kam pielemtas villas, automobiļi un šodienas dzīve, es neko nevaru sniegt.»

Abiem pie Kembridžai pieradušajiem un izsalkušajiem ceļotājiem Oksforda tikai tad kļuva pievilcīga, kad viņi bija novietojušies «Maitra» hotelī, kur viņiem pasniedza sendvičus ar ančousiem, vārītas olas, grauzdētas maizītes, bulciņas, miežu plāceņus, džemu un lielu kannu ar tēju. Ar katru malku Oksfordas romantika kļuva jūtamāka. Vecais hotelis, kur viņi vieni ēda, uguns liesmas kamīnā, aizvilktie sarkanie aizkari, negaidīti omulīgā divvientulība noskaņoja viņus tā, ka, izgājuši uz ielas, viņi atzina pilsētu par «brīnišķīgu». Ādas jakā tērpies motociklists ieskatījās telpā un nozuda. Trīs studenti tērzēdami parādījās durvīs, izraudzījās galdiņu pusdienām un izgāja. Laiku pa laikam viesmīle uzlika viņiem svaigas grauzdētas maizītes vai šo to pārkārtoja uz citiem galdiņiem. Viņi baudīja patīkamo vientulību. Bija jau pāri septiņiem, kad abi beidzot piecēlās.

— Iesim paklejot, — Klēra sacīja. — Mums vēl milzums laika.

Oksfordieši ēda pusdienas, un ielas bija gandrīz pavisam tukšas. Viņi gāja uz labu laimi, izvēlēdamies šaurākās ieliņas un pēkšņi atdurdamies te pret augstskolas ēkām, te pret vecu, garu mūri. Nekas te nelikās laikmetīgs. Visapkārt bija vienīgi pagātne. Tumši torņi, veci, krēslā iegrimuši mūra nami, līkumotas, segtas, šauras pārejas; pēkšņi plašs, blāvi apgaismots koledžas pagalms, zvanu skaņas, nojauta par tumšu, tukšu un senu pilsētu, kas tai pašā laikā pilna ar slēptu, kūsājošu šolaiku dzīvi un apgaismošanu, padarīja viņus gandrīz mēmus un, tā kā viņi nezināja, uz kurieni dodas, tad drīz vien nomaldījās.

Tonijs turēja Klēras roku savējā un gāja vienā solī ar viņu. Neviens no abiem nebija romantiķis, tomēr abi jutās, it kā klīstu pa vēstures labirintiem.

—     Es vēlētos, kaut mana bērnība būtu aizritējusi šeit vai Kembridžā, — Klēra ierunājās.

—     Kembridžā nevar justies tik omulīgi kā šeit. Turklāt tumsā te viss vēl vairāk atgādina viduslaikus. Tur visas universitātes ēkas novietotas vienā rindā. Protams, pagātne redzama visur, tomēr seno laiku atmosfēra izjūtama te visstiprāk.

—     Man droši vien būtu paticis dzīvot senajos laikos. Aidinieki un ādas vamži. Tonij, jūs izskatītos dievišķīgs ādas vamzī un cepurē ar garu, zaļu spalvu.

— Kopā ar jums man arī tagadne patīk pietiekami labi. Mēs nekad tik ilgi neesam bijuši divatā.

— Nekļūstiet sentimentāls. Mēs esam ieradušies aplūkot Oksfordu. Pa kuru ielu tagad iesim?

— Man vienalga, — viņš klusu atsaucās.

—     Apvainojāties? Redziet, kāds liels korpuss! Iesim iekšā!

—     Studenti drīz nāks ārā. Jau pāri par astoņiem, labāk pastaigāsim pa ielām.

Viņi gāja pa Kornmārkitu Brodas virzienā, mirkli pastāvēja pie statujām labajā pusē, tad iegriezās krēslainā laukumā ar apaļu celtni vidū, baznīcu viņā galā un vairākiem universitātes korpusiem abām malās.

— Te, jādomā, ir centrs, — Klēra sacīja. — Oksfordai noteikti ir savas priekšrocības. Lai ko ļaudis darītu ar tās ārpusi, visu sabojāt viņi nav spējīgi.

Mīklainā pēkšņumā pilsēta atdzima, parādījās jaunieši īsos, pār roku pārliktos, brīvi plīvojošos vai ap kaklu apsviestos apmetņos. Krūms apjautājās kādam, kas šī par vietu.

—     Radklifas bibliotēka. Tur ir Breznoza un tālāk Haija.

—     Kur ir «Maitrs»?

—     Pa labi.

—     Pateicos.

—     Nav par ko.

Students nolieca kailo galvu pret Klēru un devās tālāk.

—     Nu, Tonij?

—     Iesim izdzert kādu kokteili.

Motociklists ādas jakā, uzbāzis cepuri galvā, stāvēdams pie motocikla, noskatījās viņiem pakaļ, kad viņi iegāja hotelī.

Pēc kokteiļiem un cepumiem viņi iznāca ārā ar vienādu sajūtu, ko izteica vārdos Tonijs:

—     Vēl ir gaišs un agrs. Brauksim atpakaļ pāri Magdalēnas tiltam, cauri Bensonai, Dorčestrai un Henlijai.

—     Apstāsimies uz tilta, Tonij. Es gribu apskatīt savu vārdamāsu.

Tilta ugunis meta atspulgas uz Čerelas upes melno straumi, Magdalēnas koledžas milzīgais masīvs drūmi slējās augšup, un pāris lukturu dega Kraistčērčas pļavu pusē. Aiz viņiem stiepās plata iela, ko ielenca vāji apgaismoti pelēki nami un pavārtes. Upīte, pie kuras viņi bija apstājušies, likās plūstam gluži nemanāmi.

—     Vietējie sauc to par Čeru, vai ne?

—     Vasaru man būs platdibene laiva, Klēra. Upes augštecē ir jaukāk nekā šeit.

—     Vai jūs iemācīsiet mani airēt?

—     Protams!

—     Pulkstenis teju pat desmit! Šī gan bija skaista diena, Tonij!

Viņš paraudzījās Klērā ar ilgu skatienu un iedarbināja mašīnu. Tā vien šķiet, ka viņiem abiem būs mūžīgi jāatrodas ceļā. Vai viņiem nekad nav lemts tā pa īstam palikt uz vietas?

— Vai miegs nāk, Klēra?

— Mazliet. Tas gan bija varen stiprs kokteilis. Ja jūs esat noguris, tad es varu vadīt mašīnu.

— Noguris? Nē jel! Es tikai domāju, ka ikviena jūdze ved mani tālāk no jums.

Tumsā ceļš aizvien liekas garāks nekā dienu un arī citāds. Parādās simtiem dienā nepamanītu priekšmetu — dzīvžogi, stirpas, koki, mājas, ceļa līkumi. Pat ciemati šķiet citādi. Dorčestrā viņi apstājās, lai uzprasītu, kur jānogriežas; motociklists pabrauca garām, un Tonijs uzsauca viņam:

— Uz Henliju šeit?

— Taisnā virzienā! Parādījās atkal cits ciemats.

—     Tā laikam ir Netlbeda, — Krūms sacīja. — Līdz Henlijai nebūs vairs neviena ciemata, un no Henlijas vēl jābrauc trīsdesmit piecas jūdzes. Mēs atgriezīsimies tikai ap divpadsmitiem.

—     Nabadziņš, un jums vēl jābrauc viss šis ceļš atpakaļ.

—     Es drāzīšos kā traks. Tas ir labs līdzeklis nomierināt nervus.

Klēra pieskārās pie viņa mēteļa aproces. Atkal iestājās klusums. Viņi bija piebraukuši pie meža, kad Krūms spēji nobremzēja.

— Man ugunis nodzisušas! Motociklists pajoņoja garām, uzsaukdams:

—     Jūsu ugunis nodzisušas, ser!

—     Krūms apturēja mašīnu.

— Nupat gals rokā. Baterija būs izdegusi.

Klēra iesmējās. Tonijs izkāpa ārā un apgāja mašīnai apkārt, pārbaudīdams to.

—     Es atceros šo mežu. Līdz Henlijai vēl krietnas piecas jūdzes. Mēģināsim kaut kā rāpties tālāk un paļausimies uz laimi.

—     Vai gribat, es izkāpšu un iešu mašīnai pa priekšu? —Nē, tumšs kā acī durams. Es varu jūs sabraukt.

Pēc simt jardiem viņš atkal apstājās.

— Esmu nobraucis no ceļa. Nekad nav gadījies braukt pa tādu tumsu.

Klēra atkal iesmējās.

—     Tā ir dēka, mans dārgais.

—     Un es nepaņēmu lukturi līdzi. Cik atceros, mežs ir pāris jūdžu garš.

—     Pamēģināsim vēlreiz.

Mašīna pajoņoja garām, un šoferis kaut ko uzsauca.

—     Sekojiet viņa ugunīm, Tonij! — Taču Tonijs vēl nepaguva iedarbināt motoru, kad svešais automobilis jau nobrauca lejā vai nogriezās sānis un nozuda. Viņi lēni vilkās tālāk.

—     Sasodīts! — Krūms pēkšņi noteica. — Atkal nost no ceļa!

—     Nogriezieties pilnīgi nost, un padomāsim, ko darīt. Vai patiešām līdz Henlijai nav nevienas apdzīvotas vietas?

—     Nevienas pašas. Turklāt pielādēt bateriju arī nevar visur, lai gan es domāju, ka tikai vads pārdedzis.

—     Vai nevaram pamest mašīnu un iet kājām? Mežā mašīnai nekas nenotiks.

—     Un tad? — Krūms murmināja. — Man jātiek gaismiņā atpakaļ. Es ieteicu darīt tā: es pavadīšu jūs līdz hotelim, aizņemšos lukturi un atnākšu atpakaļ. Ar lukturi es kaut kā aizdabūšu mašīnu līdz turienei vai palikšu te līdz gaismai un tad ieradīšos pēc jums pie tilta.

—     Un iesiet kājām desmit jūdzes! Tad labāk paliksim abi mašīnā un noskatīsimies saules lēktu. Es vienmēr esmu ilgojusies pavadīt nakti mašīnā.

Krūma sirdī notika cīņa. Visu nakti pavadīt divatā ar Klēru!

—     Vai jūs man uzticaties?

—     Neesiet tik vecmodīgs, Tonij. Tas ir pats labākais, ko varam darīt, un reizē lielisks joks. Ja mums uzbrauks virsū kāda mašīna vai mūs nosodīs par braukšanu bez ugunīm, būs vēl ļaunāk.

—     Kad mēness vajadzīgs, tad, protams, tā nav, — Krūms sirdījās. — Vai jūs nopietni gribat palikt?

Klēra aizskāra viņa roku.

— Pabrauciet mašīnu tālāk, aiz kokiem. Labi lēni. Uzmanīgi! Stāt!

Kaut kas nobrīkšķēja. Klēra sacīja:

— Mēs esam atspiedušies pret koku un stāvam ar muguru pret ceļu. Es izkāpšu un paskatīšos, vai mūs var redzēt.

Tonijs gaidīja, kārtodams spilvenus un pledu. Viņš domāja: «Nudien, viņa mani nemīl, citādi nebūtu izturējusies tik vienaldzīgi!» Notrīsēdams, iedomājoties šo garo, tumšo nakti divatā, viņš jau tagad apzinājās, ka tā būs viņam īsta mocība. Klēras balss ierunājās:

— Viss kārtībā. Manuprāt, mašīnu neviens nevar redzēt. Izejiet un paskatieties jūs. Es iekāpšu iekšā.

Viņš taustīja ceļu ar kājām. Pamats zem tām lika noprast, ka viņš iznācis uz šosejas. Te tumsa nebija tik blīva, taču zvaigžņu neredzēja. No mašīnas nebija ne jausmas. Tonijs mirkli pagaidīja, tad apgriezās un taustījās atpakaļ. Mašīna bija tik pilnīgi nozudusi, ka viņam vajadzēja uzsvilpt un gaidīt Klēras atbildes svilpienu. Īsta pekles tumsība! Viņš iekāpa mašīnā.

—     Vai atstāsim logu vaļā vai taisīsim ciet?

—     Manuprāt, pa pusei vaļā. Man ir ļoti ērti, Tonij.

—     Paldies dievam! Vai mana pīpe jūs netraucēs?

— Protams, ne. Dodiet man cigareti. Nu ir gandrīz vai pilnīgi labi.

— Gandrīz, — viņš klusu atkārtoja.

— Man tagad gribētos redzēt krustmātes Emijas seju. Vai jums ir silti?

— Ādas jakai nekas neiet cauri. Un jums?

— Burvīgi! — Iestājās klusums, tad viņa ierunājās; — Tonij! Jūs man piedosiet, vai ne? Es devu solījumu.

—     Viss kārtībā, — Krūms atsaucās.

—     Pīpe apspīd tikai jūsu degungalu.

Cigaretes gaismā viņš savukārt varēja saskatīt Klēras zobus, smaidošās lūpas, seju līdz acīm, tad viss izgaisa.

— Noņemiet cepuri, Klēra. Un, kad vien vēlaties, mans plecs jūsu rīcībā.

—     Tikai neļaujiet man krākt.

—    Jūs krācat!

—     Pie gadījuma katrs var krākt, es arī.

Viņi vēl brītiņu tērzēja. Viss šķita nereāls, atskaitot to, ka blakus tumsā ir Klēra. Šad tad pabrauca garām kāda mašīna; nekādu citu trokšņu nedzirdēja, pat pūcēm nakts bija par tumšu. Tonija pīpe apdzisa, un viņš nolika to. Klēra gulēja viņam blakus tik tuvu, ka Tonijs varēja just viņas roku blakus savējai. Viņš aizturēja elpu. Vai Klēra iesnaudusies? O! Viņš paredzēja bezmiega nakti, un kā gan citādi, kad Klēras aromāts kairina viņa jutekļus un siltums no viņas pleca liekas ieplūstam viņa asinīs. Pat ja tas būtu viss, arī tad šādu nakti nedrīkst izšķiest guļot. Klēra miegaini sacīja:

— Ja jums patiesi nav iebildumu, es uzlikšu galvu jums uz pleca, Tonij.

— Man iebildumi!

Klēras galva pieglaudās pie viņa šalles, un maigais aromāts, kas atgādināja priežu meža smaržu saulaina dienā, kļuva stiprāks. Vai tas ir ticams, ka Klēra atbalstījusies pret viņa plecu un paliks tādā stāvoklī sešas septiņas stundas? Viņš nodrebēja. Cik viņa mierīga un nosvērta! Ne kaislību, ne uztraukuma pazīmju, it kā blakus atrastos viņas brālis. Pēkšņi Toniju apgaismoja nojausma, ka šī nakts būs viņam pārbaudījums, kas noteikti jāiztur, pretējā gadījumā Klēra noslēgsies sevī un būs viņam zudusi. Viņa patiesi bija iemigusi. O jā! Tonijs skaidri sadzirdēja vieglus sēcienus, it kā cālēna vārgos čiepstus, — sīka, aizkustinoši smieklīga un bezgala mīļa skaņa! Lai kas notiktu, viņš tomēr būs pavadījis nakti kopā ar Klēru. Viņš sēdēja kluss kā pelīte, ja vispār peles ir klusas. Klēras galva kļuva aizvien smagāka un, miegam padziļinoties, aizvien uzticīgāk kļāvās viņam klāt. Un, kamēr Tonijs tā sēdēja un klausījās, viņa paša jūtas kļuva dziļākas, pārvērtās dedzīgās ilgās aizstāvēt un pasargāt Klēru. Un tikai nakts, salta, tumša, mēma, — mašīnas vairs netraucās pa šoseju, — palika nomodā kopā ar viņu. Kā milzīga, tumša, visu aptveroša, tikko elpojoša būtne tā bija nomodā. Nakts negulēja! Pirmo reizi mūžā Tonijs to aptvēra. Nakts bija tikpat modra kā diena. Bez gaismas stara, dziļi vientulīga tā gremdējās savās izjūtās — tā nerunāja, nekustējās, tikai bija nomodā un elpoja. Vienalga, zvaigžņota un mēness caurstarota vai, kā šonakt, tumsā tinusies un sevī noslēgusies, tā bija un palika dižs draugs.

Tonija roka notirpa, un Klēra, it kā zemapziņā juzdama to, pacēla galvu, bet nepamodās. Viņš saberzēja plecu, tad Klēras galva atkal nolaidās uz tā. Sagriezies sānis tā, ka lūpas skārās pie Klēras matiem, viņš atkal sadzirdēja šo kluso, vārgo, ritmisko, čiepstošo skaņu. Tad tā apklusa un pārvērtās dziļā miegā iegrimuša cilvēka rāmajā elpā. Snauda sāka mākt arī Toniju, un viņš iemiga.

XIX NODAĻA

Krūms pamodās pilnīgi stīvs un nespēja aptvert, kur īsti atrodas. Kāda balss ierunājās:

— Svīst jau gaismiņa, Tonij, bet es gan nevaru vēl nenieka saredzēt.

Viņš uzslējās sēdus.

— Pasaulīt, vai tiešām es biju aizmidzis?

— Jā, manu nabadziņ. Es brīnišķi izgulējos, tikai kājas mazliet notirpušas. Cik rāda pulkstenis?

— Gandrīz pusseptiņi. Tirpst visi kauli. Oi! — Izkāpsim ārā un izstaipīsimies.

Viņa balss, kas pašam likās skanam no tālienes, atbildēja:

—     Un tā šī nakts ir pagājusi.

—     Vai tas bija tik ļoti grūti?

Viņš aptvēra galvu ar rokām un neteica ne vārda. Doma par to, ka nākamā nakts un visas naktis, kas tai sekos, būs jāpavada bez Klēras, iedūrās sirdī kā nazis.

Klēra atvēra durtiņas.

— Es izkāpšu drusku ielocīt kājas. Mums vajadzētu labi izkustēties, lai sasildītos. Brokastis pirms astoņiem mēs nekur nedabūsim.

Viņš iedarbināja motoru, lai iesildītu mašīnu. Gaisma spiedās iekšā mežā; varēja jau saredzēt to skābardi, pret kura stumbru atbalsījušies, viņi bija aizvadījuši nakti. Tad Tonijs arī izkāpa āra un devas uz šosejas pusi. Pelēkas krēslas un miglas piedvestais mežs abpus šosejas likās drūms un noslēpumains. Ne vēsmas, ne skaņas! Tonijs jutās kā Ādams, kurš velkas ārā pa Ēdenes dārza vārtiem, neapzinādamies, ka pelnījis šo izraidīšanu. Ādams! Ērmīgais, lādzīgais, baltbārdainais radījums. Cilvēks pirms «grēkos krišanas», sektantu sludinātājs in natura, ar pieradinātu čūsku, trofeju ābolu rokā un sekretāri, šķīstu un garmatainu kā lēdija Godiva! Asinis sāka ritēt straujāk pa dzīslām, un Tonijs atgriezās pie mašīnas.

Klēra sukāja matus, nometusies ceļos un lūkodamās kabatas spogulītī.

— Kā jūtaties, Tonij?

—    Draņķīgi. Domāju, ka vajadzēs braukt tālāk un brokastot Meidenhedā vai Slauā.

—    Kāpēc ne mājās? Mēs tur būsim ap astoņiem. Es protu vārīt lielisku kafiju.

—    Vareni! — noteica Krūms. — Braukšu piecdesmit jūdzes stundā.

Šai straujajā braucienā viņi runāja maz. Abi jutās stipri izsalkuši.

— Kamēr gatavošu brokastis, jūs, Tonij, varēsiet noskūties un nomazgāties. Tā jūs ietaupīsiet laiku un atceļā labi jutīsieties. Es mazgāšos vēlāk.

— Es domāju, ka mašīna būs jānovieto te, — Krūms sacīja, kad viņi sasniedza Marmora arku. — Ejiet uz mājām viena; piebraukšana divatā tik agrā rītā var radīt aizdomas; šoferi jau droši vien strādā. Es būšu klāt pēc desmit minūtēm.

Kad viņš pulksten astoņos ieradās Meltonmjūzā, Klēra sagaidīja viņu zilā rīta tērpā. Galdiņš apakšstāvā jau bija uzklāts brokastīm un kafija smaržoja.

—    Vanna jūs gaida, Tonij, un bārdasnazis arī tur nolikts.

—    Mīļā! — Krūms izsaucās. — Es būšu kārtībā pēc desmit minūtēm.

Viņš iznāca no vannas istabas pēc divpadsmit minūtēm un apsēdās pie galda iepretim Klērai. Brokastīs bija vārītas olas, grauzdētas maizītes, no Kondafordas atvests aivas ievārījums un pupiņu kafija. Tonijam šķita, ka viņš nekad nav ēdis tik brīnišķīgas brokastis, jo izskatījās tieši tā, it kā viņi būtu precējušies.

—    Vai jūs esat nogurusi, dārgā?

—    It nemaz. Es jūtos pilnīgi moža. Bet es tomēr domāju, ka mums nevajag ko tamlīdzīgu atkārtot, — tīši kārdinājumi nav vēlami.

—    Tas taču gadījās nejauši.

—    Jā, un jūs izturējāties kā svētais. Un tomēr tas nav tas, ko apsolīju krustmātei Emijai. Tīram viss šķiet netīrs.

—    Rauj viņus velns! Bet, ak, dievs, kā es izturēšu, kamēr atkal redzēšu jūs!

Klēra pasniedzās pāri galdiņam un saspieda viņa pirkstus.

— Nu, es domāju, jums laiks pazust. Es pametīšu acis ārā, vai gaiss tīrs.

Kad viņa to bija izdarījusi, Tonijs noskūpstīja viņai roku, devās uz garāžu un pulksten vienpadsmitos jau stāvēja blakus cauruļu licējam Beblokhaitas zirgu stallī…

Klēra ielaida vannā labi karstu ūdeni. Vanna bija dziļa, bet paīsa, toties duša ļoti laba. Viņa jutās kā mazs meitēns, kas izdarījis palaidnības, par kurām guvernante neko nezina. Nabaga mīļais Tonijs! Žēl gan, ka vīrieši tik nepacietīgi. Viņiem tikpat maz patikas uz platonisku pielūgsmi kā uz iepirkšanos. Viņi ieskrien veikalos, uzprasa: «Vai jums ir tas un tas? Nav?» — un izdrāžas ārā. Viņi necieš pielaikošanu, kad viņus stumda šur un tur, kad jāgroza galva, lai varētu apskatīt sevi no mugurpuses. Meklēt sev piemērotus apģērba gabalus viņiem ir lāsts. Tonijs ir bērns. Klēra jutās daudz vecāka ir pēc dabas, ir pieredzes. Kaut Klērai bija sabiedrībā lieli panākumi pirms precēšanās, viņa nekad nebija tuvāk saskārusies ar cilvēkiem, kuri, uzskatīdami par pasaules centru Londonu un sevi, atzina tikai zobošanos par visu, ātru kustību un naudu, kas deva iespēju diendienā «baudīt dzīvi». Protams, muižās viņa bija tos šad tad sastapusi, bet tur tie bija ārpus savas parastās atmosfēras un nodevās tikai sportam. Arī Klēra, būdama īsta «brīvdabas būtne», drīzāk kustīga un izturīga nekā spēcīga, neapzināti pakļāvās sporta prasībām. Pārcelta Ceilonā, viņa palika uzticīga savām tieksmēm un pavadīja laiku seglos vai tenisa laukumā. Viņa lasīja daudz romānu un centās turēties kopsolī ar savu laiku, kas necieta nekādus iegrožojumus, taču tagad, gulēdama vannā, viņa juta bažas. Nebija godīgi pakļaut Toniju tādai pārbaudei kā pagājusī nakts. Jo tuvāk viņa pielaida Toniju sev, atsakot pēdējo tuvību, jo lielākas mokas viņam sagādāja. Slaucīdamas viņa pieņēma daudz labu lēmumu un tikko paguva laikā nokļūt Templā. Viņa gan būtu varējusi mierīgi stāvēt vannā zem dušas, jo Dornfords bija aizņemts svarīgā prāvā. Klēra pabeidza no vakardienas palikušo darbu, izklaidīgi vērdamās Templa maurā, virs kura cēlās augšup migla, solot jauku laiku, un ziemīgi spoža saule glāstīja viņai vaigu. Un viņa domāja par Ceilonu, kur saule nekad nebija vēsa un uzmundrinoša. Džerijs! Kā viņam, lietojot šo pretīgo, banālo vārdu, «sviežas»? Un ko viņš darīs attiecībā uz viņu — Klēru? Ļoti labi, ka viņa apņēmusies nemocīt Toniju, turēt viņu tālāk no sevis un saudzēt viņa jūtas, bet bez Tonija būs skumji un vientulīgi. Tonijs jau tapis par paradumu. Varbūt sliktu paradumu, taču sliktie paradumi ir vienīgie, no kuriem žēl šķirties.

«Skaidrs, ka es esmu bezrūpīgs radījums,» viņa nodomāja, «un Tonijs tāpat, bet viņš nekad nepametīs otru sprukās!»

Un zāle Templa maurā pēkšņi likās pārvēršamies jūras viļņos, palodze — kuģa klāja margās, un viņi abi tur stāvēja, vērodami lidojošās zivis izlecam no putām un šaujamies pāri zilganzaļajiem ūdeņiem. Siltums un spožas krāsas! Gaisīgs, mirdzošs daiļums! Un viņai uzmācās grūtsirdība.

«Man derētu laba pastaiga jāšus,» viņa nodomāja. «Braukšu rīt uz Kondafordu un pavadīšu visu sestdienu svaigā gaisā. Pierunāšu Diniju jāt līdzi, viņai tas arī lieti noderēs.»

Ienāca kantorists un paziņoja:

—    Misters Dornfords šodien tūliņ pēc tiesas sēdes dosies uz parlamentu.

—    Ahā! … Džordž, vai jums kādreiz uznāk slikta oma?

Kantorists, kura seja vienmēr smīdināja Klēru, jo viņa varēja pārāk skaidri iztēloties platu vaigubārdu ietveram tās sārto apaļumu, atbildēja apslāpētā balsī:

— Kā man te trūkst, tas ir suns. Ar savu veco Tobiju es nekad nejūtos vientuļš.

— Kādas šķirnes viņš ir, Džordž?

— Bulterjers. Bet es nevaru vest viņu uz šejieni, misis Koldera viņam ļoti pieķērusies, turklāt — ja nu viņš iekož kādam tiesu pilnvarniekam?

—    Tas būtu lieliski! Džordžs nosēcās.

—    Ak, Templā cilvēks nekad nevar būt labā omā.

—    Man arī ļoti gribētos iegādāties suni, Džordž, bet, kad es esmu šeit, tad mājās neviena nav.

—    Es gan nedomāju, ka misters Dornfords te vēl ilgi mitīs.

— Kā tā?

— Viņš meklē pirkt māju. Man šķiet, viņš nodomājis precēties.

—    Oho! Bet ar ko? Džordžs piemiedza aci.

—    Jūs domājat par manu māsu?

—    Ahā!

—    Iespējams, bet es nesaprotu, kā jūs to zināt. Džordžs aizvēra otru aci.

—    Kāds putniņš man to pačiepstēja, lēdija Korvena.

—    Neteiksim, ka izvēle būtu slikta. Es gan diezin kā neticu laulībām.

—    Mēs tiesā jau neredzam laulības dzīves labās puses. Bet misters Dornfords var darīt sievieti laimīgu — tā es domāju.

—    Es tāpat, Džordž.

—    Viņš ir ļoti rāmas dabas un reizē apbrīnojami enerģisks, un nosvērts arī. Pilnvarniekiem viņš patīk, tiesnešiem tāpat.

—    Sievām viņš arī patiks.

—    Tiesa, viņš ir katolis.

—    Mēs visi esam spiesti kaut kas būt.

—    Mēs ar misis Kolderu esam anglikāņi, kopš nomira mans vecais tēvs. Viņš piederēja pie Plimutas brāļiem, — aplam stingrs. Lai kāds būtu pamēģinājis izteikt savas personīgās domas, viņš tam tūliņ ķertos pie rīkles. Neskaitāmas reizes viņš man tika draudējis ar elles uguni un sēru — mana pašā labā, saprotams.

Krietns, dziļi ticīgs cilvēks. Un nevarēja ciest, ka citi tādi nav. Īstas sarkanas Samersetas asinis, un to viņš nekad neaizmirsa, kaut arī viņam nācās dzīvot Pekemā.

— Ziniet, Džordž, ja misteram Dornfordam vēlāk manis tomēr ievajagas, vai jūs man nepiezvanītu piecos? Es ap to laiku iegriezīšos mājās.

Klēra gāja kājām. Diena bija vēl pavasarīgāka nekā vakar. Viņa soļoja pa krastmalu uz Sentdžeimsas parku. Gar ūdens malu jau dīga narcisu asni un kokiem brieda pumpuri. Saules stari maigi sildīja muguru. Ilgi tāds laiks nepieturēsies! Vēl atsitīsies ziemā, tas ir skaidrs! Viņa aši izgāja cauri Arkai, virs kuras slējās ne visai dabiski zirgi, kas Klēru reizē kaitināja un amizēja, pagāja garām Artilēristu piemineklim, neuzmetusi tam ne aci, un iegriezās Haidparkā. Nu viņa bija sasildījusies un lēni soļoja gar jājamo aleju. Jāšana bija viņas kaislība, un viņa tūliņ juta satraukumu, ja redzēja kādu uz laba zirga. Dīvaini kustoņi ir tādi zirgi: vienu mirkli ugunīgi un moži, otru jau laiski un vienaldzīgi.

Divas trīs platmales pacēlās, viņu sveicinot. Garš vīrietis uz izskatīgas ķēves pajāja garām, tad pievilka pavadu un griezās atpakaļ.

— Es jau domāju, ka tā esat jūs. Lorenss man sacīja, ka jūs esot atbraukusi. Vai atceraties mani? Es esmu Džeks Maskems.

Klēra, domādama: «Tik garš vīrietis un tik teicami sēž zirgā!» — nomurmināja: — Protams! — un pēkšņi saausījās.

—    Kāds jūsu paziņa uzraudzīs manas arābu ķēves.

—    Ak, jā, Tonijs Krūms.

—    Patīkams jauneklis, tikai neesmu skaidrībā, vai viņam pietiks zināšanu. Viņš gan ir entuziasts. Kā klājas jūsu māsai?

—    Ļoti labi.

—    Jums vajag atvest viņu uz sacīkstēm, lēdija Korvena.

—    Nedomāju, ka Dinija sevišķi interesētos par zirgiem.

—    Es viņu drīz ieinteresētu. Atceros … — viņš aprāvās un sarauca pieri. Par spīti vaļīgajai pozai, viņa iedegusī, grumbainā seja ar ironisku vilcienu ap lūpām

Klērai likās apņēmīga. Klēra prātoja, ko viņš sacītu, uzzinādams, ka viņa pavadījusi pagājušo nakti mašīnā ar Toniju.

— Kad ķēves pienāks šeit, mister Maskem?

—    Patlaban tās ir Ēģiptē. Mēs atvedīsim tās aprīlī ar kuģi. Droši vien es pats braukšu uz turieni; iespējams, ka ņemšu Krūmu līdzi.

—    Es labprāt apskatītu tās, — Klēra sacīja. — Ceilonā man bija arābu zirgs.

—    Vajadzēs aizvest jūs uz Beblokhaitu.

—    Kaut kur Oksfordas tuvumā, vai ne?

— Ap sešas jūdzes no Oksfordas; jauks apvidus. Es paturēšu to prātā. Sveiki!

Viņš pacēla platmali, pieskārās ķēvei ar papēžiem, un tā rikšoja tālāk.

«Kādu nevainību es tēloju!» Klēra domāja. «Ceru, ka nepārspīlēju. Nebūtu patīkami, ja viņš mani pieķertu. Liekas, viņš ir visai slīpēts. Lieliski zābaki! Un par Džeriju viņš pat neapjautājās!»

Viņa juta nelielu satraukumu un nogriezās no jājamās alejas uz Serpentaina dīķi.

Saules apspīdētajos ūdeņos nešūpojās neviena laiva, tikai pie pretējā krasta peldēja dažas pīles. Vai nav vienalga, ko cilvēki domā cits par citu? Labāk nelikties ne par ko zinis, kā to darīja Dī upes dzirnavnieks! Bet vai patiešām viņam bija viss vienalga? Varbūt viņš bija filozofs? Klēra atsēdās piesaulē uz sola un piepeši kļuva miegaina. Nakts automobilī tomēr ir kas cits nekā nakts gultā. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa aizvēra acis. Gandrīz tai pašā mirklī viņa iemiga.

Pa celiņu starp viņu un saules apmirdzēto ūdeni gāja garām diezgan daudz cilvēku un brīnījās, redzam eleganti ģērbtu sievieti aizmigušu pirms pusdienām. Divi zēni ar rotaļu lidmašīnām rokās apstājās kā sasaluši, vērojot viņas tumšās skropstas uz krēmkrāsas vaigiem un mazliet iekrāsoto lūpu vieglās trīsas. Tā kā zēnu guvernante bija francūziete, tad viņi bija labi audzināti, viņiem nenāca prātā iedurt gulētājai ar kniepadatu vai pēkšņi ieauroties. Taču zēniem šķita, ka gulētājai nav roku, kājas bija sakrustotas un paslēptas zem sēdekļa, gurni likās nedabiski gari. Tas bija interesanti, un, kadviņi bija pagājuši garām, viens vēl laiku pa laikam atskatījās.

Tā šai pilnīgi pavasarīgajā dienā Klēra nogulēja veselu stundu ciešā miegā, kā jau piederas cilvēkam, kurš nakti pavadījis mašīnā.

XX NODAĻA

Pagāja trīs nedēļas, kurās Klēra tikai četras reizes bija tikusies ar Toniju. Viņa kravāja mantas, lai ar vakara vilcienu brauktu uz Kondafordu, kad avju zvārgulītis aicināja viņu lejā.

Ārā stāvēja pazems vīrietis raga brillēs, kurš atgādināja kaut ko saistītu ar zinātni. Viņš pacēla platmali.

—    Lēdija Korvena?

—    Jā.

—    Atvainojiet, man tas jums jānodod.

Izvilcis no zilā mēteļa kabatas iegarenu dokumentu, viņš ielika to Klērai rokā. Viņa lasīja:

«Augstākā valsts tiesa. Testamentu, laulību šķiršanu un admiralitātes nodaļa. 1932. g. 26. februārī. Sakarā ar sera Džeralda Korvena iesniegumu . ..»

Viņai kājas sagrīļojās, un viņa pacēla galvu, lai ieskatītos aiz raga brillēm paslēptajās svešā acīs.

— O! — viņa izdvesa.

Pazemais vīrietis viegli palocījās. Klērai šķita, ka svešajam viņas žēl, un viņa aši aizcirta durvis tam deguna galā. Uzskrējusi augšā pa vītņu kāpnēm, viņa atsēdās uz kušetes un aizsmēķēja cigareti. Tad viņa atlocīja klēpī noslīdējušo papīru. Pirmā doma bija: «Tā taču ir nejēdzība — es neko neesmu nodarījusi!» — otrā: «Laikam vajadzēs izlasīt šo draņķību.»

Līdzko viņa izlasīja: «Džeralda Korvena, P. O. K. [47] , pazemīgais lūgums,» — kad iešāvās prātā trešā doma: «Tas taču ir tieši tas, ko es gribu! Es būšu brīva!»

Viņa lasīja jau mierīgāk, kamēr nonāca pie vārdiem: «… ka sūdzētājs pieprasa no minētā Džeimsa Bernarda Krūma zaudējumu atlīdzību divtūkstoš mārciņu apmērā par viņa nodarīto augšminēto laulības pārkāpšanu.»

Tonijs! Ja viņam ir divi tūkstoši šiliņu, tad tas jau ir daudz! Kustonis! Atriebīgais dzīvnieks! Tas, ka Korvens tik negaidīti bija visu novedis līdz atlīdzībai naudā, ne vien dziļi aizvainoja Klēru, bet zināmā mērā nobiedēja. Nedrīkst pieļaut, ka Toniju izposta ar viņas starpniecību. Nepieciešams sastapties ar viņu! Vai viņi aizsūtījuši arī Tonijam tādu paziņojumu? Droši vien!

Klēra pabeidza lasīt iesniegumu, dziļi ievilka cigaretes dūmus un piecēlās.

Piegājusi pie telefona, viņa izsauca starppilsētu centrāli un pieprasīja savienojumu ar Krūma viesnīcu.

— Vai varu runāt ar misteru Krūmu?… Aizbraucis uz Londonu? Ar savu mašīnu?. . . Kad?

Pirms stundas! Skaidrs, ka Tonijs būs braucis pie viņas!

Mazliet nomierinājusies, viņa aši apsvēra, ko darīt. Uz Kondafordas vilcienu viņa vairs netiks, tāpēc viņa tūliņ pieteica sarunu ar mājām.

— Dinija? Te runā Klēra. Iespējams, ka šovakar netikšu mājās, atbraukšu rīt no rīta . .. Nē! Esmu vesela, tikai mazas nepatikšanas. Uz redzi!

Mazas nepatikšanas! Viņa atkal atsēdās un vēlreiz izlasīja «šo draņķīgo papīru». Liekas, viņi zina visu, izņemot patiesību. Un taču ne viņa, ne Tonijs nebija manījuši, ka tiek novēroti. Piemēram, vīrietis raga brilles noteikti pazina viņu, bet Klēra nav nekad iepriekš redzējusi tādu tipu! Viņa iegāja vannas istabā un nomazgāja seju aukstā ūdenī. Te tev nu bija Dī upes dzirnavnieks! Tagad šāda loma ir pārāk grūta.

«Tonijs droši vien nebūs neko ēdis,» viņai ienāca prātā.

Viņa salika apakšstāva istabā uz galda visu, kas mājās bija, uzvārīja kafiju, atsēdās, smēķēja un gaidīja. Domās viņa skatīja Kondafordu, savu tuvinieku, kā arī krustmātes Emijas un Džeka Maskema sejas, taču visu aizēnoja viņas vīra seja ar tikko manāmo nežēlīgo runča smīnu. Vai tiešām viņa būs spiesta padoties? Vai ļaus Džerijam triumfēt bez cīņas, nemaz nerunājot par zaudējumu atlīdzību? Klēra nožēloja, ka nebija klausījusi tēva un sera Lorensa padomam «uzlaist» detektīvu Džerijam pa pēdām. Tagad par vēlu — viņš neriskēs, iekams prāva būs galā.

Tā viņa sēdēja prātodama pie elektriska kamīna, kamēr ārā piestājās mašīna un ietinkšķējas zvārgulītis.

Krūms izskatījās nosalis un bāls. Viņš stāvēja uz sliekšņa it kā neziņā, kā viņu uzņems, un Klēra satvēra viņu aiz abām rokām.

—    Labi, ka jūs atbraucāt, Tonij!

—    Ak, dārgā!

—    Jūs esat nosalis. Vai negribat brendiju? Kamēr viņš dzēra, Klēra sacīja:

— Tagad nerunāsim par to, ko mums vajadzēja darīt, bet tikai par to, ko varam darīt.

Viņš novaidējās.

—    Viņi gan uzskata mūs par briesmīgiem nelgām. Man prātā nenāca …

—    Man tāpat. Bet kāpēc mēs nedrīkstējām darīt to, ko darījām? Likums neuzstājas pret nevainīgiem.

Viņš apsēdās un iespieda pieri rokās.

— Dievs mans liecinieks, ka es gribu tikai to, lai jūs atbrīvojaties no sava vīra, bet man nevajadzēja pakļaut jūs riskam. Viss būtu citādi, ja jūs justu pret mani to pašu, ko es pret jums.

Klēra pavīpsnāja.

—    Izturieties kā pieaudzis cilvēks, Tonij! Kāda jēga runāt par mūsu jūtām? Un es negribu dzirdēt nekādas muļķības par kaut kādu jūsu vainu. Svarīgi ir tas, ka mēs neesam vainīgi. Ko lai mēs tagad uzsākam?

—    Protams, es darīšu visu, ko vien jūs vēlaties.

—    Man šķiet, — Klēra domīgi sacīja, — ka man būs jādara tas, ko gribēs mani vecāki.

—    Ak, dievs! — Krūms izsaucās, uzlēkdams kājās. — Ja mēs aizstāvēsimies un uzveiksim, tad jūs paliksiet saistīta ar savu vīru!

— Un, ja mēs neaizstāvēsimies un neuzveiksim, tad jūs būsiet izputināts, — Klēra nomurmināja.

—    Ak, pie velna! Viņi var tikai padarīt mani par ubagu.

—    Un jūsu darbs?

—    Es nesaprotu … nezinu, kāds tam sakars …

—    Es nesen sastapu Džeku Maskemu. Man liekas, viņš negribēs paturēt darbā līdzatbildētāju, kurš nav darījis sūdzētājam zināmus savus nolūkus. Kā redzat, esmu jau apguvusi šo žargonu.

—    Ja jūs patiešām būtu mana mīļākā, tad es savus nolūkus nebūtu slēpis.

—    Tiesa?

—    Protams!

—    Pat ja es sacītu «Nedariet to!»?

—    Jūs tā nesacītu.

—    To es vēl nezinu.

—    Lai nu kā, šāds jautājums nepacelsies.

—    Ja mēs neaizstāvēsimies, jūs jutīsieties kā nelietis.

—    Ak, dievs, cik tas ir sarežģīti!

— Apsēdieties, un ieēdīsim. Man ir tikai šķiņķis, bet nav nekā labāka par šķiņķi, ja cilvēks sliktā omā. Viņi apsēdās un ķērās pie dakšiņām.

— Vai jūsējie vēl neko nezina, Klēra?

— Es pati uzzināju tikai pirms stundas. Vai viņi jums arī piesūtīja šo iepriecinošo dokumentu?

— Jā.

— Vēl vienu šķēlīti?

Viņi atkal brītiņu ēda klusēdami. Tad Tonijs piecēlās.

—    Es, nudien, vairāk nevaru ēst.

—    Labi. Uzsmēķēsim!

Viņa paņēma no Tonija cigareti un sacīja:

— Paklausieties. Es rīt braukšu uz Kondafordu, un, manuprāt, jums arī vajadzētu tur ierasties. Manējiem vajag jūs redzēt, jo viss, ko darīsim, jādara ar vaļējām acīm. Vai jums ir advokāts?

— Nē.

— Man arī nav. Domāju, ka mums tomēr tas būs vajadzīgs.

— Es parūpēšos par to. Bijusi jel man nauda! Klēra sarāvās.

— Es atvainojos par savu vīru, ka viņš spējīgs pieprasīt zaudējumu atlīdzību.

Krūms satvēra viņas roku.

— Dārgā, es taču domāju par advokātiem!

— Atcerieties, es jums sacīju uz tvaikoņa: «Dažkārt ir vēl briesmīgāk, ja kaut kas sākas.»

— Tam es nekad nepiekritīšu.

— Es toreiz domāju par savu laulību, nevis par jums.

—    Klēra, vai nebūtu labāk neaizstāvēties, lai viss iet savu gaitu? Tad jūs tiktu brīva. Un vēlāk, ja jūs gribētu, — es paliktu šeit, ja ne, — pazustu no jūsu acīm.

—    Ļoti jauki no jums, Tonij, bet man jāpasaka viss manējiem. Un bez tam — o, tas nav tik vienkārši.

Viņš atkal sāka staigāt pa telpu.

— Vai jūs domājat, ka viņi noticēs mums, ja mēs aizstāvēsimies? Es šaubos.

— Mēs teiksim skaidru patiesību.

— Cilvēki nekad netic skaidrai patiesībai. Ar kādu vilcienu jūs braucat?

— Desmitos piecdesmit.

— Vai lai braucu jums līdzi vai lai ierodos pēcpusdienā no Beblokhaitas?

—    Tā būs labāk. Es tikmēr visu izstāstīšu.

—    Vai tas viņus ļoti sarūgtinās?

—    Tas viņiem nepatiks.

—    Vai jūsu māsa ir tur?

—    Jā.

—    Tas nāks mums par labu.

— Maniem vecākiem nav pārāk vecmodīgi uzskati, Tonij, taču arī mūslaiku uzskati viņiem nav. Cilvēki vispār reti kad spēj raudzīties uz notikumiem no šodienas viedokļa, ja tie skar viņus personīgi. Tiesneši un juristi to spēj vēl mazāk. Tagad labāk brauciet projām un apsoliet man nedrāzties kā neprātīgs.

— Vai drīkstu jūs noskūpstīt?

— Tas nozīmē, ka vajadzēs teikt vēl vienu skaidru patiesību, un trīs jau ir. Noskūpstiet man roku, tas neskaitās.

Viņš noskūpstīja Klēras roku, nomurmināja: — Lai dievs jūs svētī! — paķēra platmali un izgāja.

Klēra pievirzīja krēslu pie elektriskā kamīna vienmērīgās liesmas un iegrima domās. Sausais karstums svilināja acis, un beidzot viņai šķita, ka plakstu vairs nav un izžuvis pēdējais valgmes piliens; pamazām un neatlaidīgi viņā brieda niknums. Visas jūtas, ko viņa bija pārdzīvojusi torīt Ceilonā, iekams nolēmusi pamest vīru, uzbangoja viņā ar divkāršu spēku. Kā Džerijs bija uzdrošinājies izturēties pret viņu kā pret pērkamu sievieti? Pat vēl sliktāk, jo — ja viņa tā būtu — pērkama sieviete nekad nepieļautu tādu izturēšanos. Kā viņš bija uzdrošinājies skarties viņai klāt ar pātagu? Un kā viņš tagad drīkstēja likt viņu izsekot un iesūdzēt tiesā? Nē, tādu rīcību viņa necietīs.

Klēra sāka mazgāt traukus un likt tos citu pēc cita plauktā. Viņa plaši atvēra durvis, lai ieplūstu vējš. Nejauka nakts, vēja virpuļi traucas šurpu turpu pa šauro ielu.

«Arī manī notiek tas pats,» Klēra domāja. Aizcirtusi durvis, viņa izņēma kabatas spogulīti. Seja šķita tik naiva un neaizsargāta, ka viņa pat sabijās. Viņa nopūderējās un mazliet uzkrāsoja lūpas. Tad, dziļi nopūtusies, paraustīja plecus un devās uz augšstāvu. Karstu vannu!

XXI NODAĻA

Otrā rītā, ieradusies Kondafordā, viņa juta, ka atmosfēra ir sasprindzināta. Viņas vārdi vai balss noskaņa, runājot pa telefonu, bija satraukuši ģimeni, un viņa noprata, ka ārišķīga jautrība nevienu nepiekrāps. Arī diena bija riebīga, mitra un salta, un Klērai vajadzēja saņemt visus spēkus, lai nezaudētu dūšu.

Pēc pusdienām viņa izraudzījās viesistabu sarunai ar vecākiem. Izņēmusi no somiņas paziņojumu, viņa pasniedza to tēvam.

— Tēt, man atsūtīja šo dokumentu.

Tēvs iztrūcies iesaucās; Dinija un māte piegāja pie viņa.

Tad viņš sacīja:

— Nu? Pastāsti mums patiesību.

Klēra nocēla kāju no kamīna restēm un pievērsa pārējiem seju.

—    Tā nav patiesība. Mēs neko neesam darījuši.

—    Kas tas ir par vīrieti?

—tonijs Krūms? Es iepazinos ar viņu uz tvaikoņa, braucot uz šejieni. Viņam ir divdesmit seši gadi, tur viņš strādājis tējas plantācijā un tagad uzraudzīsdžeka Maskema arābu ķēves Beblokhaitā. Naudas viņam nav. Es viņam teicu, lai viņš šo pēcpusdienu atbrauc pie mums.

—   Tu viņu mīli?

—   Nē. Man viņš tikai patīk.

—   Bet viņš tevi mīl?

—   Jā.

—   Un tu apgalvo, ka starp jums nekas nav bijis?

—   Viņš man divas reizes noskūpstījis vaigu. Manuprāt, tas ir viss.

—   Bet ko tad viņi raksta, ka jūs trešajā februārī esat pavadījuši nakti kopā?

—   Mēs aizbraucām viņa mašīnā apskatīt Beblokhaitu, un atceļā mašīnai nodzisa ugunis — mežā, kādas piecas jūdzes no Henlijas. Nakts bija galīgi tumša. Es ieteicu palikt mašīnā, kamēr uzausīs gaisma. Mēs iemigām un, kad jau bija gaišs, braucām tālāk.

Māte izdvesa kādu vārgu skaņu, un tēvs tā ērmīgi nosēcās.

—   Un uz tvaikoņa? Un tavā dzīvoklī? Tu teici, ka nekas nav bijis, lai gan viņš tevi mīl?

—   It nekas.

—   Un tā ir absolūta patiesība?

—   Jā.

—   Protams, tā ir patiesība, — Dinija apstiprināja.

—   Protams! — ģenerālis atkārtoja. — Bet kas tam ticēs?

—   Mēs nezinājām, ka tiekam novēroti.

—   Ap kādu laiku viņš ieradīsies?

—   Viņš var ierasties kuru katru brīdi.

—   Vai tu esi viņu sastapusi pēc paziņojuma saņemšanas?

—   Jā. Vakar vakarā.

—   Ko viņš saka?

—   Viņš darīs visu, ko es gribēšu.

—   Nu, protams. Bet vai viņš cer, ka jums noticēs?

—   Nē.

Ģenerālis ar dokumentu rokā piegāja pie loga, it kā gribēdams labāk ieskatīties rakstā. Lēdija Čerela apsēdās, viņa bija ļoti bāla. Dinija pienāca pie Klēras un satvēra viņas roku.

—   Kad viņš ieradīsies, — ģenerālis atskatīdamies strauji ierunājās, — tad es gribu runāt ar viņu vienatnē. Lai neviens nerunā ar viņu pirms manis, lūdzu.

—   Lieciniekus lūdz atstāt telpas, — Klēra nomurmināja.

Ģenerālis atdeva viņai paziņojumu. Viņa seja pauda ciešanas un nogurumu.

—   Man ļoti žēl, ka tā noticis, tēt. Mēs esam izturējušies kā nelgas. Redzams, tikums nespēj būt pats savs atalgojums.

—   Toties gudrība spēj, — ģenerālis piezīmēja. Viņš pieskārās meitai pie pleca un stingrā solī devās ārā Dinijas pavadībā.

—   Vai viņš tic man, māt?

—   Jā, bet tikai tāpēc, ka tu esi viņa meita. Viņš jūt, ka nevajadzētu ticēt.

—   Un tu arī jūti tāpat, māt?

—   Es tev ticu tāpēc, ka tevi pazīstu.

Klēra piecēlās un noskūpstīja māti uz vaiga.

—   Tas ir ļoti jauki, mīļā māmiņ, bet nekā iepriecinoša gan tur nav.

—   Tu sacīji, ka tev patīk tas jaunais cilvēks. Vai tu viņu pazīsti jau no Ceilonas laikiem?

—   Pirmo reizi es viņu sastapu uz tvaikoņa. Un zini, māt, es tev varu teikt, ka mani kaislība nemaz nepievelk. Es nezinu, kad mans noskaņojums mainīsies. Varbūt nekad!

—   Kāpēc?

Klēra papurināja galvu.

— Es negribu izklāstīt savu kopdzīvi ar Džeriju pat tagad, kad viņš bijis tik nekrietns, ka prasījis zaudējumu atlīdzību. Es esmu daudz vairāk uztraukusies par to nekā pati par savu stāvokli.

— Domāju, ka tas jaunais cilvēks gatavs tev sekot visur, kur vien tu gribēsi.

— Jā, bet to es nemaz negribu. Turklāt es nosolījos krustmātei Emijai, var pat teikt — zvērēju, ka veselu gadu uzvedīšos nevainojami. Līdz šim esmu šo solījumu turējusi. Būtu ārkārtīgi vilinoši neaizstāvēties un tikt brīvai.

Lēdija Čerela klusēja.

—   Nu, māmiņ?

—   Tavam tēvam jārēķinās ar to, kā tas atsauksies uz tavu un uz visas ģimenes labo vārdu.

—   Abos gadījumos iznākums būs vienādi slikts. Ja neaizstāvēsimies, notikums paies garām nemanīts. Ja aizstāvēsimies, tad sacelsim sensāciju. «Nakts mašīnā» un viss pārējais, pat ja mums noticētu. Vai tu vari iedomāties, ko teiks avīzes, māmiņ? Tās rakstīs tikai par šo prāvu.

—   Es domāju, — lēdija Čerela lēni noteica, — ka izšķīra visu tas, ko tu pateici tēvam par pātagu. Es nekad nebiju redzējusi viņu tik sašutušu. Viņš, manuprāt, gribēs, lai jūs aizstāvaties.

— Pātagu es tiesā neparko neminēšu. Pirmkārt, to pārāk viegli var noliegt, un bez tam man tomēr ir savs lepnums, māt…

Dinija sekoja tēvam kabinetā vai kazarmā, kā šo telpu dažkārt dēvēja.

—   Vai tu pazīsti to jauno cilvēku, Dinij? — ģenerālim beidzot izlauzās.

—   Jā, un man viņš patīk. Viņš mīl Klēru no sirds.

—   Kas viņam liek to darīt?

—   Esi cilvēcīgs, dārgais!

—   Tu viņai tici par automobili?

— Jā. Es dzirdēju, ka viņa svinīgi nosolījās krustmātei Emijai veselu gadu nevainojami uzvesties.

—   Dīvaini gan, ka kaut kas tāds jāsola!

—   Manuprāt, viņa veltīgi solījās.

—   Kā?

— Svarīgs ir tikai tas, lai Klēra tiktu brīva. Ģenerālis stāvēja, noliecis galvu, it kā atradis vielu pārdomām; uz viņa vaigu kauliem parādījās viegls sārtums.

— Vai Klēra tev sacīja to, ko man, — viņš spēji iejautājās, — ka šis subjekts pacēlis pret viņu jājamo pātagu?

Dinija palocīja galvu.

— Vecos laikos es būtu varējis izsaukt viņu uz dueli un labprāt būtu to darījis. Es piekrītu, ka Klērai jātiek brīvai, tikai ne tādā ceļā.

— Tātad tu viņai tici?

—   Tādus melus viņa mums nestāstīs.

—   Labi, tēt! Bet kas vēl viņiem noticēs? Vai tu ticētu, ja būtu zvērinātais?

—   Nezinu, — ģenerālis drūmi atteica.

—   Dinija papurināja galvu.

—   Nē, tu neticētu.

—   Juristi ir velnišķīgi slīpēti. Vai tu domā, ka Dornfords uzņemtos aizstāvību šādā prāvā?

—   Dornfords neuzstājas laulības šķiršanu prāvās. Turklāt Klēra ir viņa sekretāre.

—   Jāuzzina, ko teiks Kingsoni. Lorenss paļaujas uz viņiem. Flēras tēvs bija viņu kompanjons.

—   Tad … — Dinija iesāka, bet durvis atvērās.

—   Misters Krūms, ser.

—   Neej ārā, Dinij.

Krūms ienāca. Uzmetis skatienu Dinijai, viņš tuvojās ģenerālim.

— Klēra sacīja, lai es atbraucot, ser.

Ģenerālis pamāja. Piemiedzis acis, viņš cieši vēroja varbūtējo meitas mīļāko. Jauneklis izturēja šo pārbaudi kā parādē, viņa acis atbildēja ģenerāļa skatienam bez izaicinājuma.

—   Runāšu bez aplinkiem, — ģenerālis strupi iesāka. — Liekas, jūs esat iejaucis manu meitu nepatīkamā ķezā.

—   Tā ir, ser.

— Esiet tik laipns un pastāstiet, kā tas notika. Krūms nolika platmali uz galda, izslējās un sacīja: — Viss, ko viņa jums teikusi, ser, ir patiesība. Dinija atvieglota ieraudzīja smaidu pavīdam tēva

lūpās.

— Ļoti korekti, mister Krūm, bet es gribu zināt ko citu. Viņa man izstāstīja savu versiju, tagad es labprāt noklausītos jūsējo.

Dinija redzēja, ka jauneklis aplaizīja lūpas un dīvaini noskurināja galvu.

— Es viņu mīlu, ser; iemīlēju no pirmā acumirkļa, kad ieraudzīju uz kuģa klāja. Pēc tam mēs šad tad satikāmies Londonā — kino, teātri, gleznu galerijas un tamlīdzīgas vietas; viņas dzīvoklī esmu bijis trīs — nē, piecas reizes. Trešajā februārī es aizvedu viņu mašīnā uz Beblokhaitu, lai viņa redzētu, kur es strādāju; atceļā — domāju, viņa būs jums to teikusi, — mašīnai nodzisa ugunis, un mēs palikām meža, pilnīgā tumsā, jūdzes piecas no Henlijas. Nu, un tad mēs… mēs nolēmām, ka labāk palikt uz vietas, kamēr pienāks rīts, nekā riskēt. Es jau tā divas reizes nobraucu no ceļa. Bija tumšs, ka ne acī durams, un man nebija luktura. Un tad — tad mēs gaidījām mašīnā līdz pusseptiņiem, pēc tam braucām uz Londonu, un astoņos es viņu atvedu mājās.

Viņš apklusa, atkal aplaizīja lūpas un dedzīgi piebilda:

— Vai jūs ticat man, ser, vai ne, bet tonakt mašīnā starp mums nekas nenotika un arī vispār nekas nav bijis, ja neskaita to, ka viņa divas vai trīs reizes ir atļāvusi man noskūpstīt viņu uz vaiga.

Ģenerālis, kurš nebija nolaidis no viņa acu, sacīja:

—   Pēc būtības viņa mums pastāstīja to pašu. Vēl kaut kas?

—   Kad saņēmu paziņojumu, ser, es tūlīt aizbraucu pie viņas — tas bija vakar. Protams, es darīšu visu, ko viņa vēlēsies.

—   Vai neesat abi iepriekš norunājuši, ko mums stāstīt?

Dinija redzēja, ka jauneklis saspringa.

— Zināms, ka ne, ser!

— Tad jūs esat gatavs apzvērēt, ka starp jums nekas nav bijis, un aizstāvēties tiesā?

—   Protams, ser, ja jūs domājat, ka mums var noticēt. Ģenerālis paraustīja plecus.

—   Kāds ir jūsu materiālais stāvoklis?

— Mans darbs man ienesīs četri simti gadā. — Viegls smīns pavīdēja viņa lūpās. — Nekā cita man nav, ser.

—   Vai jūs pazīstat manas meitas vīru?

—   Nē.

—   Vai nekad neesat ticies ar viņu?

—   Nē, ser.

—   Kad jūs pirmo reizi sastapāties ar Klēru?

—   Otrā ceļojuma dienā uz kuģa klāja.

—   Ko jūs darījāt Ceilonā?

—   Strādāju par pārvaldnieku tējas plantācijā, bet to pievienoja taupības labad citām.

—   Tā. Kur esat mācījies?

—   Velingtonā, vēlāk Kembridžā.

—   Jūs esat dabūjis darbu pie Džeka Maskema?

—   Jā, ser, uzraudzīt viņa arābu ķēves. Tās pienāks pavasarī.

—   Tātad jums ir kādas zināšanas par zirgiem?

—   Jā. Es tos ārkārtīgi mīlu.

Tēva piemiegtās acis beidzot atlaidās no jaunā cilvēka sejas un pievērsās Dinijai.

—   Jūs laikam esat pazīstams ar manu meitu Diniju?

—   Jā.

—   Es atstāju jūs pagaidām viņas ziņā. Man jāpadomā.

Jauneklis viegli palocījās, pagriezās pret Diniju, tad vēlreiz pievērsās ģenerālim un sacīja ar zināmu pašcieņu:

— Man ārkārtīgi žēl, ser, ka viss tik nelādzīgi noticis, bet es nevarētu sacīt, ka nožēloju savu iemīlēšanos Klērā, tā nebūtu patiesība. Es viņu neprātīgi mīlu.

Viņš jau devās uz durvju pusi, kad ģenerālis ieteicās:

— Vienu mirkli. Ko jūs saprotat ar vārdu «mīlestība»?

Dinija neviļus sažņaudza rokas: kāds drausmīgs jautājums! Krūms spēji apsviedās. Viņa seja likās sastingusi.

— Es saprotu jūs, ser, — viņš aizsmacis sacīja. — Jūs gribat zināt, vai tās ir tikai alkas vai kas cits, lielāks. Jā, tas ir kas lielāks, citādi es nebūtu izturējis to nakti mašīnā. — Viņš atkal apgriezās un gāja ārā.

Dinija sekoja viņam holā, kur viņš apstājās sadrūmis, saraustīti elpodams. Viņa satvēra jaunekli aiz rokas un pieveda viņu pie kamīna. Abi stāvēja, lūkodamies liesmās, tad viņa ierunājās:

—   Baidos, ka jums bija briesmīgi grūti. Taču karavīri grib visur iegūt pilnīgu skaidrību. Turklāt es pazīstu tēvu: viņam palika labs iespaids no jums.

—   Es jūtos kā pēdējais nelga. Kur ir Klēra? Šeit?

—   Jā.

—   Vai drīkstu viņu satikt, mis Čerela?

— Sauciet mani par Diniju. Jūs drīkstat satikt Klēru, bet es domāju, ka labāk pie reizes iepazīties arī ar manu māti. Iesim uz viesistabu.

Krūms cieši saspieda viņas roku.

—   Es vienmēr jutu, ka jūs esat lietaskoks. Dinija saviebās.

—   Pat lietaskoki iztur tikai zināmu spiedienu.

— O, piedodiet! Es vienmēr aizmirstu par savu drausmīgo tvērienu. Arī Klērai bailes no tā. Kā viņa jūtas?

Dinija viegli paraustīja plecus un pasmaidīja.

— Cik vispār labi var justies tādā stāvoklī. Tonijs Krūms satvēra galvu.

— Es arī jūtos tikpat nejēdzīgi, ja vēl ne ļaunāk; parasti tādos gadījumos cilvēkiem ir uz ko cerēt, bet te? Kā jūs domājat, vai viņa var kādreiz iemīlēt mani no tiesas?

— Es tā ceru.

—   Vai jūsu vecāki nedomā, ka es vajāju viņu… tas ir, jūs saprotat, ko es gribu teikt, — nu, lai izklaidētos?

—   Pēc šīs dienas viņi tā nedomās. Par jums var sacīt to pašu, ko kādreiz teica par mani: jums var redzēt cauri.

— Tā teica par jums? Es nekad nevaru uzminēt, ko jūs domājat.

— Tas bija ļoti sen. Iesim!

XXII NODAĻA

Kad Krūms atkal aizgāja šīs nelādzīgās dienas slapjdraņķī un vējā, pārējie palika galīgi nomākti. Klēra devās uz savu istabu, aizbildinādamās ar galvas sāpēm un vēlēšanos pagulēt. Pārējie trīs sēdēja pie nenovāktā tējas galda un runāja tikai par suņiem — skaidra pazīme, ka zaudēts garīgais līdzsvars.

Beidzot Dinija piecēlās.

— Nu, mani dārgie, bēdāšanās mums nepalīdzēs. Šim notikumam ir arī sava labā puse. Viņi varēja būt sarkani kā asins, bet viņi ir balti kā sniegs.

Ģenerālis sacīja vairāk pats sev, nekā atbildēdams meitai:

—   Viņiem jāaizstāvas. Nevar ļaut šim subjektam darīt visu, ko viņš grib.

—   Bet, tēt, ja Klēra tiek brīva, turklāt ar pilnīgi tīru sirdsapziņu, tad taču ļoti jauki! Bez lieka trokšņa — un reizē kāda likteņa ironija!

— Padoties tāda veida apvainojumam?

— Viņas vārdu vazās arī tad, ja viņa uzveiktu prāvā. Neviens nevar nesodīts pavadīt nakti mašīnā ar jaunu cilvēku. Vai tā nav, māt?

Lēdija Čerela pavīpsnāja.

—   Es esmu vienis prātis ar tavu tēvu, Dinij. Es jūtu sašutumu, iedomājoties, ka Klēras laulību šķirs, kaut viņa neko nav darījusi, tikai bijusi mazliet neapdomīga. Bez tam tā jau ir likuma apkrāpšana, vai ne?

—   Manuprāt, likumam tas vienalga, dārgā. Lai gan…

Dinija apklusa, ielūkojusies vecāku raižu pilnajās sejās; viņa saprata, ka tiem ar laulības slēgšanu un šķiršanu saistās kaut kas noslēpumains, ko viņa nezina, un ka viņus nekas nepārliecinās.

—   Šis jauneklis man likās godīgs cilvēks, — ģenerālis teica. — Viņam vajadzēs braukt kopā ar mums pie advokāta.

—   Es domāju braukt rītvakar līdzi Klērai, tēt, un palūgt tēvoci Lorensu, lai nokārto jums tikšanos ar advokātu pirmdien pēcpusdienā. Es piezvanīšu tev un Tonijam Krūmam pirmdienas rītā no Mauntstrītas.

Ģenerālis piekrītoši pamāja un piecēlās.

— Suņa laiks! — viņš noteica un uzlika roku sievai uz pleca. — Nebēdājies, Liza. Viņi runās tikai patiesību. Es iešu uz kabinetu un vēl iemetīšu aci mūsu jaunās cūkkūts plānā. Tu vari vēlāk ienākt pie manis, Dinij ..,

Visos dzīves kritiskajos brīžos Dinija jutās Mauntstrītā vairāk mājās nekā Kondafordā. Seram Lorensam bija daudz možāks prāts nekā viņas tēvam, un krustmātes Emijas nekonsekvence vairāk uzmundrināja un nomierināja nekā mātes klusā un līdzjūtīgā atsaucība.

Kad krīze bija aiz muguras vai vēl nebija sākusies, Kondaforda bija neatsverama, bet tā bija pārāk klusa dvēseles vētrām vai enerģiskai rīcībai. Salīdzinājumā ar citām muižām Kondaforda bija stipri veclaicīga, jo Čereli bija vienīgā muižnieku ģimene visā grāfistē, kuri dzīvo uz laukiem paaudzi pēc paaudzes. Par Čerelu muižu runāja kā par kaut ko nemainīgu. «Kondafordas muižu» un «Kondafordas Čerelus» mēdza minēt kā kuriozitātes. Viņiem bija svešs lielo zemes īpašnieku dzīves veids — ierašanās nedēļas nogalē vai medību sezonā. Sīkākie zemes īpašnieki savukārt mēdza pārvērst dzīvi uz laukiem par izpriecu virteni, organizējot tenisa un bridža partijas, rīkojot piknikus un medības, braucot cits pie cita viesos, piedaloties dažādās sacīkstēs un tā tālāk. Čereli, kuru saknes te bija daudz dziļākas, sabiedriskajā dzīvē bija mazāk manāmi. Protams, ja viņu nebūtu, to gan manītu, taču savu agrāko nozīmi viņi bija saglabājuši vienīgi sava ciemata ļaužu acīs.

Lai gan Dinija Kondafordā parasti bija visai rosīga, viņa tomēr bieži jutās kā dziļā naktī pamodies cilvēks, kad pats klusums izraisa bažas; spraigos pārdzīvojumu laikos, kā pirms trim gadiem ar Hjūbertu, pirms diviem gadiem ar viņu pašu un tagad ar Klēru, Dinija ilgojās būt tuvāk dzīves straumei.

Nogādājusi Klēru viņas dzīvoklī, Dinija atgriezās mašīnā un ieradās uz pusdienām Mauntstrītā.

Maikls un Flēra arī bija te, un sarunas grozījās ap literatūru un politiku. Maikls izsacīja domas, ka avīzes pārāk ātri sākušas cildināt valdību un tā varot aiz labsajūtas iesnausties. Sers Lorenss izpauda prieku, dzirdēdams, ka valdība tomēr vēl nomodā.

Lēdija Monta spēji iejautājās:

—   Kas ar mazuli, Dinij?

—   Paldies, krustmāt Emij, viss labā kārtībā. Viņš

jau staigā.

—   Es aprēķināju viņu ciltskoku un atradu, ka viņš ir divdesmit ceturtais Kondafordas Čerels; pirms tam viņi bijuši franči. Vai Džīna vēl domā kādu gādāt?

—   Uz to var derēt, — Flēra atsaucās. — Viņai pati daba lēmusi būt mātei.

— Viņas bērni būs tukšinieki.

— O, viņa pratīs tiem nodrošināt nākotni.

— Dīvains vārds «nodrošināt», — piezīmēja lēdija Monta.

—   Dinij, kā klājas Klērai?

—   Labi.

— Vai ir kas jauns? — Un Flēras skadrās acis likās ieurbjamies Dinijai smadzenēs.

— Jā, bet…

Maikla balss pārtrauca iestājušos klusumu:

— Dornfordam ir visai interesanta ideja, tēt; viņš domā …

Dornforda interesantā ideja tomēr Dinijas ausis nesasniedza, jo viņa prātoja, vai varētu uzticēties Flērai. Viņa nezināja neviena cita, kas tik ātri prastu orientēties sabiedriskajā dzīvē un spriest par to ar tādu veselīgu cinismu kā Flēra. Taču šis bija Klēras noslēpums, un Dinija nolēma vispirms aprunāties ar tēvoci Lorensu.

Vēlu vakarā viņa to izdarīja. Sers Lorenss reaģēja uz jaunajām ziņām, ar uzacu ierasto kustību.

— Visu nakti mašīnā, Dinij? Tas ir drusku par traku. Rīt pulksten desmitos es aiziešu uz juridisko konsultāciju. Tur strādā «jaunais» Rodžers Forsaits, Flēras brālēns, parunāšu ar viņu, viņš drīzāk gūs panākumus nekā tie sirmās senatnes pārstāvji. Tu nāksi man līdzi, mēs apliecināsim, ka ticam aizstāvamajiem.

— Es nekad neesmu bijusi Sitijā.

— Dīvaina vieta; tur sastopas abi poli. Romantika un bankas likmes. Sagatavojies uz nelielu satricinājumu.

— Kā tu domā, vai viņiem vajag aizstāvēties? Sera Lorensa možās acis pievērsās viņas sejai.

— Ja gribi zināt manas domas, tad es saku— viņiem neticēs, bet mēs varam vismaz radīt šķelšanos zvērinātajos šai jautājumā.

— Bet tu tici viņiem, vai ne?

— Es paļaujos uz tevi, Dinij. Klēra nemēģinās iepīt tevi melos.

Atcerēdamās māsas un Tonija Krūma sejas, Dinija Pēkšņi izjuta spēcīgu satraukumu.

— Viņi runā patiesību, un viņu izskats to liecina. Būtu nekrietni viņiem neticēt.

— Tā nebūtu pēdējā nekrietnība šai nekrietnajā pasaulē. Tu izskaties nogurusi, mana dārgā; ej labāk gulēt.

Un šai guļamistabā, kur viņa bija aizvadījusi tik daudzas naktis savas personīgās traģēdijas laikā, Dinija pusmiegā atkal mocījās ar tiem pašiem savādajiem murgiem, ka Vilfrīds ir tik tuvu, bet nesasniedzams, un viņas nogurušajās smadzenēs skanēja kā piedziedājums: «Vēl vienai upei jātiek pāri, vēl vienai upei . ..»

Otrā dienā pulksten četros vesels bars iebruka klusajā, dzeltenajā namā Olddžūerijā, «Kingsona, Katkota un Forsaita» kantorī.

— Kas noticis ar veco Gredmenu, mister Forsait? — Dinija dzirdēja tēvoci apvaicājamies. — Vai vēl šeit?

«Jaunais», četrdesmit divus gadus vecais Rodžers Forsaits atbildēja smalkā balsī, kas nemaz neatbilda viņa masīvajiem žokļiem:

—   Liekas, viņš joprojām dzīvo Pinerā, Haigeitā vai kaut kur uz to pusi.

—   Priecājos, ka viņš vēl dzīvs, — sers Lorenss nomurmināja. — Vecais For… tas ir, jūsu brālēns bija par viņu ļoti labās domās. Īsts Viktorijas laikmeta pārstāvis.

«Jaunais» Rodžers pasmaidīja.

— Lūdzu, apsēdieties.

Djnija, kura pirmo reizi redzēja juristu kantori, noraudzījās uz likumu grāmatām plauktos gar sienām, dokumentu grēdām, iedzeltenajiem aizvirtņiem, ķēmīgo, melno kamīnu, kur gailēja riekšava ogļu, kas šķita nedodam nekāda siltuma, uz kāda zemes gabala karti, kas neattīta karājās aizdurvē, zemu, pītu groziņu uz galda, spalvām un zīmoglaku, «jauno» Rodžeru un nezin kāpēc atcerējās savas pirmās guvernantes sakārtoto albumu ar sažāvētiem jūras augiem. Tēvs piecēlās un pasniedza advokātam dokumentu.

— Mēs ieradāmies šai lietā.

«Jaunais» Rodžers uzmeta acis dokumenta adresātam un pēc tam Klērai.

«Kā viņš zina, kura no mums abām ir Klēra?» Dinija klusībā nobrīnījās.

— Apvainojumi neatbilst patiesībai, — ģenerālis sacīja.

«Jaunais» Rodžers noglāstīja zodu un sāka lasīt. Dinija, kura sēdēja sānis no viņa, pamanīja, ka viņa sejā parādās kaut kas no cietsirdīga putna.

Ievērojis, ka Dinija noraugās viņā, «jaunais» Rodžers nolaida papīru klēpī un teica:

— Liekas, viņi ļoti steidzas. Sūdzētājs nodevis zvērestu par savu izteicienu pareizību jau Ēģiptē. Šķiet, viņš to darījis, lai ietaupītu laiku. Vai jūs esat misters Krūms?

— Jā.

— Vai gribat, lai mēs rīkojamies arī jūsu vārdā?

— Jā.

—   Tad lai paliek te lēdija Korvena un jūs. Ser Konvej, jums varbūt vēlāk būs vēlreiz jāienāk.

—   Vai jums kādi iebildumi, ja mana māsa paliek šeit? — Klēra jautāja.

Dinijas un advokāta acis satikās.

— Nebūt ne.

Dinija nezināja, vai viņa vārdi atbilda domām.

Ģenerālis ar seru Lorensu izgāja, un telpā iestājās klusums. «Jaunais» Rodžers atbalstījās pret kamīnu un pavisam negaidīti iešņauca tabaku. Viņš bija kalsnējs, diezgan slaids, zods izvirzīts uz priekšu. Viņa matiem bija smilšu nokrāsa, un dzeltenīgums plaiksnījās arī iekritušo vaigu sārtumā.

—   Jūsu tēvs, lēdija Korvena, izsacījās, ka šinīs, hm, apvainojumos neesot nekā no patiesības.

—   Fakti ir pareizi, tikai iztulkojums aplams. Starp mani un misteru Krūmu nekas nav bijis, viņš mani tikai trīs reizes noskūpstījis uz vaiga.

— Tā. Un tonakt mašīnā?

— It nekā, — Klēra atbildēja. — Pat neviena no tiem trim skūpstiem.

It nekā, — Krūms atkārtoja, — absolūti nekā. «Jaunais» Rodžers pārvilka ar mēli pār lūpām. — Es labprāt vēlētos zināt, kādas jūtas jums ir vienam pret otru, ja tādas ir.

— Mēs runājam skaidru patiesību, — Klēra skanīgā balsī noteica, — to pašu mēs sacījām arī maniem vecākiem, tāpēc es vēlējos, lai māsa paliek šeit. Vai ne, Tonij?

«Jaunā» Rodžera lūpas noraustījās. Dinijai šķita, ka viņš neuztver stāstīto tā, kā pienāktos juristam. Arī viņa apģērbā bija kas negaidīts — vai tā bija viņa veste vai kaklasaite? Tāpat tabakas šņaukšana — it kā viņam piemistu kaut kas no mākslinieka, ko viņš pūlas sevī apspiest.

— Un jūs, mister Krūm?

Krūms, tumši pietvīcis, gandrīz pikti paskatījās uz Klēru.

—   Es mīlu viņu.

—   Tā, — noteica «jaunais» Rodžers, vēlreiz atvāzdams tabakas dozi. — Un jūs, lēdija Korvena, izturaties pret viņu kā pret draugu?

Klēra mazliet izbrīnījusies piekrītoši pamāja. Dinija pēkšņi izjuta pateicību pret jautātāju, kurš patlaban aizsedza degunu ar rūtainu lakatiņu.

—   Mašīna bija tikai sagadīšanās, — Klēra steidzīgi piemetināja, — mežā bija ļoti tumšs, ugunis mums nodzisa, un mēs negribējām riskēt ar to, ka ļaudis redz mūs tik vēlu kopā.

—   Tā! Atvainojiet manu jautājumu, bet vai jūs abi esat gatavi stāties tiesas priekšā un apzvērēt, ka starp jums absolūti nekas nav bijis tiklab tonakt, kā citos gadījumos, atskaitot, kā jūs sacījāt, trīs skūpstus?

—   Uz vaiga, — Klēra piebilda. — Pirmais zem klajas debess, kad es sēdēju mašīnā, un pārējie — kur bija pārējie, Tonij?

Krūms atbildēja caur zobiem:

— Jūsu dzīvoklī, kad es nebiju redzējis jūs vairāk kā divas nedēļas.

—   Un neviens no jums nezināja, ka jūs tiekat, hm, novēroti?

—   Mans vīrs man ar to piedraudēja, bet mēs neko nemanījām.

—   Tagad par jūsu aiziešanu no vīra, lēdija Korvena; vai varat man uzrādīt iemeslu?

Klēra papurināja galvu.

— Es negribu runāt par savu laulības dzīvi ne šeit, ne citur. Tikai atpakaļ pie vīra es neiešu.

—   Raksturu nesaderība vai kas ļaunāks?

—   Manuprāt, ļaunāks.

— Bet noteikta apvainojuma nav. Vai jūs saprotat, cik tas svarīgi?

— Jā. Bet es negribu runāt par to pat privāti. Krūms vairs nevarēja novaldīties:

— Viņš izturējās brutāli, tas ir skaidrs.

—  Vai jūs viņu pazināt, mister Krūm?

—  Nekad neesmu redzējis savā mūžā.

—  Tad…

— Viņš tā domā tāpēc, ka es Džeriju tik pēkšņi atstāju. Viņš neko nezina.

Dinija ievēroja, ka «jaunā» Rodžera acis kavējas pie viņas. «Tu gan zini,» tās šķita sakām, un Dinija nodomāja: «Viņš nav muļķis!»

Advokāts atkāpās no kamīna, mazliet pievilkdams kāju; atkal atsēdies, ieskatījās dokumentā, piemiedza acis un sacīja:

— Te nav pierādījumu, kas vajadzīgi tiesai, īstenībā es teiktu, ka tie pat nav pierādījumi. Tomēr nekādas spožās izredzes jums nav. Ja jūs varētu minēt svarīgu iemeslu, kāpēc aizgājāt no vīra, un mēs spētu kaut kā apiet to nakti mašīnā … — Viņš uzmeta šķielīgu putna skatienu Klērai un pēc tam Krūmam. — Bet jūs taču nevarat pieļaut, lai no jums piedzen zaudējumu atlīdzību un tiesas izdevumus, kā to dara neierašanās gadījumā, ja jūs, hm, neesat vainīgi.

Viņš nolaida acis, un Dinija nodomāja: «Neliekas vis, ka viņš mums diezin kā ticētu!»

«Jaunais» Rodžers pacilāja papīru griežamo nazi.

—  Ir ļoti iespējams, ka izdodas vienoties par mazāku zaudējumu atlīdzības summu, ja jūs iesniedzat protestu pret prasību un neierodaties uz lietas iztirzu. Vai drīkstu apjautāties, kāds ir jūsu finansiālais stāvoklis, mister Krūm?

—  Man nav ne penija, bet tas nav svarīgi.

—  Ko īsti nozīmē iesniegt protestu pret prasību? — Klēra iejautājās.

—  Jūs abi ierodaties tiesā un noliedzat apvainojumu. Jūs nopratinās, un tāpat nopratinās arī sūdzētāju un detektīvus. Atklāti sakot, ja jūs neminēsiet pietiekami svarīgu iemeslu aiziešanai no vīra, tiesnesis noteikti nostāsies viņa pusē. Un bez tam, — advokāts piebilda cilvēciskā vienkāršībā, — nakts paliek nakts, it sevišķi laulību šķiršanas gadījumā, kaut arī tā pavadīta mašīnā, lai gan, kā jau teicu, tie nav tie pierādījumi, kādus parasti prasa.

— Tēvocis domā, — Dinija mierīgi sacīja, — ka vismaz daļa zvērināto var viņiem noticēt, un tad zaudējumu atlīdzību izdosies samazināt.

«Jaunais» Rodžers pamāja.

— Redzēsim, ko sacīs misters Kingsons. Man gribētos vēlreiz aprunāties ar jūsu tēvu un seru Lorensu.

Dinija atvēra durvis un izlaida ārā māsu un Toniju Krūmu. Atskatījusies viņa ieraudzīja «jaunā» Rodžera seju. Viņam bija tāds izskats, it kā viņu kāds būtu lūdzis noticēt brīnumiem. Viņš uztvēra Dinijas skatienu, smieklīgi noskurināja galvu un izņēma no kabatas tabakas dozi. Dinija aizvēra durvis un panācās uz viņa pusi.

— Jūs pieļausiet kļūdu, ja neticēsiet viņiem. Viņi runā absolūtu patiesību.

— Kāpēc viņa pameta savu vīru, mis Čerela?

— Ja viņa to negrib sacīt, tad es arī nevaru. Bet es zinu, ka viņas pusē ir taisnība.

Viņš brītiņu pārbaudoši vēroja Diniju.

— Man gan gribētos, lai jūs būtu viņas vietā, viņš pēkšņi sacīja.

Un, iešņaucis tabaku, viņš pagriezās pret ģenerāli un seru Lorensu.

— Nu? — ģenerālis uzprasīja.

«Jaunais» Rodžers piepeši izskatījās vēl dzeltenīgāks.

— Ja viņai būtu pietiekami nopietns iemesls, lai pamestu vīru…

—   Viņai ir.

—   Tēv!

—   Izrādās tikai, ka viņa negrib par to runāt.

— Es arī nerunātu, — Dinija pusbalsī piezīmēja.

—   Bet no tā atkarīgs viss, — «jaunais» Rodžers nomurmināja.

—   Šī prāva var visai nopietni atsaukties uz Krūmu, mister Forsait, — sers Lorenss ieteicās.

—   Visai nopietni, ser Lorens, vienalga, vai viņi aizstāvas vai ne. Es labāk vēl parunāšu ar katru atsevišķi. Tad uzzināšu mistera Kingsona viedokli un rīt piezvanīšu jums. Vai jūs tā esat ar mieru, ģenerāli?

—   Manī viss saceļas, kad es domāju par šo Korvenu, — ģenerālis sacīja.

—   Tā ir! — noteica «jaunais» Rodžers, un Dinija nodomāja, ka nekad nav dzirdējusi nepārliecinošāku apgalvojumu.

XXIII NODAĻA

Dinija sēdēja mazajā uzgaidāmajā telpā, šķirstīdama «The Times». Krūms stāvēja pie loga.

— Dinij, — viņš sacīja atskatīdamies, — vai nevarat dot man padomu, kā atvieglot Klēras stāvokli? Zināmā mērā tā ir pilnīgi mana vaina, lai gan es visiem spēkiem pūlējos ieturēties robežās.

Dinija palūkojās uz viņa noraizējušos seju.

—   Nevaru; manuprāt, jārunā tikai patiesība.

—   Vai jūs uzticaties tam vīram tur iekšā?

—   Savā ziņā jā. Man patīk, kā viņš šņauc tabaku.

— Es neticu aizstāvēšanās nepieciešamībai. Kāpēc Klērai jāmokās tiesā, ja viņa nav vainīga? Un kāda tam nozīme, ja viņi izputinās mani?

—   Mums jācenšas to nepieļaut.

—   Vai jūs domājat, ka es ļaušu …

—   Nesāksim to iztirzāt, Tonij. Šai dienai pietiks. Vai te nav pretīga vieta? Pat zobārstu uzgaidāmās telpās ir patīkamāk — gravīras pie sienām, uz galda vecie ilustrētie žurnāli, un var ņemt līdzi suni.

—   Vai mēs te drīkstam smēķēt?

—   Protams.

— Man gan ir riebīgas cigaretes.

Dinija paņēma vienu, un kādu brītiņu abi klusēdami smēķēja.

—   Tā ir pārāk liela nekrietnība, — Tonijs pēkšņi ierunājās. — Tam tipam taču vajadzēs braukt uz šejieni, vai ne? Viņš nekad nav Klēru mīlējis ne par peniju!

—  O nē, ir gan mīlējis. Souvent homme varie, folle est qui s'y fie![48]

—  Nu, — Krūms drūmi sacīja, — lai viņš man labāk nerādās acīs.

Viņš aizgriezās atkal pie loga un lūkojas ārā. Dinija sēdēja, atcerēdamās scēnu, kad divi vīrieši nebija vairījušies, bet uzbrukuši viens otram nešpetnā kārtā, un šīs nožēlojamās sastapšanās sekas bija likušas viņai tā ciest.

Tad Klēra iznāca ārā. Viņas bālajos vaigos dega sarkani plankumi.

— Jūsu kārta, Tonij.

Krūms atkāpās no loga, cieši ielūkojās viņai sejā un iegāja advokātu istabā. Dinijai bija viņa ļoti žēl.

— Fi! — noteica Klēra. — Iesim projām no šejienes! Uz ielas viņa turpināja:

— Labāk būtu, Dinij, ja mēs būtu mīļākie, jo stāvoklis ir pārāk nejēdzīgs, un neviens mums netic.

— Mēs ticam.

—   Jā, tu un tēvs. Bet šis tabakas šņaucējs trusītis netic, un neticēs arī neviens cits. Nekas, es to izturēšu. Toniju es nenodošu un Džerijam nepiekāpšos ne par sprīdi.

—   Iesim iedzert tēju, — Dinija ierosināja. — Jādomā, ka arī Sitijā iespējams padzert tēju.

Ļaužu pārpildītajā ielā viņas drīz ieraudzīja bufeti.

—   Tātad tev nepatika «jaunais» Rodžers? — Dinija ievaicājās, kad viņas bija apsēdušās pie apaļa galdiņa.

—   O, viņš ir tīri lādzīgs un, liekas, kārtīgs cilvēks. Manuprāt, juristi vispār nespēj ticēt nevienam. Taču nekas mani nepiespiedīs runāt par manu laulības dzīvi, Dinij. Es negribu — un diezgan.

—   Es saprotu viņa viedokli. Tu sāc kauju, kas jau pa pusei zaudēta.

—   Es neļaušu juristiem skart manu privāto dzīvi. Mēs viņus algojam, un viņiem jārīkojas pēc mūsu prāta. Starp citu, no šejienes es taisnā ceļā došos uz Templu un varbūt arī uz parlamentu.

—  Atvaino mani, ka atgriežos vēl pie šīs tēmas: kā tu domā izturēties pret Toniju Krūmu līdz tiesai?

—  Tāpat kā līdz šim, tikai nepavadīšu naktis ar viņu mašīnā. Taču kāda starpība starp dienu un nakti, mašīnā vai kur citur, to es nesaprotu.

—  Juristi droši vien balstās uz cilvēka dabu vispār. — Un Dinija atlaidās pret krēsla atzveltni. Tik daudz meiteņu un jaunekļu steigā dzer tēju un kakao, ēd smalkmaizītes; čalas un klusums, saspiests gaiss, mazi galdiņi un rosīgi kalpojošie gari. Kas ir cilvēka daba, vispār ņemot? Vai tagad nemēdz runāt, ka to vajagot pārveidot? Aizmēzt pagātnes sasmakušās atliekas? Un tomēr šī bufete ir tāda pati kā tā, ko viņas ar māti bija apmeklējušas pirms kara, un tur bija tik patīkami, jo maize bija tik čaugana. Un laulību šķiršanu tiesa, kurā viņa nav vēl bijusi, — vai tā ir mainījusies?

—  Vai esi padzērusi, māšuk? — Klēra jautāja.

—  Jā. Es pavadīšu tevi līdz Templam.

Kad viņas atvadoties apstājās Midltemplleinā, augsta, patīkama balss ierunājās: — Kāda laime! — un Dinijas roku kāds viegli paspieda.

— Ja jūs dodaties taisni uz parlamentu, — Klēra sacīja, — tad es ieskriešu mājās šo to paķert un panākšu jūs.

— Taktiska rīcība, — Dornfords noteica. — Apstāsimies pie šā «portāla». Kad neesmu jūs ilgi redzējis, Dinij, tad jūtos kā pazudis. Jēkabs kalpoja par Raeli četrpadsmit gadus, bet toreiz dzīves ilgums bija citāds, tāpēc katrs mans mēnesis atsver viņa gadu.

— Viņš un Raele aizgāja trimdā.

— Zinu. Nekas, es gaidīšu un cerēšu. Man atliek tikai gaidīt.

Atspiedusies pret dzelteno «portālu», Dinija paskatījās uz viņu. Dornforda seja raustījās. Pēkšņi viņai uzmācās žēlums, un viņa sacīja:

— Varbūt kādu dienu es atgriezīšos dzīvē. Man nav vairs laika, jāiet. Ardievu, un pateicos jums!

Šī pēkšņā ielūkošanās sevī nebija nekas iepriecinošs, to viņa izjuta autobusā, braucot uz mājam. Viņa negribēja likt Dornfordam ciest — labs cilvēks, tik vērīgs pret Klēru, patīkama balss, pievilcīga seja, garīgi daudz tuvāks viņai, nekā Vilfrīds jebkad bijis. Bet kur tās nevaldāmās saldās ilgas, kas visam piešķir citu vērtību, kas visu pasauli koncentrē vienā būtnē, izraudzītā dzīves biedrā, pēc kura dvēsele tvīkusi sapņos un nomodā? Viņa nekustēdamās sēdēja autobusā, lūkodamās pāri pretim sēdētājas galvai; šī sieviete, krampjaini sažņaugusi uz ceļiem uzlikto somu, izskatījās pēc mednieka, kurš grasās izmēģināt laimi jaunā klajumā vai biežņā. Ridžentstrītā jau dega ugunis; tumsa ziemīgi salts vakars. Te kādreiz bija stiepusies izlocīta zemu namu līnija un vizējis Kvadranta patīkamais, brūnganais dzeltenums. Viņa vēl atcerējās, kā reiz, sēdēdama uz imperiāla, bija strīdējusies ar meiteni Milisentu Polu par veco Ridžentstrītu. Mainās, mainās, viss mainās! Un spēji viņas acu priekšā atausa Vilfrīda seja ar pavērtām lūpām, kādu viņa bija pēdējo reizi redzējusi Grīnparkā. Kāds uzkāpa viņai uz kājas. Viņa atvēra acis un teica:

—   Piedodiet!

—   Lūdzu!

Ļoti pieklājīgi! Ar katru gadu cilvēki kļūst pieklājīgāki!

Autobuss apstājās. Dinija izsteidzās ārā. Viņa gāja pa Konduītstrītu, garām sava tēva kādreizējam drēbniekam. Nabaga tēvs, viņš tagad nekad te nenāk. Uzvalki ir tik dārgi, un viņš, protams, necieš jaunus uzvalkus! Viņa iegriezās Bondstrītā.

Te bija satiksmes sastrēgums, visa iela likās viena gara apturētu mašīnu virtene. Un vēl stāsta, ka Anglija esot izputināta! Viņa šķērsoja Bretonstrītu. Un tad priekšā parādījās pazīstams augums, kas lēni soļoja ar nokārtu galvu. Vina panāca to.

— Stak!

Staks pacēla galvu; asaras plūda viņam pār vaigiem. Viņš samirkšķināja lielās, tumšās, izvalbītās acis un pārvilka ar roku pār seju.

— Jūs, mis? Es gāju tieši pie jums. — Un viņš pasniedza Dinijai telegrammu.

Pacēlusi to uz augšu tuvāk nespodrajai gaismai, viņa lasīja:

«Henrijam Stakam, 50a , Korkstrīta, Londona. Ar nožēlu paziņojam Jums, ka misters Vilfrīds Dezerts noslīcis pirms dažām nedēļām, piedaloties ekspedīcijā zemes iekšienē. Līķis identificēts un apglabāts uz vietas. Ziņa nule saņemta. Šaubas izslēgtas. Izsaku līdzjūtību. Britānijas konsuls Bangkokā.»

Dinija stāvēja kā pārakmeņojusies, neko neredzēdama. Staks uzmanīgi izņēma telegrammu viņai no rokām.

— Jā, — viņa sacīja. — Pateicos. Parādiet to misteram Montam. Nebēdājieties!

— Ak mis!

Dinija uzlika pirkstus uz Staka piedurknes, viegli noglāstīja to un aši devās projām. Nebēdājieties!

Sāka krist slapjš sniegs. Viņa pacēla seju augšup, lai sajustu pārsliņu kutinošos pieskārienus. Viņai Vilfrīds nav vairāk miris, nekā tas bija līdz šim. Bet tomēr — miris! Un tik tālu, tik ļoti tālu! Viņš aprakts zemē, tās upes krastā, kura paņēmusi viņu, meža klusumā, kur neviens nekad neatradīs viņa kapu. Atmiņas par Vilfrīdu atdzīvojās tik strauji, ka viņas locekļi kļuva pilnīgi bezspēcīgi, un viņa tikko noturējās kājās uz apsnigušās ielas. Viņa brītiņu pastāvēja, atspiedusies ar cimdoto roku pret kāda nama margām. Pastnieks, iznēsādams vakara pastu, apstājās un atskatījās uz viņu. Iespējams, ka dvēseles dzīlēs tomēr bija gailējusi vārga cerību dzirksts, ka Vilfrīds kādreiz var atgriezties, un nu tā nodzisa; iespējams, ka tas bija sniega saltums, kas viņu stindzināja, bet viņa jutās sasalusi līdz kauliem un pārvērtusies ledū.

Beidzot Dinija sasniedza Mauntstrītu un iegāja namā. Pēkšņi viņu sagrāba šausmas, ka viņa nepratīs noslēpt notikušo, pamodinās pret sevi žēlumu, vērību vai citas jūtas, un viņa patvērās savā istabā. Kam kāda daļa gar šo notikumu, atskaitot viņu pašu? Un lepnums sacēlās viņā tik spēji, ka pat sirds kļuva salta kā akmens.

Karstā vanna Diniju mazliet uzmundrināja. Viņa jau laikus pārģērbās pusdienām un nogāja lejā.

Šovakar klusēšanu bija vieglāk panest nekā drudžainus mēģinājumus sākt sarunu. Dinija jutās slima. Kad viņa uzgāja augšā, krustmāte Emija ienāca pie viņas.

—   Dinij, tu izskaties pēc rēga.

—   Esmu saaukstējusies, krustmāmiņ.

—   Juristi prot to izdarīt. Es tev ienesu posetu.

—   Ā! Es vienmēr esmu vēlējusies uzzināt, kas šis posets tāds ir.

—   Nu, tad izdzer to.

Dinija dzēra, un viņai gandrīz aizcirtās elpa.

—   Šausmīgi stiprs!

—   Tēvocis to pagatavoja. Maikls nupat piezvanīja.— Un, paņēmusi glāzi, lēdija Monta pieliecās un noskūpstīja Dinijai vaigu. — Tas ir viss, — viņa sacīja. — Un nu aši gultā, citādi vēl saslimsi.

Dinija pasmaidīja.

— Es nesaslimšu, krustmāt.

Un, turēdamās pie šīs apņemšanās, viņa otrā rītā nogāja lejā brokastīs. Orākuls beidzot bija sācis runāt no Kingsona, Katkota un Forsaita kantora atsūtītas, uz mašīnas rakstītas vēstules veidā. Orākuls ieteica lēdijai Korvenai un misteram Krūmam iesniegt protestu. Kad būšot paveikti nepieciešamie priekšdarbi, atbildētāji saņemšot turpmākos norādījumus.

Un pat Dinija sajuta aukstumu pakrūtē, kādu sajūt ļaudis, saņemdami juristu paziņojumus, kaut viņas sirdī jau tā valdīja ledains aukstums.

Ar rīta vilcienu viņa brauca uz Kondafordu kopā ar tēvu, iepriekš vēl nosolīdamās krustmātei Emijai:

— Es nesaslimšu.

XXIV NODAĻA

Dinija tomēr saslima un, kādu mēnesi savā Kondafordas cellē gulēdama, šad tad vēlējās, kaut būtu mirusi un viss būtu aiz muguras. Viņa būtu arī nomirusi, ja ticība aizkapa dzīvei nebūtu izsīkusi, vārgumam pastiprinoties. Savienoties ar Vilfrīdu tur, kur nav vairs šīs pasaules sāpju un aizspriedumu, — šai domai piemita vilinošs spēks. Izgaist nebūtības miegā šķita viegli, taču viņa necentās pēc tā, un, veselībai atgriežoties, tāda velēšanas likās aizvien nedabiskāka. Cilvēku līdzdalība nemanāmi, bet neatlaidīgi ietekmēja. Ciemata iedzīvotāji pastāvīgi apvaicājās par viņas veselību, mātei bija jāraksta vai jāzvana ik dienas vai ducim cilvēku. Klēra ieradās katras nedēļas beigās ar ziediem no Dornforda. Krustmāte Emija divreiz nedēļā sūtīja Džonsona un Bosvela produkciju, Flēra bērtin apbēra viņu ar Pikadilli ražojumiem. Adriāns trīs reizes bija ieradies bez brīdinājuma, un, līdzko slimā kaut cik atlaba, viņa sāka saņemt Hilerija uzjautrinošās zīmītes.

Trīsdesmitajā martā pavasaris apmeklēja viņas istabu ar dienvidrietumu vēja pūsmu, mazu vāzīti ar pirmajiem pavasara ziediem, pūkainiem pūpoliem un irbuleņu zariņu. Dinija atspirga ātri un pēc trim dienām jau izgāja ārā. Daba modināja viņā tādu aizgrābtību, kādu viņa sen nebija jutusi. Krokusi, narcisu pudurīši, briestoši pumpuri, saules atspulgi uz baložu spārniem, mākoņu aprises un krāsas, vēja smarža — viss aizkustināja gandrīz līdz sāpēm. Taču viņa neko nevēlējās darīt un neilgojās nevienu redzēt. Šādā ērmīgas apātijas stāvoklī viņa pieņēma Adriāna uzaicinājumu braukt viņam līdzi uz ārzemēm viņa īsajā brīvlaikā.

Šais divās nedēļās, ko viņi pavadīja Pirenejos, Arželesas pilsētiņā, viņai atmiņā palika pastaigas, puķes, ko viņi lasīja, Pireneju aitu suņi, ziedoši mandeļkoki un sarunas. Viņi bija ārā visu dienu, paņēmuši pusdienas līdzi, un iespējas sarunāties bija neierobežotas. Kalnos Adriāns kļuva daiļrunīgs. Viņš joprojām jūsmoja par alpīnismu kā jaunībā. Dinijai bija aizdomas, ka Adriāns mēģina pamodināt viņu no letarģijas, kurā viņa bija ieslīguši.

— Kad es pirms kara kopā ar Hileriju uzkāpu «Mazajā grēciniekā» Dolomītu kalnos, — viņš kādu dienu sacīja, — tad pirmo reizi jutos dievam tuvu. Tas bija pirms deviņpadsmit gadiem, sasodīts! Kad tu esi jutusies vistuvāk dievam, Dinij?

Viņa neatbildēja.

— Paklau, dārgā, cik tev tagad gadu — divdesmit septiņi?

— Teju pat divdesmit astoņi.

— Tu vēl aizvien stāvi uz jaunības sliekšņa. Vai tev nekļūtu vieglāk, ja tu izkratītu savu sirdi?

—   Tev vajadzēja gan zināt, tēvoci, ka mūsu ģimenē nav parasts nodarboties ar siržu izkratīšanu.

—   Taisnība! Jo mums grūtāk, jo vairāk mēs noslēdzamies sevī. Tomēr nevajag pārāk nodoties sāpēm, Dinij.

Dinija pēkšņi sacīja:

—   Es tagad ļoti labi saprotu, kāpēc sievietes iestājas klosterī vai nododas labdarībai. Līdz šim es domāju, ka tas notiek aiz humora izjūtas trūkuma.

—   Tas notiek arī aiz vīrišķības trūkuma vai pārpilnības, vispār aiz kaut kāda fanātisma.

—   Vai sadragātas dzīvotgribas.

—   Adriāns uzmeta viņai skatienu.

— Tava dzīvotgriba nav sadragāta, Dinij, — tā ir iedragāta, bet dzīva.

—   Cerēsim, tēvoci, taču tai būtu gan laiks atspirgt.

—   Tu jau atkal izskaties labi.

— Jā, pat krustmāte Emija man nepārmestu ēstgribas trūkumu. Nelaime tikai tā, ka mani nekas neinteresē.

— Tur es piekrītu. Es jau sāku domāt, vai tikai.,.

— Salūzusi es neesmu, dārgais. Brūce pamazām aizaug no iekšienes.

Adriāns pasmaidīja.

— Es domāju par bērniem.

—   Tos pagaidām vēl nerada mākslīgi. Es jūtos labi un esmu apmierināta ar visu. Vai es tev stāstīju, ka vecā Betija mirusi?

—   Lāga dvēsele! Bērnībā viņa mani mieloja ar piparmētru konfektēm.

—   Viņa bija īsts cilvēks. Mēs lasām pārāk daudz grāmatu, tēvoci.

— Neapšaubāmi. Vajag vairāk staigāt un mazāk lasīt. Ēdīsim pusdienas!

Atceļā uz Angliju viņi divas dienas pavadīja Parīzē, mazā viesnīcā virs restorāna pie Sentlazāra stacijas. Kamīnus te kurināja ar malku, un gultas bija ērtas.

— Tikai franči zina, kādai jābūt gultai, — Adriāns apgalvoja.

Virtuve atbilda sacīkšu apmeklētāju un labu ēdienu cienītāju gaumei. Viesmīļi, aizsējušies priekšautus, pēc Adriāna vārdiem, izskatījās kā mūki, kas iedomājušies pielikt rokas pie darba, viņi ar godbijību lēja vīnu un jauca salātus. Adriāns un Dinija bija vienīgie ārzemnieki tiklab viesnīcā, kā restorānā un gandrīz vai vienīgie visā Parīzē.

— Burvīga pilsēta, Dinij! Ja atskaita Eifeļa torni un automobiļus fiakru vietā, tad, nudien, nekas nav mainījies kopš 1888. gada, kad ierados te pirmo reizi, — tavs vectēvs tad bija sūtnis Kopenhāgenā. Gaisā tāpat jūtama kafijas smarža un malkas dūmi; cilvēkiem tikpat platas muguras, un svārkiem tās pašas sarkanās pogas; tie paši galdiņi uz ielām to pašu kafejnīcu priekšā, tās pašas afišas, tie paši ērmīgie grāmatu kioski, tā pati neparasti straujā kustība ielās, tā pati visur valdošā franču pelēkā krāsa, pat debesīm, un cilvēkiem tas pats sirdīgais izskats, it kā viņi nedotu ne peniju par to, kas ārpus Parīzes. Parīze noteic modi, un reizē tā ir pati konservatīvākā pilsēta pasaulē. Mēdz stāstīt, ka pēc vadošo literātu uzskatiem pasaule sākusies ap 1914. gadu, ka viss pirms kara radītais izmēžams atkritumos, ka viss ilgstošais nicināms, ka šie literāti lielākoties esot poļi, ebreji un īri, kas tomēr izvēlējušies savai darbībai šo mūžam nemainīgo pilsētu. To pašu stāsta par māksliniekiem, mūziķiem un pārējiem ekstrēmistiem. Te viņi pulcējas, pļāpā un noeksperimentējas līdz nabadzībai. Bet vecā labā Parīze smejas un dzīvo vien joprojām, tikpat maz rēķinādamās ar šodienu kā ar vakardienu. Parīze rada anarhiju tikpat dabiski, kā alus rada putas.

Dinija saspieda viņa elkoni.

—  Tas bija labs brauciens, tēvoci. Jāsaka, es sen neesmu jutusi sevī tik daudz spara.

—  Ā! Parīze saasina mūsu jutekļus. Ieiesim te, ārā sēdēt par vēsu. Ko tu vēlies — tēju vai absintu?

—  Absintu.

—  Tev tas negaršos.

—  Labi, tad tēju ar citronu.

Gaidīdama tēju vienmuļajā Cafй de la Paix burzmā, Dinija vēroja tēvoča kalsno, bārdaino seju un domāja, ka viņš te jūtas kā mājās un ka viņam te radusies sejā īpaša intereses un gandarījuma izteiksme, kas viņu dara līdzīgu parīziešiem.

Interesēties par dzīvi un nenoņemties ar sevi! Un viņa pārlaida skatienu apkārtnei. Kaimiņi nebija ne izcili, ne tipiski, bet šķita, ka tie dara to, kas tiem patīk, un neilgojas pēc kā cita.

—   Viņi dzīvo šim mirklim, vai ne? — Adriāns negaidīti ieteicās.

—   Jā, es arī nupat to nodomāju.

—   Frančiem dzīve ir māksla. Mēs vai nu ceram uz nākotni, vai nožēlojam pagātni. Anglim tagadne neeksistē!

—   Kāpēc starp angļiem un frančiem tāda atšķirība?

—   Frančiem mazāk ziemeļnieku asiņu, vairāk vīna un eļļas; viņu galvas apaļākas par mūsējām, viņi mazāka auguma, acis galvenokārt brūnas.

—   Šīs iezīmes nav izmaināmas.

—   Franči pēc būtības ir zelta vidusceļa cienītāji. Viņi noveduši līdzsvaru līdz augstai pakāpei. Viņu jūtas un prāts ir saskaņoti.

—   Bet viņiem slieksme uz aptaukošanos, tēvoci.

—   Jā, bet viņi aptaukojas vienmērīgi, nekas neizspīlējas, un viņu stāja ir laba. Protams, es labprāt esmu anglis, taču, ja es tas nebūtu, tad vēlētos būt francūzis.

—   Bet varbūt tam kāda nozīme, ka mums ir tieksme pēc kā labāka?

—   Ak! Ievēro, Dinij, ka tur, kur mēs sakām: «Esiet labi!» — franči mēdz teikt: «Soyez sage!» — esiet prātīgi! Tā ir vērā liekama atšķirība. Esmu dzirdējis frančus apgalvojam, ka mūsu noslēgtība esot sekas no puritāņu tradīcijām. Viņi kļūdās, pieņemot sekas par cēloni un simptomus par pamatu. Es pieļauju, ka mēs patiešām ilgojamies pēc apsolītās zemes, bet puritānisms bija daļa no šīm ilgām, tāpat kā mūsu tieksme uz ceļošanu un iekarošanas alkas, kā mūsu protestantisms, skandināvu asinis, jūra un klimats. Neviens no šiem elementiem nemāca mums dzīvot. Paskaties uz mūsu industriālismu, uz mūsu vecmeitām, īpatņiem, filantropiju un poēziju! Mēs pārspīlējam visos virzienos. Mums ir viens otrs paņēmiens, kā izveidot standarttipa jauniešus, — mūsu publiskās skolas, «krikets» visos tā veidos, bet kā cilvēki mēs esam galējību pilni. Vidusmēra brits, protams, ir izņēmums, un viņš ar to lepojas, kaut arī baidās to izrādīt. Kur vēl iespējams atrast tik dažādi veidotus cilvēkus kā Anglijā? Mēs darām visu, lai atbilstu vidusmēram, bet, nudien, visur pārspīlējam! — Tu esi iedvesmas pārņemts, tēvoci.

— Kad pārbrauksi mājās, palūkojies vien vērīgāk visapkārt.

— To es darīšu, — Dinija apsolījās.

Otrā dienā viņi laimīgi tika pāri Lamanšam, un Adriāns aizveda Diniju uz Mauntstrītu.

Dinija atvadoties noskūpstīja Adriānu un paspieda viņa mazo pirkstiņu.

— Tu man esi ārkārtīgi daudz palīdzējis, tēvoci. Pēdējo sešu nedēļu laikā viņa gandrīz nemaz nebija

domājusi par Klēras nedienām un tūliņ apvaicājās, kādi ir pēdējie jaunumi. Iesniegums jau bija noprotestēts un cīņa sākusies; pēc dažām nedēļām vajadzēja būt prāvai.

— Es neesmu sastapis ne Klēru, ne Krūmu, — sers Lorenss sacīja, — bet Dornfords stāstīja, ka stāvoklis pagaidām bez pārmaiņām. «Jaunais» Rodžers joprojām cenšoties panākt, lai Klēra tiesā runājot par savu laulības dzīvi. Juristi laikam uzskata tiesas zāli par grēksūdzes kambari, kur cilvēkam jāizsūdz viņa pretinieku grēki.

—   Vai tad tā arī nav?

—   Spriežot pēc avīzēm, ir.

— Bet Klēra to nevar un negrib. Būs ļoti aplam, ja viņi gribēs Klēru piespiest. Vai par Džeriju ir kas dzirdēts?

—   Viņam jābūt ceļā, ja viņš grib laikā ierasties.

—   Kas notiks ar Toniju Krūmu, ja viņi pazaudēs?

— Pamēģini iedomāties sevi viņa vietā, Dinij. Lai kā beigtos prāva, viņš dabūs daudz ko izturēt. Diezin vai tiesnesis būs noskaņots viņu saudzēt. Ja Krūms nevarēs samaksāt, es pat nezinu, ko ar viņu darīs; bez šaubām, tas būs kas nepatīkams. Turklāt nav zināms, kā pret visu izturēsies Džeks Maskems, — viņš ir dīvainis.

— Jā, — Dinija pusbalsī piekrita. Sers Lorenss izmeta monokli no acs.

— Tava krustmāte domā, ka Krūmam jādodas uz zeltraktuvēm, jāiedzīvojas bagātībā un tad jāapprec Klēra.

—   Bet Klērai?

—   Vai tad viņa nemīl Krūmu?

—   Dinija papurināja galvu.

—   Varbūt viņa iemīlēs Krūmu tad, kad viņš būs izputināts.

—   Hm! Bet kā tu jūties, mana dārgā? Vai esi atkal uz kājām?

—   O jā!

—   Maikls gribētu tevi kādreiz satikt.

—   Rīt es iegriezīšos pie viņa.

Un šie nedaudzie, kaut nozīmīgie vārdi bija viss, kas tika runāts par iemeslu, kurš bija izraisījis Dinijas slimību.

XXV NODAĻA

Otrā dienā Dinija saņēma nepieciešamo dūšu un iegriezās Sausskvērā. Atskaitot to reizi, kad Klēra bija atbraukusi no Ceilonas, viņa nebija šeit rādījusies kopš Vilfrīda aizceļošanas uz Siamu.

—   Jums jāiet uz darbistabu, mis.

—   Paldies, Koker, es uziešu augšā.

Maikls nedzirdēja viņu ienākam, un viņa brītiņu vēroja ar karikatūrām nokārtās sienas. Dinija vienmēr brīnījās, kāpēc Maikls, kam tieksme pārspīlēt cilvēku labās īpašības, tur savā apkārtnē to darbus, kuri cenšas pārspīlēt cilvēku trūkumus.

— Vai es tevi traucēju, Maikl?

— Dinij! Tu izskaties lieliski! Nobiedēji gan tu mūs toreiz, draudziņ! Apsēdies! Es te noņēmos ar kartupeļiem — taisni pārsteidzoši skaitļi.

Viņi parunāja par šo, par to un tad apklusa, abi apzinādamies, kāpēc Dinija te ieradusies.

— Tev laikam man kas nododams vai pasakāms, Maikl.

Viņš piegāja pie skapja un izņēma mazu vīstoklīti. Dinija atvīstīja to klēpī. Tur bija vēstule, neliela fotogrāfija un žetons.

— Tā ir viņa pases fotogrāfija un ordenis par teicamu karadienestu. Vēstulē ir kaut kas tev domāts, — īstenībā visa vēstule ir tev domāta. Tu vari to paturēt. Atvaino, man jāsatiek Flēra, pirms viņa iziet no mājas.

Dinija sēdēja nekustēdamās un lūkojās fotogrāfijā. Mitrumā un tveicē nodzeltējusi, tā tomēr uzsvēra visu raksturīgo, kā tas mēdz būt pasu fotogrāfijās. Vilfrīds Dezerts — bija uzrakstīts šķērsām tai pāri, un viņš raudzījās no uzņēmuma Dinijai sejā. Viņa nolika fotogrāfiju apvērstu klēpī un sāka gludināt notraipīto un saburzīto ordeņa lentīti. Tad, saņēmusi drosmi, viņa attaisīja vēstuli. No tās izkrita salocīta lapiņa, ko viņa nolika atsevišķi. Vēstule bija adresēta Maiklam.

«Jaungada dienā.

Dārgais vecais M, M.!

Sveicieni Tev un Flērai un daudz laimīgu gadu! Es patlaban atrodos tālu ziemeļos, visai mežonīgā šīs zemes apvidū, un nemaz nezinu, vai sasniegšu mērķi — kādu ciematu, kur mājo cilts, kas noteikti vecāka par siamiešiem un nav mongoļu cilmes. Adriānu Čerelu tas varētu interesēt. Esmu bieži domājis Tev rakstīt, bet, kad stājos pie rakstīšanas, tad nekas neiznāca, — daļēji tāpēc, ka nav nozīmes aprakstīt šo pasaules daļu tiem, kas to nav redzējuši, un daļēji tāpēc, ka patiešām grūti iedomāties, vai tas varētu kādu interesēt. Rakstu galvenokārt tāpēc, lai tu pateiktu Dinijai, ka beidzot esmu radis saskaņu ar sevi. Nezinu, vai tā ir šejienes īpašā atmosfēra vai vientulība jeb vai esmu ko aizguvis no austrumnieku pārliecības, ka ne pasaulei, ne citiem cilvēkiem nav nekādas nozīmes; cilvēks, šis Visuma mikrokosms, ir viens no šūpuļa līdz kapam, atskaitot seno un vienīgo draugu Visumu. Tas ir dīvains miers, un es bieži brīnos, kā varēju tā ciest un mocīties. Domāju, ka Dinijai būs prieks to uzzināt, tāpat kā es no sirds priecātos, ja arī viņa būtu atradusi mieru.

Sāku pamazām atkal rakstīt un, ja atgriezīšos no šā ceļojuma, tad pamēģināšu aprakstīt to. Pēc trim dienām mēs sasniegsim upi, šķērsosim to un dosimies līdzteku kādai tās pietekai Himalaju virzienā.

Arī pie mums jūtama vārga Jūsu pārdzīvojamās krīzes atbalss. Nabaga vecā Anglija! Nedomāju, ka vēlreiz to skatīšu, taču nepieciešamības brīdī tā ir drosmīgs vecs putns, un es negribētu pieredzēt, ka to uzveic; patiešām, ja to krietni paplūkās, tā lidos labāk nekā jebkad.

Dzīvo vesels, vecais draugs, sirsnīgi sveicieni Jums abiem un Dinijai vēl īpašs sveiciens.

Vilfrīds.»

Miers! Un viņa? Dinija savīstīja vēstuli kopā ar lenti un fotogrāfiju un noglabāja somiņā. Klusu atvērusi durvis, viņa nokāpa lejā un izgāja saulainajā ielā.

Vienatnē pie upes viņa atlocīja no vēstules izņemto papīra lapiņu, apsēdās zem platānas, kura vēl bija kaila, un izlasīja dzejoli:

NU GAITAI GALS!

Šī saule, kas liek zemei krāšņi ziedēt,

Kas pelnos vērš un pelniem atplaukt liek,

Ir tikai sīka liesmiņa, kam iedots

Uz īsu brīdi spīdēšanas prieks.

Tā izplatījumkartē bezgalīgā

Ir zvaigznīte, kas tikko manāma,

Sīks gaismas krislīts tumsā pārvarīgā,

Starp citu, miljoniem tik jaušama.

Un, kaut no saules vienas atkarīga

Gan mana mūža rītausma, gan riets,

Tāpat tā laika plūsmai padevīga,

Tāpat tai nosprausts ceļš, cik tālu iet.

Bet tas nav remdinājums sirdij manai:

Ikkatra manas būtnes šūniņa

Ar savām kaislām sāpēm, līksmes zvanām

Ir tikpat līdzdalīga mūžībā.

Ir man, ir saulei — mūsu īso dzīvi

Lemts piepildīt un izgaist Visumā.

Ko jautāt vērts? Dievs atbildēs mums spīvi:

«Nu gaitai gals! Kāpēc, nav jāzina!»

Nu gaitai gals! Krastmalā tikpat kā nebija ne ļaužu, ne transporta. Dinija gāja tālāk, šķērsoja galvenās satiksmes ielas un nonāca Kensingtonas parkā. Pa apaļo dīķi peldēja daudzi rotaļu kuģīši, un daudzi bērni ieinteresēti sekoja to gaitai. Gaišmatains, Kitam Montam līdzīgs puisēns virzīja ar nūju savu kuģi vēlreizējam pārdrošam braucienam pāri dīķim. Kāda svētlaimīga atbrīvošanās no visa cita! Varbūt te meklējams laimes noslēpums? Dzīvot mirklim, saplūst ar pasauli kā bērnam! Zēns pēkšņi ierunājās:

— Jau peld! Paskat!

Buras piepūtās, kuģītis slīdēja projām. Zēns stāvēja, rokas iespriedis sānos, tad, aši uzmetis acis Dinijai, sacīja:

— O, man jāskrien turp!

Dinija noskatījās, kā viņš šad un tad spēji apstājās, cenzdamies aprēķināt, kur var piestāties viņa kuģītis.

Tā arī cilvēks traucas cauri dzīvei, riskē ar visu, lai sasniegtu krastu, un tad ir gaitai gals! Cilvēki ir kā putni, kas dzied savas dziesmas, medī tārpiņus, spodrina spalvas, šaudās šurpu turpu bez redzama mērķa, ja nu vienīgi aiz dzīves prieka, atrod dzīves biedrus, vij ligzdas, baro mazuļus, un, kad viss galā, paliek pāri tikai mazi, sastinguši spalvu vīšķīši, kas sairst un pārvēršas pīšļos.

Dinija lēni apgāja apkārt dīķim, atkal ieraudzīja zēnu bīdam kuģīti ar nūju un apvaicājās:

— Kas tas ir par kuģi?

— Kuteris. Man bija šoneris, bet mūsu suns sagrauza takelāžu.

— Jā, — Dinija sacīja, — suņi labprāt grauž takelāžu, tā ir sulīga.

—   Kā tā garšo?

—   Kā sparģeļi.

—   Man nedod sparģeļus, tie ir pārāk dārgi.

—   Bet nogaršojis tos tu esi?

—   Jā. Re, vējš atkal dzen to uz priekšu!

Kuģītis aizslīdēja, un gaišmatainais zēns aizskrēja.

Dinijai ienāca prātā Adriāna vārdi: «Es domāju par bērniem.» Viņa tuvojās vietai, ko sendienās dēvēja par laucīti. Zemi klāja krokusi — dzelteni, mēļi un balti — un narcises; katrā koka zarā, kas cēla piebriedušos pumpurus pretim saules siltumam, jautās dzīves alkas; strazdi aizrautīgi vīteroja. Un soļodama viņa domāja: «Miers? Miera nav. Ir tikai dzīvība un nāve.».

Tie, kas viņu redzēja, domāja: «Glīta meitene!», «Ak, šīs mazās cepurītes!», «Kur viņa tā iet, skatīdamās gaisā?» — vai tikai: «Oho!» Viņa pārgāja pāri ceļam un nonāca pie Hadsona pieminekļa. Bija cerēts, ka te būs putnu mājoklis, taču, atskaitot dažus zvirbuļus un aptaukojušos balodi, neviena putna tuvumā neredzēja, tikai trīs cilvēki vēroja pieminekli. Viņa, kas bija to aplūkojusi kopā ar Vilfrīdu, pameta paviršu skatienu un pagāja garām.

— Nabaga Hadsons! Nabaga Raima! — viņš bija sacījis.

Dinija nogāja lejā pie Serpentaina dīķa un soļoja līdztekus krastam; saule spoži laistījās ūdenī, un zāle otrā krastā bija sausa un sakaltusi. Avīzēs jau visu laiku rakstīja par sausumu! Skaņu straumes, kas plūda no ziemeļiem, dienvidiem un rietumiem, savienojās mīkstā, nepārtrauktā dūkoņā. Kur Vilfrīds atdusas, tur droši vien ir klusums; vienīgie apmeklētāji var būt dīvaini putni un mazi dzīvnieciņi, un ērmīgi veidotas lapas krīt uz viņa kapa. Viņa atcerējās pastorālās ainas no Arželesā redzētās filmas par Briāna dzimteni Normandijā. — Žēl, ka mums tas viss jāpamet, — viņa toreiz bija sacījusi.

Lidmašīna aizdūca ziemeļu virzienā — maza, augsti lidojoša, sudrabaina, skaļa būtne. Viņš nīda lidmašīnas kopš karā laika: — Tās jebkuram dievam traucē mieru!

Brašā jaunā pasaule! Dieva debesīs vairs nav!

Viņa pagriezās mazliet uz ziemeļiem, lai izvairītos no tās vietas, kur kādreiz mēdza satikties ar Vilfrīdu. Vaļējā daiļrunātāju rotonda blakus Marmora arkai bija tukša. Dinija iznāca no parka un devās uz Meltonmjūzu. Visam svītra pāri! Ar dīvainu smīnu uz lūpām viņa iegriezās ieliņā un apstājās pie māsas namdurvīm.

XXVI NODAĻA

Klēru viņa sastapa mājās. Pirmajos mirkļos viņas vairījās runāt viena par otras raizēm, tad Dinija ievaicājās:

—   Nu?

—   Neka laba nav. Pārtraucu sakarus ar Toniju; mani nervi ir lupatās un viņa — skrandās.

—   Vai tiešām viņš? …

—   Nē. Bet es sacīju, ka mums nevajag tikties, kamēr viss nav beidzies. Satikušies mēs gan apņemamies nerunāt par prāvu, bet tik un tā atgriežamies pie tās un netiekam vaļā.

— Viņš droši vien ļoti nelaimīgs.

—   Tiesa. Bet tas ilgs tikai trīs vai četras nedēļas.

—   Un pēc tam?

Klēra iesmējās — tas neskanēja priecīgi.

—   Bet nopietni, Klēra?

—   Mēs zaudēsim, un tad viss būs vienalga. Ja Tonijs mani gribēs, es viņu nenoraidīšu. Viņš būs izputināts, un tādā kārtā es viņam atlīdzināšu.

—   Es gan nepieļautu, lai prāvas iznākums ietekmē manu dzīvi, — Dinija lēni noteica.

Klēra, sēdēdama uz kušetes, pacēla acis uz māsu.

—   Tas skan pārāk prātīgi.

—   Nav vērts aizstāvēt savu nevainību, ja tu negribi izturēt līdz beigām neatkarīgi no prāvas iznākuma. Ja tu uzveiksi, tad pagaidi, kamēr šķirsies no Džerija. Ja zaudēsi, pagaidi, kamēr Džerijs šķiras no tevis. Tonijs gaidīdams nenomirs, turklāt tev nāks par labu uzzināt, ko tu īsti jūti pret viņu.

—   Džerijs ir pietiekami slīpēts un nedos man iemesla laulības šķiršanai, ja pats to negribēs.

—   Tad cerēsim, ka jūs zaudēsiet. Tavi draugi ticēs tev tik un tā.

Klēra paraustīja plecus.

—   Vai viņi to darīs?

—   Es par to parūpēšos, — Dinija atbildēja.

— Dornfords ieteic pirms prāvas sākšanās izstāstīt visu Maskemam. Ko tu saki par to?

— Es gribētu vispirms aprunāties ar Toniju Krūmu.

—   Ja tu šovakar vēl iegrieztos pie manis, tu viņu sastaptu. Sestdienu un svētdienu vakaros viņš ierodas ap septiņiem un blenž manos logos. Ērms!

—   Nē. Tas ir ļoti dabiski! Ko tu dari šo pēcpusdienu?

—   Izjāsim pastaigā kopā ar Dornfordu pa Ričmondas parku. Mēs jājam pa aleju ik dienas rīta agrumā. Tev arī vajadzētu piedalīties, Dinij.

— Man nav ne tāda apģērba, ne spēka.

— Dārgā, — Klēra izsaucās, uzlēkdama kājās, — tas patiesi bija briesmīgi, kad tu biji slima. Mēs jutāmies drausmīgi. Dornfords bija pavisam sašļucis. Bet tagad tu izskaties labāk nekā pirms tam.

— Jā, esmu kļuvusi pneimatiskāka.

—   O. tu arī esi lasījusi to grāmatu?

—   Dinija pamāja.

—   Es pienākšu šovakar. Ardievu, visu labu!

Bija gandrīz septiņi, kad viņa izlavījās no Mauntstrītas un ātri devās uz Meltonmjūzu. Pilns mēness bija jau pacēlies, vēl pagaišajās debesīs kopā ar vakarzvaigzni. Nonākusi tukšās Meltonmjūzas rietumu stūrī, viņa tūliņ ieraudzīja Krūmu, kas stāvēja zem Klēras dzīvokļa logiem. Nogaidījusi, kamēr Krūms sāk iet projām viņa metās jauneklim pakal un panāca viņu otrā ielas galā.

— Dinija! Cik brīnišķīgi!

—   Man stāstīja, ka es varot jūs satikt, kad jūs lūkojoties karalienes logos.

—   Jā, pēc vecās parunas: «Pat kaķis drīkst lūkoties uz karali.»

— Varēja būt arī ļaunāk.

—   Vai esat pilnīgi atlabusi? Droši vien jūs saaukstējāties tai nejaukajā dienā Sitijā.

—   Noiesim līdz parkam. Es gribu parunāt ar jums par Džeku Maskemu.

—   Nekādi nevaru saņemties, lai pateiktu viņam.

—   Varbūt man izdarīt to jūsu vietā?

—   Bet kāpēc?

Dinija paņēma viņu zem rokas.

— Viņš mums rada caur tēvoci Lorensu. Turklāt es gadījuma dēļ pazīstu viņu personīgi. Misteram Dornfordam pilnīga taisnība: ļoti daudz kas atkarīgs no tā, kad un kā Maskemam tiek viss pateikts. Ļaujiet man to izdarīt!

— Es gan nezinu … nudien …

—   Man tik un tā viņš jāsatiek.

—   Krūms paskatījās uz Diniju.

—   Man diezin kā negribas tam ticēt…

—   Goda vārds.

—   Jūs esat briesmīgi laba; protams, jūs to izdarīsiet daudz labāk par mani, bet…

—   Tad tas ir norunāts.

Viņi sasniedza parku un gāja gar tā žogu uz Mauntstrītas pusi.

— Vai bieži sastopaties ar aizstāvjiem?

— Jā, mūsu liecības ir saskaņotas jautājumu krustuguns gadījumam.

— Manuprāt, tas būtu pat interesanti, ja es būtu apņēmusies runāt patiesību.

—   Visu, ko mēs sakām, viņi izgroza gan šā, gan tā, un viņu intonācija! … Es kādu dienu iegriezos tiesā un noklausījos prāvu. Dornfords sacījis Klērai, ka viņš ne par kādu naudu pasaulē neuzņemtos tamlīdzīgas prāvas. Viņš ir krietns cilvēks, Dinij.

—   Jā, — Dinija noteica, ielūkodamās viņa vaļsirdīgajā sejā.

—   Šķiet, ka mūsu aizstāvjiem arī šī prāva nepatīk. Tā nav pēc viņu prāta. «Jaunajam» Rodžeram gan ir kaut kas no sportista. Viņš tic, ka mēs runājam patiesību, jo redz, cik man tas sāpīgi. Te jums jānogriežas. Es vēl paklaiņošu pa parku, citādi nevarēšu iemigt. Brīnišķīga mēnesnīca!

Dinija spieda viņa roku.

Kad viņa sasniedza namdurvis, Tonijs joprojām stāvēja turpat un pacēla platmali, atsveicinoties no viņas — vai varbūt no mēness, par to viņa nebija skaidrībā .. .

Pēc sera Lorensa vārdiem, Džekam Maskemam vajadzēja iebraukt Londonā uz nedēļas beigām; viņš tagad bija apmeties Raiderstrītā. Vilfrīda dēļ Dinija bez liekas domāšanas bija braukusi pie viņa uz Roistonu, bet Maskems gan var sākt ko domāt, ja viņa ieradīsies Raiderstrītā Tonija Krūma dēļ. Tāpēc viņa otrā dienā ap pusdienas laiku piezvanīja uz Bartona klubu.

Maskema balss atsauca atmiņā to satricinājumu, ko viņa bija izjutusi, pēdējo reizi dzirdēdama viņu runājam pie Jorkas hercoga pieminekļa.

—   Te Dinija Čerela. Vai varu šodien satikt jūs? Atbilde nāca gausi.

— E … protams. Kad?

—   Kad jums ērtāk.

—   Vai jūs atrodaties Mauntstrītā?

—   Jā, bet es vēlētos ierasties pie jums.

— Hm … e… ja nu jūs ierastos uz tēju pie manis Raiderstrītā? Vai numuru zināt?

— Jā, pateicos. Pulksten piecos?

Viņai vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, tuvojoties Maskema mājoklim. Pēdējo reizi viņa bija redzējusi Maskemu ar Vilfrīdu pašā kautiņa karstumā. Turklāt Maskems simbolizēja viņai to klinti, pret kuru bija sadragāta viņas mīla uz Vilfrīdu. Tomēr viņa nespēja Maskemu nīst, jo saprata, ka Maskema sarūgtinājumam pret Vilfrīdu ir par iemeslu savdabīgā attieksme pret viņu, Diniju.

Durvis atvēra kāds vīrs, kurš, acīm redzot, atviegloja savu mūža vakaru, izīrēdams istabas tiem, kuriem pagātnē bija kalpojis. Viņš uzveda Diniju trešajā stāvā.

— Mis … e … Čeruela, ser.

Slaids, kalsns, gauss, rūpīgi ģērbies kā vienmēr, Džeks Maskems stāvēja pie loga diezgan patīkamā istabā.

— Lūdzu tēju, Rodnij.

Viņš tuvojās Dinijai, pastiepis roku. «Kā palēninātā kinofilmā,» Dinija nodomāja. Lai gan Maskemu bija pārsteigusi viņas vēlēšanās satikties, viņš tomēr neko neizrādīja.

— Vai esat vēl kādreiz bijusi sacīkstēs, kopš tur pirmo vietu ieguva Blenims?

— Nē.

— Atceros, ka jūs derējāt uz šo zirgu. Tā ir pirmā reize manā mūžā, kad iesācējam tā laimējas.

Smaidot brūnā seja savilkās grumbās, un Dinija redzēja, ka šo grumbu ir krietni daudz.

— Sēdieties. Te ir tēja. Vai pati uzliesiet?

Dinija pasniedza viņam tasīti, ielēja pati sev un jautāja:

—   Vai arābu ķēves jau pienākušas, mister Maskem?

—   Es tās gaidu nākamā mēneša beigās.

—   Jūs esat pieņēmis Toniju Krūmu to kopšanai.

—   O! Jūs viņu pazīstat?

—   Māsa mani iepazīstināja.

—   Lādzīgs zēns.

— Tāds viņš ir, — Dinija apstiprināja. — Es ierados viņa dēļ.

— O!

«Viņš man ir pārāk daudz parādā,» Dinijai iešāvās prātā. Viņš nedrīkst atteikt! Atlaidusies pret atzveltni sakrustojusi kājas, viņa ieskatījās Maskemam cieši sejā.

— Es gribēju jums pateikt zem četrām acīm, ka Džerijs Korvens ierosinājis šķiršanos no manas māsas un uzdevis Toniju Krūmu par līdzatbildētāju.

Džeka Maskema roka, kas turēja tasīti, sakustējās.

— Krūms patiešām ir iemīlējies manā māsā un viņi ir satikušies, bet apvainojumi neatbilst patiesībai.

— Tā, — Maskems noteica.

— Prāva drīz tiks iztiesāta. Es pierunāju Toniju Krūmu, lai ļauj man visu jums pastāstīt; viņam pašam būtu ļoti neērti to darīt.

Maskems lūkojās viņā ar nekustīgu seju.

— Es pazīstu Džeriju Korvenu, — viņš teica, — bet nezināju, ka jūsu māsa pametusi viņu.

—   Mēs to neizpaužam.

—   Vai viņas aiziešana no vīra saistīta ar Krūmu?

— Nē. Viņi iepazinušies uz kuģa, braucot uz Angliju, Klēra pametusi Džeriju aiz pilnīgi citiem iemesliem, protams, viņa un Tonijs ir bijuši neuzmanīgi; viņi tikuši novēroti un redzēti, kā mēdz teikt, «kompromitējošos apstākļos».

—   Un tie būtu?

—   Vēlu vakarā viņi braukuši mājup no Oksfordas, mašīnai nodzisušās ugunis, un viņi pavadījuši atlikušo nakts daļu mašīnā.

Džeks Maskems vieglītēm savilka plecus. Dinija paliecās uz priekšu, raudzīdamās viņam tieši acīs.

—   Es atkārtoju, ka apvainojumos nav patiesības, absolūti nav.

—   Bet, dārgā mis Čerela, vīrietis nekad neatzīsies …

—   Tāpēc arī es ierados Tonija vietā. Mana māsa man nemelos.

Maskems atkal viegli savilka plecus.

—   Es gan nesaprotu … — viņš iesāka.

—   Kāds tam sakars ar jums? Tāds: es nedomāju, ka tiesā viņiem noticētu.

—   Jums šķiet, ja es to būtu uzzinājis no avīzēm, tad tas mani noskaņotu pret Krūmu?

—   Jā, jūs, manuprāt, domātu, ka viņš nav izturējies džentlmeniski. — Viņa nespēja apslēpt balsī vieglu ironiju.

—   Nu, bet vai tā nav? — viņš jautāja.

—   Domāju gan, ka nav. Viņš karsti mīl manu māsu un tomēr ir pratis savaldīties. Jums jāzina, ka pret iemīlēšanos neviens nav drošs. — Šie vārdi spēji pamodināja visas pagātnes atmiņas, un viņa nolaida acis, lai neredzētu Maskema bezjūtīgo seju un lūpu zobgalīgo izliekumu. Pēkšņā iedvesmā viņa piemetināja: — Mans svainis pieprasījis zaudējumu atlīdzību,

—   Nu? — Džeks Maskems nobrīnījās. — Es nezināju, ka šais laikos to vēl dara.

— Divi tūkstoši mārciņu, un Tonijam Krūmam nav nekā. Viņš gan izliekas, ka viņam tas vienalga, bet, ja viņi pazaudēs, viņš paliks bez kādiem līdzekļiem.

Iestājās klusums. Džeks Maskems atkal atkāpās pie loga. Viņš atsēdās uz palodzes un sacīja:

—   Es gan nezinu, ko es te varu darīt.

—   Neatlaidiet viņu no darba, tas ir viss.

— Vīrs Ceilonā, bet sieva šeit. Tas tomēr nav… Dinija piecēlās, paspēra divus soļus uz viņa pusi un

palika stāvam.

— Vai jums nekad nav ienācis prātā, mister Maskem, ka jūs esat man parādā? Vai jūs neatceraties, kā atņēmāt manu iemīļoto? Vai jūs zināt, ka viņš ir miris tur, uz kurieni devās jūsu dēļ?

— Manis dēļ?

— Jūs un jūsu principi piespieda viņu atteikties no manis. Tagad es jūs lūdzu — neatlaidiet no darba Toniju Krūmu, lai kā beigtos prāva. Ardievu!

Iekams Maskems paspēja atbildēt, viņa bija jau izgājusi no istabas.

Dinija skrēja gandrīz skriešus uz Grīnparka pusi. Viss bija noritējis citādi, nekā viņa bija iedomājusies! Un kādas liktenīgas sekas tam varēja būt! Taču viņas jūtas bija uzbangojušas pārāk spēcīgi, pamodinot seno sašutumu pret neuzveicamo «formu» mūri un tiem nesatricināmo, nežēlīgo tradīciju spēkiem, kas bija sadragājuši viņas mīlu! Citādi tas arī nevarēja būt. Maskema slaidais, švītīgais stāvs, viņa balss skaņa bija atsaukusi atmiņā pārāk daudz no pagātnes. Ak, nekas! Tas tomēr bija atvieglojums; viņa jutās atbrīvojusies no senā rūgtuma.

Otrā rītā viņa saņēma vēstuli:

«Raiderstrīta, svētdien.

Dārgā mis Čeruela!

Varat paļauties uz mani zināmajā jautājumā. Dziļā cieņā

Jums vienmēr padevīgais

Džons Maskems.»

XXVII NODAĻA

Ar šo solījumu Dinija nākamajā dienā atgriezās Kondafordā un mēģināja izkliedēt te valdošo atmosfēru, tēvs un māte, aizņemti parastajā darbā, bija acīm redzami nospiesti un nomākti. Jūtīgo un noslēgto māti šausmināja tas, ka sabiedriskā doma nosodīs Klēru, tēvs, acīm redzot, saprata, ka jebkurā prāvas iznākumā vairums cilvēku uzskatīs viņa meitu par vieglprātīgu sievieti un melkuli; jaunajam Krūmam gadījumā vēl piedos, bet sievietei, kas ļāvusi apstākļiem novest viņu tādā situācijā, neviens nepiedos. Turklāt viņš juta

atriebīgu naidu pret Džeriju Korvenu un bija apņēmies darīt visu, lai šis cilvēks negūtu virsroku. Diniju mazliet smīdināja tik tipiski vīrietiska izturēšanās, un viņa zināmā mērā apbrīnoja tēva neatlaidību, ar kādu viņš tvarstījās pie visādiem sīkumiem, palaizdams pašu būtību garām. Viņas tēva paaudzei laulības šķiršana nenoliedzami saistījās ar neapstrīdamu un acīm redzamu garīgu pagrimšanu. Dinijai mīla bija tikai mīla, un, ja tā pārvērtās pretīgumā, tad fiziskā tuvība nebija vairs attaisnojama. Viņu daudz vairāk satricināja tas, ka Klēra bija pakļāvusies Džerijam Korvenam savā istabā, nekā tas, ka viņa pametusi vīru Ceilonā. Laulību šķiršanas prāvas, par kurām Dinija bija šad tad lasījusi avīzēs, nebūt nepastiprināja viņas ticību tam, ka laulības tiek slēgtas debesīs. Tomēr viņa saprata senāko laiku atmosfērā augušo cilvēku jūtas un vairījās pievienot lieku rūgtumu vecāku pārdzīvojumiem. Viņa turējās pie praktiskākiem uzskatiem: viss beigsies tā vai citādi un visticamākais, ka citādi. Mūsu laikos cilvēki veltī visai maz vērības citu darīšanām.

— Kā? Nakts mašīnā — tā taču ir īsta sensācija! — ģenerālis sarkastiski sacīja. — Katrs tūliņ sāks domāt, kā viņš šādā gadījumā būtu izturējies.

Dinija par atbildi tikai piezīmēja:

— Par šo tēmu viņi sacerēs veselu romānu, dārgais: iekšlietu ministrs, Sv. Pola katedrāles dekāns, princese Elizabete .

Viņa samulsa, kad uzzināja, ka Dornfords ielūgts uz lieldienām Kondafordā. — Es pat tev, māt, nevaru sacīt, ka «ļoti priecājos».

— Bet, dārgā, kādreiz tev tomēr būs jāatgriežas kaujas laukā.

Dinija iekoda lūpu zobos un neatbildēja. Tā bija taisnība un tāpēc aizskāra vēl jo vairāk. Maigās un vientiesīgās mātes lūpās šie vārdi skanēja dzēlīgi.

Kaujas lauks! Jā, dzīve ir līdzīga karam! Cilvēku ievaino, ievieto hospitālī, apārstē un atkal izdzen ierindā. Tēvam un mātei būs grūti šķirties no viņas, un tomēr abi vēlas, lai meita precas. Un vēl šādā reizē, kad Klēras neveiksme ir acīm redzama!

Atnāca lieldienas un reizē ar tām «mērens līdz stiprs» vējš. Klēra ieradās sestdienas rītā ar vilcienu, Dornfords pēcpusdienā ar mašīnu. Viņš sasveicinājās ar Diniju, it kā šaubīdamies, vai ir vēlams viesis.

Viņš bija sameklējis sev namu. Tas atradās Kempdenhilā. Viņš bija ārkārtīgi vēlējies uzzināt Klēras domas par savu pirkumu, un viņa bija pavadījusi tur visu svētdienas pievakari, aizbraukdama tūliņ pēc pusdienām.

—Visaugstākā mērā patīkams», Dinij. Logi uz dienvidiem, garāža un stallis diviem zirgiem, labs dārzs, visas nepieciešamās labierīcības, centrālā apkure un arī citādi labi uzturēts. Viņš domā pārcelties uz turieni maija beigās. Namam vecs dakstiņu jumts, tāpēc es ieteicu nokrāsot aizvirtņus gaišpelēkā krāsā. Patiešām jauks un ērts nams.

— Izklausās brīnišķīgi. Tu laikam tagad brauksi darbā uz turieni, nevis uz Templu?

— Jā, viņš pārceļas uz Pampkourtu vai Briksbildingsu, lāgā neatceros. Starp citu, Dinij, kāpēc viņš nav saukts par līdzatbildētāju Tonija vietā? Es taču tiekos ar viņu daudz biežāk.

Vairāk par gaidāmo «lietu» netika runāts. Tā bija apskatāma kā pirmā pēc neapstrīdētajām prasībām, tāpēc mājā valdīja klusums pirms vētras.

Svētdien pēc pusdienām Dornfords pieminēja šo tēmu.

—   Vai jūs būsiet tiesā māsas prāvā, Dinij?

—   Man jābūt.

— Baidos, ka tas jūs ļoti satrauks. Prāvas vešanai izraudzīts Braus, un viņš ar saviem jautājumiem var ikvienam laupīt pacietību, ja runa par vienkāršu vainas noliegšanu, tāpēc arī tiesa paļaujas uz viņu. Klērai jāmēģina palikt aukstasinīgai.

Dinija atcerējās «jaunā» Rodžera vēlēšanos, kaut viņa bijusi Klēras vietā.

— Ceru, ka jūs viņai to piekodināsiet.

— Es kopā ar viņu pārskatīšu visus pierādījumus un izdarīšu mēģinājuma nopratināšanu. Taču neviens nevar pateikt, kādu līniju Braus izvēlēsies.

—   Vai jūs pats būsiet tiesā?

—   Ja vien varēšu, taču liekas, ka būšu aizņemts.

—   Cik ilgi prāva var vilkties?

—   Diemžēl laikam vairākas dienas. Dinija nopūtās.

—   Nabaga tētis! Vai Klērai labs aizstāvis?

— Jā, Instons, bet viņa stāvokli padara ļoti grūtu Klēras atteikšanās runāt par Ceilonu. Viņam tas ir traucēklis.

— Tas ir izlemts. Viņa par to nerunās.

—   Man patīk viņas apņemšanās, bet tā var būt liktenīga.

—   Vienalga, — Dinija atteica. — Es tikai gribu, lai Klēra tiek brīva. Tonijs Krūms ir vienīgā persona, kam jājūt līdzi.

—   Kāpēc?

—   Viņš ir no visiem trim vienīgais, kurš mīl.

— Saprotu, — Dornfords noteica un apklusa. Dinijai kļuva viņa žēl.

—   Vai nevēlaties iet pastaigāties?

—   Ar lielāko prieku!

—   Iesim cauri mežam, un es jums parādīšu to vietu, kur kāds Čeruels nogalinājis meža cūku un iekarojis de Kampforu mantinieces sirdi — tā ir mūsu heraldiskā leģenda. Vai jums Šropšīrā ir kādas ģimenes leģendas?

—   Jā, bet muiža nav vairs mūsējā — to pārdeva pēc tēva nāves; mēs bijām seši un pilnīgi bez naudas.

—   O, — Dinija atsaucās, — briesmīgi, kad ģimene pazaudē dzimto vietu.

Dornfords pasmaidīja.

— Labāk būt dzīvam ēzelim nekā beigtam lauvam. Kamēr viņi gāja cauri birztalām, Dornfords stāstīja par savu jauno māju, cenzdamies uzmanīgi izdibināt Dinijas gaumi.

Viņi nonāca pie pamesta ceļa, kas veda augšup uz vilkābelēm apaugušu pakalnu.

— Te ir tā vieta. Toreiz te, bez šaubām, bijis neskarts mežs. Bērnībā mēs te rīkojām piknikus.

Dornfords dziļi ievilka elpu.

—   Īsti angliska ainava: nekā acīs krītoša, bet bezgala skaista.

—   Jauka.

—   Tas ir īstais vārds.

Viņš izklāja nokalnē savu lietus mēteli.

— Apsēdieties, un uzsmēķēsim.

— Sēdiet arī jūs uz malas, zeme nebūt nav sausa. Kad viņš apsēdās, aptvēris ceļgalus ar rokām, un viņa pīpe viegli kūpēja, Dinija nodomāja: «Pats apvaldītākais vīrietis, ko es pazīstu, un pats smalkjūtīgākais, ja neskaita tēvoci Adriānu.»

— Ja nu tagad nāktu virsū meža kuilis, tad būtu lieliski! — viņš sacīja.

—     «Parlamenta loceklis nogalina meža kuili Čilternas pakalnā,» — Dinija nomurmināja, bet nepiemetinēja: «Un iekaro lēdijas sirdi.»

—     Vējš šalc irbulenēs. Vēl trīs nedējas, un viss būs sazaļojis. Es nekādi nevaru izšķirties, kas ir jaukākais gadalaiks — šis vai atvasara. Kas jums patīk, Dinij?

—     Ziedu laiks.

—     Jā, un pļaujas laiks — tam jābūt lieliskam šeit, kur tik daudz labības lauku.

— Kvieši bija nobrieduši, kad sākās karš. Divas dienas iepriekš mēs tikām te rīkojuši pikniku un palikuši, kamēr uzlēca mēness. Kā jums šķiet, mister Dornford, vai daudzi cilvēki kaujās domāja par Angliju?

—   Patiesībā visi — katrs cīnījās par vienu vai otru dzimtenes stūrīti, daudzi kaut vai par ielām, autobusiem un ceptu zivju smaržu. Manuprāt, es galvenokārt karoju par Šrūsberiju un Oksfordu. Starp citu, mani sauc Justeisu.

—   Atcerēšos. Nu gan mums jāiet lejā, citādi nokavēsim tēju.

Visu ceļu mājup viņi runāja par putnu dziesmām un augu nosaukumiem.

—   Pateicos par pastaigu, — viņš sacīja.

—   Man arī tā sagādāja prieku.

Šī pastaiga patiešām apbrīnojami nomierināja Diniju. Izrādās, ar Dornfordu var runāt, arī neskarot mīlas tēmas.

Pirmdiena pēc lieldienām bija lietaina, bet silta. Dornfords pavadīja veselu stundu ar Klēru, apspriezdams viņas liecību, tad abi pa lietu izjāja pastaigā. Dinijai rīts pagāja, gatavojot māju pavasara uzkopšanai un mēbeļu pārvilkšanai, kad ģimene pārcelsies uz pilsētu. Māte un tēvs apmetīsies Mauntstrītā, viņa ar māsu pie Flēras. Pēcpusdienā viņa kopā ar ģenerāli apstaigāja jaunās cūkkūtis, kuru būve virzījās uz priekšu tik lēni, cik vien vietējais uzņēmējs varēja to novilcināt, gribēdams, lai viņa strādniekiem ilgāk būtu darbs. Dinija tikai pēc tējas palika divatā ar Dornfordu.

— Nu, es domāju, ka jūsu māsa tiks labi galā, ja vien pratīs savaldīties, — viņš sacīja.

—   Klēra var būt visai asa.

—   Jā, bet juristi ļoti necieš, ja citu klātbūtnē viņiem iedzeļ kāda nepiederoša persona, tas pats sakāms par tiesnešiem.

—   Klēra nav ar pliku roku ņemama.

—   Sacelties pret iestādījumiem nav nozīmes, pārspēks vienmēr būs to pusē.

—   Labi, — Dinija nopūtās, — lai viss paliek dievu ziņā.

—   Uz dieviem nevar paļauties. Vai jūs man neiedotu kādu savu fotogrāfiju, vislabāk tādu, kur esat vēl maza meitene?

—   Paskatīšos, kas man ir, — baidos, ka tikai pašu uzņēmumi, taču atceros, ka viens bija tāds, kur mans deguns nav pārāk uzrauts.

Viņa piegāja pie sekretera, izņēma atvilktni un nolika uz biljarda galda.

— Ģimenes uzņēmumu kolekcija, — izvēlieties! Dornfords stāvēja viņai blakus, un abi aplūkoja uzņēmumus.

—   Lielāko tiesu esmu pati uzņēmusi, tāpēc manis tur nav.

—   Vai tas ir jūsu brālis?

—   Jā, un te viņš ir pirms došanās karā. Te ir Klēra nedēļu pirms kāzām. Šeit ir viena manējā fotogrāfija ar vaļējiem matiem. To uzņēma tētis pirmajā pavasarī pēc kara.

—   Tad jums bija trīspadsmit gadu.

—   Gandrīz jau četrpadsmit. Apgalvo, ka es te izskatoties pēc Zannas d' Arkas, kura klausās eņģeļu balsīs.

— Ļoti jauks uzņēmums. Es likšu to palielināt. Viņš turēja uzņēmumu pret gaismu. Meitene bija pagriezusies par trim ceturtdaļām un pacēlusi seju pret ziedoša augļu koka zariem. Mazais uzņēmums bija labi izdevies, saule krita uz ziediem un Dinijas matiem, kas sniedzās līdz jostai.

— Ievērojiet manu aizgrābtības pilno skatienu, — viņa sacīja, — kokā laikam būs sēdējis kaķis.

Dornfords ielika uzņēmumu kabatā un atgriezās pie galda.

— Un šis? — viņš vaicāja. — Vai šo es arī varu dabūt?

Te Dinija bija mazliet vecāka, bet vēl joprojām ar neapgrieztiem matiem; apaļa sejiņa, rokas saņemtas, galva pieliekta, acis paceltas.

— Diemžēl to nevar. Es nezināju, ka tas ir te. Šādu uzņēmumu viņa bija kādreiz nosūtījusi Vilfrīdam.

Dornfords pamāja, un Dinija saprata, ka viņš nojauš atteikuma iemeslu. Nožēlas sagrābta, viņa attrauca:

— Tomēr jūs varat to ņemt. Nu tam nav vairs nozīmes. — Un viņa ielika uzņēmumu Dornfordam rokā …

Otrdienas rītā, kad Dornfords un Klēra bija jau projām, Dinija izpētīja karti, paņēma mašīnu un brauca uz Beblokhaitu. Braukt uz turieni nebija sevišķa prieka, bet Diniju aizkustināja doma par Krūmu, kam bija laupīta iespēja uzmest skatienu Klērai nedēļas nogalē. Divdesmit piecas jūdzes viņa brauca ilgāk par stundu. Viesnīcā viņai pateica, ka Krūms laikam esot savā kotedžā, un, atstājusi mašīnu, viņa devās uz turieni. Krūms, kreklā izmeties, krāsoja viesistabas dēļu sienas. No sliekšņa Dinija varēja redzēt, kā kustas pīpe viņam zobos.

— Vai kas noticis ar Klēru? — viņš tūliņ jautāja.

—   Itin nekas. Man tikai iegribējās paskatīties, kā jūs te dzīvojat.

—   Ārkārtīgi jauki no jūsu puses! Kā redzat, es strādāju.

— Redzu.

— Klērai patīk šāds zaļgans tonis; tas ir labākais, ko varēju dabūt.

— Tas lieliski saskan ar sijām. Krūms turpināja, lūkodamies kaut kur tukšumā:

— Es neticu, ka viņa te kādreiz apmetīsies uz dzīvi, bet nevaru atteikties no šīs cerības, citādi esmu pazudis cilvēks.

Dinija uzlika roku uz viņa piedurknes.

—   Savu vietu jūs nepazaudēsiet. Es runāju ar Džeku Maskemu.

—   Jau? Jūs esat apbrīnojama. Es tūliņ nomazgāšu rokas, apvilkšu svārkus un izrādīšu jums visu.

Dinija gaidīja uz istabas sliekšņa, uz kura krita saules strēle. Abām kotedžām, kas bija savienotas vienā, bija vēl saglabājušies salmu jumti, stīgojošo vīteņu augi un glicīnijas. Ar laiku te būs ļoti skaisti.

—   Nu, — Krūms sacīja, — steliņi jau gatavi, aplokos ievilkts ūdens. Mēs gaidām tikai zirgus, bet tie nebūs pirms maija. Nav vērts riskēt. Un es arī gribētu, lai vispirms paiet prāva. Vai jūs ieradāties no Kondafordas?

—   Jā. Klēra šorīt aizbrauca uz pilsētu. Viņa būtu sūtījusi sveicienu, bet nezināja, ka es braukšu uz šejieni.

—   Un kāpēc jūs braucāt? — Krūms bez aplinkiem noprasīja.

—   Aiz solidaritātes.

Viņš strauji satvēra Dinijas roku.

—   Jā. Piedodiet! Vai jums neliekas, — viņš pēkšņi ievaicājās, — ka domas par citu ciešanām dažreiz palīdz mums pašiem?

—   Ne visai.

—   Ja cilvēks ilgojas pēc kāda, tad tas ir kā zobu vai ausu sāpes. No tā netiek vaļā.

Dinija palocīja galvu.

— Turklāt vēl šis gadalaiks, — Krūms iesmiedamies piebilda. — Un kāda starpība starp vārdiem «patikt» un «mīlēt»! Mani pārņem izmisums, Dinij. Es nevaru iedomāties, ka Klēras jūtas varētu mainīties. Ja viņa vispār spētu mani iemīlēt, tad tas būtu jau noticis. Ja viņa neiemīlēs mani, tad es te neizturēšu. Braukšu projām uz Keniju vai kur citur.

Ielūkojoties Krūma acīs, kas uzticīgi vērās viņā, gaidot atbildi, Dinija jutās tuvu raudām. Tā bija viņas pašas māsa, bet ko viņa zināja, kas notiek Klēras dvēseles dziļumos?

— Iepriekš neko nevar zināt. Es neatteiktos no cerībām.

Krūms saspieda viņas roku.

— Atvainojiet, ka es atkal runāju par savu māniju. Kad cilvēks ilgojas dienu un nakti…

— Es zinu.

— Man jānopērk viena vai divas kazas. Zirgi necieš ēzeļus un parasti ir noskaņoti arī pret kazām, bet man gribas, lai te būtu mājīgi. Steliņiem es dabūju divus kaķus. Ko jūs par to sakāt?

— Man jēga tikai par suņiem un teorētiski par cūkām.

— Iesim paēst lenču. Viesnīcā ir tīri labs šķiņķis. Viņš vairāk nepieminēja Klēru un, kad viņi bija iebaudījuši tīri labo šķiņķi, iesēdināja Diniju mašīnā un aizvadīja pirmās piecas jūdzes, izsacīdamies, ka viņam būšot noderīga pastaiga.

— Pateicos no sirds par apciemojumu, — viņš sacīja, cieši spiezdams Dinijas roku. — Tas bija briesmīgi labi darīts. Pasveiciniet Klēru, — un viņš devās atpakaļ, pamādams ar roku, kad nogriezās uz takas pāri tīrumam.

Pārējo ceļa daļu Dinija nobrauca, iegrimusi domās. Diena, kaut joprojām silta, bija mainīga: te spīdēja saule, te bira asi krusas graudi. Novietojusi mašīnu garāžā, Dinija pasauca spanielu Fošu un gāja uz jaunajām cūkkūtīm. Tēvs bija šeit, viņš pētīja būvi kā īsts ģenerālleitnants kaujas lauku — ļoti akurāts, sasprindzināts, mazliet ērmīgs. Apšaubīdama, vai vispār te kādreiz parādīsies cūkas, Dinija paņēma tēvu zem rokas.

—   Kā rit kauja par cūku valstību?

—   Viens mūrnieks vakar pārstrādājies, bet namdaris iegriezis īkšķī. Es runāju ar veco Belouzu, bet — sasodīts! — nevar jau viņam pārmest, ka viņš grib, lai viņa strādniekiem ilgāk būtu darbs. Es simpatizēju vīram, kurš turas pie saviem strādniekiem un negrib ņemt jaunus no arodbiedrības. Viņš apgalvo, ka beigšot būvi nākamā mēneša beigās, bet to viņš neizdarīs.

Neizdarīs vis, — Dinija piebalsoja, — viņš jau divas reizes tā solījies.

Kur tu biji aizbraukusi?

Pie Tonija Krūma.

—   Vai kas noticis?

—   Nē. Es tikai gribēju viņam pateikt, ka esmu runājusi ar Džeku Maskemu un Krūms savu vietu nepazaudēs.

—   Man prieks par to. Šim zēnam ir raksturs. Viņam vajadzēja iestāties armijā.

—   Man viņa ļoti žēl, tēt, viņš no sirds iemīlējies.

—   Neba nu viņš vienīgais, — ģenerālis dzestri attrauca. — Vai lasīji, kā viņi sabalansējuši budžetu? Histērisks laikmets, ik pārdienas brokastīs jāsagremo kārtējā Eiropas krīze.

—   Tur vainojamas mūsu avīzes. Franču avīzes, kur druka daudz sīkāka, nebūt tā neuztrauc. Kad es tās lasīju, man neradās nekādas bažas.

—   Avīzes un radio; visu ko uzzina, pirms vēl tas noticis, un virsraksti divreiz lielāki par pašiem notikumiem. Ja spriež pēc runām un ievadrakstiem, tad šķiet, ka pasaule līdz šim nekad vēl nav nonākusi strupceļā. Bet pasaule vienmēr atradusies strupceļā, tikai vecos laikos cilvēki necēla par to tādu brēku.

—   Bet vai bez šīs brēkas budžets būtu sabalansēts, dārgais?

—   Nē, tagad tikai tā vien visu kārto. Bet angliski gan tas nav.

— Vai mēs zinām, kas ir un kas nav angliski, tēt? Ģenerālis savieba vēja aprauto seju, un pār grumbām pārslīdēja smaids. Viņš norādīja uz cūkkūti.

— Tas ir angliski. Galu galā viss tiek izdarīts, bet tikai tad, kad citādi vairs nevar.

— Vai tev tas patīk?

— Nē, bet vēl mazāk man patīk histēriskie mēģinājumi uzlabot stāvokli. Tā vien šķiet, it kā agrāk mums nekad nebūtu aptrūcis naudas. Jau Eduards III bija parādā visai Eiropai. Stjuarti vienmēr atradās bankrota priekšvakarā. Un pēc Napoleona bija vairāki tādi gadi, ar kuriem salīdzinājumā šie pēdējie ir tīrais nieks, taču tos katru rītu necēla ļaudīm priekšā brokastīs.

— Un neziņa bija viņiem par svētību!

—   Jā, man nepatīk šis mūsdienu histērijas un blēdīšanās mistrojums.

—   Vai tu aizliegtu to balsi, kas nes mums priecas vēsti?

—   Radio? «Viss vecais mainās, un jauns nāk tā vietā. Un tas kungs meklē jaunus ceļus, lai piepildītu savu gribu,» — ģenerālis citēja. — Es atceros vecā Batlera svētrunu Herovā par šo tekstu — turklāt vienu no viņa labākajām svētrunām. Es neesmu aprobežots, Dinij, vismaz es tā ceru, tikai es domāju, ka cilvēki runā pārāk daudz. Runā tik daudz, ka vairs neko nejūt.

—   Es ticu mūsu laikmetam, tēt. Tas ir nometis visu lieko. Paskaties uz vecajām ilustrācijām, ko iespiež «The Times». Tās ož pēc dogmām un flaneļa apakšbrunčiem.

—   Manā jaunībā flaneļa apakšbrunčus vairs nevalkāja, — ģenerālis aizrādīja.

—   Tev tas labāk jāzina, dārgais.

—   Starp citu, Dinij, es ticu, ka tieši mana paaudze bija patiesi revolucionāra. Vai tu noskatījies lugu par Brauningu? Tur tas ir parādīts, bet tas viss bija jau beidzies, pirms es devos uz Sendherstu. Mēs domājām, kā mums patika, un rīkojāmies saskaņā ar domām, bet nerunājām par to. Tagad cilvēki mēdz runāt pirms domāšanas un, kad nonāk pie darbošanās, tad vairumā rīkojas tāpat kā mēs, ja vispār rīkojas. Īstenībā galvenā atšķirība no šodienas un laika pirms piecdesmit gadiem ir tikai izteiksmes brīvība; cilvēki izsakās tik brīvi, ka ikviena parādība zaudē savu jēgu.

—   Tā ir dziļa doma, tēt.

—   Tā nav jauna, es esmu lasījis ko tamlīdzīgu desmitiem reižu.

— «Vai nedomājat, ser, ka karš stipri ietekmējis cilvēkus?» Tā vienmēr jautā intervijās.

—   Karš? Tā ietekme ir sen jau pagaisusi. Turklāt manas paaudzes cilvēkiem bija pārāk stabili uzskati. Nākamā paaudze tika aizslaucīta vai apkauta…

—   Tikai ne sievietes.

—   Nē, viņas gan dabūja krietni vien noraizēties, taču karā netika ierautas. Bet tavai paaudzei karš ir tikai tukša skaņa.

— Pateicos, dārgais, tas bija ļoti pamācoši, — Dinija attrauca, — bet nu sāk birt krusa. Ejam, Foš!

Ģenerālis sacēla mēteļa apkakli un devās pie namdara, kas bija sagriezis īkšķi. Dinija redzēja, ka tēvs pārbauda apsējumu. Namdaris smaidīja, un tēvs paplīkšķināja viņam pa plecu.

«Kareivji laikam mīlēja viņu,» Dinija nodomāja. «Iespējams, ka viņš piesienas, bet viņam laba sirds.»

XXVIII NODAĻA

Ja māksla ir bezgalīga, tad tiesvedība ir vēl bezgalīgāka. Vārdi «Korvens pret Korvenu un Krūmu» vēl joprojām neiepriecināja nevienu aci, kas pētīja «The Times» ievietoto prāvinieku sarakstu. Tiesneša mistera Kovela uzmanība bija pievērsta neskaitāmajām neprotestētajām prasībām. Dornfords uzaicināja Diniju un Klēru apskatīt tiesas telpas, un viņas pastāvēja iekšā pie ieejas kādu brītiņu kā kriketa komandas dalībnieki, kas ierodas pirms sacīkstēm aplūkot laukumu. Tiesnesis sēdēja tik zemu, ka tikai viņa seja bija redzama, bet Dinija ievēroja, ka virs liecinieku sola ir kaut kas līdzīgs nojumei, it kā aizsargs pret lietu.

— Ja jūs stāvēsiet dziļāk zem nojumes, Klēra, — Dornfords sacīja, kad viņi bija iznākuši ārā, — tad jūsu seju tikko varēs saskatīt. Taču balss jums jāpaceļ tā, lai tiesnesis vienmēr varētu to dzirdēt. Viņš kļūst pikts, ja nedzird.

Nākamajā dienā Dinija saņēma vēstuli, ko kāds izsūtāmais bija atnesis uz Sausskvēru.

«Bartona klubs, 13. 4. 32.

Dārgā Dinij, es būtu ļoti priecīgs, ja varētu sastapt Jūs uz dažiem mirkļiem. Norādiet pati vietu un laiku, un es būšu klāt. Lieki skaidrot, ka runa par Klēru.

Ar patiesu cieņu Jūsu

Džeralds Korvens.»

Maikla nebija mājās, tāpēc Dinija apspriedās ar Flēru.

—   Es noteikti ietu satikties ar viņu, Dinij. Iespējams, ka tā ir pirmsnāves grēku nožēla. Ataicini viņu uz šejieni, kad Klēra aizgājusi.

—   Tas ir riskanti, viņi var sastapties. Labāk lai viņš gaida mani kaut kur uz ielas.

—   Var vai nu pie Velingtonas hercoga pieminekļa, vai pie Raimas.

—   Pie Raimas, — Dinija izlēma, — tad mēs varam kaut kur pastaigāt.

Viņa noteica sastapšanos rīt pulksten trijos pēc pusdienas, vēl aizvien brīnīdamās, kas Korvenam vajadzīgs.

Saltajā aprīlī šī diena bija īsta siltuma oāze. Nonākusi pie Raimas pieminekļa, Dinija tūliņ ieraudzīja svaini, atspiedušos pret margām, ar muguru pret šo mākslas darbu. Viņš smēķēja cigareti īsā, glītas krāsas jūrasputu iemutī un izskatījās gluži tāds pats, kādu Dinija pēdējo reizi bija viņu redzējusi, un tas nezin kāpēc Diniju nepatīkami pārsteidza.

Viņš nesniedza Dinijai roku.

— Ļoti labi, ka atnācāt, Dinij. Varbūt pastaigāsim un parunāsim ejot?

Viņi devās uz Serpentaina dīķa pusi.

— Par šo prāvu. — Korvens pēkšņi iesāka. — Man tā nesagādā nekāda prieka.

Dinija paslepus paskatījās uz viņu.

—   Kāpēc tad jūs to ierosinājāt? Apvainojumi ir nepamatoti.

—   Man ziņoja, ka tie ir pamatoti.

—   Varbūt ārēji, bet būtībā ne.

—   Ja es atsauktu prāvu, vai Klēra atgrieztos pie manis? Es pieņemtu jebkurus viņas noteikumus.

Varu viņai to pavaicāt, bet domāju gan, ka neatgrieztos. Es arī to nedarītu.

—   Kāda nepielūdzama ģimene! Dinija neatbildēja.

—   Vai viņa iemīlējusies tanī Krūmā?

—   Es nevaru apspriest viņu jūtas, ja viņiem vispār tādas ir.

—   Vai mēs nevaram runāt vaļsirdīgi, Dinij? Neviens mūs nedzird, atskaitot tur tās pīles.

—   Prasība atlīdzināt zaudējumus nav uzlabojusi mūsu domas par jums.

—   Ak, tā! Esmu ar mieru atsaukt visu, pat riskēt ar to, ka Klēra cirtusi pāri par strīpu, lai tikai viņa nāk atpakaļ.

—   Citiem vārdiem sakot, — Dinija teica, lūkodamās taisni uz priekšu, — jūsu ierosinātā prāva ir zināma veida šantāža — man šķiet, tas ir īstais apzīmējums.

Korvens, piemiedzis acis, paskatījās Dinijā.

—   Labi izdomāts. Man tas nenāca prātā. Nē, fakts ir tas, ka es pazīstu Klēru labāk nekā mani juristi un izsekotāji un nebūt neesmu pārliecināts, ka pierādījumi ņemami par pilnu.

—   Paldies.

—   Jā, bet es jau sacīju jums vai Klērai, ka nevaru un negribu braukt projām, iekams viss nav šā vai tā izšķīries. Ja viņa nāk atpakaļ pie manis, es velku visam svītru pāri. Ja nenāk, tad lai viss iet savu gaitu. Tas nebūt nav tik aplam, un tā arī nav šantāža.

—   Un, ja nu viņa uzveiks, vai tad ari jūs vajāsiet viņu?

—   Nē.

—   Ja jūs gribētu, jūs varētu atbrīvot sevi un viņu jebkurā laikā.

—   Par tādu cenu, ko es negribu maksāt. Turklāt tas ārkārtīgi izklausās pēc darījuma — arī nepatīkams vārds, Dinij.

Dinija apstājās.

— Labi, tagad es zinu, ko jūs gribat, un apvaicāšos Klērai. Un nu atvadīsimies. Turpināt šo sarunu, manuprāt, nav nekādas nozīmes.

Korvens stāvēja, skatīdamies Dinijā, un viņu aizkustināja svaiņa sejas izteiksme. Sāpes un mulsums lauzās cauri brūni iedegušajai, skarbajai maskai.

—   Man žēl, ka viss ir tā iegrozījies, — viņa impulsīvi sacīja.

—   Cilvēka daba ir velnišķīga lieta, Dinij, un neviens no tās nekad nevar atbrīvoties. Nu, ardievu — un labu laimi!

Viņa pastiepa roku. Korvens paspieda to, apgriezās un devās projām.

Dinija, nelaimīga juzdamās, brītiņu pastāvēja pie bērziņa, kura plaukstošās lapiņas trīsēdamas likās sniedzamies pretī saulei. Dīvaini! Viņai bija žēl Korvena, Klēras un Krūma, bet viņa nespēja līdzēt nevienam!

Viņa atgriezās Sausskvērā, cik vien ātri varēja.

Flēra sagaidīja viņu ar jautājumu:

—   Nu?

—   Diemžēl runāt par to es varēšu tikai ar Klēru.

—   Manuprāt, viņš ir ar mieru atsaukt sūdzību, ja Klēra iet pie viņa atpakaļ. Ja viņa ir gudra, tad viņa tā arī darīs.

Dinija apņēmīgi saknieba lūpas.

Nogaidījusi gulētiešanas laiku, viņa iegāja Klēras istabā. Māsa nupat kā bija apgūlusies. Dinija nosēdās gultas kājgalī un tūliņ iesāka:

— Džerijs lūdza mani satikties ar viņu. Mēs sastapāmies Haidparkā. Viņš sacīja, ka atsaukšot sūdzību, ja tu iešot pie viņa atpakaļ, turklāt uz jebkuriem noteikumiem.

Klēra saslēja ceļgalus un aptvēra tos ar rokām.

—   Oho! Un ko tu atbildēji?

—   Ka aprunāšos ar tevi.

—   Vai tu zini, kāpēc viņš tā rīkojas?

—   Domāju, daļēji tāpēc, ka patiesi grib, lai tu atgrieztos, un daļēji tāpēc, ka uzskata pierādījumus par nepārliecinošiem.

—   Ahā! — Klēra dzestri noteica. — Es tāpat. Bet atpakaļ es neiešu.

—   Es viņam sacīju, ka tu droši vien negribēsi atgriezties. Viņš atbildēja, ka mēs esot nepielūdzama ģimene.

Klēra īsi iesmējās.

— Nē, Dinij. Es jau garā esmu izbaudījusi visas šausmas, kas saistās ar tādu prāvu. Es esmu pārakmeņojusies, man vienalga, uzveikšu vai zaudēšu. Man pat labāk patiktu zaudēt.

Dinija paspieda māsas kāju caur segu. Viņa nespēja izšķirties, teikt vai neteikt māsai par jūtām, kādas viņā bija pamodinājusi Korvena sejas izteiksme.

Klēra nīgri turpināja:

— Mani vienmēr smīdina cilvēki, kas domā, ka viņi zina, kādām jābūt vīra un sievas attieksmēm. Flēra man stāstīja par savu tēvu un viņa pirmo sievu; šķiet, viņa domā, ka šī sieviete cēlusi lielu brēku par niekiem. Varu teikt tikai vienu: spriest par citu attieksmēm ir paštaisns stulbums. Neviens pierādījums nav ņemams par pilnu un nebūs arī, kamēr guļamistabās nebūs novietotas kinokameras, — viņa piemetināja. — Tu vari pateikt viņam, Dinij, ka nekas neiznāks.

Dinija piecēlās.

—   Labi. Kaut nu drīzāk viss būtu aiz muguras!

—   Jā, — Klēra atbildēja, atmezdama atpakaļ matus, — kaut nu drīzāk! Taču, vai mēs būsim lielākā skaidrībā nekā tagad, to es nezinu. Lai dievs palīdz šīm likumu kopējām iestādēm!

Šie māsas rūgtie vārdi pavadīja Diniju ik dienas veselas divas nedēļas, kamēr tika apskatītas neprotestētās sūdzības, kurās varēja būt arī māsas lieta, kas tad paietu nemanāmi un klusu. Vēstulē Korvenam viņa bez liekiem vārdiem pateica, ka māsa sacījusi «nē». Atbildi viņa nesaņēma.

Pēc Dornforda lūguma viņa kopā ar Klēru aizbrauca apskatīt viņa jauno māju Kempdenhilā. Apziņa, ka Dornfords pircis šo namu cerībā, ka viņa būs ar mieru tanī dalīties, padarīja Diniju atturīgu, viņa tikai sacīja, ka viss esot ļoti patīkams, un ieteica dārzā ierīkot nojumi putniem. Sarūgtināta par savu vienaldzību, viņa bija priecīga, kad tika projām, taču atvadoties viņu sasāpināja Dornforda apjukusī un apbēdinātā seja. Braucot mājup autobusā, Klēra ierunājās:

—   Jo vairāk es vēroju Dornfordu, jo vairāk pārliecinos, ka tu varētu labi sadzīvot ar viņu, Dinij. Viņš ir ārkārtīgi saudzīgs un uzmanīgs. Viņam piemīt kaut kas no svētā.

—   Esmu par to pārliecināta.

Bet, šūpojoties autobusa ritmā, viņa domās atkal un atkal atkārtoja šīs četras dzejoļa rindas:

Cik stāva krauja, upes gultne plata —

Vai zaļas ganības tai pusē rastu

Šī ievainotā stirna, vai tai mūžam

Lemts palikt šinī neauglīgā krastā?

Un viņas sejā parādījās tā noslēgtā izteiksme, kas Klērai aizliedza mēģināt ko izdibināt.

Gaidīt uz kādu notikumu, kaut tas galvenokārt skar citus, ir ne visai patīkami. Dinijas acīs šīm gaidām bija tā priekšrocība, ka tās novērsa domas no viņas pašas dzīves un koncentrēja ap piederīgo likteni. Ģimenes labā slava pirmo reizi tiks publiski aptraipīta, un Dinija to izjuta skaudrāk par visiem. Laime, ka Hjūberta nav Anglijā, viņu tas tā uztrauktu un satriektu. Viņa paša likstas pirms četriem gadiem draudēja gan ar katastrofu, nevis ar negodu. Jo, lai gan daudzina, ka laulības šķiršana mūsu laikos ir nieks, tā tomēr uzspiež kauna zīmogu šai zemē, kas nebūt nav tik laikmetīga, kā pati uzskata. Šā vai tā, Kondafordas Čereliem bija ir savs lepnums, ir savi aizspriedumi, bet visvairāk viņi baidījās iekļūt laužu valodās.

Piemēram, kad Dinija ieradās uz pusdienām sv. Augustīna draudzes mācītāja mājā, tur valdīja visai dīvaina atmosfēra. Likās, tēvocis un krustmāte nolēmuši: «Acīm redzot, šī prāva ir neizbēgama, bet mēs nevaram ne saprast to, ne atzīt.» Viņi neizrādīja ne pārspīlētu nosodījumu, ne liekuļotu sašutumu, ne aizvainotu tikumību, bet lika Dinijai noprast, ka Klēra gan būtu varējusi prātīgāk pavadīt savu laiku.

Iedama līdzi Hilerijam izvadīt no Jūstonas stacijas jauniešus uz Kanādu, Dinija jutās diezgan neveikli, jo mīlēja un cienīja savu pārstrādājušos, garīdzniekam tik maz līdzīgo tēvoci. No visiem viņas ģimenes locekļiem, kuri tik augsti stādīja pienākumu, Hilerijs visvairāk iemiesoja principu — nenogurstoši kalpot cilvēkiem, un, lai gan Dinijai bija aizdomas, ka tie, kam viņš kalpo, ir laimīgāki par viņu pašu, viņa tomēr instinktīvi ticēja, ka tēvocis dzīvo īstu dzīvi šai pasaulē, kur tik maz visa «īstā». Palicis divatā ar brāļameitu, Hilerijs izteica savas domas skaidrāk:

— Šai notikumā ar Klēru, Dinij, pats nejaukākais ir tas, ka ļaužu acīs viņa noslīdēs vienā līmenī ar tām dīkdienīgajām jaunajām sievietēm, kuras nekā labāka nezina kā iepīties visādās matrimoniālās situācijās. Nudien, es labāk vēlētos, lai Klēra būtu spērusi neapdomīgu soli aiz neprātīgas iemīlēšanas.

—   Nekas, tēvoci, — Dinija nomurmināja, — dod viņai laiku. Tas viss var vēl notikt.

—   Labi, labi! Tikai saproti mani pareizi. Sabiedriskā doma — tas ir kas zemisks, salts, aprobežots, tā vienmēr cenšas saskatīt visur ko sliktu. Es varu daudz ko piedot, kur iejaukta īsta mīla, bet man derdzas piņķēties ar dzimumjautājumiem. Tas ir nepatīkami.

—   Liekas, tu esi netaisns pret Klēru, —Dinija sacīja nopūzdamās, — viņai bija nopietni iemesli pamest vīru, un tev gan, tēvoci, vajadzētu zināt, ka pievilcīgām jaunām sievietēm vienmēr būs pielūdzēji.

—   Es nojaušu, ka tu zini vairāk, nekā vēlies izsacīt, — Hilerijs šķelmīgi noteica. — Mēs esam klāt. Ja tu zinātu, kā es nopūlējos, lai pierunātu šos jauniešus braukt un varas orgānus — laist viņus, tad tu saprastu, kāpēc es apskaužu sēni, kas izaug vienā naktī un otrā rītā tiek jau apēsta brokastīs.

Tikmēr viņi bija iegājuši stacijā un uzmeklēja Liverpūles vilcienu. Bariņš jauniešu — septiņi puiši audekla cepurēm galvās — bija daļēji trešās klases vagonā, daļēji ārā un uzturēja jautru omu tīri angliskā veidā, uzvelkot cits citu uz zoba un laiku pa laikam izsaucoties:

— Vai mums dūša papēžos? Lika pagaidīt! Viņi apsveica Hileriju, saukdami:

— Hallo, padre! Laiks klāt! Uzbrukumā! Gribat dūmu, ser?

Hilerijs paņēma «dūmu». Dinija, kura stāvēja nomaļus, apbrīnoja tēvoci, kurš prata uzreiz it kā saplūst ar šo grupu.

—   Būtu nu jūs arī braucis līdzi, ser!

—   Labprāt brauktu, Džek.

—   Un atstātu veco Angliju uz visiem laikiem!

—   Veco labo Angliju!

—   Ser!

—   Ja, Tomij?

Viņa nedzirdēja turpmākos teikumus, mazliet apmulsusi par acīm redzamo uzmanību, ko bija pamodinājusi.

— Dinij!

Viņa pienāca pie vagona.

— Iepazīsties ar šiem jaunajiem cilvēkiem. Mana brāļameita.

Jaunieši pēkšņi apklusa, septiņas cepures pacēlās, viņa spieda septiņas rokas un septiņas reizes novēlēja laimīgu ceļu.

Tad visi saskrēja vagonā, no skaļām rīklēm izlauzās saucieni, nesaskanīgs «urā», un vilciens sāka kustēties. Dinija stāvēja Hilerijam blakus, kaut kas sažņaudza kaklu; viņa māja ar roku cepurēm un sejām, kas bija izliekušās pa logu.

— Šonakt visi mocīsies ar jūras slimību, — Hilerijs murmināja, — tas ir vienīgais mierinājums. Nekas tā nenovērš domas no nākotnes vai pagātnes kā jūras slimība.

Atvadījusies no Hilerija, Dinija devās pie Adriāna un bija nepatīkami pārsteigta, sastopot te tēvoci Laionelu. Abi, viņu ieraudzījuši, pārtrauca sarunu. Tad tiesnesis sacīja:

—   Varbūt tu mums pateiksi, Dinij, vai ir kādas cerības uz izlīgšanu pirms šīs nepatīkamās prāvas?

—   Nekādas, tēvoci.

—   O! Ciktāl es zinu likumus, tad Klērai labāk būtu neierasties tiesā, lai prāva norit bez aizstāvēšanās. Ja nav nekādu cerību, ka viņi atkal saies kopā, kāds labums vilkt visu garumā?

—   Gluži manas domas, tēvoci Laionel, bet tu, protams, zini, ka apvainojumi ir nepatiesi.

Tiesnesis saviebās.

—   Es spriežu kā vīrietis, Dinij. Vienalga, vai Klēra uzveic vai zaudē, nākt valodās ir nepatīkami, un, ja viņa un šis jaunais cilvēks neaizstāvēsies, valodu būs mazāk. Adriāns apgalvo, ka viņa nepieņemšot nekādu pabalstu no Korvena, tā, ka arī šis elements atkrīt. Bet kas aiz visa tā slēpjas? Tu, protams, to zini.

—   Zinu ļoti maz un to pašu nevaru izpaust.

—   Ārkārtīgi žēl! — tiesnesis noteica. — No savas pieredzes varu tikai sacīt, ka šādos gadījumos cilvēki nemēdz aizstāvēties.

—   Bet te ir prasība atlīdzināt zaudējumus.

—   Jā, Adriāns man pateica — tas ir viduslaiku paņēmiens.

—   Vai atriebība arī ir viduslaiku paņēmiens, tēvoci Laionel?

—   Ne gluži, — tiesnesis atbildēja ar dzestru smīnu, — bet es gan nebiju domājis, ka cilvēks ar Korvena posteni var atļauties tādu rīcību. Nosēdināt sievu uz apsūdzēto sola! Pārāk nepatīkami.

Adriāns aplika roku Dinijai ap pleciem.

— Neviens to neizjūt tik sāpīgi kā Dinija.

—   Es domāju, — tiesnesis norūca, — ka Korvens beigās noguldīs šo naudu uz sievas vārda.

—   Klēra šo naudu nepieņems. Bet kāpēc viņi nevarētu tiesā uzveikt? Es domāju, tēvoci, ka likums ir tāpēc, lai uzvarētu patiesība.

— Es neciešu zvērinātos, — tiesnesis strupi atteica. Dinija uzmeta viņam ziņkāru skatienu — pārsteidzoša

atklātība! Viņš piemetināja:

— Piekodini Klērai, lai runā skaļi un atbild īsi. Un lai necenšas būt asprātīga. Vienīgi tiesnesis drīkst dot vielu smiekliem.

To teicis, viņš atkal pasmaidīja savu dzestro smaidu, spieda Dinijai roku un atvadījās.

— Vai tēvocis Laionels ir labs tiesnesis?

—   Stāsta, ka viņš esot objektīvs un korekts. Es nekad neesmu viņu redzējis tiesā, bet kā par savu brāli varu teikt, ka viņš rīkojas pēc sirdsapziņas un ir godīgs, dažkārt drusku sarkastisks. Par šo prāvu viņš spriež pareizi, Dinij.

—   Es pati visu laiku jūtu tāpat. Bet mums jādomā par tēvu un par prasību atlīdzināt zaudējumus.

—   Domāju, ka Korvens tagad nožēlo šo prasību. Viņam droši vien ir sliktas markas advokāti, kas nepeļ nekādus līdzekļus!

— Vai tad advokāti tāpēc arī nav pasaulē? Adriāns sāka smieties,

—   Tēja arī gatava! Noslīcināsim tanī savas bēdas un tad iesim uz kino. Rādot vācu filmu, kas cildinot augstsirdību. Iedomājies, Dinij, īsta augstsirdība uz ekrāna!

XXIX NODAĻA

Papīru čaukstoņa un sēdekļu čīkstoņa, kas iezīmē pāreju no vienas cilvēku drāmas uz otru, apklusa, un «jaunais» Rodžers sacīja:

— Mēs iegremdējamies tiesas dzīlēs.

Dinija apsēdās blakus māsai un tēvam, no Džerija Korvena viņu aizsedza «jaunais» Rodžers un viņa pretinieks.

— Vai tās ir tās dzīles, kur glabājas patiesība vai meli? — viņa čukstēja.

Sēdēdama ar muguru pret zāli, viņa nevarēja redzēt, kā tā pildās ar publiku, bet nojauta un dzirdēja to. Publika bija nekļūdīgi uzminējusi, ka te ož pēc kaujas, ja ne pēc tituliem. Arī tiesnesis likās ko noprotam, jo bija noslēpies aiz prāva rūtaina kabatas lakata. Dinija pavērās augšup. Zāle izskatījās iespaidīgi augsta, tai piemita kaut kas gotisks. Virs tiesneša sēdekļa pārsteidzošā augstumā karājās sarkanas drapērijas. Dinijas skatiens krita uz zvērinātajiem, kuri patlaban nāca iekšā savā divrindu «ložā». Zvērināto vecākais tūliņ piesaistīja Dinijas uzmanību: viņam bija gandrīz pilnīgi plika galva, sarkani vaigi, bezkrāsainas acis un olveidīga seja, kuras izteiksme bija tā sadalīta starp aitu un mencu, ka nevarēja saprast, no kā tur vairāk. Viņa seja atsauca atmiņā vienu no abiem Sausmoltonstrītas džentlmeņiem, un Dinija nosprieda, ka arī šis ir juvelieris. Priekšējās rindas galā sēdēja trīs sievietes — neviena no tām nebūtu pavadījusi nakti mašīnā. Pirmā bija drukna ar laipnu, vienkāršu cienījamas saimniecības vadītājas seju. Otrā, kalsna, melnūksnēja un izdilusi, varēja būt literāte. Trešā, putnam līdzīgā, acīm redzot, mocījās ar iesnām. Pārējie astoņi bija vīrieši, tik dažādi un grūti klasificējami, ka Dinijai nogura acis. Kāda balss izrunāja: — Korvens pret Korvenu un Krūmu, vīra sūdzība, — un Dinija krampjaini saspieda māsas elkoni.

— Ja jūsu godībai labpatīk …

Pašķielējusi sānis, viņa pamanīja glītu, nelielas vaigubārdas apņemtu seju, kura zem parūkas izskatījās tumši sarkana.

Tiesneša grumbainā seja atgādināja reizē priesteri un bruņurupuci, skatiens bija izklaidīgs; viņš pēkšņi pastiepa kaklu uz priekšu. Viņa gudrās un bezkaislīgās acis šķita ielūkojamies Dinijas dvēselē, un viņa sajutās dīvaini maza. Tikpat spēji viņš atrāva galvu atpakaļ.

Gausa, sulīga balss Dinijai aiz muguras nosauca abas pretējās puses vārdā, minēja viņu sabiedrisko stāvokli, laulību un dzīves vietu, uz mirkli apklusa un tad turpināja:

— Pagājušā gada septembra mēneša vidū, kamēr sūdzētājs bija izbraucis sakarā ar dienesta pienākumiem, atbildētāja bez kāda brīdinājuma pameta māju un atbrauca uz Angliju. Uz kuģa klāja atradās arī līdzatbildētājs. Aizstāvība apgalvo, ka viņi abi nav iepriekš sastapušies. Es pieļauju, ka viņi ir sastapušies vai vismaz viņiem bijusi pilnīga iespēja sastapties.

Dinija redzēja, ka māsa nicinoši paraustīja plecus.

— Lai kā tas būtu, — gausā balss turpināja, — viņi neapstrīdami bija vienmēr kopā uz kuģa klāja, un es pierādīšu, ka ceļojuma beigās līdzatbildētājs redzēts iznākam no atbildētājas kajītes. — Balss ducināja aizvien tālāk, līdz nobeidza ar vārdiem: — Es nekavēšos, godātie zvērinātie, pie novērošanā konstatētajiem atbildētājas un līdzatbildētāja rīcības sīkumiem, par tiem jūs dzirdēsiet no pieredzējušu un cienījamu liecinieku puses. Ser Džerald Korven!

Kad Dinija pacēla acis, Korvens jau bija ieņēmis savu vietu, un viņa seja šķita izgrebta no vēl cietāka koka nekā jebkad. Viņa pamanīja sašutumu tēva sejā, redzēja, ka tiesnesis paņēma spalvu, Klēra sažņaudza klēpī saliktās rokas, «jaunais» Rodžers piemiedza acis, zvērināto vecākais pavēra muti, un trešā sieviete zvērināto solā ar pūlēm apvaldīja šķaudas; Dinija ievēroja, cik netīri rūsgans bija viss šai telpā, it kā tāpēc, lai padarītu netīru visu, kas cilvēka dzīvē ir sārts, zils, sudrabains, zeltains un zaļš.

Gausā balss sāka iztaujāšanu, tad izbeidza; tās īpašnieks likās sakļaujam savus melnos spārnus; ierunājās kāda cita balss Dinijai aiz muguras:

—   Vai jūs, ser, uzskatījāt par savu pienākumu ierosināt šo prāvu?

—   Jā.

—   Vai jums nebija nekāda ļauna nolūka?

—   It nekāda.

—   Jūsu prasība atlīdzināt zaudējumus — mūsu laikos tas ir kas diezgan neparasts cienījamu cilvēku vidū, vai ne?

—   Nauda tiks noguldīta uz manas sievas, vārda.

—   Vai jūsu sieva likusi jums noprast, ka viņa vēlas no jums kādu pabalstu?

—   Nē.

— Vai tas jūs pārsteigs, kad uzzināsiet, ka viņa nepieņems ne penija no jums, vienalga, vai tā ir līdzatbildētāja vai kāda cita nauda?

Dinija redzēja pavīdam runča smīnu zem apcirptajām ūsām.

— Mani nekas nepārsteigs.

— Vai arī tas jūs nepārsteidza, ka sieva jūs pameta? Dinija atskatījās uz jautātāju. Tad tas bija Instons, par kuru Dornfords bija izteicies, ka Klēras atteikšanās runāt par savu laulības dzīvi viņu «traucējot». Pēc Dinijas domām cilvēku ar tādu profilu un tādu degunu nekas nevarēja traucēt.

— Jā, tas mani pārsteidza.

— Bet kāpēc? Varbūt jūs paskaidrotu mums to tuvāk, ser?

— Vai sievas parasti mēdz pamest vīrus, nepaskaidrojot iemeslu?

—   Jā, tādos gadījumos, kad iemesls ir pārāk taustāms, lai to vēl paskaidrotu. Vai jūsu gadījums pieder pie tādiem?

—   Nē.

—   Kāds tad bija šis iemesls pēc jūsu domām? Jūs esat vispiemērotākā persona, kas var ieviest skaidrību šai jautājumā.

—   Es tā nedomāju.

—   Kas tad var?

—   Mana sieva.

— Kaut kādas aizdomas jums taču radās. Vai jūs nepateiktu mums, kādas tās bija?

Nē.

—  Neaizmirstiet, ser, ka esat nodevis zvērestu. Vai neesat kaut kādā veidā slikti izturējies pret savu sievu?

—  Es atzīstu, ka bija kāds incidents, ko es nožēloju un par ko esmu atvainojies.

—  Kas tas bija par incidentu?

Dinija, kas sēdēja izslējusies starp tēvu un māsu un juta ar visu būtni, ka aizskarts tiklab viņu, kā viņas lepnums, notrīsēdama izdzirdēja gauso, sulīgo balsi:

—  Milord, es domāju, ka mans kolēģis nav pilnvarots uzstādīt šādu jautājumu.

—  Milord …

—  Esmu spiests jūs pārtraukt, mister Inston.

—  Pakļaujos jūsu godības pavēlei… Vai jūs esat karstas dabas cilvēks, ser?

—  Nē.

—  Vai jūs vienmēr mēdzat apdomāt savu rīcību?

—  Man tā šķiet.

—  Arī tad, ja šī rīcība ir, teiksim, kādam nelabvēlīga?

—  Jā.

—  Saprotu un esmu pārliecināts, ka arī zvērinātie saprot. Nu, ser, ļaujiet man pāriet pie nākamā punkta. Vai jūs apgalvojat, ka jūsu sieva un misters Krūms ir jau satikušies Ceilonā?

—  Man nav ne jausmas, vai viņi ir vai nav satikušies.

—  Vai jums personīgi ir kādas ziņas par viņu sastapšanos?

—  Nē.

—  Mēs dzirdējām mana kolēģa apgalvojumu, ka viņš sniegs pierādījumus, kas apstiprina viņu sastapšanos…

Gausā, sulīgā balss pārtrauca:

—  Viņu iespējas sastapties.

—  Pieņemsim, ka tā. Vai jums ir pamats domāt, ser, ka viņi izmantojuši šīs iespējas?

—  Nē.

—  Vai esat kādreiz redzējis misteru Krūmu Ceilonā vai dzirdējis par viņu?

—  Nē.

—  Kad jūs pirmo reizi uzzinājāt par šā džentlmeņa eksistenci?

— Es viņu ieraudzīju pagājušā gada novembrī Londonā iznākam no nama, kur bija apmetusies mana sieva, un es vaicāju sievai pēc viņa vārda.

—   Vai viņa mēģināja to noslēpt?

—   Nē.

—   Vai tā ir vienīgā reize, kad esat redzējis šo džentlmeni?

—   Jā.

— Kas jūs pavedināja uz domam, ka taisni šis cilvēks palīdzēs jums šķirties no jūsu sievas?

— Es nepieņemu šādu jautājuma nostādni.

— Labi. Kas pievērsa jūsu uzmanību šim džentlmenim kā iespējamam līdzatbildētājam?

— Tas, ko dzirdēju uz kuģa, ar kuru pagājušā gada novembrī braucu no Portsaīdas uz Ceilonu. Ar šo pašu kuģi mana sieva un līdzatbildētājs bija atgriezušies Anglijā.

—   Un ko jūs īsti dzirdējāt?

—   Ka viņi bijuši vienmēr kopā.

—   Tas nav nekas neparasts uz kuģa klāja, vai ne?

—   Saprātības robežās — ne.

—   Pat pēc jūsu paša pieredzes?

—   To es neteiktu.

—   Kas vēl no dzirdētā modināja jums aizdomas?

— Stjuarte sacīja, ka redzējusi viņu iznākam no manas sievas kajītes.

— Kādā dienas vai nakts laikā tas noticis? — Īsi pirms pusdienām.

— Jūs dienesta darīšanās droši vien esat daudz braucis ar tvaikoni?

— Krietni daudz.

— Vai jūs neesat ievērojis, ka pasažieri bieži vien ieiet cits cita kajītē?

—   Jā, daudzkārt esmu.

—   Vai tas vienmēr modina jums kādas aizdomas?

—   Nē.

— Vai drīkstu iet tālāk un sacīt, ka agrāk tas nekad nav modinājis jums aizdomas?

—   Nē, nedrīkstat.

—   Vai jūsu dabā ir turēt citus aizdomās?

—   Nē.

—   Vai jūs var saukt par greizsirdīgu?

—   Manuprāt, ne.

—   Vai jūsu sieva ir daudz jaunāka par jums?

—   Par septiņpadsmit gadiem.

—   Jūs tomēr neesat tik vecs, lai nesaprastu, ka mūsu dienās jauni vīrieši un sievietes izturas cits pret citu daudz vienkāršāk un maz rēķinās ar dzimumu starpību.

—   Ja gribat zināt, cik vecs esmu, tad man ir četrdesmit viens gads.

—   Tātad jūs esat pēckara laika cilvēks.

—   Es esmu piedalījies karā.

—   Tad jums jāzina, ka daudz kas no tā, ko pirms kara uzskatīja par aizdomīgu, tagad pilnīgi zaudējis šo raksturu.

—   Es zinu, ka tagad uz visu skatās visai brīvi un vienkārši.

—   Pateicos. Vai jums bija iemesls turēt savu sievu aizdomās, pirms viņa jūs pameta?

Dinija pacēla galvu.

—   Nekad nav bijis.

—   Un šis sīkais starpgadījums, ka līdzatbildētājs iznācis no viņas kajītes, jums likās pietiekams iemesls, lai liktu viņu novērot?

—   Tas un fakts, ka viņi turējušies kopā uz kuģa, kā arī tas, ka es līdzatbildētāju redzēju iznākam no sievas nama Londonā.

—   Kad jūs bijāt Londonā, vai jūs sacījāt sievai, ka viņai jānāk atpakaļ vai jāuzņemas visas iespējamās sekas?

—   Nedomāju, ka būtu lietojis tieši tādus vārdus.

—   Kādus vārdus jūs lietojāt?

—   Es teicu, ka viņai ir tā nelaime būt manai sievai un viņa nevar mūžīgi palikt salmu atraitne.

—   Tie nav visai izmeklēti izteicieni, vai ne?

—   Varbūt.

—   Tātad faktiski jūs esat centies izmantot jebkuru ieganstu, lai atbrīvotos no viņas.

—   Nē, es centos panākt, lai viņa atgriežas pie manis.

—   Par spīti jūsu aizdomām?

—   Londonā man vēl nebija aizdomu.

—   Es pieņemu, ka jūs esat slikti izturējies pret savu sievu un gribējāt tikt vaļā no laulības, kas aizvaino jūsu lepnumu. Gausā, sulīgā balss ierunājās:

—   Milord, es protestēju.

—   Milord, tā kā sūdzētājs pats atzinis …

— Jā, bet vairums vīru, mister Inston, ir izdarījuši kaut ko tādu, par ko viņi lūdz piedošanu.

—   Kā jūsu godībai patīk… Katrā gadījumā jūs devāt rīkojumu, lai jūsu sievu izseko. Kad jūs to izdarījāt?

—   Līdzko atgriezos Ceilonā.

—   Tūliņ?

—   Gandrīz.

—   Tas gan neliecina par sevišķu cenšanos panākt, lai sieva atgriežas pie jums, vai ne?

—   Manus uzskatus krasi pārmainīja tas, ko dzirdēju uz tvaikoņa.

—   Uz tvaikoņa. Kā jums šķiet, vai tas bija glīti — uzklausīt tenkas par savu sievu?

—   Nē, bet viņa atsacījās nākt pie manis atpakaļ, un man bija jāpieņem kāds lēmums.

—   Bija taču pagājuši tikai divi mēneši, kopš viņa atstāja jūsu māju.

—   Vairāk par diviem.

—   Bet trīs arī vēl ne. Ziniet, man šķiet, ka jūs piespiedāt viņu aiziet un tad izmantojāt pirmo izdevību, lai nogarantētos pret viņas atgriešanos.

—   Nē.

—   Tā jūs sakāt. Labi. Tie izsekotāji, ko jūs noalgojāt, — vai jūs sastapāties ar viņiem, pirms atstājāt Angliju, lai brauktu uz Ceilonu?

—   Nē.

—   Vai varat to apzvērēt?

—   Varu.

—   Kādā ceļā jūs viņus uzmeklējāt?

—   Es to uzdevu izdarīt saviem pilnvarotajiem.

—   Ahā! Tātad jūs sastapāties ar saviem pilnvarotajiem, pirms aizbraucāt?

—   Jā.

—   Kaut arī jums nebija nekādu aizdomu?

—   Ja cilvēks dodas tik tālā ceļā, tad pilnīgi dabiski, ka viņš pirms tam sastopas ar saviem pilnvarotajiem.

—   Vai jūs gājāt pie viņiem sievas dēļ?

—   Arī aiz citiem iemesliem.

—   Ko jūs viņiem sacījāt par savu sievu?

Dinija atkal pacēla galvu. Viņā brieda riebums pret šo spīdzināšanu, kaut arī spīdzināts tika pretinieks.

—   Šķiet, es tikai sacīju, ka viņa paliek pie vecākiem.

—   Tikai to?

—   Atceros, ka sacīju: «Es pat nezinu, kas galu galā notiks.»

—   Vai varat apzvērēt, ka neesat sacījis «Iespējams, ka likšu viņu izsekot»?

—   Varu.

—   Vai varat apzvērēt, ka neesat sacījis neko tādu, kas radītu viņos domas, ka jūs vēlaties šķirties no sievas?

—   Es nezinu, kādas domas mani vārdi viņos radīja.

—   Bez izlocīšanās, ser. Vai vārds «laulības šķiršana» tika pieminēts?

—   Es neatceros.

—   Jūs to neatceraties? Vai viņiem radās vai neradās iespaids, ka jūs gribat griezties pie tiesas?

—   Es nezinu. Es sacīju viņiem, ka stāvoklis ir sarežģīts.

—   To jūs jau teicāt. Tā nav atbilde uz manu jautājumu.

Dinija redzēja, ka tiesnesis pašauj galvu uz priekšu.

—   Sūdzētājs, mister Inston, atbildēja, ka nezina, kāds iespaids radies viņa pilnvarotajiem. Ko jūs gribat panākt?

—   Milord, šīs prāvas būtība — un es priecājos, ka man ir izdevība noformulēt to īsos vārdos, — ir tā, ka sūdzētājs kopš tā laika, kad šādā vai tādā kārtā bija piespiedis sievu aiziet no viņa, ir nolēmis šķirties un centies izmantot jebkuru ieganstu, lai šķiršanos panāktu.

—   Nu, tad jūs varat izjautāt viņa pilnvaroto.

—   Milord!

Šis vienkāršais vārds izskanēja kā neizpratnes pilna plecu paraustīšana.

— Turpiniet!

Ar atvieglojuma nopūtu Dinija uztvēra «traucētā» Instona balsī noslēguma intonāciju.

— Jūs tātad gribat pārliecināt zvērinātos, ka esat iecietīgs un taisnīgs laulāts draugs, kura vienīgā vēlēšanās ir, lai sieva nāktu pie viņa atpakaļ, lai gan jūs esat iesniedzis šo sūdzību, balstīdamies uz pirmajām un vienīgajām tenkām, ko dzirdējāt, un pieprasījis zaudējumu atlīdzību no cilvēka, ar kuru pat vārdu neesat apmainījis.

Dinijas acis pēdējo reizi pievērsās Korvena sejai, kura bija vēl vairāk noslēpusies aiz maskas nekā jebkad.

—  Es neko negribu zvērinātajiem iegalvot.

—  Ļoti labi!

Aiz Dinijas muguras nočaukstēja advokāta mantijas zīds.

— Milord, — gausā, sulīgā balss ierunājās, — ja mans kolēģis piešķir šim punktam tādu nozīmi, es gribu izsaukt sūdzētāja pilnvaroto.

«Jaunais» Rodžers, pieliekdamies pie Dinijas, sacīja:

— Dornfords uzaicina jūs visus pusdienās… Dinija gandrīz neko nevarēja ieēst, juzdama dīvainu

nelabumu. Lai gan viņa bija daudz vairāk uztraukusies un nobažījusies Hjūberta procesa un Fērza nāves izmeklēšanas gadījumā, tomēr tik slikti nebija jutusies. Viņai pirmo reizi atklājās tas ļaunais pirmsākums, kas slēpjas privātpersonu prāvās. Pratināšanas pamatā bija neatlaidīga cenšanās pierādīt, ka pretinieks ir zemisks, ļaunprātīgs un melīgs, un tas padarīja Diniju nervozu. Ejot atpakaļ uz tiesas zāli, Dornfords sacīja:

— Es zinu, kā jūs jūtaties. Tikai atcerieties, ka te ir zināma spēle; abas puses spēlē pēc vieniem un tiem pašiem noteikumiem, un tiesnesis raugās, lai tos nepārkāpj. Esmu mēģinājis izdomāt, kā to varētu izdarīt citādi, bet bez panākumiem.

—   Cilvēku piespiež domāt, ka pasaulē nekas nav tīrs.

—   Es gan nezinu, vai vispār kas ir.

— Češiras runča[49] smīns beidzot izgaisa, — viņa nomurmināja.

— Tiesu iestādēs tas nekad neizgaist, Dinij. To vajadzētu iegravēt virs ieejas.

Vai nu bija līdzējusi īsā saruna ar Dornfordu, vai Dinija sāka pierast, bet pēcpusdienas sēdē, kas bija veltīta stjuartes un privātdetektīvu nopratināšanai, viņa vairs nejutās tik slikti. Pulksten četros sūdzētāja puses nopratināšana bija beigusies, un «jaunais» Rodžers pašķielēja uz Diniju, it kā gribēdams sacīt: «Tūliņ tiesa atstās telpas, un man būs izdevība iešņaukt tabaku.»

XXX NODAĻA

Braucot mašīnā atpakaļ uz Sausskvēru, Klēra klusēja, bet, kad viņas atradās iepretim Lielajam Benam, piepeši ierunājās:

—   Iedomājies, kā viņš blenza uz mums, kad mēs mašīnā bijām aizmiguši! Jeb viņš to tikai izdomāja, Dinij?

—   Ja viņš to būtu izdomājis, tad tas skanētu pārliecinošāk.

—   Protams, mana galva balstījās uz Tonija pleca. Lai kāds pamēģina vien gulēt divvietīgā mašīnā!

—   Es brīnos, ka viņa kabatas lukturīša gaisma nepamodināja jūs.

—   Iespējams, ka pamodināja; es pamodos vairākkārt, jo tirpa kājas. Nē, pats muļķīgākais, ko es pēc tam izdarīju, Dinij, ir tas, ka es uzaicināju Toniju tovakar pēc kino un vakariņām vēl ienākt pie manis un kaut ko iedzert. Vai tiesā bija ļoti daudz publikas?

—   Jā, un rīt būs vēl vairāk.

—   Vai Toniju redzēji?

—   Dabūju tikai acis uzmest.

—   Žēl, ka nepieņēmu tavu padomu un neļāvu visam iet savu gaitu! Ja es vēl būtu viņā iemīlējusies!

Dinija neatbildēja.

Krustmāte Emija sēdēja Flēras «salonā». Viņa panācās Klērai pretim, pavēra muti, acīm redzot, atģidās, vērīgi uzlūkoja brāļameitu un pēkšņi teica:

—   Ne visai labi! Man ļoti nepatīk šis izteiciens; kas man to iemācījis? Pastāsti man par tiesnesi, Dinij; vai viņam bija garš deguns?

—   Nē, bet viņš sēdēja ļoti zemu un šad tad pašāva galvu uz augšu.

—   Kāpēc?

— Es to viņam nepavaicāju, dārgā. Lēdija Monta pievērsās Flērai:

— Vai Klēra var ieturēt pusdienas gultā? Ej pasēdi labi ilgi vannā, mana dārgā, un izgulies līdz pat rītam. Tad tu ar svaigiem spēkiem stāsies šā tiesneša priekšā. Flēra, ej viņai līdzi, es gribu parunāt ar Diniju.

Kad viņas bija izgājušas, lēdija Monta pienāca pie kamīna, kurā dega malka.

—   Dinij, nomierini mani. Kāpēc mūsu ģimenē notiek tādas lietas? Tas mums nemaz nav raksturīgi — atskaitot tavu vecvectēvu, bet viņš jau kopš dzimšanas bija vecāks par karalieni Viktoriju.

—   Vai tu gribi sacīt, ka viņš bija izlaidīgas dabas?

—   Jā, viņš spēlēja kārtis un gādāja izpriecas sev un citiem. Viņa sieva visu mūžu bija īsta mocekle. Skotiete. Cik dīvaini!

—   Droši vien tāpēc mēs vēl tagad esam tik tikumīgi, — Dinija nomurmināja.

—   Ko nozīmē «tāpēc»?

—   Gluži vienkārši tāds vārdu savienojums.

—   Nē, tur noteicošais bija nauda, — lēdija Monta atsāka, — viņš to visu izšķieda.

—   Un naudas bija daudz?

—   Viss, ko ieņēma par labību.

—   Netīra peļņa.

—   Viņa tēvs nevarēja novērst karu ar Napoleonu. Toreiz viņiem piederēja seši tūkstoši akru, bet tavs vecvectēvs atstāja tikai tūkstoš un simt akru.

—   Lielākoties mežus.

—   Tur šāva slokas. Vai par prāvu būs vakara avīzēs?

—   Droši vien. Džerijs ir pazīstama persona.

—   Ceru, ka tur nebūs rakstīts par Klēras apģērbu. Vai tev patika zvērinātie?

Dinija paraustīja plecus.

— Es nevaru pateikt, ko šie cilvēki domā.

—  Tā kā par suņa degunu: patausti — karsts, bet suns ir vesels. Un ko tas jaunais cilvēks?

—  Viņš ir vienīgais, kura man patiešām žēl.

—  Jā, — lēdija Monta noteica, — ikviens vīrietis pārkāpj laulību savā sirdī, taču ne jau mašīnā.

—  Tagad nav svarīga patiesība, bet šķietamība, krustmāt Emij.

—  Tā netieši pierāda, ka viņi darījuši to, ko nav darījuši, kā Lorenss saka. Tā esot drošāk, viņš domā, jo citādi, ja viņi nav neko darījuši, varot pierādīt, ka ir darījuši. Vai tas ir pareizi, Dinij?

—  Nē, dārgā.

—  Nu man jābrauc mājup pie tavas mātes. Viņa neēd ne drusciņas, sēž, lasa un izskatās tik bāla. Un Kons vairs nerādās savam klubam ne tuvumā. Flēra grib, lai pēc tam, kad viss būs beidzies, mēs ar tavējiem braucam viņas mašīnā uz Montē Karlo. Viņa saka, mēs tur būšot savā elementā, un Rigzs varot turēties ceļam labajā pusē, ja viņam to atgādina.

—  Nekur nav tik labi kā savā alā, krustmāmiņ.

—  Man nepatīk rāpot, — lēdija Monta atteica. — Noskūpsti mani. Un precies labi drīz!

Kad viņa bija izpeldējusi no istabas, Dinija palika pie loga, lūkodamās ārā uz skvēru.

Kas viņus visus tik neglābjami apsēdis! Krustmāte Emija un tēvocis Adriāns, viņas tēvs un māte, Flēra un tagad arī Klēra — visi to vien vēlas, lai viņa precētu Dornfordu un šis jautājums būtu nokārtots!

Bet kāds labums viņiem būs no tā? Kur radies šis instinkts spiest cilvēkus mesties vienam otra rokās? Ja Viņa, Dinija, nes kādu labumu ļaudīm, vai tad tas pieaugs? «Lai vairotos cilvēku dzimums,» viņai ienāca prātā Vecās derības vārdi. Dzīvei vajag turpināties! Bet kāpēc tai jāturpinās? Ikviens lieto vārdu «elle», apzīmējot tagadējo laikmetu. Vienīgās cerības uz to pašu trako jauno pasauli!

«Vai uz katoļu baznīcu,» viņa nodomāja, «bet es neticu ne vienai, ne otrai.»

Viņa atvēra logu un atbalstījās pret palodzi. Iedūcās muša, viņa aizdzina to, bet tā tūliņ bija atkal klāt. Mušas! Arī tās ir radītas kādam mērķim. Bet kādam?

Ja tās ir dzīvas, tad dzīvas, ja beigtas, tad beigtas. «Pilnīgi, nevis pa pusei,» viņa nodomāja. Viņa vēlreiz uzpūta mušai, un tā vairs neatgriezās. Flēras balss aiz muguras ierunājās:

—  Vai tev nav par vēsu, dārgā? Vai tu esi kādreiz pieredzējusi tādu pavasari? Es gan to saku ik maijā. Nāc dzert tēju. Klēra sēž vannā un izskatās ļoti skaista ar tējas tasi vienā un cigareti otrā rokā. Manuprāt, rīt viss būs galā.

—  Tavs brālēns tā saka.

—  Viņš ieradīsies uz pusdienām. Par laimi, viņa sieva ir Droitvičā.

—  Kāpēc — par laimi?

—  Ak, sieva taču ir sieva. Ja viņš gribēs parunāties ar Klēru, es sūtīšu viņu augšā; tikām Klēra būs iznākusi no vannas. Kaut gan — tikpat labi viņš var pateikt visu ari tev. Kā tev šķiet, vai Klēra pratīs labi izturēties tiesā?

—  Kurš tad spēj tiesā labi izturēties?

—  Tēvs stāstīja, ka es esot tiesā labi izturējusies, bet viņš nebija objektīvs. Un izmeklētājs izsacīja tev komplimentus Fērza nāves izmeklēšanas lietā.

—  Toreiz nebija jautājumu krustuguns. Klērai trūkst pacietības, Flēra.

—  Ieteic viņai noskaitīt līdz pieci un uzraut uzacis. Tas nokaitinās Brauu.

—  Viņa balss padarīs mani traku, — Dinija sacīja, — un viņš runāja ar tādām pauzēm, it kā visa diena vēl būtu priekšā.

—  Jā, tas ir viņu parastais triks. Viss ārkārtīgi atgādina inkvizīciju. Ko tu domā par Klēras aizstāvi?

—  Ja es būtu pretējā pusē, es viņu ienīstu.

—  Tad viņš ir labs. Bet kādu morāli no tā visa var izlobīt, Dinij?

—  Neprecieties.

—  Tas ir mazliet priekšlaicīgi, kamēr neesam iemācījušies audzināt bērnus pudelēs. Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka civilizācija dibinās uz mātes instinktu? — Es domāju, ka tā dibinās uz zemkopību.

— Es ar civilizāciju saprotu visu to, kas nav tikai spēka izpausme vien.

Dinija pavērās savā ciniskajā un bieži vien vieglprātīgajā māsīcā, kura stāvēja viņas priekšā tik nosvērta, eleganta un labi manikirēta, ka viņai sametās kauns. Flēra spēji sacīja:

— Tu esi ļoti jauka.

Pusdienas, kurās Klēra nepiedalījās un vienīgais viesis bija «jaunais» Rodžers, aizritēja visai moži. «Jaunais» Rodžers ļoti amizanti stāstīja, kā viņa ģimene reaģējusi uz nodokļu paaugstināšanu. Izrādījās, viņa tēvocis Tomass Forsaits dzīvojis Džersijā, bet pametis to sašutumā, kad Džersijā sākuši runāt par vietējo nodokli. Viņš iesūtījis «The Times» rakstu ar pseidonīmu «Individuālists», pārdevis visas savas akcijas un ieguldījis naudu no nodokļiem brīvos vērtspapīros, kas viņam ienesot drusku mazāk ienākumu nekā ar nodokli apliekamie. Pēdējās vēlēšanās viņš balsojis par nacionālo koalīciju un kopš jaunā budžeta apstiprināšanas raugoties pēc citas partijas, par kuru varētu balsot ar tīru sirdsapziņu nākamajās vēlēšanās. Tagad viņš apmeties Bornmautā.

—   Pārsteidzoši labi saglabājies, — noslēdza savu stāstu «jaunais» Rodžers. — Vai tu zini kaut ko par bitēm, Flēra?

—   Es reiz uzsēdos kādai virsū,

—   Un jūs, mis Čerela?

—   Mēs turam bites.

—   Ja jūs būtu manā vietā, vai jūs nodarbotos ar biškopību?

—   Kur jūs dzīvojat?

—   Viņpus Hetfīldas. Tuvumā atrodas tīri glīti āboliņa lauki. Bites man teorijā patīk. Tās pārtiek no citu cilvēku āboliņa un puķēm, un, kad es atrodu spietu, man tiesības pievākt to. Kādas ir biškopības sliktās puses?

—   Ja bites spieto cita īpašumā, tad var derēt ar desmit pret vienu, ka spiets ies jums zudumā, turklāt bites visu ziemu jābaro. Pārējais saistās ar laiku, pūlēm un dzēlieniem.

—   Par to. man diezin kā galva nesāp, — nomurmināja «jaunais» Rodžers, — ar bitēm noņemsies mana sieva. — Viņš piemiedza aci. — Viņai ir reimatisms. Stāsta, ka bišu inde esot vislabākās zāles. — Vispirms jums jāpārliecinās, ka bites dzels tieši viņai, — Dinija piezīmēja. — Bites nav piespiežamas dzelt tiem, kurus tās mīl.

— Bet uz bitēm vienmēr var uzsēsties, — Flēra nodudināja.

—  Nopietni, — «jaunais» Rodžers turpināja, — pieci seši dzēlieni viņai, nabadzītei, nāktu tikai par labu.

—  Kāpēc jūs kļuvāt par juristu, Forsait? — Maikls iejaucās.

—  Nu, karā es dabūju «laimīgu» ievainojumu, un man vajadzēja padomāt par sēdošu nodarbošanos. Zināmā mērā man šis darbs patīk, un es pat domāju…

—  Es saprotu, — Maikls pārtrauca. — Vai jums nebija kāds tēvocis Džordžs?

—  Vecais Džordžs? Kā tad! Skolas gados vienmēr deva man pa desmit šiliņiem un ieteica, uz kuru zirgu derēt.

—  Un vai šis zirgs pienāca pirmais pie mērķa?

—  Nekad.

—  Nu, tad pasakiet mums atklāti — kas uzveiks rītdien?

—  Atklāti sakot, — advokāts atbildēja, skatoties uz Diniju, — viss atkarīgs no jūsu māsas, mis Čerela. Korvena liecinieki atstāja labu iespaidu. Viņi neko nepārspīlēja, un viņu liecības netika atspēkotas, taču, ja lēdija Korvena paturēs skaidru galvu un savaldību, tad mēs vēl varam izvilkties cauri. Ja viņas patiesīgums tiks apšaubīts kaut vienā punktā, tad! … — Viņš paraustīja plecus, un Dinijai šķita, ka viņš kļūst vecāks. — Zvērinātajos ir daži tādi tipi, kas man nepatīk. Piemēram, viņu vecākais. Ziniet, caurmēra cilvēks vienmēr nostāsies pret sievām, kuras pamet vīrus bez brīdinājuma. Es justos daudz laimīgāks, ja jūsu māsa atklātu kaut ko par savu ģimenes dzīvi. Vēl nav par vēlu.

Dinija papurināja galvu.

— Tādā gadījumā viss stipri atkarīgs no viņas personīgās pievilcības. Cilvēkiem ir aizspriedums pret pelēm, kuras dzīvo pa galdu, kad kaķa nav mājās.

Dinija devās pie miera ar ļoti sliktu sajūtu, apzinādamās, ka būs atkal jābūt par liecinieci cilvēku spīdzināšanai.

XXXI NODAĻA

Laiks iet uz priekšu, bet tiesu iestādes paliek tikpat sastingušas un nemainīgas. Tie paši žesti, tās pašas vietas, tie paši izgarojumi, ne pārāk stipri, tomēr pietiekami jūtami gan.

Klēra šodien bija melnās drēbēs ar šauru, zaļu spalvu pie melnās, cieši pieguļošās cepurītes. Bāla, ar viegli sārtotām lūpām viņa sēdēja tik nekustīgi, ka neviens neiedrošinājās viņu uzrunāt. Vārdi «laulības šķiršana labākajās aprindās» un sensacionālais virsraksts avīzēs «Nakts mašīnā» bija radījuši attiecīgo efektu — zāle bija kā bāztin piebāzta. Dinija pamanīja Krūmu sēžam aiz viņa aizstāvja. Viņa pamanīja arī, ka sieviete ar putna ģīmi vairs tik ļoti necieš no iesnām un zvērināto vecākais nenolaiž papagaiļa acu no Klēras. Tiesnesis likās sēžam vēl zemāk nekā vakar. Viņš mazliet izslējās, sadzirdējis Instona balsi.

— Ja jūsu godība un zvērinātie atļauj, tad par atbildi apvainojumam par laulības pārkāpšanu no atbildētājas un līdzatbildētāja puses būs vienkārša un pilnīga šā apvainojumu noliegšana. Izsaucu atbildētāju.

Dinija paskatījās augšup ar tādu sajūtu, it kā redzētu māsu pirmo reizi. Klēra, kā Dornfords bija ieteicis, palika liecinieku sola dziļumā, un nojumes mestā ēna padarīja viņas seju svešādu un noslēpumainu. Tomēr viņas balss bija skanīga, un varbūt vienīgi Dinija varēja pateikt, ka tanī jaušams lielāks sasprindzinājums neka parasti.

— Vai tā ir patiesība, lēdija Korvena, ka jūs esat kļuvusi neuzticīga savam vīram?

—   Tā nav patiesība.

—   Vai jūs to apzvērat?

—   Apzvēru.

— Vai starp jums un misteru Krūmu nav pastāvējuši mīlas sakari?

—Nē. . .

— Vai jūs to apzvērat?

—   Apzvēru.

—   Kā tika teikts …

Dinija sēdēja, klausīdamās, kā viens jautājums seko otram, nenolaizdama acu no māsas, apbrīnodama viņas skaidro, skanīgo izrunu, viņas sejas un auguma nesatricināmo mieru. Instona balss šodien skanēja tik atšķirīgi, ka Dinija ar pūlēm to pazina.

— Tagad, lēdija Korvena, man ir tikai viens jautājums, un, iekams jūs atbildat, es jūs lūdzu ņemt vērā, ka no jūsu atbildes daudz kas atkarīgs. Kāpēc jūs atstājāt savu vīru?

Dinija pamanīja, ka māsa mazliet atmet galvu.

—   Es atstāju viņu tāpēc, ka, palikdama pie viņa, nevarēju saglabāt savu pašcieņu.

—   Tā! Bet vai jūs nevarētu pateikt mums, kāpēc īsti? Jūs taču neesat izdarījusi neko tādu, par ko jums būtu jākaunas?

—   Nē.

—   Jūsu vīrs atzinās, ka izdarījis kādu pārkāpumu un lūdzis piedošanu.

—   Jā.

—   Ko viņš bija izdarījis?

—   Piedodiet man. Es fiziski neesmu spējīga runāt par savu laulības dzīvi.

Dinija uztvēra tēva čukstu: — Nudien, viņai taisnība! — Viņa redzēja tiesnesi pastiepjam kaklu uz priekšu, viņš pievērsa seju atbildētājai; viņa lūpas bija pusviru.

—   Cik sapratu, jūs sacījāt, ka nevarējāt palikt pie vīra, nezaudēdama pašcieņu?

—   Jā, milord.

—   Un jūs domājat, ka, šādā veidā pamezdama viņu, jūs saglabājat savu pašcieņu?

—   Jā, milord.

Tiesneša augums paslējās augstāk, viņš grozīja galvu no vienas puses uz otru, it kā cenzdamies, lai viņa vārdi nav vērsti pret attiecīgu personu, bet pret tukšu telpu:

— Jā, tā nu tas ir, mister Inston. Domāju, ka nav nozīmes ilgāk kavēties pie šā punkta. Atbildētāja, acīm redzot, nolēmusi par to nerunāt.

Viņa acis zem pievērtajiem plakstiem joprojām vēroja kaut ko neredzamu.

— Kā jūsu godība vēlas. Vēlreiz, lēdija Korvena, — jūs tātad apgalvojat, ka apvainojums par laulības pārkāpšanu ir nepatiess?

—   Absolūti nepatiess.

—   Pateicos jums.

Dinija dziļi ievilka elpu un sasparojās, jo pēc pauzes aiz muguras atskanēja gausā, sulīgā balss.

— Un jūs, precēta sieviete, neuzskatāt par laulības pārkāpšanu to, ka esat aicinājusi jaunu vīrieti savā kajītē, palikusi ar viņu divatā savā dzīvoklī līdz pusdivpadsmitiem naktī, pavadījusi nakti kopā ar viņu mašīnā un visur parādījusies viņa sabiedrībā sava vīra prombūtnē?

— Pati par sevi tā nav laulības pārkāpšana.

— Ļoti labi. Jūs apgalvojat, ka pirms satikšanās uz kuģa klāja jūs neesat sastapusies ar līdzatbildētāju. Vai jūs varat izskaidrot, kāpēc jūs bijāt ar viņu tik draudzīga jau otrā dienā uz kuģa?

—   Sākumā es nebiju ar viņu draudzīga.

—   Ejiet nu! Visu laiku kopā, vai ne?

—   Bieži, bet ne visu laiku.

—   Bieži, bet ne visu laiku — kopš otrās dienas?

—   Jā, kuģis ir kuģis.

— Pilnīgi pareizi, lēdija Korvena. Un jūs nekad pirms tam nebijāt sastapušies?

— Cik zinu, tad ne.

— Ceilona, no sabiedriskā viedokļa ņemot, taču nav tik pārāk plaša?

— Nē.

— Polo, kriketa sacīkstēs un citos sarīkojumos gadās pastāvīgi satikties ar vieniem un tiem pašiem ļaudīm.

— Jā.

— Un tomēr jūs nekad neesat sastapusi misteru Krūmu? Dīvaini, vai ne?

—   Nebūt ne. Misters Krūms strādāja plantācijā.

—   Bet viņš, manuprāt, spēlē polo?

— Jā.

— Un jūs esat jātniece un ļoti interesējaties par visādiem sporta veidiem?

— Jā.

— Un tomēr jūs nekad neesat sastapusies ar misteru Krūmu?

— Es jau sacīju, ka neesmu. Ja jūs mani iztaujāsiet līdz pat rītam, es atbildēšu to pašu.

Dinija ievilka elpu. Atmiņā uz mirkli pavīdēja Klēra kā maza meitenīte, kad viņu izjautāja par Oliveru Kromvelu.

Gausā, sulīgā balss turpināja:

— Jūs nekad nelaidāt garām polo sacīkstes Kandijā, vai ne?

— Nekad, ja vien bija iespēja tās apmeklēt.

— Un reiz jūs uzņēmāt savā namā sacīkstes dalībniekus?

Dinija varēja saskatīt, ka māsa sarauca pieri.

— Jā.

—   Kad tas notika?

— Šķiet, pagājušā gada jūnijā.

—   Misters Krūms arī piedalījās sacīkstēs, vai ne?

—   Ja viņš arī piedalījās, es viņu netiku redzējusi.

—   Jūs uzņēmāt viņu savā namā un neredzējāt?

—   Neredzēju.

—   Vai tā tas ir parasts Kandijas namamātēm?

—   Cik atceros, tur bija ļoti daudz ļaužu.

—   Paskatieties, lēdija Korvena, te ir sacīkšu programma, iemetiet tanī aci, lai atsvaidzinātu atmiņu,

—   Sacīkstes es atceros ļoti labi.

—   Bet misteru Krūmu neatceraties ne sporta laukumā, ne savās mājās?

—   Neatceros. Es interesējos par Kandijas komandas spēli vispār, un bez tam tur bija pārāk daudz cilvēku. Ja es viņu atcerētos, tad būtu tūliņ pateikusi.

Dinijai šķita, ka paiet bezgala ilgs laiks, iekams atskan nākamais jautājums.

—   Es tomēr domāju, ka jūs nesatikāties uz kuģa kā svešinieki.

—   Jūs varat domāt, kā gribat, bet tā tas bija.

Tā jūs sakāt.

Uztvērusi tēva čukstu: — Velns parāvis to cilvēku! — Dinija pieskārās ar savu plecu tēva plecam.

— Jūs dzirdējāt stjuartes liecību? Vai tā bija vienīgā reize, kad līdzatbildētājs iegāja jūsu kajītē?

— Vienīgā reize, kad viņš palika ilgāk par mirkli.

— Oho! Tātad viņš apmeklēja jūs vairākas reizes? — Vienu vai divas, lai paņemtu vai atdotu grāmatu.

—   Tai gadījumā, kad viņš ienāca un uzkavējās, — cik ilgi, jūs teicāt, pusstundu, vai?

—   Divdesmit minūtes, es teiktu.

—   Divdesmit minūtes — ko jūs tad darījāt?

—   Rādīju viņam fotogrāfijas.

—   O! Kāpēc to nevarēja darīt uz klāja?

—   Nezinu.

—   Vai jums neienāca prātā, ka tas nav diskrēti?

—   Es nedomāju par to. Man bija daudz fotogrāfiju— pašas uzņēmumi un ģimenes locekļu fotogrāfijas.

—   Nekā tāda taču nebija, ko jūs nebūtu viņam varējusi rādīt salonā vai uz klāja?

—   Domāju gan, ka ne.

—   Jūs, acīm redzot, iedomājāties, ka viņu neviens nepamanīs?

—   Atkārtoju, ka es par to nedomāju.

—   Kas ierosināja šo apmeklējumu?

—   Es.

—   Jūs taču zinājāt, ka esat visai divdomīgā stāvoklī?

—   Jā, bet citi to nezināja.

—   Jūs varējāt parādīt viņam fotogrāfijas kurā katrā vietā. Vai jums tagad nešķiet, ka esat uzvedusies diezgan dīvaini, pieļaudama tādu kompromitējošu rīcību, turklāt bez kādas vajadzības?

—   Kajītē bija ērtāk tās parādīt, bez tam tās bija privātas fotogrāfijas.

—   Nu, lēdija Korvena, un jūs gribat apgalvot, ka starp jums šais divdesmit minūtēs nekas nenotika?

—   Izejot viņš noskūpstīja man roku.

—   Tas jau ir kaut kas, tomēr tā nav atbilde uz manu jautājumu.

—   Vairāk nekā tāda nebija, kas varētu jūs interesēt.

—   Kā jūs bijāt ģērbusies?

—   Diemžēl man jāatbild jums, ka biju pilnīgi apģērbta.

—   Milord, vai drīkstu lūgt aizsardzību pret tamlīdzīgām asprātībām?

Dinija apbrīnoja tiesneša nesatricināmo mieru, ar kādu viņš aizrādīja:

—   Lūdzu, atbildiet tikai uz jautājumiem.

—   Jā, milord.

Klēra bija izvirzījusies no nojumes ēnas un stāvēja, atspiedusi rokas uz barjeras; viņas vaigos kaisa sarkani plankumi.

— Manuprāt, jūs bijāt mīļākie, iekams pametāt tvaikoni.

— Mēs neesam mīļākie un neesam arī bijuši.

— Kad jūs pirmo reizi satikāt līdzatbildētāju pēc tam, kad atvadījāties no viņa ostā?

—   Šķiet, pēc kādas nedēļas.

—   Kur?

—   Netālu no manu vecāku mītnes Kondafordā.

—   Ko jūs darījāt?

—   Sēdēju mašīnā.

—   Viena pati?

— Jā, es atgriezos uz mājām no priekšvēlēšanu aģitācijas.

—   Un līdzatbildētājs?

—   Arī viņš brauca mašīnā.

—   Kā viņš tur gadījās, no debesīm nokrita, vai?

— Milord, es lūdzu aizstāvēt mani pret tamlīdzīgām asprātībām!

Dinija dzirdēja publiku ķiķinām un tiesneša balsi uzrunājam tukšu gaisu:

— Ar kādu mēru jūs mērāt, ar tādu jums taps atmērīts, mister Brau.

Ķiķināšana pastiprinājās. Dinija nenoturējās, nepašķielējusi uz Brauu. Viņa glītā seja bija nepasakāmā vīna krāsā. «Jaunā» Rodžera seja pauda reizē patiku un bažas.

— Kā līdzatbildētājs nokļuva uz šī lauku ceļa piecdesmit jūdžu attālumā no Londonas?

—   Viņš bija braucis, lai satiktu mani.

— Jūs to atzīstat?

— Tā viņš man sacīja.

— Varbūt jūs varētu atkārtot vārdus, kādus viņš lietoja.

—   To es nevaru, bet atceros, ka viņš lūdza atļauju noskūpstīt mani.

—   Un jūs atļāvāt?

—   Jā. Es izliecos no mašīnas, viņš noskūpstīja man vaigu, iekāpa savā mašīnā un aizbrauca.

—   Un jūs tomēr apgalvojat, ka neesat kļuvuši par mīļākajiem, iekams pametāt tvaikoni!

—   Jūsu izpratnē — ne. Es neapgalvoju, ka viņš mani nemīl. Viņš mīl, vismaz tā viņš man sacīja.

—   Un jūs apgalvojat, ka nemīlat viņu?

—   Diemžēl nemīlu.

—   Bet jūs atļāvāt viņam sevi noskūpstīt.

—   Man bija viņa žēl.

—   Vai jūs domājat, ka tā pieklājas uzvesties precētai sievietei?

—   Var būt, ka nepieklājas, bet, kopš es pametu vīru, es vairs neuzskatu sevi par precētu sievieti.

—   Oho!

Dinijai šķita, ka visa tiesas zāle atkārto šo izsaucienu. «Jaunā» Rodžera roka izvilka kaut ko no sānu kabatas; viņš paskatījās uz šo priekšmetu un atlika atpakaļ. Šķietamās saimniecības vadītājas platā, patīkamā seja satumsa.

—   Un ko jūs darījāt pēc tam, kad viņš jūs noskūpstīja?

—   Braucu uz mājām dzert tēju.

—   Un jutāties labi?

—   Labāk nekā jebkad.

Ķiķināšana atsākās. Tiesnesis pavērsa seju pret Klēru.

—   Vai jūs runājat nopietni?

—   Jā, milord. Es gribu būt absolūti patiesa. Ja arī sievietes pašas nemīl, viņas ir pateicīgas par to, ka tiek mīlētas.

Tiesnesis atkal sāka skatīties uz kaut ko neredzamu virs Dinijas galvas.

—   Turpiniet, mister Brau.

—   Un kur jūs nākamo reizi satikāt līdzatbildētāju?

— Savas krustmātes namā Londonā, kur biju apmetusies.

—   Vai viņš ieradās, lai apciemotu jūsu krustmāti?

—   Nē, manu tēvoci.

—   Vai arī šai reizē viņš jūs noskūpstīja?

— Nē. Es viņam sacīju, ka mūsu attieksmēm jābūt platoniskam, ja viņš grib ar mani satikties,

—   Ļoti izdevīgs vārds.

—   Kādu citu man vajadzēja lietot?

— Jūs šeit neesat tāpēc, lai izvaicātu mani, godātā. Ko viņš atbildēja uz to?

—   Ka darīs visu, ko es vēlos.

—   Vai viņš satika jūsu tēvoci?

—   Nē.

— Vai šī bija tā reize, kad jūsu vīrs redzēja viņu iznākam no nama?

— Droši vien.

— Vai jūsu vīrs ieradās tūliņ pēc līdzatbildētāja aiziešanas?

— Jā.

— Un, saticis jūs, viņš jautāja, kas ir šis jaunais cilvēks?

—   Jā.

—   Un jūs viņam to pateicat?

—   Jā.

—   Liekas, jūs nosaucāt līdzatbildētāju par Toniju?

—   Jā.

—   Vai tas ir viņa vārds?

—   Nē.

— Vai tas ir mīlināmais vārds, kādā jūs viņu mēdzat uzrunāt?

— Nebūt ne. Tā viņu sauc visi.

— Un viņš sauc jūs par Klēru vai dārgo, es tā domāju.

— Gan vienādi, gan otrādi.

Tiesnesis atkal pacēla skatienu uz kaut ko neredzamu.

—   Jauni ļaudis šais laikos uzrunā cits citu «dārgais» bez kāda sevišķa motivējuma, mister Brau.

—   Es to zinu, milord… Vai jūs viņu arī saucāt par dārgo?

— Iespējams, bet domāju gan, ka ne,

—   Vai toreiz jūs sastapaties ar savu vīru vienatnē?

—   Jā.

—   Ka jūs izturējāties pret viņu?

—   Vēsi.

—   Vai tāpēc, ka nupat bijāt šķīrusies no līdzatbildētāja?

—   Tam nav nekāda sakara.

—   Vai jūsu vīrs lūdza jūs atgriezties pie viņa?

—   Jā.

—   Un jūs atteicāties?

—   Jā.

—   Un tam arī nav nekāda sakara ar līdzatbildētāju?

—   Nē.

—   Vai jūs no tiesas gribat iegalvot zvērinātajiem, lēdija Korvena, ka jūsu attieksmēm ar līdzatbildētāju vai, ja jums tā labāk patīk, jūsu jūtām pret viņu nav nekāda sakara ar jūsu atteikšanos atgriezties pie vīra?

—  It nekāda.

—   Atļaujiet jums pašai spriest par to: jūs pavadījāt trīs nedēļas ciešā tuvībā ar šo jauno cilvēku. Jūs atļāvāt viņam sevi skūpstīt un jutāties labāk pēc tam. Jūs tikko šķīrāties no viņa. Jūs zinājāt, ko viņš jūt pret jums. Un jūs sakāt zvērinātajiem, ka viņš nav ietekmējis jūsu lēmumu!

Klēra papurināja galvu.

—   Lūdzu, atbildiet.

—   Nedomāju, ka viņš būtu manu lēmumu ietekmējis.

—   Tas nav diezin cik dabiski, vai ne?

—   Nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

—   Es domāju, lēdija Korvena, ka zvērinātajiem būs pagrūti jums noticēt.

—   Es nevaru piespiest viņus ticēt, es varu tikai runāt patiesību.

—   Labi! Kad jūs atkal satikāt līdzatbildētāju?

—   Nākamajā vakarā, un pēc tam otrā vakarā viņš atnāca vēl neiekārtotajā dzīvoklī, kurā es dzīros ievākties, un palīdzēja man nokrāsot sienas.

—   Oho! Mazliet neparasti, vai ne?

— Varbūt. Man nebija ietaupītu līdzekļu, un viņš pats bija krāsojis savu bungalo Ceilonā.

— Saprotu. Draudzīgs pakalpojums no viņa puses.

Un tais stundās, ko viņš pavadīja kopā ar jums, nekādas mīlas epizodes nenorisinājās?

—   Tādas starp mums nekad nav norisinājušās.

—   Kad viņš aizgāja no jums?

— Mēs abas reizes kopīgi izgājām pulksten deviņos no mājas, lai paēstu pusdienas.

—   Un pēc tam?

—   Es devos uz savas krustmātes māju.

— Nekur citur neiegriezdamies? — Nekur.

—   Labi! Vai jūs satikāties ar savu vīru, pirms viņš aizbrauca atpakaļ uz Ceilonu?

—   Jā, divas reizes.

—   Kur jūs satikāties pirmo reizi?

—   Manā dzīvoklī. Es jau biju pārcēlusies uz turieni.

—   Vai jūs sacījāt viņam, ka līdzatbildētājs palīdzējis jums krāsot sienas?

—   Nē.

—   Kāpēc?

—   Kāpēc lai es būtu teikusi? Es neteicu savam vīram neko citu kā vien to, ka neatgriezīšos pie viņa. Es uzskatīju, ka mūsu kopdzīve ir izbeigusies.

—   Vai viņš arī šoreiz lūdza jūs atgriezties?

—   Jā.

—   Un jūs atteicaties?

—   Jā.

—   Apvainojoši?

—   Piedodiet, es nesaprotu.

—   Aizskarošā veidā?

—   Nē. Vienkārši.

—   Vai jūsu vīrs ir devis jums iemeslu domāt, ka viņš vēlas šķirties no jums?

—   Nē. Bet es nezinu, kādi bijuši viņa nodomi.

—   Jūs droši vien daudz neatklājāt viņam arī no saviem nodomiem?

—   Tik maz, cik vien iespējams.

—   Vai tā bija vētraina sastapšanās?

Dinija aizturēja elpu. Klēras vaigos tvīkums bija nodzisis, seja bija bāla, vaigi iekrituši.

— Nē; mokoša un bēdīga. Es vispār negribēju viņu satikt.

— Jūs dzirdējāt sava aizstāvja apgalvojumu, ka jūsu vīrs kopš tās dienas, kad pametāt viņu Ceilonā, aiz ievainota pašlepnuma apņēmies panākt šķiršanos no jums, līdzko radīsies izdevīgs gadījums. Vai jums arī bija tāds iespaids?

—   Man nebija un arī tagad nav nekāda iespaida. Iespējams tas ir, bet es nezinu, kādā virzienā darbojas viņa domas.

—   Lai gan esat nodzīvojusi kopā ar viņu pusotra gada?

— Jā.

— Šā vai tā, bet jūs kategoriski atteicāties atgriezties pie viņa?

— Es jau to sacīju.

— Vai jūs ticat, ka viņš patiešām vēlējās, lai jūs atgrieztos, kad runāja par to?

—   Tobrīd jā.

—   Vai jūs vēl redzējāt viņu pirms aizbraukšanas?

—   Jā, uz mirkli, bet tad mēs nebijām vieni.

—   Kas bija klāt?

—   Mans tēvs.

—   Vai arī šai gadījumā vīrs lūdza jūs nākt atpakaļ?

—   Jā.

—   Un jūs atteicāties?

—   Jā.

— Un, iekams jūsu vīrs atstāja Londonu, jūs atkal saņēmāt ziņu ar lūgumu braukt viņam līdzi?

—   Jā.

—   Bet jūs nepiekritāt?

—   Nē.

— Un tagad atļaujiet atgādināt, jums, hm.., trešo janvāri. (Dinija atvieglota atvilka elpu.) To dienu no pulksten pieciem pēc pusdienas līdz pusnaktij jūs pavadījāt kopā ar līdzatbildētāju. Vai jūs atzīstaties, ka tā.

— Nekādas mīlas epizodes?

Tikai viena. Viņš nebija saticis mani trīs nedēļas un noskūpstīja man vaigu, kad ieradās pie manis uz tēju.

— O, atkal vaigu? Un tikai vaigu?

— Jā diemžēl.

—   Laikam arī viņš to nožēloja.

—   Iespējams.

—   Un pēc tik ilga starplaika jūs pavadījāt pirmo pusstundu, dzerdami tēju?

—   Jā.

—   Jūsu dzīvoklis, ja nemaldos, ir kādreizējos zirgu staļļos — istaba apakšā, kāpnes un istaba augšā, kur jūs guļat?

—   Jā.

—   Un vannas istaba? Tēju dzerdami, jūs droši vien tērzējat?

—   Jā.

—   Kur?

—   Apakšējā istabā.

—   Un tad jūs tērzēdami gājāt uz Templu, pēc tam uz kino un uz vakariņām restorānā, kur laikam atkal tērzējāt, un tērzēdami atbraucāt mašīnā uz jūsu dzīvokli?

—   Pilnīgi pareizi.

—   Un, pavadījusi ar viņu kopā teju pat sešas stundas, jūs nācāt pie slēdziena, ka jums vēl daudz kas sakāms un tāpēc nepieciešams, lai viņš ierodas pie jums, ko viņš ari darīja, vai ne?

—   Jā.

—   Tas laikam notika pēc pulksten vienpadsmitiem?

—   Tūliņ pēc vienpadsmitiem, manuprāt,

—   Cik ilgi viņš šoreiz uzkavējās?

—   Kādu pusstundu.

—   Nekādas mīlas epizodes?

—   Nekādas.

—   Jūs tikai izdzērāt glāzīti vīna, izsmēķējāt pāris cigarešu un tērzējat?

—   Jā.

—   Par ko jūs tik daudzas stundas varējāt runāt ar šo jauno cilvēku, kas privileģēts skūpstīt jūs uz vaiga?

—   Bet par ko cilvēki vispār runā?

—   To es jums jautāju.

—   Par visu ko un par neko.

—   Mazliet precīzāk, lūdzu.

— Par zirgiem, kino, maniem tuviniekiem, viņa tuviniekiem, teātri — es, nudien, sīkumos neatceros.

—   Un jūs rūpīgi vairījāties no mīlas tēmām?

—   Jā.

—   Stingri platoniski no sākuma līdz galam?

—   Es tā sacītu.

—   Ejiet nu, lēdija Korvena, vai jūs tiešām gribat iestāstīt mums, ka šis jaunais cilvēks, kas, pēc jūsu atzīšanās, mīl jūs un nebija redzējis jūs trīs nedēļas, ne reizi visā šai laikā, kad bijāt kopā, neizpauda savas jūtas?

—   Manuprāt, viņš reizi vai divas sacīja, ka mīl mani, bet citādi vienmēr nelokāmi turējās pie sava solījuma.

— Pie kāda solījuma?

— Neuzmākties ar savu mīlu. Mīlēt kādu cilvēku nav noziegums, tā ir tikai nelaime.

— Jūs runājat izjusti — vai pēc pašas pieredzes? Klēra neatbildēja.

—   Vai jūs nopietni gribat mums iestāstīt, ka neesat iemīlējusies šai jaunajā cilvēkā?

—   Man viņš ļoti simpātisks, bet ne tā, kā jūs domājat.

Dinijā pēkšņi uzliesmoja līdzjūtība pret Krūmu, kam vajadzēja to visu noklausīties. Viņas vaigi pietvīka un zilās acis cieši vērās tiesnesī. Tiesnesis nupat bija beidzis pierakstīt Klēras atbildi, un piepeši Dinija ieraudzīja viņu nožāvājamies. Tās bija veca vīra žāvas un vilkās vai līdz bezgalībai. Dinijas noskaņojums mainījās, viņā pamodās žēlums pret tiesnesi. Diendienā viņam jānoklausās cilvēku nebeidzamie savstarpējie apvainojumi un jācenšas viss izlīdzināt.

— Jūs dzirdējāt detektīva liecību, ka pēc jūsu atgriešanās no restorāna jūsu dzīvokļa augšējā istaba bijusi apgaismota. Ko jūs uz to teiksiet?

—   Tā tas bija. Mēs tur sēdējām.

—   Kāpēc tur un nevis apakšējā istabā?

—   Augšā bija daudz siltāk un mājīgāk.

—   Tā ir jūsu guļamistaba?

— Nē, viesistaba. Guļamistabas man nav. Es guļu uz kušetes.

—   Tā. Un tur jūs ar atbildētāju uzturējāties no pusdivpadsmitiem līdz divpadsmitiem?

—   Jā.

—   Un jūs domājat, ka tur nav nekā slikta?

—   Nē, slikta ne, bet es domāju, ka tas bija ārkārtīgi muļķīgi.

—   Jūs gribat sacīt, ka nebūtu tā rīkojusies, ja zinātu, ka tiekat novērota?

—   Noteikti nebūtu.

—   Kāpēc jūs noīrējāt tieši šo dzīvokli?

—   Tas bija lēts.

—   Vai nav ļoti neērti, kad nav ne guļamistabas, ne telpas kalponei, ne šveicara?

—   Par tādām ērtībām ir jāmaksā.

—   Vai tikai jūs nenoīrējāt šo dzīvokli tāpēc, ka tur nav neviena liecinieka?

—   Aiz tā iemesla ne, bet aiz lētuma. Man tikko pietiek naudas iztikai.

—   Vai jūs nedomājāt par līdzatbildētāju, kad noīrējāt šo dzīvokli?

—   Nē.

—   Pat ne drusciņu ne?

—   Milord, es jau atbildēju.

—   Es domāju, ka viņa ir atbildējusi, mister Brau.

—   Pēc tam jūs pastāvīgi tikāties ar līdzatbildētāju?

—   Nē. Šad un tad. Viņš dzīvoja uz laukiem.

— Saprotu, bet viņš iebrauca, lai sastaptos ar jums. — Kad viņš ieradās pilsētā, mēs vienmēr sastapāmies — reizes divas nedēļā.

—   Ko jūs darījāt, kad sastapāties?

—   Gājām uz gleznu galeriju vai kino, liekas, reiz arī uz teātri. Parasti mēs ēdām kopā pusdienas.

—   Vai jūs zinājāt, ka tiekat novērota?

—   Nē.

—   Vai viņš apmeklēja jūs dzīvoklī?

—   Nē, līdz trešajam februārim ne.

—   Jā, tā ir diena, par ko es tagad runāšu.

—   Es jau tā domāju.

—   Jūs tā domājāt? Šī diena un nakts jums neizdzēšami iespiedusies atmiņā, vai ne?

—   Es to atceros ļoti labi.

—   Mans kolēģis jau jūs sīki iztaujāja par tās dienas notikumiem, un, atskaitot dažas Oksfordā pavadītās stundas, šķiet, pārējo laiku jūs uzturējāties mašīnā. Vai tā ir?

—   Jā.

—   Un šī mašīna bija divvietīga, milord, ar saliekamo sēdekli aizmugurē.

Tiesnesis sarosījās.

—   Es nekad neesmu tādās braucis, mister Brau, bet es zinu, kādas tās ir.

—   Tā ir neliela, ietilpīga, ērta mašīna?

—   Jā.

—   Laikam slēgtu virsu?

—   Jā, jumts nebija nolaižams.

—   Misters Krūms vadīja mašīnu, un jūs sēdējāt viņam blakus?

—   Jā.

—   Jūs sacījāt, ka, braucot mājup no Oksfordas ap pusvienpadsmitiem naktī, mašīnas ugunis nodzisušas apmēram četras jūdzes no Henlijas, mežā.

—   Jā.

—   Vai tā bija avārija?

—   Protams.

—   Vai jūs pārbaudījāt bateriju?

—   Nē.

—   Vai jūs zināt, kad tā bija pēdējo reizi uzpildīta?

—   Nē.

—   Vai jūs redzējāt, kad to no jauna uzpildīja?

—   Nē,

—   Kāpēc tad jūs sacījāt «protams»?

—   Ja jūs domājat, ka misters Krūms sabojājis bateriju …

—   Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu.

—   Es atbildu. Misters Krūms nav spējīgs uz tādu netīru triku.

—Vai nakts bija tumša?

—   Ļoti tumša.

—   Un mežs liels?

—   Jā.

—   Tātad vispiemērotākā vieta, ko varētu izvēlēties visā ceļa gabalā no Oksfordas līdz Londonai?

— Izvēlēties?

— Ja kāds ir nolēmis pavadīt nakti mašīnā.

—   Jā, bet šāds pieņēmums ir nejēdzīgs.

—   Tas nav svarīgi, lēdija Korvena. Vai jūs domājat, ka tas viss ir tīra nejaušība?

—   Protams.

—   Pasakiet mums, ko teica misters Krūms, kad ugunis izdzisa!

—   Manuprāt, viņš iesaucās: «Ko? Ugunis izdegušas!» — un izkāpa no mašīnas pārbaudīt bateriju.

—   Vai viņam bija kabatas lukturītis?

—   Nē.

—   Nakts taču bija ļoti tumša. Brīnos, kā viņš varēja ko pārbaudīt. Vai jūs nebrīnījāties?

—   Nē. Viņš uzrāva sērkociņu.

—   Un kas bija sabojājies?

—   Cik atceros, viņš teica, ka pārdegusi kāda stieple.

—   Jūs sacījāt, ka viņš mēģinājis braukt tālāk un divas reizes nobraucis no ceļa. Laikam gan bija ļoti tumšs?

—   Jā, briesmīgi tumšs.

—   Šķiet, jūs sacījāt, ka tas bijis jūsu ierosinājums — pavadīt nakti mašīnā?

—   Jā.

—   Pēc tam kad misters Krūms bija minējis vairākas citas izejas?

—   Jā, viņš ierosināja iet kājām līdz Henlijai. No turienes viņš atgrieztos ar lukturi pēc mašīnas.

—   Vai viņam loti gribējās to darīt?

—   Ļoti? Nē.

—   Vai viņš nepastāvēja uz to?

—   N-nē.

—   Kā jums šķiet, vai viņš vispār gribēja iet?

—   Protams, gribēja.

—   Jūs tātad pilnīgi uzticaties misteram Krūmam?

—   Pilnīgi.

—   Tā! Vai esat dzirdējusi izteicienu «uzspiests gājiens»?

—   Jā.

—   Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

—   Tas nozīmē piespiest kādu personu paņemt to kārti, ko jūs vēlaties, lai viņa paņemtu.

—   Pareizi.

—   Ja jūs pieņemat, ka misters Krūms gribēja piespiest mani, lai es ierosinu pavadīt, nakti mašīnā, tad jūs dziļi maldāties, turklāt tas ir zemisks pieņēmums.

— Kas jums liek domāt, ka man ir tieši tāds pieņēmums, lēdija Korvena? Vai arī jums, kas tamlīdzīgs, bija ienācis prātā?

—   Nē. Kad es ierosināju pavadīt nakti mašīnā, misters Krūms bija samulsis.

—   O! Kā tas izpaudās?

—   Viņš jautāja man, vai es varot viņam uzticēties. Man bija jāaizrāda, ka viņš ir pārāk vecmodīgs. Protams, es varēju viņam uzticēties.

—   Jūs ticējāt, ka viņš rīkosies tieši tā, kā jūs vēlēsieties?

—   Es ticēju, ka viņš necentīsies uzmākties man ar savu mīlu. Es vienmēr uzticējos viņam, kad mēs bijām kopā.

—   Jūs taču agrāk nebijāt pavadījusi nakti kopā ar viņu?

—   Protams, nebiju.

—   Jūs pārāk bieži lietojat vārdu «protams» un, kā man šķiet, bez pietiekama pamatojuma. Jums bija diezgan daudz izdevības pavadīt nakti kopā ar viņu — uz kuģa, jūsu dzīvoklī, kur bez jums neviena cita nav.

—   Diezgan daudz, bet es to neizmantoju.

—   Pieņemsim, taču, ja jūs to neesat darījusi, vai tad nav diezgan dīvaini, ka taisni šai gadījumā jūs piekritāt?

—   Ne. Es domāju, ka tas būs amizanti.

—   Amizanti? Kad jūs zinājāt, ka šis jaunais vīrietis jūs kaislīgi mīl?

—   Vēlāk es to nožēloju. Tas nebija godīgi attiecībā uz viņu.

—   Patiešām, lēdija Korvena, vai jūs gribat mūs pārliecināt, ka jūs, precējusies, pieredzējusi sieviete, neiedomājāties, kādas nepanesamas mokas jūs viņam sagādājat?

—   Vēlāk es to sapratu un ārkārtīgi nožēloju.

—   Ak, vēlāk! Es runāju par laiku pirms tam.

—   Baidos, ka nesapratu.

—   Atgādinu, ka jūs esat nodevusi zvērestu. Vai jūs joprojām apgalvojat, ka starp jums nekas nav noticis trešā februāra naktī, šai tumšajā mežā ne mašīnā, ne ārpus tās?

—   It nekas.

—   Jūs dzirdējāt detektīva liecību, ka ap pulksten diviem no rīta, kad viņš piezadzies pie mašīnas un ieskatījies tanī, tad sava luktura gaismā redzējis jūs abus iemigušus un jūsu galvu uz līdzatbildētāja pleca.

—   Jā, es dzirdēju to.

—   Vai tas ir tiesa?

—   Kā es varu to zināt, ja biju aizmigusi? Es gan domāju, ka tas būs tiesa. Es uzliku galvu viņam uz pleca jau pirms iemigšanas.

—   O! Jūs atzīstat to?

—   Protams. Tā bija daudz ērtāk. Es apvaicājos, vai viņam nav iebildumu.

—   Protams, viņam tādu nebija?

—   Man šķita, jūs esat pret vārdu «protams». Šā vai tā, bet viņš atbildēja, ka iebildumu viņam neesot.

—   Šim jaunajam cilvēkam, kas tā iemīlējies, ir apbrīnojama pašsavaldīšanās, vai ne?

—   Kopš tās nakts es arī tā domāju.

—   Jums vajadzēja to jau zināt toreiz, ja jūsu stāsts atbilst patiesībai. Bet vai tas ir patiess, lēdija Korvena? Vai tas nav neticami fantastisks?

Dinija redzēja māsas rokas cieši aptveram barjeras malu un sārtuma vilni ieplūstam viņas vaigos un atplūstam, pirms skanēja atbilde:

—   Var būt, ka tas ir fantastisks, bet tā ir skaidra patiesība. Viss, ko esmu šeit liecinājusi, ir patiesība.

—   Un no rīta jūs pamodāties tā, it kā nekas nebūtu noticis, un sacījāt: «Nu mēs varam braukt uz mājām pabrokastot!» Un jūs braucāt arī? Uz jūsu dzīvokli?

—   Jā.

—   Cik ilgi viņš šoreiz uzkavējas jūsu dzīvoklī?

—   Kādu pusstundu vai mazliet ilgāk.

—   Un jūsu attieksmes bija tikpat nevainīgas?

—   Tikpat.

—   Un dienu vēlāk jums pienāca tiesas paziņojums?

—   Jā..

—   Vai tas jūs pārsteidza?

—   Jā.

— Būdama pārliecināta par savu pilnīgo nevainību, jūs jutāties aizvainota, vai ne?

— Kad es visu pārdomāju, tad nejutos aizvainota.

—   Ā, kad jūs visu pārdomājāt? Ko jūs gribat ar to sacīt?

—   Es atcerējos, ka mans vīrs mani brīdināja, lai esmu uzmanīga, un sapratu, cik muļķīgi esmu rīkojusies, nepadomādama, ka mani var izsekot.

—   Sakiet, lēdija Korvena, — kāpēc jūs nolēmāt aizstāvēties?

—   Tāpēc, ka zināju, ka mēs nekur neesam vainīgi, lai kādi būtu fakti.

Dinija redzēja tiesnesi paskatāmies uz Klēru, pierakstām viņas atbildi, noliekam spalvu un ierunājamies:

—   Tonakt jūs atrādāties uz šosejas. Kāpēc jūs neapturējāt kādu mašīnu un nelūdzāt pavadīt jūs līdz Henlijai?

—   Man tas neienāca prātā, milord; es gan lūdzu misteru Krūmu, lai viņš mēģina braukt kādai nopakaļ, bet tās traucās pārāk ātri.

—   Lai nu kā, bet jūs taču varējāt noiet kājām līdz Henlijai un atstāt mašīnu mežā.

—   Mēs patiešām varējām, bet mēs nonāktu Henlijā ne ātrāk par pusnakti, un man šķita, ka tas vēl vairāk piesaistīs mums uzmanību nekā palikšana mašīnā, turklāt es vienmēr esmu vēlējusies pārgulēt nakti mašīnā.

—   Un jūs vēl joprojām to vēlaties?

—   Nē, milord, es šo prieku biju pārvērtējusi.

—   Mister Brau, es pasludinu pusdienas pārtraukumu.

XXXII NODAĻA

Dinija noraidīja visus uzaicinājumus uz pusdienām un, paņēmusi māsu zem rokas, izveda viņu ārā Kerīstrītā. Viņas klusēdamas staigāja apkārt Linkolnzinnas laukumam.

—   Nu jau drīz viss būs galā, — Dinija beidzot ierunājās. — Tu izturējies braši. Brauam ne reizi neizdevās tevi izsist no sliedēm, un, manuprāt, tiesnesis jūt to. Man tiesnesis patīk daudz labāk par zvērinātajiem.

—   O, Dinij, es esmu tik nogurusi! Šī nebeidzamā cenšanās pierādīt, ka es meloju, mani tā satrauc, ka esmu gatava kliegt.

— Taisni to viņš grib panākt. Nesagādā vis viņam to prieku!

—   Un nabaga Tonijs. Es jūtos kā neliete.

—   Kā būtu ar tasīti labi karstas tējas? Laika mums vēl ir.

Viņas gāja pa Čānserīleinu uz Strendu.

— Tikai tēju vien, mīļā. Es nevaru neko ieēst. Neviena no abām nevarēja ēst. Viņas ielēja tik stipru tēju, cik vien bija iespējams, izdzēra un klusēdamas soļoja atpakaļ uz tiesas telpām. Klēra, pat neatbildējusi uz tēva bažīgo skatienu, ieņēma savu veco vietu priekšējā solā, salika rokas klēpī un nodūra acis.

Dinija pamanīja, ka Džerijs Korvens par kaut ko dedzīgi apspriežas ar savu aizstāvi un padomdevēju. «Jaunais» Rodžers, iedams garām uz savu vietu, teica:

—   Viņi grib vēlreiz izsaukt Korvenu.

—   Kāpēc?

—   Nezinu.

Tiesnesis ienāca zālē, it kā staigātu pa miegam; viņš viegli palocījās pret pārējiem tiesas locekļiem un apsēdās. «Vēl zemāk nekā līdz šim,» Dinija nodomāja.

— Milord, pirms atsāku atbildētājas pratināšanu, es gribētu ar jūsu atļauju vēlreiz izsaukt sūdzētāju sakarā ar to punktu, kuram mans kolēģis piešķīra tik lielu nozīmi. Jūsu godība atcerēsies, ka, pratinot sūdzētāju, misters Instons piedēvēja viņam iepriekš apsvērtu nodomu šķirties no sievas pēc tam, kad viņa bija vīru pametusi. Sūdzētājs grib sniegt papildinājumu pie šī punkta, un man būtu ērtāk izjautāt viņu tūliņ. Tas neaizņems daudz laika, milord.

Klēra pēkšņi pacēla acis uz tiesnesi, un viņas sejas izteiksme lika Dinijas sirdij sākt strauji pukstēt.

—   Labi, mister Brau.

Ser Džerald Korven!

Vērodama pašapzinīgo stāvu nākam šurp pie barjeras, Dinija redzēja, ka arī Klēra lūkojas turp, it kā gribētu uztvert Korvena skatienu.

— Jūs sacījāt mums, ser Džerald, ka pirms jūsu atgriešanās Ceilonā jūs pēdējo reizi sastapāties ar savu sievu pirmajā novembrī viņas dzīvoklī Meltonmjūzā.

— Jā.

Dinijai aizcirtās elpa. Tas tomēr nepaies secen!

— Kas šai gadījumā notika jūsu starpā, neskaitot sarunu?

— Mēs bijām vīrs un sieva.

— Vai jūs gribat sacīt, ka starp jums bija atjaunojušās laulātu ļaužu attieksmes?

— Jā, milord.

— Pateicos jums, ser Džerald, tas pilnīgi atspēko mana kolēģa pieņēmumu; tas ir viss, ko vēlējos jautāt.

Instons sāka runāt.

—   Kāpēc jūs neminējāt šo faktu pirmajā pratināšanas reizē?

—   Pirms jūsu jautājumiem es tam nepiešķīru nekādu nozīmi.

—   Vai jūs varat apzvērēt, ka tas nav izdomājums?

—   Protams, varu.

Dinija sēdēja, atspiedusies pret sola cieto atzveltni, ar aizvērtām acīm, viņa domāja par jaunekli, kas sēdēja trīs rindas tālāk. Necilvēcīgi! Bet kas šeit par to domā? Te izrauj cilvēkam pašas slēptākās dvēseles stīgas, saltā mierā, pat ar patiku pārbauda tās un saraustītas atliek atpakaļ.

— Lēdija Korvena, esiet tik laipna un nāciet atpakaļ liecinieku solā.

Kad Dinija atvēra acis, Klēra stāvēja pie pašas barjeras, augsti izslējusi galvu un cieši vērdamās runātājā.

— Nu, lēdija Korvena, — gausā, sulīgā balss turpināja, — jūs dzirdējāt pēdējo liecību?

—   Jā.

—   Vai tā ir patiesība?

—   Es nevēlos atbildēt.

—   Kāpēc?

Dinija redzēja Klēru pagriežamies pret tiesnesi.

— Milord, kad mans aizstāvis jautāja man par manu laulības dzīvi, es atteicos runāt par to un nevēlos runāt arī tagad.

Uz mirkli tiesneša acis pievērsās liecinieku solam, tad atkal sāka vērot ko neredzamu.

— Šis jautājums radās sakarā ar liecību, kas sniegta pretstatā jūsu aizstāvja pieņēmumam. Jums jāatbild uz to.

Atbildes nebija.

—   Jautājiet vēlreiz to pašu, mister Brau.

—   Vai tā ir patiesība, ka tai sastapšanās reizē, ko minēja jūsu vīrs, starp jums tika atjaunotas laulātu ļaužu attieksmes?

—   Nē. Tā nav patiesība.

Dinija, kura zināja, ka tā bija patiesība, pacēla acis. Tiesneša skatiens joprojām kavējās kaut kur virs viņas galvas, bet viņa lūpas bija mazliet uzmestas. Viņš neticēja.

Gausā, sulīgā balss atkal sāka runāt, un Dinija uztvēra tanī apslēptu triumfu.

—   Vai jūs apzvērat to?

—   Jā.

—   Tātad jūsu vīrs, sniegdams šo apgalvojumu, ir devis nepatiesu zvērestu?

—   Ticiet, kam gribat.

—   Manuprāt, es zinu, kam noticēs. Vai jūs nesniedzāt šo atbildi, gribēdama saudzēt līdzatbildētāja jūtas?

—   Nē, tā nav.

—   Vai pēc šādas jūsu atbildes mēs varam piešķirt kādu nozīmi jūsu iepriekšējām liecībām?

—   Nedomāju, ka tas būtu pareizs jautājums, mister Brau. Lieciniece nezina, kādu nozīmi mēs tām piešķiram.

—   Ļoti labi, milord. Es izteikšu to citiem vārdiem. Vai jūs visu laiku runājāt patiesību, lēdija Korvena, un tikai patiesību?

—   Jā.

—   Ļoti labi. Vairāk jautājumu man nav.

Kamēr Klērai vēl uzstādīja dažus papildjautājumus, uzmanīgi izvairoties no pēdējā punkta pieminēšanas, Dinijas domas kavējās tikai pie Krūma. Sirds dziļumos viņa juta, ka prāva zaudēta, un ilgojās paņemt Klēru pie rokas un pazust no šejienes. Ja vien šis cilvēks aizmugurē, cilvēks ar ērgļa degunu nebūtu centies tā nomelnot Korvenu un pierādīt vairāk, nekā vajadzīgs, šī pēdējā mīna nebūtu sprāgusi! Un tomēr — vai cenšanās nomelnot savu pretinieku nav visas tiesas procedūras būtība?

Kad Klēra, bāla un izmocīta, atgriezās savā vietā, Dinija čukstēja:

—  Vai tu nevēlies iet projām, dārgā?

—  Klēra papurināja galvu.

—  Džeims Bernard Krūm!

Pirmo reizi kopš prāvas sākuma Dinijai bija izdevība pilnīgi skaidri redzēt Toniju savā priekšā, un viņa tikko pazina jaunekli. Viņa iedegusī seja bija kļuvusi palsa un iekritusi, viņš izskatījās ārkārtīgi novājējis. Pelēkās acis likās iegrimušas zem uzacīm, lūpas sakniebtas kā rūgtumā. Viņš izskatījās vismaz piecus gadus vecāks, un Dinija saprata, ka Klēras liegšanās nav viņu pārliecinājusi.

— Jūs sauc Džeimsu Bernardu Krūmu, jūs dzīvojat Beblokhaitā un strādājat turienes zirgu audzētavā. Vai jums ir kādi privāti līdzekļi?

— It nekādu.

Tas nebija Instons, kas tagad pratināja, bet kāds jaunāks vīrietis ar smailāku degunu, kurš bija sēdējis aiz Instona.

— Līdz pagājušā gada septembrim jūs bijāt tējas plantācijas pārvaldnieks Ceilonā. Vai jūs kādreiz sastapāt tur atbildētāju?

—  Nekad.

—  Vai nekad neesat bijis viņas mājā?

—  Nē.

—  Jūs tikāt dzirdējis par kādu zināmu polo sacīksti, kurā arī jūs piedalījāties un pēc kuras lēdija Korvena ielūgusi spēlētājus pie sevis?

—  Jā, bet es toreiz netiku gājis. Man vajadzēja atgriezties darbā.

—  Tātad jūs pirmo reizi sastapāties tikai uz tvaikoņa?

—  Jā.

—  Jūs neslēpjat to, ka esat viņā iemīlējies?

—   Nē.

—   Vai apgalvojums, ka starp jums pastāvējuši sakari, atbilst patiesībai?

— Nepavisam neatbilst.

Un, kamēr pratināšana turpinājās, Dinija nenolaida acu no viņa sejas, kā apburta no tanī izpaustajām apvaldītajām, rūgtajām sāpēm.

— Mans pēdējais jautājums, mister Krūm: jūs zināt, ja šie apvainojumi laulības pārkāpšanā izrādīsies pamatoti, uz jums raudzīsies kā uz cilvēku, kas pavedis cita sievu viņas vīra prombūtnē. Kas jums sakāms par to?

— Man jāsaka tā: ja lēdija Korvena būtu jutusi pret mani to, ko es jūtu pret viņu, es būtu tūliņ rakstījis viņas vīram un paskaidrojis visu.

—   Tas ir, jūs būtu brīdinājis vīru, pirms stātos sakaros ar viņa sievu?

—   To es neteicu, bet noteikti būtu ziņojis viņam, cik drīz vien iespējams.

—   Bet viņa nejuta pret jums to, ko jūs jūtat pret viņu?

—   Diemžēl ne.

—   Tātad īstenībā nekādas vajadzības ziņot vīram nebija?

—   Nē.

—   Pateicos jums.

Krūma augums saspringa; tas liecināja, ka tūliņ atskanēs Braua sulīgā, gausā balss, kura jautāja tīšā nevērībā:

—   Ko jūs, ser, varat teikt no savas pieredzes: vai mīlētāju jūtas vienam pret otru ir vienādas?

—   Man nav pieredzes.

—   Nav pieredzes? Jūs taču zināt franču parunu, ka skūpsta viens, bet otrs tikai pasniedz vaigu skūpstam.

—   Esmu to dzirdējis.

—   Vai pēc jūsu domām tā ir patiesa?

—   Tikpat patiesa, cik jebkura paruna.

—   Atbilstoši jūsu abu liecībām jūs vīra prombūtnē esat vajājis viņa sievu, kura to nemaz nav gribējusi. Tā nav diezin cik teicama rīcība, vai ne? Nav gluži tas, ko sauc par «godīgu spēli»?

—   Laikam gan.

—   Bet es domāju, mister Krūm, ka jūsu stāvoklis nebūt nebija tik nožēlojams un ka, par spīti franču parunai, viņa gribēja, lai jūs viņu vajājat.

—   Viņa negribēja.

—   Un to jūs sakāt, kaut esat apmeklējis viņu kajītē, kaut viņa aicinājusi jūs izkrāsot viņas dzīvokli, ielūgusi dzert tēju, kaut esat pavadījis pa pusstundai viņas ērtajās telpās ap pusnakti, kaut viņa uzaicinājusi jūs pārgulēt nakti mašīnā un pēc tam ierasties pie viņas uz brokastīm? Ejiet nu, mister Krūm, vai jūsu bruņnieciskums nav jau pārāk pārspīlēts? Jūs taču zināt, ka jums jāpārliecina cilvēki, kuri pazīst dzīvi.

—   Varu teikt tikai to: ja viņas jūtas pret mani būtu bijušas tādas pašas kā manējās pret viņu, tad mēs tūliņ būtu braukuši projām no šejienes. Vaina ir vienīgi manā pusē, un viņa izturējās laipni pret mani tāpēc, ka juta man līdzi.

—   Ja jūsu abu liecības atbilst patiesībai, tad mašīnā viņa lika jums pārdzīvot elles mokas — es atvainojos, milord! Vai tas bija laipni?

—   Tam, kas nemīl, diezin vai saprotami tā pārdzīvojumi, kurš mīl.

—   Vai jūs esat aukstas dabas?

—   Nē.

—   Bet viņa ir?

—   Kā liecinieks to var zināt, mister Brau?

—   Es izteikšos citādi, milord. Vai jūs domājat, ka viņa tāda ir?

—   Es tā nedomāju.

—   Un tomēr jūs gribat piespiest mūs domāt, ka viņa aiz laipnības lika pavadīt jums nakti mašīnā, uzlikusi galvu uz jūsu pleca. Nu, nu! Jūs sacījāt, ja viņas jūtas būtu tādas kā jūsējās, jūs abi būtu braukuši projām. Ar ko tad jūs būtu braukuši? Vai jums bija nauda?

—   Divi simti mārciņu.

—   Un viņai?

—   Divi simti mārciņu gadā, neskaitot algu.

—   Un jūs būtu aizlaidušies un pārtikuši no tīra gaisa, ko?

—   Es būtu dabūjis kādu darbu.

—   Ne to, kas jums patlaban ir?

—   Iespējams, ka citu.

—   Manuprāt, jūs abi jutāt, ka tādos apstākļos būtu aplam tik vieglprātīgi rīkoties.

—   Es nekad to neesmu jutis.

—   Kas jums lika noprotestēt sūdzību?

—   Es nožēloju, ka esmu to darījis.

—   Kāpēc tad jūs to darījāt?

—   Viņa un tāpat viņas tuvinieki uzskatīja, ka mums jāaizstāvas, ja mēs neko tamlīdzīgu neesam darījuši.

—   Bet jūs tā nedomājāt?

—   Es necerēju, ka mums noticēs, un vēlējos, lai viņa tiek brīva.

—   Vai par viņas godu jūs nedomājāt?

—   Protams, domāju, bet man šķita, ka palikt saistītai — tā ir pārāk dārga maksa.

—   Pēc jūsu vārdiem, jūs neesot cerējis, ka jums noticēs? Pārāk neticams stāsts, vai ne?

—   Tā nav. Bet, jo vairāk patiesības cilvēks runā, jo mazāk viņam tic.

Dinija redzēja tiesnesi pagriežamies pret Krūmu un paskatāmies uz viņu.

—   Vai jūs runājat vispārīgā nozīmē?

—   Nē, milord, es domāju šo vietu.

Tiesnesis atkal aizvērsās un sāka pētīt ko neredzamu virs Dinijas galvas.

—   Ziniet, es patlaban apsveru, vai man nevajag saukt jūs pie atbildības par tiesas apvainošanu.

—   Piedodiet, milord, bet es gribēju sacīt, ka viss, ko cilvēks teic, vēršas pret viņu.

—   Jūs tā runājat aiz pieredzes trūkuma. Tagad lai tas paliek, bet citreiz nerunājiet neko tamlīdzīgu. Turpiniet, mister Brau.

—   Protams, tas nebija jautājums par zaudējumu atlīdzību, kas spieda jūs aizstāvēties?

—   Nē.

—   Jūs sacījāt, ka jums nav nekādu privātu līdzekļu. Vai tā ir patiesība?

—   Pilnīga patiesība.

—   Kā tad jūs varat teikt, ka jautājums par atlīdzību jūs neskar?

—   Man bija tik daudz jādomā par citiem jautājumiem, ka bankrots man šķita nesvarīgs.

—   Nopratināšanā jūs izteicāties, ka neesot zinājis par lēdijas Korvenas eksistenci, pirms sastapāt viņu uz kuģa. Vai jūs zināt tādu vietu Ceilonā, ko sauc par Noirāliju?

—   Nē.

—   Kā?

Tiesneša grumbās un krunkās pavīdēja bāls smaids. — Jautājiet mazliet citādāk, mister Brau; mēs parasti saucam to par Nuverāliju.

—   Nuverāliju es zinu, milord.

—   Vai jūs tur bijāt pagājušā gada jūnijā?

—   Jā.

—   Vai lēdija Korvena tur bija?

—   Iespējams.

— Vai jūs abi nebijāt vienā viesnīcā?

—   Nē, es nedzīvoju viesnīcā. Es biju apmeties pie drauga.

—   Un jūs nesastapāties golfa un tenisa spēlēs vai izjādēs?

—   Es viņu tur nesastapu.

—   Varbūt kur citur?

—   Nē.

—   Tā taču nav liela pilsēta, vai ne?

—   Ne sevišķi.

—   Un lēdija Korvena ir persona, kas nepaliek nepamanīta, vai ne?

—   Es vismaz tā domāju.

—   Tātad jūs satikāties tikai uz kuģa?

—   Jā.

—   Kad jūs pirmo reizi apzinājāties, ka esat iemīlējies?

—   Otrā vai trešā dienā.

—   Mīla gandrīz vai no pirmā acu uzmetiena, jā?

—   Jā.

—   Un jums neienāca prātā, ka jums jāvairās no viņas, jo viņa ir precēta sieviete?

—   Es zināju, ka vajadzētu vairīties, bet nespēju,

—   Vai jūs būtu spējis to izdarīt, ja viņa būtu jūs atstūmusi?

—   Nezinu.

—   Vai viņa izturējās pret jums noraidoši?

—   N-nē. Šķiet, viņa kādu laiku neapzinājās, kas ar mani notiek.

—   Sievietes šai ziņā ir visai acīgas, mister Krūm. Vai jūs nopietni domājat, ka viņa neko nemanīja?

—   Nezinu.

—   Vai jūs centāties noslēpt savas jūtas?

—   Ja jūs gribat zināt, vai es liku viņai ko manīt, kamēr bijām uz kuģa, tad es atbildēšu noliedzoši.

—   Kad jūs pirmo reizi atzināties viņai?

—   Es viņai atzinos savās jūtās, kad mēs grasījāmies izkāpt ostā.

—   Vai bija kāds nopietns iemesls, kāpēc jums vajadzēja iet viņas kajītē skatīties fotogrāfijas?

—   Domāju gan, ka ne.

—   Vai jūs vispār skatījāties fotogrāfijas?

—   Protams.

—   Ko jūs vēl darījāt?

—   Cik atceros, mēs tērzējām.

—   Jūs skaidri nezināt? Tas taču bija izņēmuma gadījums. Jeb tas bija tikai viens no tiem līdzīgajiem gadījumiem, kurus jūs esat noklusējis?

—   Tā bija vienīgā reize, kad es biju viņas kajītē.

—   Tādā gadījumā jums noteikti jāatceras.

—   Mēs sēdējām un runājām.

—   Jūs sākat atcerēties, ko? Kur jūs sēdējāt?

—   Uz krēsla.

—   Un viņa?

—   Uz savas gultas. Tā bija maza kajīte, un otra krēsla nebija.

—   Klāja kajīte?

—   Jā.

— Jums nebija jābaidās, ka jūs kāds varētu novērot?

—   Nē, bet tur arī nekā nebija, ko novērot.

—   Tā jūs abi sakāt. Es gan domāju, ka jūs bijāt stipra uzbudinājuma stāvoklī.

Tiesneša galva atkal pasitās augšup.

— Es negribētu jūs pārtraukt, mister Brau, bet liecinieks taču neslēpj savas jūtas.

—   Ļoti labi, milord, es izsacīšos skaidrāk. Es pieņemu, ser, ka šai gadījumā notika laulības pārkāpšana.

—   Tādas nekad nav bijis.

—   Hm! Tad pasakiet zvērinātajiem, kāpēc jūs tad, kad sers Džeralds Korvens ieradās Londonā, negājāt pie viņa un atklāti neatzināties, kādās attieksmes esat ar viņa sievu?

—   Kādās attieksmēs?

—   Neizliecieties, ser! Jūs pat apstiprinājāt, ka esat centies vienmēr būt kopā ar viņa sievu, bijāt iemīlējies viņā un gribējāt, lai viņa brauktu jums līdzi.

—   Viņa taču negribēja braukt man līdzi. Es labprāt būtu gājis pie viņas vīra, bet man nebija tiesību to darīt bez viņas atļaujas.

—   Vai jūs lūdzāt viņai šādu atļauju?

—   Nē.

—   Kāpēc ne?

—   Viņa teica, ka mēs varam būt tikai draugi.

—   Es pieņemu, ka viņa jums neko tamlīdzīgu neteica.

—   Milord, tas ir tikpat kā apgalvojums, ka es esmu melis.

—   Atbildiet uz jautājumu.

—   Es neesmu melis.

—   Tā ir atbilde, mister Brau, tā es domāju.

—   Jūs dzirdējāt atbildētājas liecību, sakiet man, ser, — vai tā jums šķita absolūti patiesa?

Dinija redzēja Krūma seju noraustāmies un cerēja, ka neviens cits nebūs to pamanījis.

—   Jā, ciktāl es varu spriest.

—   Tas varbūt nebija pietiekami smalkjūtīgs jautājums. Es varu to izteikt šādi: ja atbildētāja apgalvo, ka viņa kaut ko ir vai nav darījusi, vai jūs uzskatāt, ka gods liek jums atbalstīt visus viņas izteicienus vai vismaz ticēt tiem, kur nevarat atbalstīt?

—   Nezinu vis, vai arī šis ir smalkjūtīgs jautājums, mister Brau.

—   Milord, es uzskatu, ka šai gadījumā ir ļoti nepieciešami noskaidrot zvērinātajiem, kāds ir līdzatbildētāja noskaņojums šīs lietas izmeklēšanas laikā.

—   Labi, es nenoraidīšu šo jautājumu, bet ziniet, ka šāda veida vispārinājumiem ir savas robežas.

Dinija ieraudzīja, ka Krūma sejā pirmo reizi pavīd vāja smaida atblāzma.

—   Milord, es nebūt nevēlos izvairīties no atbildes uz šo jautājumu. Vispār ņemot, es gan nezinu, ko mans gods uzliek man par pienākumu.

—   Labi, tad runāsim par atsevišķiem gadījumiem. Lēdija Korvena apgalvoja, ka pilnīgi uzticējusies jums, zinādama, ka jūs necentīšoties panākt viņas mīlu. Vai jūs teiksiet, ka tā ir patiesība?

Dinija redzēja, ka Tonija seja satumsa.

—   Gluži gan ne. Bet viņa zināja, ka es darīšu visu, kas manos spēkos.

—   Tomēr šad un tad jūs nespējāt sevi uzveikt?

—   Es nezinu, ko jūs saprotat ar izteicienu «panākt viņas mīlu», bet es apzinos, ka šad un tad izrādīju savas jūtas.

—   Šad un tad? Mister Krūm, vai tad jūs vienmēr neizrādījāt savas jūtas?

—   Ja jūs gribat jautāt, vai es vienmēr izrādīju, ka mīlu viņu, tad, protams, jāatbild apstiprinoši, jo kaut ko tādu nav iespējams noslēpt.

—   Tā ir godīga atzīšanās. Es nevēlos piesieties pie vārdiem, bet es domāju, ka jūs izrādījāt gan ko vairāk par to, ko pauž jūsu acis un seja. Es domāju pilnīgi fizisku izpausmi.

—   Tad nē, atskaitot…

—   Ko?

—   Ka es trīs reizes noskūpstīju viņu uz vaiga un dažreiz saņēmu viņas roku savējā.

—   To arī viņa atzina. Un tas ir viss, ko jūs varat apzvērēt?

—   Es apzvēru, ka vairāk nekas nav bijis.

—   Sakiet — vai jūs bijāt iemidzis tonakt mašīnā, kad viņas galva atdusējās uz jūsu pleca?

—   Jā.

—   Vai tas nav mazliet dīvaini, ja ņem vērā jūsu jūtas?

—   Jā. Bet es todien kopš pieciem rītā biju piecēlies un nobraucis simt piecdesmit jūdzes.

—   Vai jūs nopietni gaidāt, lai mēs noticam, ka pēc pieciem ilgās aizvadītiem mēnešiem jūs neizmantojāt šādu brīnišķīgu iespēju un gluži vienkārši likāties gulēt?

— Es neizmantoju šo iespēju. Taču es jau sacīju, ka negaidu, lai man noticētu.

— Nav arī brīnums.

Vēl ilgi, ilgi gausā, sulīgā balss uzstādīja jautājumus, un ilgi, ilgi Dinijas acis kavējās pie traģiski nelaimīgās sejas, kamēr viņai uznāca kaut kas stingumam līdzīgs. Viņa atjēdzās, izdzirdējusi vārdus:

— Es uzskatu, ser, ka no sākuma līdz beigām jūsu liecību noteikušas jūtas, kas spiež darīt visu iespējamo šīs dāmas labā, nerēķinoties ar to, ko jūs pats uzskatāt par patiesu. Vārdu sakot, jūsu izturēšanās ir aplam izprasts bruņnieciskums.

—   Nē.

—   Ļoti labi. Tas ir viss.

Tad sekoja atkārtotie pārbaudes jautājumi, un tiesnesis pasludināja pārtraukumu.

Dinija un Klēra piecēlās, izgāja tēva pavadībā gaitenī un, cik vien ātri varēja, svaigā gaisā.

Ģenerālis sacīja:

— Instons ievārīja putru ar savu pilnīgi nevajadzīgo apgalvojumu.

Klēra neatbildēja.

— Es esmu priecīga, — Dinija noteica, — tava laulība tiks šķirta.

XXXIII NODAĻA

Runas bija izrunātas, un tiesnesis rezumēja sacīto. Sēdēdama blakus tēvam kādā no pēdējiem soliem, Dinija varēja redzēt Džeriju Korvenu sēžam priekšā blakus saviem aizstāvjiem un «jauno» Rodžeru sēžam vienu. Klēras nebija tiesā, Krūma tāpat.

Tiesneša balss plūda lēni, it kā ar pūlēm izspiežoties cauri zobiem. Dinija brīnījās, kā viņš varēja atcerēties visu, jo viņš reti kad iemeta acis savās piezīmēs, tomēr ne mazākā mērā nesagrozīja liecības. Viņa acis kavējās pie zvērinātiem; šad tad tās likās aizveramies, bet balss plūda nepārtraukti. Laiku pa laikam viņš pastiepa kaklu uz priekšu, atgādinādams garīdznieku un bruņurupuci reizē, tad ievilka galvu atpakaļ plecos un runāja šķietami pats sev.

— Tā kā pierādījumi nav tik neapstrīdami pārliecinoši, kādi šai tiesai vajadzīgi («Nav «ievilināšanas ar tējas tases palīdzību»,» Dinija nodomāja), tad sūdzētāja aizstāvis savā talantīgajā runā pilnīgi pamatoti piešķīra lielu nozīmi liecību ticamībai. Viņš speciāli pievērsa jūsu uzmanību tam, ka atbildētāja noliedz laulātu ļaužu attieksmju atjaunošanos starp viņu un sūdzētāju, kad pēdējais apmeklējis viņu tās dzīvoklī. Aizstāvis pamatoja viņas noliegumu ar vēlēšanos saudzēt līdzatbildētāja jūtas. Jums tomēr jāapsver, vai sieviete, kura pēc pašas vārdiem nemīl līdzatbildētāju, nav viņu uzmudinājusi uz lakstošanos, nav pieļāvusi nekādas intimitātes, ies tiktāl, ka lauzīs zvērestu, lai neaizskartu līdzatbildētāja jūtas. Atbilstoši viņas versijai līdzatbildētājs visā viņu pazīšanās laikā ir bijis viņai tikai draugs un nekas vairāk. No otras puses, ja jūs noticat šai punktā sūdzētājam — un diezin vai viņam varēja būt pietiekami svarīgi iemesli dot nepatiesu zvērestu, — tad jūs neticat atbildētājai, kura tīšuprāt noliedz liecību, kas drīzāk runā viņai par labu nekā par ļaunu. Šķiet, grūti noticēt, ka viņa to darījusi, nejuzdama pret līdzatbildētāju siltākas jūtas par draudzību. Tas patiešām ir ļoti svarīgs punkts, un jūsu izšķiršanās par to, kas ir patiesība — vīra apgalvojums vai sievas noliegums, — man šķiet galvenais faktors jautājumā par to, vai vispār ticēt atbildētājas liecībai pārējos punktos. Jums ir tikai tā saucamie netiešie pierādījumi, un šādos gadījumos abu pušu liecību ticamība ir visai svarīgs faktors. Ja jūs pārliecināsieties, ka vienā vai otrā punktā kāda puse nerunā patiesību, tad jāapšauba arī pārējās šīs puses sniegtās liecības. Kas attiecas uz līdzatbildētāju, tad, kaut arī viņš likās runājam vaļsirdīgi, jums tomēr jāpatur prātā, ka mūsu zemē diemžēl vai par laimi ir tradicionāla paraša, ka vīrietis, kurš veltījis uzmanību precētai sievietei, šādā stāvoklī nedrīkst, vulgāri izsakoties, «izdot» viņu. Jums jājautā sev, ciktāl jūs varat uzlūkot šo jauno cilvēku par brīvu, neatkarīgu un ticamu liecinieku, jo viņš acīm redzami un pēc paša atzīšanās dziji iemīlējies atbildētājā.

No otras puses, neatkarīgi no jautājuma par vispārējo ticamību jūs nedrīkstat ļaut ārējiem iespaidiem sevi ietekmēt. Mūsu laikos jaunu ļaužu savstarpējās attieksmes ir brīvas un vienkāršas. Tas, kas manās jaunības dienās varēja likties izšķirošs pierādījums, tagad nebūt tāds nav. Ja runājam par mašīnā pavadīto nakti, tad atcerieties, ko atbildētāja sacīja uz manu jautājumu, kāpēc viņi gluži vienkārši nav apturējuši garām braucošu mašīnu, pastāstījuši braucējiem, kas noticis, un palūguši, lai pavada viņus līdz Henlijai. Viņas atbilde skanēja: «Manuprāt, mēs par to neiedomājāmies, milord. Es lūdzu misteru Krūmu sekot kādai mašīnai, bet tā traucās pārāk ātri.» Šīs atbildes gaismā jums jāapsver, vai atbildētāja patiešām vēlējusies atrast vienkāršāko izeju no šīm grūtībām, un tā būtu — sekot kādai mašīnai līdz Henlijai, kur bojājums neapšaubāmi tiktu izlabots vai kur viņa vismaz būtu varējusi atgriezties Londonā ar vilcienu. Viņas aizstāvis aizrādīja, ka ierašanās Henlijā tik vēlā nakts stundā ar sabojātu mašīnu būtu varējusi radīt aizdomas. Taču pēc atbildētājas vārdiem viņa nebija manījusi, ka viņi tiek izsekoti. Un, ja tā, tad apsveriet, vai jautājums par aizdomu radīšanu vispār varēja ienākt viņai prātā.

Dinijas skatiens no tiesneša sejas pievērsās zvērinātajiem. Un, kamēr viņa vēroja šīs divpadsmit neizteiksmīgās sejas, viens «galvenais faktors» nostiprinājās viņas domās: vieglāk ir neticēt nekā ticēt. Kad izzudīs īslaicīgais iespaids, ko radījušas liecinieku sejas un balsis, vai tad neņems pārsvaru pikantākā versija par notikušo? Vārdi «zaudējuma atlīdzība» atkal pievērsa viņas acis tiesnesim.

— Ja jūs izšķirsieties par labu sūdzētājam, — viņš runāja, — tad pacelsies jautājums par viņa pieprasīto zaudējumu atlīdzību. Un sakarā ar to man jāpievērš jūsu uzmanība dažiem visai sarežģītiem apsvērumiem. Nevar sacīt, ka prasība atlīdzināt zaudējumus būtu parasta tagadējās laulību šķiršanas prāvās vai ka tiesa izturētos pret to sevišķi atzinīgi. Tagad šķiet neglīti saistīt domu par sievieti ar domu par naudu. Pirms kādiem simts gadiem to vēl praktizēja, kaut arī tad jau skaitījās nelikumīgi, ka vīrs pārdod savu sievu. Tādi laiki, paldies dievam, jau sen pagājuši. Lai gan mūsu tiesas joprojām var pieprasīt zaudējumu atlīdzību, tomēr tas nedrīkst būt, tā sacīt, «atriebības akts», turklāt vajag saprātīgi rēķināties ar līdzatbildētāja līdzekļiem. Šai gadījumā sūdzētājs ir paziņojis, ka pieprasītā summa tiks noguldīta uz atbildētājas vārda. Jāsaka, mūsu laikos tā arī mēdz rīkoties, pieprasot zaudējumu atlīdzību. Ja jums būs nepieciešams apsvērt atlīdzības lielumu, tad jāatgādina aizstāvja paziņojums, ka līdzatbildētājam nekādu brīvu līdzekļu nav, ko aizstāvis apņemas pierādīt. Neviens jurists nesniegs šādu apgalvojumu bez pietiekama pamata, un man šķiet, jūs varat pieņemt par patiesību līdzatbildētāja vārdus, ka viņa vienīgais eksistences līdzeklis ir… hm… darbs, par ko viņš saņem četrsimt mārciņu gadā. No šiem apsvērumiem jums jāvadās gadījumā, ja izšķiraties par zaudējumu atlīdzību. Un nu, zvērinātie, aicinu jūs stāties pie sava darba. Prāvas iznākumam būs ļoti svarīga nozīme šo cilvēku nākotnē, un es droši uzticos jums, zinādams, ka jūs veltīsiet šai lietai pienācīgu vērību. Jūs varat iet apspriesties, ja vēlaties.

Diniju pārsteidza tas, ka tiesnesis mirklī iegrima kādā no pults izvilkta dokumenta lasīšanā.

«Viņš patiešām ir lāga večuks,» Dinija nodomāja, un viņas acis atkal atgriezās pie zvērinātajiem, kuri cēlās augšā no saviem sēdekļiem. Tagad, kad māsas un Tonija Krūma mokas bija galā, viņu nekas te vairs neinteresēja. Pat tiesas zāle bija pustukša.

«Publika ierodas tikai tāpēc, lai baudītu citu ciešanas,» viņa rūgti nodomāja. Kāda balss ierunājās:

— Ja gribat satikt Klēru, tad viņa vēl atrodas manās telpās. — Dornfords, tērpies mantijā un parūkā, hija atsēdies viņai blakus. — Kāds bija tiesneša rezumējums?

—   Ļoti taisnīgs.

—   Viņš pats ir taisnīgs.

—   Toties advokātiem es ar lieliem burtiem uzrakstītu uz apkaklēm: «Taisnīgums ir tikums; nekaitētu, ja jums būtu tā drusku vairāk.»

—   Tikpat labi jūs to varētu uzrakstīt uz pēdu dzinēju suņu kakla saitēm. Taču pat šī tiesa ir labāka, nekā jebkad bijusi.

—   Priecājos to dzirdēt.

Dornfords sēdēja klusēdams un lūkojās Dinijā. Viņa nodomāja: «Parūka labi izceļ viņa sejas krāsu.» Tēvs paliecās viņai priekšā.

—   Kādu termiņu viņi dod tiesas izdevumu nomaksai, Dornford?

—   Parasti divas nedēļas, bet iespējams pagarināt.

—   Spriedumu var jau paredzēt, — ģenerālis drūmi sacīja. — Nekas, toties viņa būs brīva.

—   Kur ir Tonijs Krūms? — Dinija jautāja.

—   Es viņu redzēju, iekšā nākot. Viņš ir tepat tuvumā pie gaiteņa loga. Izejot jūs viņu tūliņ ieraudzīsiet. Vai gribat, es pateikšu, lai viņš pagaida?

—   Ja jūs būtu tik laipns.

—   Tad es lūdzu jūs uz manām telpām, kad viss būs beidzies. — Kad viņi piekrītoši pamāja, Dornfords izgāja un vairs neatgriezās.

Dinija un tēvs palika sēžam. Ierēdnis ienesa tiesnesim kādu rakstu, tiesnesis kaut ko uzrakstīja uz tā, un ierēdnis aiznesa to atpakaļ zvērinātajiem. Gandrīz tai pašā mirklī viņi ienāca zālē.

Šķietamās saimniecības vadītājas platā, patīkamā seja izskatījās aizvainota, it kā tās īpašnieci būtu kāds piespiedis darīt ko nevēlamu, un Dinija tūliņ noprata, kāds būs spriedums.

—   Zvērinātie, vai jūsu lēmums ir vienprātīgs? Zvērināto vecākais piecēlās.

—   Vienprātīgs.

— Vai jūs uzskatāt, ka atbildētāja ir vainojama laulības pārkāpšanā ar līdzatbildētāju?

— Jā.

— Vai jūs uzskatāt, ka līdzatbildētajs ir vainojams laulības pārkāpšanā ar atbildētāju?

«Vai tad tas nav viens un tas pats?» Dinija nodomāja.

— Jā.

— Kāda atlīdzība pieprasāma no līdzatbildētāja?

— Mēs uzskatām, ka viņam jāsamaksā visi tiesas izdevumi.

Dinijai iešāvās prātā doma: «Jo vairāk cilvēks mīl, jo vairāk viņam jāmaksā.» Palaizdama gar ausīm tiesneša turpmākos vārdus, viņa kaut ko iečukstēja tēvam un izlavījās no zāles.

Krūms bija atbalstījies pret akmens izciļņiem, kas ietvēra logu, un Dinijai šķita, ka viņa vēl nav redzējusi tāda izmisuma pārņemtu cilvēku.

— Nu, Dinij?

— Prāva zaudēta. Atlīdzība nav jāmaksā, tikai tiesas izdevumi. Nāciet, es gribu parunāt ar jums.

Viņi klusēdami izgāja uz ielas.

—   Iesim pasēdēsim krastmalā. Krūms iesmējās.

—   Krastmalā? Lieliski!

Vairāk viņi nerunāja ne vārda, kamēr apsēdās zem platānas, kuras lapas šai saltajā pavasarī vēl nebija pilnīgi atvērušās.

— Nejēdzīgi! — Dinija noteica.

— Es visu laiku esmu rīkojies kā pēdīgais muļķis, un tāpēc viss tā beidzās.

—   Vai jūs esat arī kaut ko ēdis šais divās dienās?

—   Jādomā gan. Dzēris es esmu krietni daudz.

—   Ko jūs domājat tagad darīt, mans dārgais?

— Satikt Džeku Maskemu un pamēģināt sameklēt kādu darbu ārpus Anglijas.

Dinija juta, ka satvērusi spieķi pie nepareizā gala. Viņa varētu palīdzēt tikai tad, ja zinātu Klēras jūtas.

— Padomus gan neviens nemēdz pieņemt, — viņa sacīja, — bet vai jūs nevarētu kādu mēnesi nogaidīt, pirms ko uzsākat?

—   Es nezinu, Dinij.

—   Vai ķēves jau atvestas?

—   Vēl nav.

—   Vai tad jūs gribat pamest šo darbu, pat nesācis to?

—   Šķiet, ka man tikai viena izeja — kaut kur un kaut kā nodzīvot manu mūžu.

— Vai tad es neesmu to pārdzīvojusi? Tikai nedariet neko pārsteidzīgu! Apsoliet man to! Uz redzi, dārgais, man jāsteidzas.

Viņa piecēlās un cieši spieda Tonija roku.

Kad viņa ieradās Dornforda telpās, tēvs un Klēra jau bija tur, tāpat «jaunais» Rodžers.

Pēc Klēras sejas spriežot, viss bija noticis ar kādu citu, nevis ar viņu.

Ģenerālis jautāja:

— Cik lielu summu sastādīs visi tiesas izdevumi, mister Forsait?

— Daudz netrūks no tūkstoša, tā šķiet.

— Tūkstoš mārciņu par patiesības runāšanu! Skaidrs, ka mēs nevaram pieļaut, lai Krūms maksā vairāk par savu daļu. Viņam taču nav nekā pie dvēseles.

«Jaunais» Rodžers iešņauca tabaku.

— Nu, — ģenerālis noteica, — man jāiet un jānomierina sieva. Mēs pēcpusdienā brauksim uz Kondafordu, Dinij. Brauksi līdzi?

Dinija palocīja galvu.

— Labi! Liels paldies, mister Forsait. Tātad tiesas lēmumu es saņemšu novembra sākumā? Ardievu!

Kad viņš bija aizgājis, Dinija pusbalsī ievaicājās:

—   Tagad, kad viss aiz muguras, pasakiet atklāti savas domas.

—   To pašu, ko teicu iepriekš: ja jūs būtu māsas vietā, mēs būtu uzveikuši.

—   Es gribu zināt, — Dinija padzestri atbildēja, — vai jūs ticat viņiem vai ne.

— Visumā — jā.

— Laikam juristam nav iespējams tālāk iet. «Jaunais» Rodžers pasmaidīja.

— Ikviens, kas saka patiesību, tomēr kaut ko noklusē. «Pilnīgi pareizi,» Dinija nodomāja. — Vai neizsauksim taksi?

Mašīnā Klēra sacīja:

— Izdari kaut ko manā labā, Dinij. Atved manas mantas uz Meltonmjūzu.

— Labprāt.

— Kondaforda man tagad nav piemērota. Vai redzēji Toniju?

—jā.

—   Kā viņš jūtas?

—   Nejēdzīgi.

—   Nejēdzīgi! — Klēra rūgti atkārtoja. — Ko es varēju darīt, kad viņi bruka man virsū? Es taču meloju viņa dēļ!

Dinija, lūkodamās taisni uz priekšu, sacīja:

—   Ja tu vari, tad pasaki man skaidri, ko tu jūti pret Toniju.

—   Kad es to zināšu, tad labprāt.

—   Tev vajag kaut ko ieēst, dārgā.

—   Jā, man gribas ēst. Es izkāpšu Oksfordstrītā. Kad tu atvedīsi manas mantas, es savedīšu māju kārtībā. Šķiet, es varētu nogulēt dienu un nakti, bet droši vien neaizvēršu ne aci. Ja tu kādreiz šķirsies, Dinij, tad neaizstāvies, — es visu laiku vēl gudroju labākas atbildes.

Dinija saspieda viņas dilbu un brauca ar mašīnu uz Sausskvēru.

XXXIV NODAĻA

Kad kauja beigusies, atmosfēra kļūst vēl smagāka nekā pirms tās. Cilvēks joprojām noņemas ar «labāku atbilžu» gudrošanu, un dzīve viņam šķiet galīgi nevērtīga. Dzīves primārais likums novests līdz savam loģiskajam galam, un, vienalga, laimēts vai zaudēts, šis gals nevienu neapmierina, no lelles izbirušas visas smiltis, tā ir iztukšota. Tā jutās Dinija, kura bija tikai vērojusi kauju ritam. Sapratusi, ka nespēj nevienam īsti palīdzēt, viņa atgriezās pie savām cūkām un veselu nedēļu noņēmās ar tām, bet tad saņēma vēstuli no Kingsona, Katkota un Forsaita kantora.

«Dārgā mis Čerela!

Rakstu, lai paziņotu Jums, ka esam panākuši vienošanos, un ne Jūsu tēvam, ne misteram Krūmam nenāksies maksāt tiesas izdevumus. Būšu Jums pateicīgs, ja Jūs paziņosiet to viņam un arī Jūsu tēvam un nomierināsiet viņus.

Palieku, dārgā mis Čerela, Jūs patiesi cienīdams, Rodžers Forsaits.»

Vēstuli Dinija saņēma patiesi vasarīgā rītā, kad tarkšķēja pļaujmašīna un smaržoja zāle; viņa teiktu, ka vēstule «intriģē», ja šis vārds nebūtu tik derdzīgs. Viņa novērsās no loga un teica tēvam:

— Juristi raksta, ka mums nevajagot vairs raizēties par tiesas izdevumu nomaksu, tēt, viņi esot panākuši vienošanos.

—  Kādu?

—  To viņi neziņo, tikai grib, lai tu justos mierīgs.

— Es viņus nesaprotu, — ģenerālis noburkšķēja, — taču, ja viņi apgalvo, ka viss nokārtots, varu tikai priecāties. Es biju noraizējies.

— Kā nu ne, dārgais. Vai vēlies kafiju?

Tomēr viņas domas joprojām kavējās pie mīklainās vēstules. Vai kāds Džerija Korvena grēciņš būtu nācis klajā un spiedis viņu pieņemt šo «vienošanos»? Vai neeksistēja kāda persona, saukta «karaliskais proktors», kas varēja atcelt tiesas spriedumu? Varbūt vēl kas cits?

Apvaldījusi pirmo dziņu doties pie Tonija Krūma, jo baidījās, ka nespēs atbildēt uz iespējamiem jautājumiem, viņa aprobežojās ar paziņojumu viņam un Klērai. Jo vairāk viņa lauzīja galvu par advokāta vēstuli, jo vairāk pārliecinājās, ka nepieciešams satikties ar «jauno» Rodžeru. Kaut kas zemapziņā nedeva viņai miera. Viņi norunāja sastapšanos kafejnīcā Britānijas muzeja tuvumā, kas bija viņam pa ceļam, nākot mājup no Sitijas. Dinija devās uz turieni tieši no vilciena. Kafejnīca bija ieturēta «stilā», tai, cik tas iespējams ar pavaldonības laikā celtu ēku, bija pūlējušies piešķirt līdzību ar to kafejnīcu, ko savā laikā apmeklējuši Bosvels un Džonsons. Grīda gan nebija nokaisīta ar smiltīm, taču izskatījās tāda, kas prasīt prasīja pēc nokaisīšanas. Te nebija izvietotas garas māla pīpes, toties garas kartona iemutes. Mēbeles bija no koka, apgaismojums blāvs. Tā kā nebija izdevies noskaidrot, kā ģērbies tā laika «personāls», tad tas valkāja jūras zaļus uzvalkus. Pie Totenhemkourtrodas veikalu panelētajām sienām karājās gravīras, kas attēloja senlaicīgas iebraucamās vietas. Nedaudzie apmeklētāji dzēra tēju un smēķēja cigaretes. Neviens nelietoja garās kartona iemutes.

«Jaunais» Rodžers ieradās, mazliet pievilkdams kāju un, kā vienmēr, izskatīdamies ne gluži tas, par ko viņu tur. Viņš atsedza rudo galvu, un virs viņa izvirzītā zoda parādījās smaids.

—   Ķīnas vai Indijas tēju? — Dinija apvaicājās.

—   Ko jūs pati vēlaties?

—   Tad lūdzu divas tasītes kafijas un smalkmaizītes.

—   Smalkmaizītes! «Ak dārgais tēt, cik lieliski!» Te plauktos redzami jauki, senlaicīgi vara gultas sildītāji, mis Čerela. Interesanti, vai viņi tos pārdod.

—   Vai jūs kolekcionējat?

—   Šo to vācu. Ja cilvēkam ir karalienes Annas laikā celts nams, tad tas attiecīgi jāiekārto.

—   Vai jūsu sieva simpatizē šīm jūsu tieksmēm?

—   Nē, viņa atzīst tikai Totenhemkourtrodas veikalus, bridžu, golfu un laikmetību. Bet es nevaru novaldīties, kad redzu vecas sudrablietas.

—    Man jānovaldās, — Dinija nomurmināja. — Jūsu vēstule bija patīkams pārsteigums. Vai jūs patiešām domājat, ka nevienam no mums nevajadzēs neko maksāt?

—   Patiešam.

Dinija apdomāja nākošo jautājumu, vērodama caur skropstām sarunu biedru. Ar visu savu estēta gaumi viņš tomēr izskatījās visai praktisks.

— Sakiet man zem četrām acīm, mister Forsait, — kā jūs panācāt tādu vienošanos? Vai tam kāds sakars ar manu svaini?

«Jaunais» Rodžers pielika roku pie sirds.

—   «Forsaita mēle neatklāj noslēpumus», skat. «Marmionu» [50] . bet jums nav ko raizēties.

—   Es nevaru neraizēties, kamēr nezināšu, kas aiz visa tā slēpjas.

—   Jūs varat būt pilnīgi mierīga, tam nav nekāda sakara ar Korvenu.

Dinija apēda smalkmaizīti pilnīgā klusumā, tad sāka runāt par senlaiku sudrablietām. «Jaunais» Rodžers izrādījās liels dažādu sudraba marku pazinējs un apsolījās arī Diniju par tādu padarīt, ja viņa pavadīšot nedēļas nogali viņa ģimenē.

Viņi šķīrās sirsnīgi, un Dinija devās pie tēvoča Adriāna. Viņas prāts vēl joprojām nebija mierīgs. Pēdējo silto dienu laikā koki bija krāšņi saplaukuši; skvērs Adriāna nama tuvumā bija kluss un zaļš, it kā te nemājotu cilvēki, bet gari. Neviena nebija mājās. Tomēr istabene apgalvoja, ka misters Čerels noteikti parnākšot ap sešiem.

Dinija gaidīja mazā, panelētā istabiņā, kur atradās daudz grāmatu, pīpju kolekcija, Diānas un abu Fērza bērnu fotogrāfijas. Vecs skotu aitu suns kavēja viņai laiku, un caur vaļējo logu spiedās iekšā Londonas ielu skaņas. Viņa pluinīja sunim ausis, kad ienāca Adriāns.

— Nu, Dinij, tas nu ir garām. Ceru, ka tu jūties labāk.

Dinija pasniedza viņam vēstuli.

— Es zinu, ka tam nav nekāda sakara ar Džeriju Korvenu. Tu pazīsti Justeisu Dornfordu, tēvoci. Pamēģini kaut kā izdibināt, vai viņš nav samaksājis tiesas izdevumus.

Adriāns paplūkāja bārdiņu.

—   Diezin vai viņš man to teiks.

—   Kāds ir šos izdevumus samaksājis, un es nevaru citu iedomāties kā vien viņu. Man negribas iet pie viņa pašai.

Adriāns vērīgi palūkojās uz viņu. Dinijas seja bija saspringta un domīga.

—   Tas nav viegli, Dinij, bet es pamēģināšu. Kas notiks ar tiem abiem?

—   Es to nezinu, viņi arī nezina; neviens nezina.

—   Kā tavi vecāki uzņēma notikušo?

—   Viņi ārkārtīgi priecīgi, ka viss jau aiz muguras, un daudz nedomā par to, kas būs tālāk. Bet tu paziņo man visu drīz, tēvocīt, jā?

—   Katrā ziņā, dārgā, bet droši vien es neko neuzzināšu.

Dinija aizgāja uz Meltonmjūzu un durvīs satika māsu. Klēras vaigi tvīka, augumā un kustībās jautās kāds drudžains satraukums.

— Es ielūdzu šovakar Toniju Krūmu pie sevis, — viņa sacīja, kad Dinija atvadījās, lai dotos uz vilcienu. — Parādi jāmaksā.

— O! — Dinija izdvesa un vairāk neko nespēja izteikt.

Šie vārdi vajāja viņu Padingtonas autobusā, bufetē, kur viņa ēda sendvičus, vilciena kupejā, braucot mājup. Parādi jāmaksā! Svarīgākais likums, ja cilvēks grib saglabāt pašcieņu! Un ja nu Dornfords ir samaksājis tiesas izdevumus? Vai viņa ir Dornfordam tik dārga? Vilfrīds bija paņēmis visu, ko varēja sniegt viņas sirds, viņas cerības un viņas ilgas. Ja Dornfords grib saņemt to, kas palicis pāri, — kāpēc gan ne? Viņas domas atkal atgriezās pie Klēras. Vai viņa ir jau nomaksājusi savus parādus? Likuma pārkāpējiem atliek tikai atkal pārkāpt to! Un tomēr — cik daudz nākotnes cerību iet bojā dažos mirkļos!

Viņa sēdēja nekustēdamās. Un vilciens dārdēdams traucās cauri dziestošajai krēslai.

XXXV NODAĻA

Tonijs Krūms bija aizvadījis mokpilnu nedēļu savā jauniekārtotajā kotedžā Beblokhaitā. Korvena liecība otrreizējā nopratināšanā bija apsvēlusi viņa dvēseli, un Klēras noliegums sāpes nemazināja. Šai jaunajā cilvēkā mājoja visai vecmodīgas greizsirdības jūtas. Protams, visiem zināms, ka sievas pienākums nenoraidīt vīra apskāvienus, taču, ievērojot īpatnējos apstākļus un Klēras jūtas, notikušais viņam likās nepieklājīgs, pat baismīgs, un nepieciešamība nodot savu liecību pēc tāda nežēlīga trieciena lika viņa brūcei vēl vairāk degt. Dzimumjautājumos valda nekonsekvence: ja Tonijs arī apzinājās, ka viņam nav nekādu tiesību būt greizsirdīgam, tad tas nesniedza atvieglojumu. Un tagad, kad bija pagājusi nedēļa pēc prāvas, viņš saņēma Klēras uzaicinājumu un sākumā negribēja nemaz atbildēt, tad atbildēt ar pārmetumu, atbildēt «kā džentlmenis», kaut visu laiku zināja, ka tomēr paklausīs aicinājumam.

Ar jūkli galvā un sūrstošu brūci sirdī viņš ieradās Mjūzā, kuru Dinija nule pirms stundas bija atstājusi. Klēra ielaida viņu, un abi brītiņu klusēdami vērās viens otrā. Beidzot Klēra iesmiedamās sacīja:

—   Tā bija ķēmīga prāva, Tonij, vai ne?

—   Neparasti smieklīga.

—   Jūs izskatāties slims.

—   Jūs izskatāties skaista.

Tāda viņa arī bija — sarkanā bezpiedurkņu tērpā ar atsegtu kaklu.

—   Diemžēl es neesmu uzposies, Klēra. Es nezināju, ka jūs gribat kaut kur iziet.

—   Es negribu. Ēdīsim pusdienas šeit pat. Jūs varat atstāt mašīnu pie parādes durvīm un palikt, cik ilgi gribat, jo nu viss vienalga. Vai nav jauki?

— Klēra!

—   Nolieciet platmali, un iesim augšā. Es sagatavoju jaunu kokteili.

—   Es gribu izmantot šo gadījumu un pateikt, ka man šausmīgi žēl…

—   Neesiet idiots, Tonij! — Viņa jau gāja augšā pa vītņu kāpnēm un uzgājusi atskatījās. — Nāciet!

Nometis platmali un šofera cimdus, viņš sekoja.

Satrauktajam un sāpju plosītajam jauneklim šķita, ka telpa augšā sagatavota kādai ceremonijai — vai varbūt upurēšanai? Galdiņš bija izsmalcināti servēts: ziedi, pudele ar šauru kaklu, zaļas glāzītes; kušete apklāta ar nefrīta zaļu audumu un apkrauta ar spilgtiem spilveniem. Laiks bija karsts un logi vaļā, taču aizkari gandrīz pilnīgi aizvilkti un gaisma nodzēsta. Krūms tūliņ devās pie loga; viņu stindzināja dziļš mulsums.

— Kaut arī mums ir likuma svētība, labāk aizvelciet aizkarus pavisam ciet, — Klēra sacīja. — Vai vēlaties nomazgāt rokas?

Viņš papurināja galvu, aizvilka aizkarus un atsēdās uz palodzes. Klēra atslīga uz kušetes.

—   Man sāpēja sirds, skatoties uz jums tiesā, Tonij. Esmu jums parādā uz laiku laikiem.

—   Parādā? Jūs man neko neesat parādā. Tas esmu es! …

— Nē. Es esmu parādniece.

Aiz pakauša aizliktās kailās rokas, graciozi izliektais augums, augšup pavērstā seja— te bija viss, par ko viņš bija sapņojis, pēc kā alcis visus šos mēnešus! Te bija viņa, bezgala ilgotā, un šķita sakām: «Šeit es esmu! Ņem mani!» — un viņš sēdēja, blenzdams Klērā. Mirklis, pēc kura viņš bija tik kaisli tvīcis, bija klāt, bet viņš nespēja to satvert! — Kāpēc tik tālu, Tonij?

Tonijs piecēlās, lūpas viņam drebēja, drebēja visi locekļi. Viņš pienāca pie galda un apstājās, satvēris krēsla atzveltni. Viņa skatiens iegremdējās Klēras acīs, meklējot pēc atbildes. Kas slēpās šais tumšajās acīs, kuras lūkojās uz viņu? Tikai ne mīla! Labprātīga pienākuma pildīšana? Griba nomaksāt parādu? Draudzīgs pakalpojums? Vēlēšanās nokārtot nepieciešamo un tikt no viņa vaļā? Lai kas, tikai ne mīlas maigais mirdzums. Un pēkšņi Tonija acu priekšā atausa aina: viņa un Korvens — šeit! Viņš aizsedza seju ar roku, pa galvu pa kaklu nodrāzās zemē pa līkloču kāpnēm, paķēra platmali un cimdus un, ticis uz ielas, iemetās mašīnā. Īsti viņš atjēdzās tikai Aksbridžrodā un nevarēja aptvert, kā nobraucis šo gabalu bez kādām avārijām. Viņš bija uzvedies kā pilnīgs idiots! Nē, viņš bija uzvedies tieši tā, kā vajadzīgs! Šis pārsteigums Klēras sejā! Viņa bija gribējusi apieties ar viņu kā ar kreditoru! Samaksāt viņam! Tur! Uz šīs pašas kušetes! Nē! Viņš drāzās atkal tālāk kā neprātīgs, bet, pamanījis tuvojamies smago mašīnu, bija spiests krasi nobremzēt. Nakts nule sākās, tā bija mēnešaina un silta. Tonijs piegrieza mašīnu pie kādiem vārtiem un izkāpa ārā. Atspiedies pret vārtu stabu, viņš piebāza pīpi un aizdedzināja to. Uz kurieni doties? Uz mājām? Kāpēc? Kāda vispār jēga kaut kur doties? Viņa smadzenes pēkšņi noskaidrojās. Aizbraukt pie Džeka Maskema, atbrīvoties un tad — uz Keniju! Tik daudz naudas viņam vēl ir. Gan jau kāds darbs gadīsies. Bet palikt šeit? Nē! Par laimi, ķēves vēl nav atsūtītas. Viņš pārkāpa pāri vārtiem un atsēdās zālē. Atlaidies pret pauguriņu, viņš palūkojās augšup. Milzums zvaigžņu! Cik viņam naudas? Piecdesmit vai sešdesmit mārciņas, parādu nav! Tvaikonis uz Austrumāfriku, ceturtā klase! Vienalga, kā un uz kurieni, tikai nepalikt šeit! Līdzās pauguriņam mēnesnīca lēni iztvēra no tumsas plataces pīpenes; gaisu pildīja briestošas zāles aromāts. Ja Klēras acīs būtu kaut pavīdējusi mīla! Viņa galva atslīga zālē. Klēra nav vainīga, ka nemīl viņu. Tā ir viņa nelaime! Uz mājām! Sakravāt visu, noslēgt durvis un taisnā ceļā pie Maskema! Tas aizņems visu nakti. Satikties ar tiem advokātiem, ja iespējams, ar Diniju! Ar Klēru? Nē! Viņa pīpe bija apdzisusi; mēness un zvaigznes, plataces pīpenes, zāles aromāts, biezējošās ēnas, omulīgais pauguriņš — viss bija zaudējis pievilcību. Celties, kaut ko darīt, kustēties visu laiku, kamēr viņš tiks uz klāja un brauks projām!

Tonijs piecēlās, pārkāpa pāri vārtiem un iedarbināja mašīnu. Viņš traucās taisni uz priekšu, instinktīvi izvairīdamies no ceļa, kas veda caur Meidenhedu un Henliju. Viņš izbrauca cauri Haivikomai un tuvojās Oksfordai no ziemeļiem. Vecā pilsēta laistījās vakara uguņu rotā, kad Tonijs iebrauca no Hedingtonas puses un devās tālāk pa kluso Kamnoras ceļu. Viņš apturēja mašīnu uz vecā Ņūbridžas tiltiņa, kas stiepās pāri Temzas augštecei. Kaut kas savdabīgs piemīt šai upes daļai, tik rāmai, līčločainai, tik tālai no cilvēku kņadas! Mēness apmirdzētās niedres vizēja, vītoli likās metam sudrabu ūdenī, kas tumsa zem to zariem. Viesnīcā otrpus upes daži logi bija apgaismoti, bet ne vēsts no parastajām patafona skaņām. Mēness bija pacēlies tik augsti, ka zvaigznes šķita tikai sīki zvirgzdi mēļajās debesīs. Veselu nedēļu bija valdījis silts laiks; no meldrainajiem sēkļiem un piekrastes pļavām plūda salda un mazliet šķebinoša smarža, kas kutināja viņa nāsis. Tā pamodināja spējas skaudras ilgas pēc fiziskās tuvības — tik sen un tik bieži viņš sapņos bija skatījis sevi un Klēru mīlas apskāvienos slīdam pa šo pļavu aromāta piesātināto līčloču straumi. Viņš strauji iedarbināja motoru, un mašīna palēkdamās aizjoņoja gar viesnīcu pa šauru lauku ceļu. Pēc divdesmit minūtēm Krūms jau stāvēja uz savas kotedžas sliekšņa, ieskatīdamies mēness piestarotajā telpā, ko pirms septiņām stundām bija pametis saules piestarotu. Uz grīdas mētājās romāns, ko viņš bija mēģinājis lasīt, uz galda vēl bija palikušas pusdienu atliekas — siers un augļi; tur stāvēja brūnu kurpju pāris, ko viņš bija grasījies spodrināt. Prāvās, tumšās sijas pāri zemajiem griestiem un virs vecā, lielā pavarda, kas Viktorijas laikmetā bijis aizmūrēts un brūni novāpēts, vara trijkāji, alvas šķīvji, krūzes un bļodas, ko viņš tik cītīgi bija vācis, cerēdams, ka tie patiks Klērai, — visi viņa res angusta domi[51] drūmi apsveica viņu. Pēkšņi viņš jutās zaudējis spēkus, izdzēra pusglāzes atšķaidīta viskija, apēda dažus cepumus un atslīga pītajā atzveltnī. Gandrīz tūliņ viņš iemiga un pamodās jau gaismā. Mostoties viņš atcerējās, ka bija nolēmis pavadīt visu nakti darbā. Agrīnās saules stari jau spiedās iekšā pa logu. Viņš izdzēra ūdens atliekas no krūzes un ieskatījās pulkstenī. Pieci. Tonijs plaši atvēra durvis. Pāri tīrumiem vizuļoja rīta migla. Viņš izgāja ārā un devās garām ķēvju steliņiem un aplokiem. Taciņa, kas veda lejup uz upi, vijās cauri pļavai, kuru šad tad pārtrauca krūmainas iedobes un zaļi, ar lazdām un alkšņiem apauguši puduri. Rasas nebija, bet tiklab zāle, kā krūmi dvesa svaigu smaržu.

Jardus piecdesmit no upes krasta viņš atlaidās nelielā ieplakā. Truši, bites un putni — neviens cits vēl nebija pamodies. Tonijs gulēja uz muguras, blenzdams uz zāli, krūmiem un zilajām rīta debesīm, kurās vīdēja mākoņu plūksnas. Varbūt tāpēc, ka no ieplakas bija redzams tik maz, viņam šķita, ka ap viņu ir visa Anglija. Tepat līdzās viņa rokai kamene gremdēja snuķīti zieda kausiņā, te vēdīja liega smarža it kā no veselām virtenēm pīpeņu, bet galvenais bija zāle, tik lekni svaiga, tik pavasarīgi zaļa. «Diženums, gods un miers!» Šī luga! Šie vārdi bija viņu satricinājuši. Citi skatītāji bija smējušies, arī Klēra. «Sentimentāli,» viņa bija sacījusi. «Nevienā zemē nav un nekad nebūs diženuma, goda un miera.» Iespējams, ka nebūs, droši vien nebūs, jo ikviena, pat dzimtā zeme ir tikai skaistuma un baismīguma jūklis; šis mulsinošais mistrojums spiež rakstniekus pārspīlēt visu un žurnālistus rakstīt visādas blēņas. Un tomēr visā pasaulē nav iespējams uziet tādu vietiņu vai sajust un redzēt tādu zāli, kaut tā gandrīz nemaz nesmaržo, nekur nav tādas maigas debesis mākoņu drīksnās, sīkas puķītes, putnu dziesmas, vecais un jaunais reizē! Lai citi smejas — viņš to nevar! Pamest tādu zemi kā šo? Viņš atcerējās, ar kādu saviļņojumu pirms sešiem mēnešiem bija atkal ieraudzījis Anglijas zāli. Pamest darbu, pirms tas vēl sācies, iegāzt Maskemu, kurš izturējies pret viņu patiesi smalkjūtīgi! Tonijs nogulās uz krūtīm un iespieda vaigu zālē. Tagad smarža bija labāk jūtama — ne salda, ne rūgta, bet svaiga, tuva un ielīksminoša, pazīstama kopš agras bērnības, — Anglijas smarža. Kaut nu drīzāk atsūtītu ķēves un viņš varētu stāties pie darba! Tonijs pacēlās sēdus un ieklausījās. Ne vilcienu, ne automobiļu, ne lidmašīnu, ne cilvēku, ne četrkājainu radību saceltā trokšņa, tikai putnu vīterošana un kāda tikko uztverama, tāla, gari vilkta melodija, kas plūst pāri zālei. Labi! Gausties nav vērts! Ja cilvēkam nav lemts kaut ko iegūt, tad tur neko nevar darīt!

XXXVI NODAĻA

Kā tas bieži mēdz gadīties, Adriāns tikai pēc Dinijas aiziešanas pēkšņi aptvēra, ka doto solījumu vajadzēs pildīt. Kā piespiest viņa majestātes advokātu atklāt noslēpumu? Apmeklēt viņu — pārāk uzkrītoši! Censties kaut ko izdibināt no viesa — neērti! Vajadzēs palūgt Emiju, lai uzaicina abus uz pusdienām, — viņa to darīs, ja viņai liks manīt, ka tas ir Dinijas labad, bet arī tad … Adriāns pagaidīja, kamēr varēja apspriesties ar Diānu, un tad, ieturējis pusdienas, devās uz Mauntstrītu. Viņš atrada vecos Montus pie kāršu galda spēlējam piketu.

—   Četri kungi,— lēdija Monta noteica. — Mēs ar Lorensu un Musolini esam vecmodīgi. Vai tu ieradies kādā vajadzībā, Adriān?

—   Protams, Emij. Es gribētu, lai tu uzaicini Justeisu Dornfordu un mani uz pusdienām, jo man viņš jāsatiek.

—   Tas būs sakarā ar Diniju. Nevaru piespiest Lorensu izturēties bruņnieciski: kā man četri kungi, tā viņam noteikti ir četri dūži. Kad?

—   Jo ātrāk, jo labāk.

—   Piezvani, dārgais.

Adriāns paklausīja.

— Blor, piezvaniet pa tālruni misteram Dornfordam un sakiet, ka es lūdzu viņu ierasties uz pusdienām — melna kaklasaite.

— Kad, milēdij?

—  Pirmajā brīvajā vakarā, kas nav man atzīmēts. Mēs esam kā zobārsti, — viņa piemetināja, kad Blors bija izgājis. — Pastāsti man par Diniju. Neesmu viņu redzējusi kopš prāvas.

—  Prāva noritēja tā, kā bija paredzēts, vai ne, Adriān? — sers Lorenss vaicāja. — Vai ir kas no jauna?

—  Kāds ir samaksājis tiesu izdevumus, un Dinija tur aizdomās Dornfordu.

Sers Lorenss nolika kārtis uz galda.

— Tas stipri atgādina izpirkšanas maksu par Diniju!

—  Viņš nedziras atzīties, un Dinija uzdeva man izdibināt patiesību.

—  Ja, viņš nedomā atzīties, kāpēc tad viņš vispār to darījis?

— Bruņinieks glabāja dāmas cimdu, — lēdija Monta murmināja, — un, kad viņu nonāvēja, neviens nezināja, kā cimds tas ir. Jā, Blor?

—  Misters Dornfords jutīsies pagodināts ierasties pie jums pirmdien, milēdij.

—  Tad ieraksti viņu manā grāmatiņā un misteru Adriānu tāpat.

—  Ej projām reizē ar viņu pēc vakariņām, Adriān, — ieteica sers Lorenss, — un aprunājies pa ceļam, lai nebūtu tik uzkrītoši, bet tu, Emij, neliec neko manīt ne ar nopūšanos, ne ar vaidēšanu.

—  Viņš ir glīts radījums, — lēdija Monta piezīmēja, — tāds iebrūngans …

Nākamās pirmdienas vakarā Adriāns devās mājup reizē ar «glīto, iebrūngano radījumu». Tā kā Dornfords vēl nebija pārcēlies uz savu jauno mājokli, tad viņiem iznāca gandrīz vai pa ceļam. Adriāns atvieglots saprata, ka ceļa biedrs priecājas ne mazāk par viņu palikt divatā, jo tūliņ uzsāka sarunu par Diniju.

— Vai es nemaldos, domādams, ka ar Diniju kaut kas noticis? Es nedomāju par prāvu, bet to reizi, kad viņa saslima un jūs pēc tam abi braucāt uz ārzemēm.

— Jā. Tas cilvēks, kurā, kā jums sacīju, viņa pirms diviem gadiem bija iemīlējusies, ir Siamā noslīcis.

— O!

Adriāns pašķielēja uz viņu. Ko pauda Dornforda seja — raizes, atvieglojumu, cerību, līdzjūtību? Viņš redzēja tikai viegli sarauktu pieri.

— Es gribēju jums kaut ko jautāt, Dornford. Kāds samaksājis tiesas izdevumus, kas bija jāmaksā jaunajam Krūmam. — Dornforda uzacis pacēlās, bet seja neko neizpauda. — Es domāju, varbūt jūs zināt, kas tā ir par personu. Advokāti sacīja tikai to, ka tas neesot pretējās puses darīts.

— Man nav ne jausmas.

«Tā!» Adriāns nodomāja. «Nekā tuvāka, taču, ja viņš ir melis, tad meistarisks.»

—   Man patīk tas jauneklis, — Dornfords turpināja, — viņš izturējās teicami, bet laimes gan viņam nebija. Nu viņš vismaz paglābsies no bankrota.

—   Diezgan noslēpumaina lieta, — Adriāns nomurmināja.

— Tā ir.

«Man tomēr šķiet, ka viņš to darījis,» Adriāns domāja. «Bet kas par neizdibināmu seju!» Viņš uzsāka citu tēmu.

—   Vai pēc jūsu domām Klēra pēc prāvas ir pārvērtusies?

—   Kļuvusi mazliet ciniskāka. Viņa gluži vaļsirdīgi izsacīja savus uzskatus par manu profesiju, kad šorīt izjājām.

— Vai domājat, ka viņa precēs Krūmu?

Dornfords papurināja galvu.

—   Es to apšaubu, it īpaši vēl tad, ja tas ir taisnība, ko jūs sacījāt par tiesas izdevumiem. Ja viņš tos maksātu, Klēra būtu varējusi precēt viņu aiz pateicības, kaut gan man šķiet, ka visumā šī prāva pasliktinājusi viņa izredzes. Klērai, vismaz pēc manām domām, nav īstu jūtu pret viņu.

—   Laulības ar Korvenu likušas viņai rūgti vilties.

—   Es patiešām reti kad esmu redzējis tādu seju kā Korvenam, tā nerada ne mazākās ilūzijas, — Dornfords nomurmināja. — Taču Klēra, manuprāt, arī viena pati būdama, dzīvos pietiekami interesantu dzīvi. Viņai ir drosme, un viņa ir visai neatkarīga kā visas mūslaiku jaunās sievietes.

— Jā, es nevaru iedomāties Klēru vienkāršas mājasmātes lomā.

Dornfords mirkli klusēja.

Bet vai par Diniju jūs teiktu to pašu? — viņš pēkšņi iejautajās.

—   Redziet, es nevaru iedomāties Klēru kā māti; Diniju es varu. Es nevaru iedomāties, ka Dinija varētu mētāties pa pasauli, bet Klēra to var. Taču nosaukt Diniju par «mājasmāti» es nevaru, tas nav īstais apzīmējums.

—   Jums taisnība, — Dornfords dedzīgi piekrita, — es arī nezinu, kāds būtu īstais vārds. Jūs ļoti ticat viņai, vai ne?

Adriāns palocīja galvu.

— Neierobežoti.

—   Tam, ka esmu sastapis viņu, — Dornfords sacīja ļoti klusā balsī, — ir neizsakāmi liela nozīme manā dzīvē, bet es baidos, ka Dinijai tas nenozīmē neko.

—   To nekad nevar zināt, — Adriāns piezīmēja. — Pacietība ir tikums vai vismaz bija, iekams karš nebija iegrūdis pasauli peklē, no kurienes tā nav vēl izkļuvusi.

—   Bet man drīz būs četrdesmit.

—   Dinijai drīz būs divdesmit deviņi.

— Vai tas, ko jūs man pastāstījāt, kaut ko maina šai lietā?

—   Par Siamu? Domāju gan, ka jā … pat ļoti.

—   Pateicos jums.

Viņi šķīrās, apmainījušies ciešiem rokas spiedieniem, un Adriāns nogriezās ziemeļu virzienā. Viņš soļoja lēni, prātodams par to dzīves bilanci, par ko katram mīlētājam jāuzņemas neierobežota atbildība. Nekādi kapitālu ieguldījumi, nekādi vērtspapīri nevar garantēt tās nemainību uz visu mūžu. Mīlestība iemet cilvēku šai pasaulē, ar mīlestību viņam darīšanas visu mūžu vai nu sev par ļaunu, vai par labu, un, kad viņš mirst, tad viņa mīlestības augļi vai ļaunākajā gadījumā draudzes locekļi apbedī viņu un aizmirst. Londonā, šai ļaužu spietā, ikviens radījums spiests rēķināties ar mīlestību, šo untumaino, nepielūdzamo un visvareno spēku, ar kuru neviens vīrietis vai sieviete, būdami skaidrā prātā, neielaistos nekādās darīšanās. «Laba partija», «laimīgas laulības», «ideāls pāris», «savienība uz visu mūžu», bet no otras puses «raksturu nesaderība», «acumirklīga aizraušanās», «traģisks stāvoklis», «liktenīga kļūda». Visu pārējo cilvēks var nodrošināt, izmainīt, paredzēt, visam stāties pretī (izņemot nenovēršamo nāvi); pret mīlu viņš bezspēcīgs. Tā ierodas pie viņa no nakts dzīlēm, un nakts dzīlēs tā atgriežas. Tā paliek, tā aizlido. Tā izdara ierakstu vienā vai otrā bilances grāmatas lappusē, un cilvēkam pacietīgi jāgaida nākošais ieraksts. Tā izāzē diktatorus, parlamentus, tiesnešus, bīskapus, policiju un pat labus nodomus; tā laupa prātu ar savu prieku un ciešanām; tā paved, rada, zog un nonāvē; tā ir ziedošanās pilna, uzticīga un krāpjoša. Tai nav kauna, un tai nav pavēlnieka; tā dibina ģimenes pavardus un sagrauj tos; tā pāriet pretinieka pusē, bet šad un tad sakausē divas sirdis vienā uz Visu mūžu. Adriānam, soļojot pa Čeringkrosrodu, likās vienkārši iedomāties Londonu, Mančestru vai Glazgovu bez mīlas, un tomēr bez tās neviens no garāmgājējiem neieelpotu šo benzīna pietvaikoto nakts gaisu, neviens nokvēpis ķieģelis nebūtu uzkrauts uz otra, neviens autobuss neaizdūktu garām, neviens ielu dziedonis negaudotu, neviens lukturis neapgaismotu naksnīgo izplatījumu. Mīla ir cilvēces primārā tieksme! Un viņam, kura primārā tieksme bija sencilvēku kauli, bez mīlas nebūtu kaulu, ko atrakt, klasificēt un glabāt aiz stikla. Un tagad viņš domāja par Dornfordu un Diniju, vai viņi «saskanēs»…

Un Dornfords, iedams uz Hārkourtbildingsu, domāja vēl intensīvāk par sevi un Diniju. Četrdesmitais mūža gads! Šī vēlēšanās, kas bija viņu tik spēcīgi pārņēmusi, — tai jāpiepildās tagad vai nekad! Ja viņš negrib ievietoties «karjeristu» ailē, viņam jāprecas un jārada bērni. Viņa dzīve līdzīga lāgā neizceptai maizei, un vienīgi Dinija var piešķirt tai jēgu un garšu. Dinija viņam ir kļuvusi… par ko gan viņa nav kļuvusi? Iedams cauri šaurajiem Midltemplleinas portāliem, viņš apvaicājās kādam mācītam amata brālim, kas arī steidzās mājup izgulēties: — Kā jūs domājat, Stabz, kas uzvarēs derbijā?

— Dievs to zina! — atbildēja mācītais amata brālis, kurš tobrīd lauzīja galvu par to, kāpēc izspēlējis nepareizu kārti…

Un Mauntstrītā sers Lorenss, ienākdams sievas istabā novēlēt viņai labu nakti, atrada viņu sēžam gultā; mežģiņu cepurīte vienmēr piešķīra viņai tik jaunavīgu izskatu. Viņš, tērpies melnā zīda pidžamā, atsēdās uz gultas malas.

—   Nu, Emij?

—   Dinijai būs divi puikas un viena meitene.

—   Kas to lai zina! Tu sāc pārāk ātri skaitīt cāļus.

— Kādam tas taču jādara. Noskūpsti mani labi mīļi. Sers Lorenss pieliecās un izpildīja viņas vēlēšanos.

—   Kad viņa apprecēsies, — lēdija Monta turpināja, aizvērusi acis, — viņa vēl ilgu laiku būs tikai ar pusi sirds pie sava vīra.

—   Labāk ar pusi sirds kopdzīves sākumā nekā pavisam bez sirds beigās. Bet kāpēc tu domā, ka Dinija precēs Dornfordu?

—   To saka mana nojauta. Mēs nemēdzam palikt ārpus spēles, kad tuvojas izšķirošais brīdis, Lorens.

—   Sugas turpināšana. Hm …

—   Kaut viņš iekļūtu ķibelē vai salauztu kāju!

—   Dod viņam to padomu.

—   Aknas viņam ir veselas.

—   Kā tu to zini?

— Viņa acu baltumi ir iezilgani. Melnūksnējiem vīriešiem bieži vien ir slimas aknas.

Sers Lorenss piecēlās.

—   Es gribu tikai vienu, — viņš sacīja, — lai Dinija tā ieinteresētos par savu turpmāko dzīvi, ka apprecētos. Bez personīgas ieinteresētības kāzas neiznāk.

—   Gultas būs jāpērk pie Heridža, — lēdija Monta nomurmināja.

Sera Lorensa uzacis izbrīnā pacēlās. Emija ir un paliek sev uzticīgai.

XXXVII NODAĻA

Tā, kuras intereses trūkums pret sevi interesēja tik daudzus cilvēkus, saņēma trešdienas rītā trīs vēstules. Pirmajā viņa lasīja:

«Dinij dārgā!

Es mēģināju nomaksāt savus parādus, bet Tonijs neko nepieņēma un izšāvās no manas istabas kā raķete, un tā nu es tagad esmu pilnīgi brīva sieviete. Ja dzirdi kaut ko par viņu, paziņo man.

Dornfords kļūst ar katru dienu «interesantāks». Mēs runājam tikai par Tevi, un, kompensēdamies par to, viņš palielināja man algu uz trīssimt mārciņām gadā.

Ar sveicienu Tev un visiem

Klēra.»

Otrā vēstule skanēja:

«Mana dārgā Dinij!

Es pagaidām palieku tepat. Ķēves pienāks pirmdien. Vakar pie manis ieradās Maskems un izturējās ļoti taktiski, ne vārda neminēja par prāvu. Es mēģinu nodarboties ar mājputnu audzēšanu. Vienu Jūs gan varētu izdarīt manā labā, ja tas Jūs neapgrūtina, — uzzināt, kas samaksājis tiesas izdevumus. Neziņa man sagādā nelabu omu.

Liels paldies par Jūsu pastāvīgo laipnību.

Vienmēr Jūsu

Tonijs Krūms.»

Pēdējā vēstulē viņa lasīja;

«Dinij mana dārgā!

Nekas neiznāca. Vai nu viņš neko nezina, vai apveda mani ap stūri, turklāt apveda ļoti veikli. Man vairāk gribas domāt, ka pēdējais pieņēmums pareizs. Ja Tev patiesi interesē tas, es Tavā vietā noprasītu viņam skaidri un gaiši. Neticu, ka viņš melos Tev, pat «mazdrusciņ». Kā Tev zināms, man viņš patīk. Pēc maniem — tēvoča uzskatiem viņš tomēr pieder pie «zelta standarta».

Tev vienmēr uzticīgais

Adriāns.»

Tā! Viņa jutās mazliet vīlusies. Un šīs jūtas, kuras viņa domāja esam īslaicīgas, izrādījās ilgstošas. Viņas noskaņojums līdz ar laiku kļuva atkal salts un drūms. Viņa paziņoja Klērai, ko Tonijs Krūms bija rakstījis par sevi, un atzīmēja, ka viņš Klēru nebija vēstulē pieminējis. Viņa aizrakstīja Tonijam Krūmam, nepieminēdama ne Klēru, ne arī atbildēdama uz jautājumu par tiesas izdevumiem; viņa galvenokārt rakstīja par mājputniem — šī tēma šķita droša un nevarēja novest neceļos. Viņa uzrakstīja Adriānam: «Es jūtu, ka man nepieciešams saņemties, bet akcionāri tik un tā nedabūs nekādas dividendes. Ir ļoti auksts un apmācies, mans vienīgais prieks ir mazais Kafs, kurš jau kļūst pavisam dūšīgs un sāk mani pazīt.»

Un tad, it kā pēc vienošanās ar Askotas hipodroma administrāciju, laiks atkal pagriezās «uz silto», un viņa pēkšņi aizrakstīja vēstuli Dornfordam. Viņa rakstīja par cūkām, sivēniem un cūkkūtīm, par valdību un fermeriem. Vēstule beidzās ar šādiem vārdiem:

«Mums visiem nedod miera neziņa, kas samaksājis tiesas izdevumus māsas prāvā. Ir tik nomācoši būt pateicību parādā kādai nezināmai personai. Vai Jūs kaut kā nevarētu to noskaidrot?»

Viņa brītiņu prātoja, kā parakstīties, jo tā bija pirmā vēstule Dornfordam, un beidzot izšķīrās par parakstu: «Vienmēr Jūsu Dinija Čerela.»

Dornforda atbilde pienāca ļoti ātri:

«Mana dārgā Dinij, man bija liels prieks saņemt Jūsu vēstuli. Vispirms atbildēšu uz Jūsu pēdējo jautājumu. Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai piespiestu viņus runāt, taču, ja viņi nesaka Jums, tad neticu, ka teiks man. Tomēr es mēģināšu. Es gan domāju, ka viņi būtu spiesti atbildēt, ja to pieprasītu Jūsu māsa vai Krūms. Un nu par cūkām,» — te sekoja informācija par stāvokli un gaušanās par to, ka zemkopība joprojām paliekot novārtā. «Ja vien cilvēki saprastu, ka visas uzturam nepieciešamās cūkas, mājputnus, kartupeļus un gandrīz visus dārzeņus, vairumu augļu un krietni vairāk par tagadējiem piena produktiem mēs varam ražot uz vietas un, samazinot ievedumus no ārzemēm, stimulēt un pat piespiest mūsmāju ražotājus apgādāt vietējo tirgu, tad mēs desmit gadu laikā radītu dzīvotspējīgu un ienesīgu pašu zemes lauksaimniecību, nepaceļot dzīves dārdzību un padarot aktīvu ārējās tirdzniecības bilanci. Redziet, kāds es esmu iesācējs politikā! Kvieši un gaļa sagādā vislielākās grūtības. Kvieši un gaļa no domīnijām un pārējais, atskaitot dienvidu augļus un dārzeņus, jāaudzē pašu mājās, tā ir mana devīze. Ceru, ka Jūsu tēvs man piekritīs. Klēra kļūst nervoza, un, es sāku domāt, vai viņai nenāktu par labu spraigāks darbs nekā pie manis. Ja gadīsies kaut kas piemērots, ieteikšu viņai to. Apvaicājieties, lūdzama, savai mātei, vai es viņu neapgrūtināšu, ja ieradīšos šā mēneša pēdējās nedēļas nogalē pie Jums. Viņa bija tik laipna, ka piekodināja man ik reizi paziņot, kad atbraucu uz savu vēlēšanu apgabalu. Aizvakar es atkal noskatījos «Kavalkādi». Laba luga, bet man trūka Jūsu. Es pat nevaru izsacīt, cik ļoti man trūkst Jūsu!

Jums vienmēr padevīgais

Justeiss Dornfords.»

Trūkst viņas! Šie skumjie vārdi pamodināja Dinijas sirdī kaut ko siltu, bet viņas domas tūliņ pat pievērsās Klērai. Nervozē! Kurš gan varētu Klēras nenormālajā stāvoklī izturēties citādi? Kopš prāvas Klēra nebija apmeklējusi Kondafordu. Dinijai tas likās pilnīgi dabiski. Lai kā mēdz runāt, ka vienalga, ko citi par tevi domā, tas tomēr ir svarīgi, it sevišķi tai vietā, kur cilvēks dzimis un uzaudzis un turklāt pieder pie vietējās aristokrātijas. Un Dinija nobēdājusies domāja: «Es nezinu, ko Klērai novēlēt, un varbūt tā ir pat labāk, jo kādu dienu Klēra pati skaidri zinās, kas viņai vajadzīgs.» Cik patīkami, ja cilvēks skaidri apzinās, kas viņam vajadzīgs! Dinija vēlreiz pārlasīja Dornforda vēstuli un pirmo reizi iedomājās pārbaudīt savas jūtas. Vai viņa domā vai nedomā precēties? Ja domā, kāpēc tad neprecēties ar Justeisu Dornfordu, jo viņš ir patīkams, viņu var apbrīnot, ar viņu ir interesanti sarunāties. Bet viņas pagātne? Cik ērmīgi tas izklausās! Viņas «pagātne», nožņaugta gandrīz jau dzimšanas brīdī, bija tomēr spēcīgākas jūtas, kādas viņai vispār lemts pārdzīvot. «Kādu dienu tev tomēr vajadzēs atgriezties kaujas laukā!» Nav patīkami, ja pašas māte uzskata meitu par gļēvuli. Un tomēr tas nav gļēvums! Dinijas vaigos parādījās sārti plankumi. Tas ir kaut kas tāds, ko neviens nesapratīs, — bailes palikt neuzticīgai tam, kam viņa piederējusi ja ne ar miesu, tad ar dvēseli, palikt neuzticīgai tām visu aptverošajām jūtām, kuras nekad vairs neatkārtosies.

«Es nemīlu Justeisu,» viņa domāja, «viņš to zina; viņš arī zina, ka es pat nevaru izlikties iemīlējusies. Ja viņš tomēr grib mani ņemt, tad kā man pareizāk rīkoties, kā man iespējams rīkoties?» Viņa izgāja vecajā, īvju žoga ietvertajā rožu dārzā, kur patlaban vērās pirmie ziedu pumpuri, un klaiņoja tur, paostīdama te vienu, te otru ziedu neapmierinātā spaniela Foša pavadībā, kuram puķes nepatika.

«Lai es daru ko darīdama, tas jādara tūliņ,» viņa domāja. «Nedrīkst likt viņam ilgāk mocīties.»

Viņa apstājās pie saules pulksteņa, kura ēna par veselu stundu atpalika no pareizā laika, un vērās saules acī virs augļu kokiem aiz īvju dzīvžoga. Ja viņa apprecēs Dornfordu, viņiem būs bērni — tikai to dēļ vērts precēties. Dinija domāja zinām — vismaz viņai tā šķita, — kāda loma viņas dzīvē ir dzimumu problēmai. Vienīgi to viņa nezināja, kādu atbalsi šie pārdzīvojumi radīs viņas un Dornforda dvēselēs. Viņa nemierīgi staigāja no viena rožu krūma pie otra, nospiezdama ar cimdotajiem pirkstiem retās zaļās mušas. Bet spaniels Fošs izmisumā bija ievilcies dārza stūrītī un tik ēda raupjo zāli.

To pašu vakaru viņa aizrakstīja Dornfordam. Māte būšot priecīga, ja viņš ieradīšoties nedēļas nogalē. Tēvs pilnīgi piekrītot Dornforda uzskatiem lauksaimniecības jautājumos, tikai šauboties, vai vēl kāds cits tā domājot, atskaitot Maiklu, kurš kādu vakaru Londonā, vērīgi uzklausījis viņu, izteicies: «Jā, tagad mums vajadzīga tikai vadība, bet kur to ņemt?» Dinija cerot, ka Dornfords ierazdamies varēšot viņai ko pastāstīt par tiesas izdevumu nomaksu. Būtu ļoti interesanti otrreiz noskatīties «Kavalkādi». Vai viņš pazīstot puķi ar nosaukumu Meconopsis (ja viņa pareizi uzrakstījusi šo vārdu), kādu magoni visai jaukā krāsā? Tās dzimtene esot Himalaji, tātad šķiet, tai būtu pilnīgi piemērots Kempdenhilas klimats. Ja viņš varētu pierunāt Klēru atbraukt līdzi, tad ļoti iepriecinātu visus mājiniekus. Šoreiz viņa parakstījās «Jūsu vienmēr» — atšķirība bija tik smalka, ka viņa pat sev nevarēja to paskaidrot.

Pastāstījusi mātei par Dornforda gaidāmo ierašanos, Dinija piemetināja:

— Mēģināšu piedabūt arī Klēru, un, kā tev liekas, māt, vai nevajadzētu uzaicināt Maiklu un Flēru? Viņi mūs toreiz tik laipni uzņēma.

Lēdija Čerela nopūtās.

—   Tas gan mūs izsitīs no ierastajām sliedēm, bet aicini vien, dārgā.

—   Viņi runās par tenisu, un tas būs patīkami un derīgi.

Lēdija Čerela paskatījās uz meitu, kuras balss kaut kā atgādināja Diniju pirms diviem gadiem.

Uzzinājusi, ka ieradīsies tiklab Klēra, kā arī jaunie Monti, Dinija mirkli apsvēra, vai neuzaicināt arī Toniju Krūmu. No šī nodoma viņa tomēr jutās spiesta atteikties, jo labi izprata Tonija stāvokli, kā jau cilvēks, kas nesen pārdzīvojis to pašu.

Diniju aizkustināja tēva un mātes pūles noslēpt savas bažas. Protams, Dornfordam pēdējais laiks apmeklēt savus vēlētājus! Žēl, ka viņš nedzīvo te, — nav labi pazaudēt sakarus ar vēlētājiem. Droši vien viņš atbrauks ar mašīnu un atvedīs līdzi Klēru, vai varbūt Klēru paņems savā mašīnā Maikls un Flēra. Ar šādām piezīmēm viņi centās slēpt nervozēšanu par abām meitām.

Dinija tikko bija nolikusi pēdējo ziedu pēdējā guļamistabā, kad pirmā mašīna jau iegriezās alejā; viņa nonāca lejā un ieraudzīja holā Dornfordu.

— Kondafordai ir dvēsele, Dinij. Vai nu tie ir baloži uz dakstiņu jumta, vai senatnes aromāts, bet dvēseli jūt tūliņ.

Dinija atstāja savu roku viņējā ilgāk, nekā bija paredzējusi.

—   Te viss tā aizaudzis. Un tad šī smarža — pērnais siens, ziedošās verbenas un varbūt drūpošie logu ietvari.

—   Jūs labi izskatāties, Dinij.

—   Es labi jūtos, pateicos. Jums laikam nav atlicis laika Vimbldonai?

—   Nē. Bet Klēra gan aizbrauca — viņa ieradīsies taisnā ceļā no turienes kopā ar jaunajiem Montiem.

—   Ko jūs savā vēstulē gribējāt teikt ar to, ka viņa nervozē?

—   Redziet, cik es saprotu Klēru, tad viņai vajag būt uzmanības centrā, un tagad viņa nav.

Dinija piekrītoši palocīja galvu.

—   Vai viņa jums neko nav teikusi par Toniju Krūmu?

—   Teica. Viņa stāstīja smiedamās, ka Krūms aizbēdzis no viņas kā apsvilis.

Dinija paņēma Dornforda platmali un pakāra to.

—   Un kas ar tiesas izdevumiem? — viņa neatskatīdamās jautāja.

—   Ziniet, es speciāli aizbraucu pie Forsaita, bet neko nevarēju no viņa izdabūt.

—   O! Vai gribat vispirms nomazgāties jeb vai iesiet tūliņ uz savu istabu? Pusdienas būs ceturksni uz deviņiem. Tagad ir pusseptiņi.

—   Iešu augšā, ja var.

— Jūs tagad būsiet citā istabā, es jums parādīšu. Dinija pavadīja viņu līdz kāpnītēm, kas veda uz «priestera istabu».

— Te ir jūsu vannas istaba. Un tagad taisni uz augšu.

—   Uz «priestera istabu»?

—   Jā. Bet rēgu te vairs nav. — Viņa piegāja pie loga. — Skatieties! No tā jumta viņam nakti laiduši lejā grozu ar ēdienu. Kā jums patīk šī ainava? Protams, pavasari daudz jaukāk, kad viss ir ziedos.

— Brīnišķīgi!

Dornfords stāvēja līdzās, un Dinija redzēja, ka viņa pirksti ar tādu spēku sažņaudzās ap akmens palodzi, ka kauliņi metās balti. Rūgtuma šalts šķita ieplūstam Dinijas sirdī. Viņa bija sapņojusi, ka stāvēs te kopā ar Vilfrīdu. Viņa atbalstījās pret logu un aizdarīja acis. Kad viņa atvēra tās, Dornfords bija pagriezies iepretim, viņa lūpas trīsēja, rokas bija sažņaugtas aiz muguras, acis kā piekaltas Dinijas sejai. Viņa devās uz durvīm.

— Tūliņ likšu uznest, jūsu mantas un izkravāt. Atbildiet man uz vienu jautājumu: vai jūs samaksājāt šos tiesas izdevumus?

Viņš satrūkās un īsi iesmējās, it kā pēkšņi atsviests no traģēdijas komēdijā.

— Es? Nē. Man tas nebija pat prātā nācis.

— O! — Dinija noteica. — Jums vēl daudz laika. — Un viņa devās pa kāpnītēm lejup.

Vai viņa noticēja Dornfordam? Bet vai nav vienalga, tic vai ne? Jautājums tiks uzstādīts, un uz to būs jādod atbilde. «Vēl vienai upei, vēl vienai upei jātiek pāri!» Un, izdzirdējusi piebraucam otru mašīnu, viņa steigšus metās lejup.

XXXVIII NODAĻA

Šai dīvainajā nedējas nogalē, kad tikai Maikls ar Flēru jutās omulīgi, Dinijai pēkšņi viss noskaidrojās, pastaigājoties ar Flēru pa dārzu.

—   Emija teica man, — Flēra ierunājās, — ka jūs visi lauzot galvu par šiem tiesas izdevumiem. Tu domājot, ka Dornfords tos nomaksājis, un jūtoties viņa parādniece.

—   Jā, tas ir nepatīkami, tikpat kā uzzināt, ka piepeši nekas nav jāmaksā šuvējai.

—   Mana dārgā, — Flēra turpināja, — tos samaksāju es, bet tas lai paliek starp mums abām. Rodžers bija ieradies vakariņās un sūdzējās, cik nepatīkami piesūtīt tādu rēķinu cilvēkiem, kuriem nav nekādu ietaupījumu. Tad es aprunājos ar Maiklu un aizsūtīju Rodžeram čeku. Mans tēvs pelnīja naudu ar likumiem, tā ka tas ir tikai taisnīgi.

Dinija stingi vērās viņā.

—   Redzi, — Flēra turpināja, paņemdama viņu zem rokas, — pateicoties tam, ka valdība konvertējusi aizņēmumu, visas manas jaukās obligācijas cēlušās par desmit procentiem, tā, ka pat nomaksājot šos deviņus simtus, es esmu par piecpadsmit tūkstošiem bagātāka, nekā biju, bet obligācijas vēl ceļas. Es tev uzticēju to tikai tāpēc, ka baidījos, vai tas tevi neietekmēs jautājumā par Dornfordu. Pasaki — vai ietekmētu?

—   Es nezinu, — Dinija truli atbildēja, un viņa patiešām nezināja.

—   Maikls apgalvo, ka Dornfords esot visgodīgākais cilvēks, kādu viņš jebkad saticis, un Maikls šai ziņā ir ļoti jūtīgs. Tu man esi mīkla, Dinij, — Flēra sacīja, spēji apstādamās un atlaizdama Dinijas roku. — Ikviens skaidri redz, kam tu esi radīta, — lai būtu sieva un māte. Protams, es zinu, ko tu esi pārdzīvojusi, bet lai miroņi aprok savus miroņus. Tā tas ir, arī man kas tamlīdzīgs aiz muguras. Galvenais ir tagadne un nākotne. Mēs esam tagadne, mūsu bērni — nākotne. Un it īpaši tev jāturpina mūsu cilts, jo tu esi uzticīga tradīcijām, pārmantojamībai un tā tālāk. Nedrīkst ļaut atmiņām sabojāt dzīvi. Piedod man, draudziņ, bet otra tāda gadījuma tev, vairs nebūs — tagad vai nekad. Un man būtu pārāk sāpīgi pateikt par tevi šo «nekad». Zinu, ka man piemīt pārāk maz ideālisma, — Flēra turpināja, ostīdama rozi, — toties man krietni daudz praktiska saprāta, un es nevaru ciest, ja kaut kas aiziet zudumā.

Dinija, ko bija aizkustinājušas šīs, brūnās acis ar spilgtajiem baltumiem, stāvēja nekustēdamās un klusu noteica:

—   Ja es būtu katoliete kā Dornfords, tad skaidri zinātu, kas darāms.

Iestātos klosterī? — Flēra paskarbi atsaucās. — Nē! Mana māte bija katoliete, bet tomēr — nē! Turklāt tu neesi katoliete. Nē, mana dārgā, tev vajadzīgs ģimenes pavards. Pretendēt uz klosteri ir aplam, to tu pati zini, bet apvienot vienu un otru nevar. Dinija pasmaidīja.

— Man jāatvainojas, ka sagādāju cilvēkiem nepatikšanas. Kā tev patīk šī Anžela Pernē ?

Visu sestdienu Dinija nepārmija ne vārda ar Dornfordu, jo viņš bija stipri aizņemts, noskaidrojot apkārtējo fermeru noskaņojumu. Bet pēc vakariņām, kad Dinija pierakstīja četriem krievu biljarda spēlētājiem punktus, viņš pienāca un nostājās Dinijai blakus.

— Namā valda jautrība, — viņa sacīja, pieskaitīdama Flēras deviņus punktus viņas pretiniekiem. — Kas ir ar fermeriem?

— Viņi ir pārliecināti.

—     Pārliecināti?

—     Pārliecināti, ka jebkuri pasākumi var viņu stāvokli tikai pasliktināt.

—     Ahā! Ziniet, viņi pie tā pieraduši.

—     Un ko jūs darījāt visu dienu, Dinij?

—     Plūcu puķes, pastaigājos ar Flēru, rotaļājos ar Kafu un noņēmos ar cūkām . . . Pieci jums, Maikl, un septiņi otrai pusei. Tā ir ļoti kristīga spēle — dari citiem to, ko vēlies, lai darītu tev.

—     Krievu biljards, — Dornfords nomurmināja. —Dīvaini gan, jo tai zemē taču spēles tika uzskatītas par grēcīgām.

—     Pie reizes — ja gribat rīt noklausīties dievkalpojumu, tad Oksforda nav tālu.

—     Vai jūs nebrauktu man līdzi?

—     O jā! Man patīk Oksforda, un es tikai vienu reizi esmu noklausījusies mesu. Brauciens aizņem trīs ceturtdaļas stundas.

Dornfords noskatījās uz viņu kā spaniels Fošs, kad viņa atgriezās mājās pēc ilgākas prombūtnes.

—     Tad ceturksni pēc deviņiem manā mašīnā. Kad viņi otrā dienā sēdēja mašīnā, viņš vaicāja;

—     Vai pacelsim mašīnas virsu?

—     Lūdzu.

—     Dinij, tas ir kā sapnis.

—     Kaut mani sapņi slīdētu tikpat viegli!

—     Vai jūs daudz sapņojat?

—     Jā.

—     Patīkamus vai nomācošus sapņus?

—     O! No visa pa druskai, kā jau sapņos.

—     Vai kāds sapnis atkārtojas?

—     Jā. Kāda upe, kurai man jātiek pāri.

— Ahā! Kā pārbaudījums, kuru nekad nevar izturēt. Sapņi nesaudzīgi atklāj mūsu būtību. Ja jūs sapnī tiktu pāri šai upei, vai jūs būtu laimīgāka?

— Nezinu.

Iestājās klusums, kamēr viņš atkal ierunājas:

— Šī mašīna ir jauns modelis, tai ir citāda veida pārnesums. Bet jūs laikam neinteresējaties par auto sportu, vai ne?

—     Šai ziņā esmu pilnīga nepraša.

—     Tas tāpēc, ka jūs neesat laikmetīga, Dinij.

— Tā ir. Man daudz kas padodas krietni sliktāk nekā vairumam cilvēku.

— Jums daudz kas padodas tik labi kā nevienam citam.

— Jūs gribat sacīt, ka es protu sakārtot ziedus vāzēs.

— Un saprast jokus un būt apbrīnojami mīļa. Dinijai gan šķita, ka šais pēdējos divos gados viņa nemaz nav bijusi mīļa, bet viņa tikai ievaicājās:

—     Kādā koledžā jūs Oksfordā mācījāties?

—     Orielā.

Un saruna aprāvās.

Daļa siena jau bija sastirpota, bet daļa gulēja vālos, un vasaras gaiss bija tā smaržas pilns.

—     Ziniet, man nemaz negribas iet uz mesu, — Dornfords pēkšņi sacīja. — Man tik maz izdevības būt jūsu sabiedrībā, Dinij. Nobrauksim līdz Kliftonai un pavizināsimies ar laivu.

—     Jā, laiks patiešām pārāk jauks, lai to pavadītu telpā.

Viņi nogriezās pa kreisi un, izbraukuši cauri Dorčestrai, pa Kliftonas nogāzēm un kraujām piebrauca pie upes. Pametuši mašīnu, viņi noīrēja laivu un, mazliet pavizinājušies, piestājās pie krasta.

Tas ir labs piemērs tam, kā realizējas cēli nodomi, — Dinija sacīja. — Izdarīt kaut ko taču nenozīmē izdarīt paredzēto, vai ne?

— Tā ir, bet dažreiz iznāk pat kaut kas labāks.

— Žēl, ka nepaņēmām līdzi Fošu; viņam patīk braukt ar jebkuru satiksmes līdzekli, ja vien var sēdēt kādam pie kājām un justies pamatīgi apdullis.

Taču tobrīd un tāpat uz upes viņi gandrīz nemaz nerunāja. Šķita, ka Dornfords saprastu — īstenībā viņš nesaprata, — ka šai snaudas pilnajā vasaras klusumā uz ūdens, kas te gozējās saulē, te iegrima ēnā, viņš kļūst Dinijai tuvāks nekā agrāk. Dinija patiešām juta ko nomierinošu un iedrošinošu ilgajos, gausi slīdošajos mirkļos, kad varēja klusēt un ar katru poru uzsūkt vasaru — smaržu, sanoņu, rāmo ritmu, dabas zaļā ģēnija bezrūpīgo un netraucēto lidojumu, meldru liego šūpošanos, ūdens guldzēšanu un ūbeļu nepārtraukto dūdošanu tālīnajās birztalās. Jā, Klērai taisnība, Dornfords nepavisam nav uzmācīgs.

Kad abi atgriezās Kondafordā, Dinija juta, ka šis bijis viens no klusākajiem un mierīgākajiem rītiem viņas mūžā. Taču starp Dornforda vārdiem: — Pateicos, Dinij, tas bija debešķīgs rīts, — un viņa patiesajām jūtām bija vesels bezdibenis, to pauda Dornforda acis. Taisni nedabiski, ka viņš prot tik ārkārtīgi savaldīties! Un Dinijai, kā jau sievietei, līdzjūtība drīz pārvērtās īgnumā. Lai ko, tikai ne šo mūžīgo jūtu apspiešanu, dziļo cieņu, pacietību un ilgo gaidīšanu! Un, pavadījusi visu rītu ar Dornfordu, Dinija pacentās pēcpusdienā viņu nemaz nesatikt. Viņa acis, kas vērās Dinijā ar skumjām un vieglu pārmetumu, tikai pastiprināja viņas nemieru ar sevi, un viņa visādi pūlējās izlikties, ka neredz neko. «Pavisai niķīga,» kā mēdza teikt viņas aukle, veca skotiete.

Pateikdama viņam labu nakti kāpņu pakājē, Dinija ar neliekuļotu prieku ievēroja viņa apmulsušo seju un tikpat neliekuļoti nosauca sevi par nekrietneli. Viņa iegāja savā guļamistabā ērmīgā noskaņojumā, neapmierināta ar sevi, ar Dornfordu un visu pasauli.

— Sasodīts! — viņa murmināja, taustīdamās pēc ieslēdzēja.

Klusi smiekli lika viņai sarauties. Klēra, pidžamā tērpusies, sēdēja uz palodzes, smēķēdama cigareti.

—     Nevajag uguns, Dinij, nāc apsēdies pie manis, un pūtīsim dūmus pa logu laukā.

—     Kur tu biji kopš pusdienām? Es pat nezināju, ka esi atgriezusies.

—     Vai gribi cigareti? Šķiet, tev vajag nomierināt nervus.

Dinija izpūta dūmu mutulīti.

—     Vajag gan. Esmu pati sev apriebusies.

—     Tā jutos arī es, — Klēra klusu noteica, — bet nu man ir labi.

— Ko tad tu darīji?

Klēra atkal iesmējās, un smieklos bija kaut kas tāds, kas lika Dinijai ievaicāties:

— Vai tu tikies ar Toniju Krūmu?

Klēra atlaidās pret loga stenderi, un viņas kakls blāvi vizēja krēslā.

— Jā, mana dārgā. Es un mūsu fords devāmies uz turieni. Dinij, mēs esam attaisnojuši apvainojumu. Tonijs vairs nejūtas nožēlojams bārenis.

— O! — Dinija tikai noteica un atkārtoja: — O! Māsas siltā, gurdenā, gandarījuma pilnā balss lika

Dinijas vaigiem pietvīkt un asinīm straujāk ritēt.

— Jā, labāk lai viņš ir mans mīļākais nekā draugs. Cik gudrs ir gan tāds likums, tas zināja, par ko mums jākļūst! Un man patīk Tonija apvienotās kotedžas. Tikai augšstāvā vēl ir kamīns, kas jāattaisa vaļā.

— Un jūs precēsieties?

— Kā mēs to varam, dārgā? Nē, mēs dzīvosim apgrēcībā. Vēlāk redzēsim, kas un kā. Manuprāt, ļoti pareizi, ka nevar precēties tūliņ pēc laulības šķiršanas. Tonijs ieradīsies Londonā nedēļas vidū, bet es pavadīšu pie viņa nedēļas nogali. Un viss pēc likuma!

Dinija pasmējās. Klēra spēji izslējās un aptvēra ar rokām ceļgalus.

— Es esmu laimīgāka, nekā jebkad bijusi. Nav pareizi likt cilvēkiem mocīties. Turklāt sievietēm jābūt mīlētām, tas nāk viņām par labu. Un vīriešiem tāpat.

Dinija izliecās pa logu ārā, un nakts pamazām dzesināja viņas vaigus. Dziļa un skaista bija nakts tur ārā, saplūdinājusi vienuviet priekšmetu aprises, tumša un it kā domās iegrimusi. Caur saspringto klusumu atskanēja tāla dūkoņa, pārvērsdamās nepārprotamā garāmbraucošas mašīnas rūkoņā, un Dinija varēja saskatīt starp kokiem aiz dzīvžoga pazibam ugunis uz dažiem mirkļiem un nozūdam ceļa līkumā. Tad dūkoņa kļuva aizvien tālāka un beidzot iestājās klusums. Naktstauriņš aizvirpuļoja garām, no jumta lēni lidoja lejup balta baloža spalviņa, griezdamās riņķī rāmajā gaisā. Dinija juta Klēras roku ap viduci.

— Ar labu nakti, mīļā! Paberzēsim deguntiņus.

Atrāvusies no nakts vērošanas, Dinija apskāva slaido, pidžamā tērpto augumu. Viņu vaigi saskārās, un katru māsu saviļņoja otras maigās ādas siltums, — Klērai tā likās svētība, Dinijai inde, it kā arī viņu būtu apsvēlusi neskaitāmo skūpstu kvēle.

Kad māsa bija izgājusi, Dinija sāka nemierīgi staigāt pa istabu.

«Nevajag likt citiem mocīties!… Sievietēm jābūt mīlētām … Vīriešiem tāpat.» Kur gadījies pravietis! Pēkšņi tapusi redzīga kā Pāvils ceļā uz Damasku. Dinija staigāja nepārtraukti, kamēr piekusa, tad uzgrieza uguni, atģērbās un apsēdās rītatērpā pie spoguļa, lai sasukātu matus. Sukādamās viņa kā apmāta blenza uz savu attēlu spogulī, it kā nebūtu redzējusi sevi ilgu laiku. Drudzis, kas viņai bija pielipis, joprojām turējās viņas acīs, vaigos un matos, viņa šķita sev nedabiski mundra; vai varbūt saule bija iemetusi šo kvēli viņas asinīs, kad viņi ar Dornfordu vizinājās laivā? Viņa pabeidza sukāšanos, atsvieda matus atpakaļ un likās gulēt. Logi bija vaļā, aizkari neaizvilkti, un nakts raudzījās uz viņu, kad viņa gulēja uz muguras tumsā šaurajā istabiņā. Holā pulkstenis dobji nosita pusnakti — vēl trīs stundas, un ausīs gaisma! Viņa domāja par Klēru, kas guļ tepat tuvumā saldā miegā, viņa domāja par Toniju Krūmu, kas dziļi apreibis aiz laimes savās apvienotajās kotedžās, un atmiņā atausa vārsma no «Ubagu operas»: «Viņas skūpsti sniedz līksmi un saldu dod tvīksmi!» Bet viņa, Dinija! Viņa nevarēja iemigt! Viņai kā reiz agrā bērnībā uznāca tieksme klaiņot apkārt, pētīt mēmās nakts noslēpumus, sēdēt uz kāpnēm, ielūkoties istabās, saritināties kamolā kādā atzveltnes krēslā. Un piecēlusies viņa uzmeta rītatērpu, uzvilka kurpes un izzagās no istabas. Viņa apsēdās kāpņu augšgalā, aptvērusi ceļgalus ar rokām, un ieklausījās. Nevienas skaņas vecajā, tumšajā namā, tikai kaut kur grabinājās pele. Dinija piecēlās un, turēdamās pie margām, nolavījās lejā. Holā jau oda pēc kā sasmakuša — pārāk daudz veca koka un mēbeļu, kas paliek ieslēgtas visu nakti. Viņa aiztaustījās līdz viesistabas durvīm un atvēra tās. Tvanīgi smaržoja pēc puķēm, pēc pēdējos gados lietota aromātiska maisījuma un neizskaužamiem cigarešu dūmiem. Dinija piegāja pie stiklotajām durvīm, atvilka aizkarus un atdarīja tās. Mirkli viņa tā pastāvēja, dziļi elpodama. Ļoti tumšs, ļoti kluss, ļoti silts. Zvaigžņu gaisma meta vieglu atspulgu uz magnoliju lapām. Pametusi durvis vaļā, viņa uzmeklēja iemīļoto atzveltnes krēslu un ieritinājās tanī, pavilkusi kājas zem sevis. Aptvērusi plecus ar rokām, viņa mēģināja atkal justies kā maza meitene. Nakts gaiss plūda iekšā telpā, pulkstenis tikšķēja, un karstums asinīs likās atdziestam šo tikšķienu ritmā. Viņa cieši aizdarīja acis un baudīja ierasto omulību šai vecajā krēslā, it kā būtu nosegta un aizsargāta no visām pusēm, bet tomēr nevarēja iemigt. Aiz muguras lūkojās iekšā pa logu uzlecošais mēness; ņirbīgā, mānīgā gaisma, kas padarīja visus pazīstamos priekšmetus rēgainus, modināja sajūtu, ka telpā ir vēl kāda dzīva būtne. Likās, istaba ir nomodā kopā ar Diniju, un, kā jau dažkārt, viņai atkal šķita, ka vecajam namam ir pašam sava dzīve, ka tas jūt, redz, ka tam ir savi nomoda un snaudas brīži. Pēkšņi viņa izdzirdēja soļus uz terases un satrūkusies uzslējās sēdus. Kāds jautāja:

— Kas tas? Vai te kāds ir?

Tumšs augums stāvēja vaļējās durvīs; pēc balss viņa pazina Dornfordu un atbildēja:

—     Tikai es.

—   Tikai jūs!

Dornfords ienāca istabā un apstājās pie krēsla, lūkodamies lejup. Viņš bija vēl viesību uzvalkā un stāvēja ar muguru pret nespodro gaismu, tā ka Dinija tikko varēja saskatīt viņa seju.

— Vai kas noticis, Dinij?

— Man nenāca miegs. Un jums?

—      Es nupat pabeidzu kādu darbu bibliotēkā. Iznācu uz terases ieelpot svaigu gaisu un ieraudzīju durvis atvērtas;

—      Kurš no mums sacīs — «Kāda brīnumaina sastapšanās!»?

Neviens to nesacīja. Dinija izslējās un nolaida kājas uz grīdas.

Piepeši Dornfords aptvēra galvu ar rokām un uzgrieza viņai muguru.

— Piedodiet, ka esmu tādā izskatā, — viņa nomurmināja, — es, protams, negaidīju …

Viņš pagriezās atkal uz Dinijas pusi un nokrita ceļos viņai blakus.

— Dinij, manai dzīvei ir gals, ja vien …

Dinija uzlika rokas uz viņa matiem un klusu sacīja:

— Tas ir sākums.

XXXIX NODAĻA

Adriāns sēdēja un rakstīja sievai vēstuli.

«Kondafordā 10. augustā.

Mana visudārgākā!

Es Tev apsolīju sniegt sīku un patiesu Dinijas kāzu aprakstu. Ieskaties «The Lantern» atskaitē, kā «līgavainis un līgava nāk ārā no baznīcas». Par laimi, šā izziņas orgāna fotoaparāts uztvēris viņus pirms iesēšanās mašīnā, — vienīgi kinokamera var uzņemt kustības, fotogrāfijā viena kāja tai pašā līmenī, kur acs, otra izķēmota, bet bikšu vīle nevietā. Dornfords izskatījās ļoti labi, it kā speciāli gatavojoties kāzu fotogrāfijai, un Dinija — lai dievs viņu svētī! — bez obligātā «līgavas smaida», it kā apzinādamās, ka tas te neiederētos. Kopš viņu saderināšanās es visu laiku pūlos saprast, ko viņa īsti jūt pret Dornfordu. Tā, protams, nav mīla, kādu viņa veltīja Dezertam, taču domāju, ka fiziski Dornfords nav viņai pretīgs. Kad vakar es apjautājos: «Vai no tīras sirds?» — viņa man atbildēja: «Vismaz ar visu sirdi.» Mēs abi ļoti labi zinām, ka citu dēļ Dinija darīs visu iespējamo, bet šoreiz viņa patiesi dara to sevis dēļ. Viņai būs sava dzīve, savi bērni un noteikts stavoklis sabiedrībā. Tā tam jābūt, un es ticu, ka viņa to apzinās. Ja arī viņa, lietojot cerību pilno jauniešu izteicienu, nav «kā uzburta» uz Dornfordu, viņa tomēr apbrīno un cienī šo vīru un, manuprāt, pamatoti. Turklāt Dornfords zina no manis, ja arī ne no Dinijas pašas, uz ko var cerēt, un negaidīs vairāk, kamēr viņa nav spējīga neko vairāk dot. Laiks pieturējās ļoti lauks, un baznīca, kurā, starp citu, ir kristīts arī Tavs speciālkorespondents, pēc kāda vientieša apgalvojuma nekad nebija izskatījusies «tik glauna». Draudze savukārt mazliet atgādināja viduslaiku angļus, lai gan man šķiet, ka šo seju lielum lielo vairumu var dabūt redzēt Vulvorta veikalos.

Baznīcas joma priekšgalā vissvētbijīgākajās pozās stāvēja mūsu pašu cilts pārstāvji, tagadējā un nākamā lauku aristokrātija. Jo vairāk es lūkojos viņos, jo vairāk sapratu, cik žēlīgs bijis liktenis, kas tais dzīves apstākļos, kuros dievam labpaticies mūs novietot, pasargājis mūsu paaudzes Čerelus no provinces aristokrātu ģīmja un līdzības. Pat Kons un Liza, kuri tur pastāvīgi dzīvo, nav pa īstam līdzīgi tiem. Dīvaini, ja padomā, ka vēl pastāv tāds jēdziens kā «provinces aristokrātija», bet tas droši vien paliks tik ilgi, kamēr vien cilvēki medīs un šaudīs. Es pat puikas gados turējos tālāk no medībām un, ja man laimējās izlūgties zirgu no mūsējiem vai citur, tad centos aizšmaukt tālāk no medniekiem, tik apnicīgas bija viņu sarunas un viņu mūzika. Labāk būt gluži vienkārši cilvēkam nekā tagadējai vai nākošajai provinces aristokrātijai. Jāatzīmē, ka Klēra pēc prāvas laikā izbaudītajiem pārdzīvojumiem izskatījās taisni apbrīnojami labi un, ciktāl es nopratu, neviens necentās izrādīt tādas jūtas, kādu viņam šai dienas laikā nevarēja būt. Atstatāk, tiesa, ne tik svētbijīgās pozās, stāvēja ciemata iemītnieki, jo Dinija ir viņu mīlule, —īsta vecāko šejienes iedzīvotāju izstāde. Daži tipiski ģīmji: kāds vecis, vārdā Dauners, krēslā uz riteņiem, ar vaigu un zoda bārdu kā Vaitčepelas ebrejiem un jocīgi brūnu sejas ādu, kur tā bija redzama. Viņš ļoti labi atceras, kā mēs ar Hileriju novēlāmies no siena vezuma, uz kura mums nemaz nebija brīv atrasties. Un vecā misis Tibvaita, mīlīga ragana, kas vienmēr atļāva man mieloties ar viņas avenēm. Skolēni todien bija speciāli atbrīvoti no mācībām. Liza sacīja, ka no divdesmitiem diezin vai būs kaut viens, kas redzējis Londonu vai vispār bijis tālāk par desmit jūdzēm no ciemata, pat mūsu laikos, tomēr jaunavas un jaunekļi izskatās pavisam citādi. Meitenēm ir ļoti skaistas kājas un zeķes un gluži gaumīgas kleitas, jaunekļiem glīti flaneļa uzvalki, apkaklītes un kaklasaites, un tas viss, pateicoties motocikliem un kino. Baznīcā bija milzums ziedu, daudz zvanu dunoņas un stieptas ērģeļu mūzikas. Hilerijs izdarīja laulību ceremoniju ar viņam raksturīgo ātrumu, un vecais draudzes garīdznieks, kas viņam asistēja, nevarēja vien nobrīnīties par viņa tempiem un par to, ko viņš izlaida. Protams, tu gribēsi arī kaut ko dzirdēt par tualetēm. Man bija tāds iespaids, ka ailē stāv ziedošs gaiļpiešu krūms. Tāda bija Dinija, kaut tērpusies baltā, un — apzināti vai ne, — viņai pilnīgi atbilda līgavas māsas; Monika, Džoana un abas Dornforda radinieces, jaunas, staltas un smuidras, patiešām atgādināja zilus gaiļpiešu stublājus, un viņām priekšā — četras gaišzilas, mīlīgas mazulītes, kaut neviena nebija tik glīta kā Šeila. Patiesi šīs vēja bakas uzbruka pilnīgi nelaikā. Tevis un bērnu ārkārtīgi trūka, un Ronalds pāža lomā būtu bijis nepārspējams. Es atgriezos Kondafordā ar Lorensu un Emiju; viņa izskatījās visai iespaidīga tēraudpelēkā kleitā, tikai sejā vietumis plankumi, «kur pūderis sajaucies ar asarām». Man vajadzēja apstāties kopā ar viņu zem zibens sašķelta koka un izdarīt labu darbu ar vienu no Tevis dāvātajiem zīda kabatas lakatiem. Lorenss jutās pacilāts — viņš uzskata, ka šīs kāzas esot reālākais no visiem pēdējā laikā redzētiem pasākumiem, un cer, ka mārciņa neslīdēšot zemāk. Emija, apskatījusi namu Kempdenhilā, pareģoja, ka Dinija iemīlēšot Dornfordu gada laikā, kas izsauca jaunus asaru plūdus, un man bija jāpievērš viņas uzmanība kokam, kurā bija kādreiz iespēris pērkons, kad mēs ar Hileriju stāvējām zem tā. «Jā,» viņa sacīja, «jūs toreiz bijāt knauķi, — cik liktenīgi, ka namzinis izgrieza no tā koka spalvaskātu, bet tanī neturējās spalvas, tāpēc es atdevu to Konam, kad viņš sāka iet skolā, un viņš lādēja mani. Lorens, es esmu veca.» Tad Lorenss satvēra viņu pie rokas, un tā rokrokā viņi nogāja atlikušo ceļa gabalu.

Viesus pieņēma uz terases un zālienā; ieradās visi, gan skolas bērni, gan veči, īsta jaukta sabiedrība, bet jautra, tā man likās. Es nezināju, ka esmu tā pieķēries šai vecajai ligzdai. Lai kā cilvēks jūsmo par izdevību pacelties augstāk, šais vecajās muižās tomēr kaut kas ir. Tās nav vairs atjaunojamas, ja ir nolaistas, un tās piešķir savdabīgu nokrāsu visam apvidum. Dažiem ciematiem un ainavām šķietami nav dvēseles, — to nevar izskaidrot, kāpēc tā ir, bet tās liekas tukšas, sājas un bez satura. Laba, veca mītne padara jauku visu apkārtni. Ja tādas mītnes iedzīvotāji nav galīgi egoisti, tad tā pamazām kļūst kaut kas svarīgs pat tiem, kuriem tanī nekas nepieder. Apšaubu, vai jel viens no ciematniekiem, lai cik nabags būdams, nožēlotu, ka tā vēl pastāv, vai justos labāk, ja tā sabruktu. Daudzas paaudzes ieguldījušas tanī savu mīlestību un rūpes un diezgan ierobežotos izdevumus, un rezultātā radies kas visai vienreizējs un savdabīgs. Viss mainās, un visam neapšaubāmi ir jāmainās, bet viena no lielākajām problēmām, par ko gan vismazāk rūpējamies, ir — kā saglabāt to veco, kas ir saglabāšanas vērts, vienalga, vai tās ir ainavas, mājas, manieres, iestādījumi vai cilvēku raksturi. Mēs saglabājam mūsu mākslas darbus, mūsu vecās mēbeles, mēs dedzīgi kultivējam antīku priekšmetu vākšanu, un tai pievērsušies pat vislaikmetīgāk noskaņoti prāti. Kāpēc mēs ar tādu pašu mērauklu nepieejam pie mūsu sabiedriskās dzīves? «Viss vecais mainās», jā, bet mums jāprot saglabāt skaistumu, cieņu un tieksmi kalpot cilvēkiem, manieres — visu, kas attīstās ļoti gausi un var izgaist visai ātri, ja mēs nepapūlēsimies to novērst. Cilvēka daba ir tāda, kāda tā ir, un man nekas neliekas aplamāks par cenšanos nolīdzināt visu ar zemi, lai sāktu celt no jauna. Vecajai kārtībai bija ne mazums trūkumu, un tā, bez šaubām, bija «nolietots kapitāls», bet, kad strādnieki jau grasās jaukt namu nost, tad tikai skaidri var aptvert, ka to, kas uzcelts gadu simteņos, iespējams noārdīt vienā stundā, un tāpēc, iekams cilvēks pilnīgi skaidri neapzinās, kā iespējams nomainīt nepilnīgo ar kaut ko pilnīgāku, viņš tikai bremzē dzīves kustību, nevis virza dzīvi uz priekšu. Galvenais ir izraudzīt to, kas ir saglabāšanas vērts, kaut arī es neteiktu, ka tā ir sevišķi daudz.

Nu, tās visas ir pārāk augstas tēmas! Atgriezīsimies pie Dinijas — savu medus mēnesi viņi pavadīs Šropšīrā, Dornforda dzimtajā pusē, pēc tam padzīvos kādu laiciņu šeit un beidzot noenkurosies Kempdenhilā. Ceru, ka jaukais laiks pieturēsies. Medus mēnesis lietainā laikā nav patīkams, it sevišķi, ja viens no abiem jaunlaulātajiem mīl vairāk, nekā saņem pretmīlas. Tev būs interesanti uzzināt, ka Dinijas «ceļa tērps» bija zils un viņai ne sevišķi piestāvēja. Mēs mirkli palikām divatā. Es viņai nodevu Tavus sveicienus, viņa lūdza nodot Tev savējos un sacīja: «Nu, dārgais tēvoci, es esmu gandrīz jau pāri upei, vēli man labu laimi!» Man acis tā kā iesūrstējās. Kādai upei? Ja vispār laimes vēlējumi var palīdzēt, tad viņa aizbrauca, apkrauta ar tiem, bet visus šos atvadu skūpstus gan grūti izturēt. Kons un Liza atvadījās, kad Dinija jau sēdēja mašīnā. Es sev likos nejūtīgs kustonis, lūkojoties viņu sejās pēc Dinijas aizbraukšanas. Viņa aizbrauca Dornforda mašīnā, kuru viņš pats vadīja. Atzīstos, ka pēc tam es jutos galīgi nošļucis. Tiesa, viss likās esam labi, bet es nevarēju tā pa īstam priecāties. Lai cik viegli tagad panākt šķiršanos, laulībās tomēr ir kāda nolādēta neatsaucamība, turklāt Dinija nepieder pie tām sievietēm, kuras saistās ar cilvēku, kas viņas mīl, un pēc tam pamet to; Dinija būs uzticīga senajam solījumam būt kopā «priekos un bēdās», bet es ceru, ka ar laiku prieki būs pārsvarā. Es izlavījos dārzā un pāri tīrumiem devos uz mežu. Ceru, ka pie jums bija tāda pati lieliska diena kā šeit. Skābaržu meži kalnu nogāzēs ir daudz skaistāki par tiem rūpīgi koptajiem skābaržu puduriem, kas sastādīti ielejās, bet pat pēdējie atgādina tempļus, lai gan stādīti galvenokārt kā robežzīmes vai lai dotu ēnu aitām ganībās. Tik tiešām mežs ap pussešiem vakarā bija burvīgi skaists. Es uzkāpu pakalnā, atsēdos un baudīju daili. Milzīgi, slīpi saulstaru kūļi krita lejup un apstaroja koku stumbrus, un starp kokiem bija tik daudz dzestru zaļu laukumiņu, — vārdu sakot, paradīze. Daudziem kokiem zari tikai pašās galotnēs, un daži stumbri izskatās gluži balti. Gandrīz nekur nav jaunaudzes, un dzīvas radības ir maz — vienīgi sīļi un brūnās vāveres. Kad cilvēks sēž tik pasakainā mežā un iedomājas par mantojuma nodokli un koku izciršanu, tad sirds aptekas un šķiet, it kā pusdienās būtu ēsti tikai Spānijas sīpoli. Dievam divi simti gadu var paiet kā viena diena, bet man tie nozīmē mūžību. Šais mežos vairs nerīko medības, te var nākt ikviens. Domāju, ka jaunieši to dara, — te tik jauka vieta mīlētāju pastaigām! Es apgulos saulgozī un domāju par Tevi; divas pelēkas ūbeles nometās jardus piecdesmit atstatu un mīlīgi dūdoja; te būtu labi noderējis mans tālskatis. Izcirtumos, kur celmi izlauzti, sazēluši biškrēsliņi un kazrozes, uzpirkstenes te laikam neaug. Te var baudīt mieru, tikai sirds mazliet smeldz aiz visa šā zaļuma un skaistuma. Dīvaini, ka skaistums sagādā sāpes! Varbūt tā ir slepena nāves neizbēgamības nojausma vai apziņa, ka ar laiku viss apkārtējais pazudīs, un, jo lielāks skaistums, jo sāpīgāks tā zaudējums! Šķiet, ka, cilvēkus radot, pielaista kāda kļūda. Mums vajadzētu tā just: jo lielāka šīs zemes daile, jo brīnišķīgāka šī gaismas, lapotnes un vēja radītā ainava, jo valdzinošāka daba, jo dziļāks un saldāks būs mūsu miers tās klēpī. Viss ir tik ļoti mīklains! Es zinu, ka beigts trusītis tādā mežā ietekmē mani spēcīgāk nekā nodīrātais miesnieka veikalā. Es uzdūros vienam, atgriezdamies mājup, — to bija nokodusi zebiekste; viņa padevīgā nevarība šķita sakām: «Žēl, ka esmu beigts!» Iespējams, ka nāve ir laba, taču dzīvība daudz labāka. Nedzīva forma, kamēr tā ir tikai forma, rada drausmīgu iespaidu. Forma ir dzīvība, un, ja dzīvības vairs nav, tad nesaprotami, kā forma var saglabāties, kaut arī uz neilgu laiku. Man ļoti gribējās nogaidīt, kamēr uzlēks mēness, ielūkosies šeit un pamazām piepildīs mežu ar rēgainu gaismu, tad varbūt es nojautīšu, ka forma joprojām dzīvo citā ietvarā un mēs visi, pat beigtie trusīši, putni un nakts tauriņi, aizvien vēl kustamies un turpinām dzīvi, — varbūt te meklējama tā patiesība, ko es nezinu un neuzzināšu. Taču pusdienas bija astoņos, un man bija jāiet projām, kamēr gaisma vēl zeltaina un zaļa, — atkal no manas spalvas plūst aliterācijas kā sīks strautiņš! Uz terases es ieraudzīju Dinijas spanielu Fošu. Zinot šā suņa dzīves stāstu, es jutos, kā sastapis meža nagažu, — viņš gan negaudoja, bet pārāk skaudri atgādināja man visu, ko Dinija pārcietusi. Viņš bija attupies un lūkojās zemup, kā to dara suņi, it īpaši spanieli, kad kaut kas sniedzas pāri viņu saprašanai un deguns nemaldīgi vēstī, ka vistuvākā cilvēka mājās vairs nav. Protams, suns dosies viņiem līdzi uz Kempdenhilu, kad viņi pārbrauks. Es uzgāju savā istabā, nomazgājos, pārģērbos un stāvēju pie loga, ieklausīdamies, kā tarkšķ traktors, joprojām pļaudams labību, un ziedošie sausserži, kas vijas ap logu, mani viegli skurbināja. Tagad es saprotu, ko Dinija gribēja sacīt. Viņa ir tikusi pāri sapņos redzētajai upei un ne tikai tai vien. Jā, visa dzīve nozīmē tikai to — vai nu tikt upei pāri, vai nogrimt pusceļā. Es ceru, es ticu, ka viņa ir sasniegusi otru krastu.

Pusdienas aizritēja kā parasti — mēs nerunājām par Diniju un nekādi neizpaudām savas jūtas. Mēs spēlējām biljardu ar Klēru — viņa kļuvusi daudz sievišķīgāka un valdzinošāka. Un tad es līdz pusnaktij nosēdēju kopā ar Konu, un kā norunājuši nebildām viens otram ne vārda. Baidos, ka viņi ļoti stipri izjutīs Dinijas trūkumu.

Kad beidzot uznācu savā istabā, tanī valdīja pārsteidzošs klusums un mēnesnīca izskatījās gluži dzeltena. Tagad mēness slēpjas aiz kādas gobas un vakarzvaigzne mirgo virs sausa zara. Arī dažas citas zvaigznes redzamas, tikai ļoti blāvas. Šī nakts šķiet tālu no mūsu laikmeta, arī no mūsu pasaules. Pat pūces brēcienu nedzird, tikai sausserži aizvien vēl smaržo saldi jo saldi. Un nu, mana visudārgā, pasakai pienācis gals! Ar labunakti!

Tevi mūžam mīlēdams,

Adriāns.»

PASKAIDROJUMI

[1] Tēva vietā . (Lat.)

[2] Anglijas karalis Ričards I, saukts «Lauvassirds», piedalījās trešajā krusta karā (1190—1192).

[3] Hercogs Velingtons (1769—1852).

[4] Lai nu tā būtu(Franc.).

[5] Bez kura nevar iztikt.(Lat.)

[6] Semjuels Džonsons (1709—1784) — ang]u kritiķis un publicists, angļu valodas vārdnīcas sastādītājs. Džeimss Bosvels (1740— 1795) — publicists, Džonsona skolnieks un draugs.

[7] Skaistās acis.(Franc.)

[9] Baronets.

[10] Hercogs Velingtons

[11] Atsevišķs kabinets.(franc)

[13] Rinda no Tenisona dzejoja «Vieglas kavalērijas uzbrukums».

[14] savā lieliskākajā izpausmē. (Lat.)

[15] Sīkumtirgus Londonā.

[16] Atsaukšanās uz Pistola vārdiem Šekspīra lugā «Jautrās vindzorietes».

[18] Dzimusi.(Franc.)

[19] vaitholā — iela Vestminsteras rajonā

[21] Vājprātīgo nams

[22] Pastāvīga karaspēka nometne dienvidrietumos no Londonas.

[23] acīm redzot, domāts rakstnieka dekadenta džoisa romāns «Uliss», kas Anglijā savā laikā bija aizliegts

[24] navarīno kauja notika 1827. gadā grieķu atbrīvošanās kara laikā starp krievu, angļu un franču apvienoto floti no vienas puses un turku — no otras. Lēdija Monta šo vārdu saista ar franču ēdienu «navarin» — jērgaļas ragū.

[25] baltās un sarkanās rozes karš (1455—1485) starp kara)a Eduarda III pēctečiem.

[26] Āfrikas pētnieks H. M. Stenlijs (1841—1904) 1871. gadā devās meklēt pazīstamo angļu ceļotāju D. Livingstonu (1813—1873) un atrada viņu Udžidži, Tanganjikas ezera tuvumā.

[28] Tas tik ir velna skuķis!(franc.)

[29] 1605. gada 5. novembrī cieta neveiksmi katoļu sazvērestība («Pulvera sazvērestība»); sazvērnieki — Gajs Fokss, Roberts Keitsbijs un citi grasījās uzspridzināt parlamentu, taču tika satverti un pakārti. Pēc senas tradīcijas bērni šai dienā noziež sejas ar sodrējiem un klīst pa ielām, dziedādami dziesmas un nesdami pašdarinātas karātavas, pie kurām šūpojas Gāja Foksa lelle.

[30] Ģenerālis Roberts Eduards Lī (1807—1870) ASV pilsoņu kara laikā komandēja dienvidnieku — verdzības aizstāvju armiju.

[31] norādījums uz psihoanalītiķi Zigmundu Freidu (1856—1939), kurš dzīvoja Vīnē.

[32] Pēc Fārenheita; pēc Celzija 40°.

[33] Dibinātājas vārda nosaukts vaska figūru kabinets, kas XIX gs. sākuma pārvietots no Parīzes uz Londonu.

[35] Neizdevusies laulība.(fr.)

[36] Ar šādu saucienu Austrālijas iedzimtie brīdināja cits citu.

[37] Sakropļots godēciju nosaukums.

[38] Populāra angļu rakstnieces Džeinas Ostinas (1775—1817) romāna nosaukums.

[39] Rinda no Longfello dzejoļa «A Psalm of Life

[40] Domāta V. Skotapoemas«Ezeru jaunava» varone.

[41] Pašreiz. (lat.)

[42] Nākotnē. (lat.)

[45] karā ir kā jau karā. (Fr.)

[46] istabas puķe (Convallaria polygonatum).

[47] knight commander of the bath — Pirts ordeņa kavalieris.

[48] Vīrietis bieži mainās, un aplam rīkojas tā sieviete, kas viņam uzticas!

[49] ceširas runcis — kāds no Luisa Kerola romāna «Alise brīnumzemē» personāžiem.

[50] Valtera Skotapoema.

[51] Pieticīgi mājsaimniecības piederumi (Lat.)

Content

Golsverzijs Džons Pēdējā lappuse

1.Daļa Meitene gaida

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

2. Daļa Ziedošais tuksnesis

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

3.daļa Pāri upei

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX NODAĻA

PASKAIDROJUMI