Hese Hermanis

Demians

Hermanis Hese

DEMIANS

Es jau negribēju neko citu kā vien mēģināt izdzīvot to, kas pats lauzās no manis ārā. Kāpēc tas bija tik gauži grūti?

Lai izstāstītu savu stāstu, man jāsāk tālu pagātnē. Ja vien būtu iespējams, man vajadzētu atgriezties vēl daudz tālākā pagātnē, pašos pirmajos savas bērnības gados un vēl pirms tiem, savas izcelsmes tālumos.

Dzejnieki, rakstīdami romānus, mēdz rīkoties tā, it kā viņi būtu Dievs un spētu visā pilnībā pārredzēt un aptvert kāda cilvēka dzīvesstāstu un atainot to kā paša Dieva stāstītu, bez kādiem aizplīvurojumiem, viscaur būtisku. Es to nespēju, tāpat kā to nespēj dzejnieki. Taču mans stāsts man ir svarīgāks nekā kaut kādam dzejniekam viņējais; jo tas ir mans paša, un tas ir stāsts par cilvēku — nevis izdomātu, iespējamu, ideālu vai kā citādi neesošu, bet gan par īstu, vienreizēju, dzīvu cilvēku. Tomēr tas, kas ir īsts, dzīvs cilvēks, šodien ir zināms mazāk nekā jebkad, un tāpēc arī cilvēki, no kuriem katrs ir vērtīgs, vienreizējs dabas izmēģinājums, tiek apšauti veseliem pulkiem. Ja mēs nebūtu vēl vairāk nekā vienreizēji cilvēki, ja katru no mums tiešām varētu pilnīgi iznīcināt ar šautenes lodi, tad vairs nebūtu jēgas stāstīt dzīvesstāstus. Taču katrs cilvēks ir ne tikai viņš pats, viņš ir arī tas vienreizējais, ļoti īpašais, katrā gadījumā svarīgais un vērā liekamais punkts, kurā krustojas pasaules parādības — šādi tikai vienu reizi un vairs nekad. Tāpēc kaira cilvēka dzīvesstāsts ir svarīgs, mūžīgs, dievišķs, tāpēc katrs cilvēks, kamēr vien viņš dzīvo un izpilda dabas gribu, ir brīnišķīgs un jebkuras uzmanības cienīgs. Katrā gars ir kļuvis par veidolu, katrā cieš radība, katrā tiek sists krustā kāds Pestītājs.

Par zinātāju es sevi nevaru dēvēt. Es biju meklētājs un vēl arvien tas esmu, taču es vairs nemeklēju uz zvaigznēm un grāmatās, es sāku sadzirdēt tās mācības, ko manī šalko asinis. Mans stāsts nav patīkams, tas nav salds un harmonisks kā izdomātie stāsti, tas garšo pēc nejēdzībām un apjukuma, pēc ārprāta un sapņa tāpat kā visu to cilvēku dzīve, kuri vairs negrib melot paši sev.

Katra cilvēka dzīve ir ceļš pie sevis paša, ceļa mēģinājums, takas nojausma. Neviens cilvēks nekad nav bijis pilnīgi un galīgi viņš pats; tomēr katrs tiecas tāds kļūt — viens miglaini, cits skaidrāk, katrs, kā spēj. Katrs līdz pat galam nes sev līdzi savas dzimšanas paliekas, kādas pirmatnējas pasaules gļotas un olas čaumalas. Dažs nekad netop par cilvēku, paliek varde, paliek ķirzaka, paliek skudra. Dažs augšgalā ir cilvēks un apakšgalā zivs. Tomēr katrs ir dabas centiens radīt cilvēku. Mums visiem ir kopīga izcelsme, māte, mēs visi nākam no viena un tā paša bezdibeņa; tomēr katrs, būdams dzīļu mēģinājums un centiens, tiecas pretim pats savam mērķim. Mēs spējam cits citu saprast; taču izskaidrot katrs spēj tikai pats sevi.

Pirmā nodaļa

Divas pasaules

Savu stāstu es sākšu ar kādu piedzīvojumu no tā laika, kad man bija desmit gadu un es gāju mūsu pilsētiņas latīņu skolā.

Daudz man smaržo no turienes pretim un iekšēji skar mani ar skumjām un ar tīkamām trīsām, tumšas ieliņas un gaiši nami un torņi, pulksteņa sitieni un cilvēku sejas, istabas, pilnas ar mājīgumu un siltu labsajūtu, istabas, pilnas ar noslēpumu un dziļām bailēm no spokiem. Tur smaržo pēc siltas šaurības, pēc trušiem un kalponēm, pēc mājas ārstniecības zālītēm un kaltētiem augļiem. Tur viena otrai cauri strāvoja divas pasaules, no diviem poliem nāca diena un nakts.

Viena pasaule bija tēva nams, taču tā bija pat vēl šaurāka, patiesībā ietvēra tikai manus vecākus. Šī pasaule lielākoties bija man labi pazīstama, tā nozīmēja māti un tēvu, tā nozīmēja mīlestību un stingrību, priekšzīmi un skolu. Pie šīs pasaules piederēja liegs zaigums, skaidrība un spodrība, te bija mājvieta maigām, laipnām valodām, nomazgātām rokām, tīrām drānām, labiem tikumiem. Te tika dziedāts rīta korālis, te tika svinēti Ziemassvētki. Šajā pasaulē bija taisnas līnijas un ceļi, kuri veda nākotnē, te bija pienākums un vaina, slikta sirdsapziņa un atzīšanās, piedošana un labas apņemšanās, mīlestība un godbijība, Bībeles vārdi un gudrība. Pie šīs pasaules vajadzēja turēties, lai dzīve būtu skaidra un tīra, skaista un sakārtota. Tikmēr otrā pasaule sākās jau mūsu pašu namā un bija pilnīgi citāda, oda citādi, runāja citādi, solīja un pieprasīja ko citu. Šajā otrajā pasaulē bija kalpones un amatnieku mācekļi, spoku stāsti un baumas par skandāliem, tur bija vesela raiba straume ar varenām, vilinošām, drausmīgām, noslēpumainām lietām, ar tādām būšanām kā lopkautuve un cietums, dzērāji un klaigājošas sievas, dzemdējošas govis, pakrituši zirgi, stāsti par ielaušanos, slepkavībām, pašnāvībām. Visas šīs skaistās un šausmīgās, mežonīgās un nežēlīgās lietas bija visapkārt, tuvākajā šķērsieliņā, kaimiņu mājā, apkārt klimta policisti un klaidoņi, piedzērušies vīri sita savas sievas, jaunu meiteņu bariņi vakaros izplūda no fabrikām, vecas sievas prata cilvēku noburt un padarīt slimu, mežā dzīvoja laupītāji, lauku žandarmi notvēra dedzinātājus, — visur brieda un smaržoja šī otrā, spēcīgā pasaule, visur, tikai ne mūsu istabās, kur mita māte un tēvs. Un tas bija ļoti labi. Tas bija brīnišķīgi, ka šeit, pie mums, valdīja miers, kārtība un rāmums, pienākums un tīra sirdsapziņa, piedošana un mīlestība, — un brīnišķīgi, ka bija arī viss cits, viss skaļais un spilgtais, drūmais un varmācīgais, no kura tomēr vienā lēcienā bija iespējams aizbēgt pie mātes.

Un pats dīvainākais bija tas, kā abas pasaules robežojās viena ar otru, cik tuvu kopā tās atradās! Piemēram, mūsu kalpone Līna, — kad vakarā, pātaru laikā viņa sēdēja dzīvojamā istabā pie durvīm un savā skaņajā balsī dziedāja citiem līdzi dziesmu, salikusi nomazgātās rokas uz līdzeni nogludinātā priekšauta, tad viņa pilnīgi piederēja pie tēva un mātes, pie mums, pie gaišā un pareizā. Tūdaļ pēc tam virtuvē vai malkas šķūnītī, kad viņa stāstīja man par vīriņu bez galvas, vai mazajā miesnieka bodītē, kad ķīvējās ar kaimiņu sievām, viņa bija cita, piederēja pie otrās pasaules, un viņu ietvēra noslēpums. Un tā bija ar visu, visvairāk ar mani pašu. Zināms, es piederēju pie gaišas un pareizas pasaules, es biju savu vecāku bērns, taču, lai kur es skatījos vai klausījos, visur klāt bija tas otrais, un es dzīvoju arī šai otrajā, lai gan tas man bieži bija svešs un netīkams, lai gan tur allaž varēja iemantot sliktu sirdsapziņu un bailes. Lāgiem es pat vismīļāk dzīvoju aizliegtajā pasaulē, un pārnākšana mājās, gaišumā, — lai cik nepieciešama un laba arī būtu, — bieži bija gandrīz kā atgriešanās mazāk skaistā, garlaicīgākā un vienmulīgākā vietā. Dažreiz es zināju: mans mērķis dzīvē ir kļūt tādam kā mans tēvs un māte, tik gaišam un tīram, tik pārākam un sakārtotam; taču līdz tam bija tāls ceļš, līdz tam vajadzēja pabeigt skolas un studēt, un izturēt pārbaudes un eksāmenus, un šis ceļš aizvien veda gar otro, tumšāko pasauli, tai cauri, un it nemaz nebija neiespējams, ka varētu pie tās palikt un tajā nogrimt. Bija taču stāsti par pazudušiem dēliem, kuriem tā izgājis, šos stāstus es biju aizrautīgi lasījis. Tajos atgriešanās mājās pie tēva un pie labā vienmēr bija tik pestījoša un dižena, es visādā ziņā izjutu, ka tas ir vienīgais pareizais, labais un vēlamais, un tomēr tā stāsta daļa, kura risinājās ļauno un pazudušo vidū, bija daudz vilinošāka, un, ja vien to drīkstētu pateikt un atzīt, tad patiesībā dažreiz bija taisni vai žēl, ka pazudušais nožēlo grēkus un tiek atrasts atkal. Taču tas jau netika nedz sacīts, nedz domāts. Tas tikai kaut kādā veidā pastāvēja, kā nojausma un iespēja, pašās jūtu dzīlēs. Ja es iztēlojos velnu, tad itin labi varēju to iedomāties lejā uz ielas, pārģērbušos vai savā īstajā izskatā, vai gadatirgū, vai krogā, bet nekad ne pie mums mājās.

Arī manas māsas piederēja pie gaišās pasaules. Viņas, kā man bieži likās, pēc savas būtības bija tuvākas tēvam un mātei, viņas bija labākas, rātnākas, nevainojamākas nekā es. Viņām bija trūkumi, viņām bija nedarbi, taču man šķita, ka tas nesniedzas īpaši dziļi, tas nebija tā kā man, jo man saskarsme ar ļauno bieži kļuva tik smaga un mokoša un tumša pasaule atradās daudz tuvāk. Māsas, līdzīgi vecākiem, vajadzēja saudzēt un godāt, un, ja iznāca ar viņām sastrīdēties, tad pēc tam savas sirdsapziņas priekšā pats vienmēr biji sliktais, kūdītājs, tas, kura pienākums ir lūgt piedošanu. Jo aizvainojot māsas, tika aizvainoti vecāki, viss labais un bijājamais. Bija tādi noslēpumi, kuros es daudz drīzāk varēju dalīties ar vissamaitātākiem ielas puikām nekā ar savām māsām. Labās dienās, kad bija gaišs un sirdsapziņa kārtībā, bieži bija brīnumjauki spēlēties ar māsām, būt ar viņām labam un rātnam un redzēt sevi pašu krietnā, cēlā gaismā. Tā droši vien jājūtas, kad esi eņģelis! Tas bija pats augstākais, ko mēs zinājām, un mums šķita, ka ir burvīgi un brīnišķīgi būt eņģelim, ko ieskauj liegas skaņas un smarža kā Ziemassvētki un laime. Ak, cik reti izdevās tādas stundas un dienas! Nereti rotaļājoties, spēlējot labas, nekaitīgas, atļautas spēles, es tā iekaisu un kļuvu tik nevaldāms, ka māsām tas bija par daudz, tas noveda pie strīda un nelaimes, un, kad mani vēl pārņēma dusmas, es biju briesmīgs, es darīju un sacīju tādas lietas, kuru nekrietnumu dziļi un sveloti izjutu, jau tās darīdams un sacīdams. Tad sekoja ļaunas, drūmas stundas, nožēlas un nomāktības stundas, un tad sāpīgais mirklis, kad es lūdzos piedošanu, un tad atkal gaišuma stars, klusa, pateicīga laime bez nesaskaņām, stundas vai mirkļus ilga.

Es gāju latīņu skolā, birģermeistara dēls un mežkunga dēls bija manā klasē un reizumis atnāca pie manis, trakulīgi zēni un tomēr labās, atļautās pasaules piederīgie. Par spīti tam man bija tuvas attiecības ar kaimiņu puikām, tautskolas audzēkņiem, kurus mēs citkārt nicinājām. Ar vienu no viņiem man jāsāk savs stāsts.

Kādā brīvā pēcpusdienā — man nebija daudz vairāk par desmit gadiem — es klaiņoju apkārt ar diviem kaimiņu puikām. Te mums piebiedrojās kāds lielāks, spēcīgs un rupjš zēns, gadu trīspadsmit vecs, tautskolnieks, skrodera dēls. Viņa tēvs bija dzērājs, un visai ģimenei bija slikta slava. Franci Kromeru es labi zināju, es no viņa baidījos, un man nepatika tas, ka viņš tagad pievienojās mums. Viņam jau bija vīrišķīgas manieres, un viņš atdarināja jauno fabrikas puišu gaitu un izteicienus. Viņa vadībā mēs pie tilta nokāpām upes krastā un paslēpāmies no pasaules zem pirmā tilta loka. Šaurā krasta josla starp izliekto tilta mūri un kūtri plūstošo ūdeni sastāvēja no vieniem vienīgiem atkritumiem, no lauskām un grabažām, mudžekļainiem sarūsējušu dzelzs stiepļu saišķiem un citām drazām. Tur reizumis varēja atrast noderīgas lietas; Franča Kromera vadībā mums vajadzēja pārmeklēt visu joslu un parādīt viņam, ko esam atraduši. Tad viņš vai nu pievāca to sev, vai iesvieda ūdenī. Viņš lika mums uzmanīt, vai starp drazām nav svina, misiņa vai alvas mantu, tās visas viņš pievāca sev, arī vecu raga ķemmi. Viņa sabiedrībā es jutos ļoti neomulīgi, nevis aiz apziņas, ka mans tēvs aizliegtu man ar viņu tikties, ja to uzzinātu, bet gan aiz bailēm no Franča paša. Es biju priecīgs, ka viņš mani pieņem un izturas pret mani tāpat kā pret pārējiem. Viņš pavēlēja, un mēs paklausījām, šķita, ka tā ir veca paraža, lai gan ar viņu kopā es biju pirmo reizi.

Pēdīgi mēs apsēdāmies zemē, Francis iespļāva ūdenī un izskatījās kā vīrietis; viņš spļāva caur spraugu zobos un trāpīja, kur gribēja. Sākās saruna, un puikas ņēmās dižoties un lielīties ar dažādiem skolnieku varoņdarbiem un neģēlīgiem jokiem. Es klusēju un tomēr baidījos, ka tieši savas klusēšanas dēļ kritīšu acīs un izsaukšu uz sevi Kromera dusmas. Abi mani biedri jau no paša sākuma bija atkāpušies no manis un nostājušies viņa pusē, es viņu starpā biju svešinieks un jutu, ka mans apģērbs un izturēšanās viņiem šķiet izaicinoši. Kā latīņu skolas audzēkni un kungu dēliņu Francis it nekādi nevarēja mani mīlēt, un es skaidri jutu, ka abi pārējie, tiklīdz tas būtu vajadzīgs, mani atstumtu un pamestu nelaimē.

Beidzot aiz tīrajām bailēm sāku runāt arī es. Es izdomāju varenu laupītāju stāstu, par kura varoni padarīju pats sevi. Es stāstīju, ka reiz naktī kopā ar biedru kādā dārzā pie Stūra dzirnavām esmu nozadzis veselu maisu ābolu un ne jau parastus ābolus, bet gan vienas vienīgas renetes un zelta parmēnes, vislabākās šķirnes. No acumirkļa briesmām es patvēros šai stāstā, izdomāšana un stāstīšana man padevās veikli. Lai tikai tūdaļ neapklustu un varbūt neiekultos vēl ļaunākā ķezā, es laidu darbā visu savu mākslu. Vienam no mums, es stāstīju, nemitīgi bija jāstāv sardzē, kamēr otrs tupēja kokā un meta lejā ābolus, un maiss bija tik smags, ka pēdīgi mums nācās siet to vaļā un pusi ābolu pamest turpat, taču pēc pusstundas mēs atgriezāmies un savācām arī tos.

Beidzis stāstīt, es cerēju uz kādu atzinību, beidzot es biju iesilis un apskurbis pats no savām pasakām. Abi mazākie nogaidoši klusēja, bet Francis Kromers urbīgi paskatījās manī piemiegtām acīm un draudīgā balsī noprasīja: "Vai tas ir tiesa?"

"Jā gan," es sacīju.

'Tātad balta patiesība?"

"Jā, balta patiesība," es spītīgi apgalvoju, iekšēji smakdams nost aiz bailēm. "Vai tu vari apzvērēt?"

Es ļoti izbijos, tomēr bez vilcināšanās teicu, ka varu.

'Tad saki: pie Dieva un svētlaimības!"

Es teicu: "Pie Dieva un svētlaimības."

"Nu jā," viņš tad novilka un novērsās.

Es domāju, ka nu būs miers, un nopriecājos, kad drīz pēc tam viņš piecēlās un devās atceļā. Kad tikām uz tilta, es bikli ieminējos, ka tagad man jāiet mājās.

'Tur nu nebūs tāda steiga," Francis smējās, "mums tak ir pa ceļam."

Viņš gausi gāja tālāk, un es neuzdrošinājos aizsteigties pa priekšu, tomēr viņš tiešām soļoja uz mūsu mājas pusi. Kad nonācām tur, kad es ieraudzīju mūsu namdurvis un biezo misiņa rokturi, sauli logos un aizkarus savas mātes istabā, es dziļi uzelpoju. Ak, atgriešanās! Ak, labā, svētītā pārnākšana mājās, gaišumā, mierā!

Kad biju aši atvēris durvis un slīdēju iekša, gatavs aiz cirst tās sev aiz muguras, Francis Kromers iespraucās līdzi. Vēsajā, drūmajā, ar akmens plāksnēm izliktajā gaiteni, kur gaisma krita tikai no pagalma puses, viņš nostājās man blakus, saņēma mani aiz delma un klusu sacīja: "Ei, nesteidzies tik dikti!"

Es izbijies paskatījos viņā. Viņa tvēriens ap manu delmu bija ciets kā dzelzs. Es prātoju, kas gan viņam varētu būt padomā un vai tik viņš negrib mani piekaut. Ja es tagad iekliegtos, es nodomāju, skaļi un stipri iekliegtos, vai no augšstāva pietiekami ātri atsteigtos kāds, lai mani glābtu? Tomēr no tā es atteicos.

"Kas ir?" es jautāju. "Ko tu gribi?"

"Neko daudz. Man tikai jāpajautā tev vēl kaut kas. Pārējiem tas nav jādzird."

"Ak tā? Bet ko tad vēl lai es tev saku? Paklau, man jāiet augšā."

"Tu tak zini," Francis klusu teica, "kam pieder augļu dārzs pie Stūra dzirnavām?"

"Nē, nezinu. Man liekas — dzirnavniekam."

Francis bija aplicis roku man apkārt un tagad pievilka mani pavisam cieši klāt, tā ka man bija jāraugās viņa sejā pavisam tuvu. Viņa acis bija ļaunas, viņš nejauki smīnēja, un seja viņam bija pilna nežēlības un varas.

"Jā, manu zēn, es gan varu tev pateikt, kam pieder tas dārzs. Es jau sen zinu, ka ir zagti āboli, un zinu arī, ka tas vīrs ir solījies iedot divas markas katram, kurš varēs viņam pateikt, kas zadzis augļus."

"Mīļais Dievs!" es iesaucos. "Bet tu taču viņam neko neteiksi?"

Es jutu, ka būtu veltīgi vērsties pie viņa goda jūtām. Viņš bija no otrās pasaules, viņam nodevība nebija noziegums. To es jutu pilnīgi skaidri. Šādā ziņā ļaudis no "otrās" pasaules nebija tādi kā mēs.

"Neko neteikšu?" Kromers smējās. "Mīļais draugs, vai tad tu domā, ka es esmu naudas viltotājs un pats varu izkalt sev divmarku gabalus? Es esmu nabaga puisis, man nav bagāta tēva kā tev, un, ja varu nopelnīt divas markas, tad tas man ir jānopelna. Varbūt tas vīrs iedos pat vairāk."

Pēkšņi viņš palaida mani vaļā. Mūsu nama gaitenī vairs nesmaržoja pēc miera un drošības, pasaule ap mani sagruva. Viņš mani nosūdzēs, es esmu noziedznieks, to pateiks tēvam, varbūt pat atnāks policija. Man draudēja visas haosa šausmas, pret mani tika laists darbā viss pretīgais un bīstamais. Tas, ka es nemaz nebiju zadzis, nekrita svarā. Turklāt es biju zvērējis. Ak Dievs, ak Dievs!

Man acīs sakāpa asaras. Es jutu, ka man jāatpērkas, un izmisis taustījos pa visām kabatām. Ne ābola, ne kabatas naža, itin nekā tur nebija. Te man prātā ienāca pulkstenis. Tas bija vecs sudraba pulkstenis un nemaz negāja, es nēsāju to līdzi "tikai tāpat". Tas bija piederējis mūsu vecaimātei. Es žigli izvilku pulksteni laukā.

"Kromer," es sacīju, "klausies, tev nevajag mani nosūdzēt, tas nebūtu glīti no tavas puses. Es uzdāvināšu tev savu pulksteni, paskat; diemžēl nekā cita man nav. Tu vari to ņemt, tas ir no sudraba, un mehānisms ir labs, tam ir tikai kāda maza vaina, kas jāsalabo."

Viņš pavīpsnāja un paņēma pulksteni savā lielajā rokā. Es skatījos uz šo roku un jutu, cik rupja un dziļi naidīga tā man ir, kā tā sniedzas pēc manas dzīves un miera.

"Tas ir no sudraba…" es bikli teicu.

"Man pasvilpot par tavu sudrabu un par tavu veco pulksteni!" viņš ar dziļu nicinājumu sacīja. "Nes un labo pats!"

"Bet Franci!" es saucu, drebēdams no bailēm, ka viņš var aizskriet prom. "Pagaidi drusciņ! Ņem jel to pulksteni! Tas tiešām ir no sudraba, patiesi. Un nekā cita jau man nav."

Viņš vēsi un nicīgi paskatījās manī.

"Tā ka tu zini, pie kā es iešu. Bet varu pateikt arī policijai, es labi pazīstu vaktmeistaru."

Viņš pagriezās uz iešanu. Es turēju viņu ciet aiz piedurknes. Tas nedrīkstēja notikt. Daudz labprātāk es mirtu nekā pārciestu visu to, kas notiks, ja viņš tā aizies.

"Franci," es lūdzos, aizsmacis no satraukuma, "nedari tak muļķības! Tas taču ir tikai joks, vai ne?"

"Kā tad, ka joks, bet tev tas var dārgi maksāt."

"Nu pasaki jel, Franci, kas man jadara! Es visu izdarīšu!"

Viņš piemiegtām acīm nopētīja mani un atkal iesmējās.

"Neesi tak dumjš!" viņš tēlotā labsirdībā teica. "To jau tu zini tikpat labi kā es. Es varu nopelnīt divas markas un neesmu nekāds bagātnieks, lai laistu tās vējā, to tu zini. Toties tu esi bagāts, tev ir pat pulkstenis. Tev tikai jāiedod man tās divas markas, tad viss būs kārtībā."

Šo loģiku es aptvēru. Bet divas markas! Tas man bija tikpat daudz un nesasniedzami kā desmit, kā simt, kā tūkstoš marku. Naudas man nebija. Bija gan krājkasīte, kas atradās pie mātes, un no tēvoču apciemojumiem un tamlīdzīgām reizēm tur iekšā bija dažas desmit un piecu feniņu monētas. Nekā cita man nebija. Kabatas naudu es tai vecumā vēl nesaņēmu.

"Man nekā nav," es skumīgi sacīju. "Man nemaz nav naudas. Bet visu citu es tev atdošu. Man ir grāmata par indiāņiem un zaldātiņi, un kompass. Es tev to atnesīšu."

Kromers tikai savieba savu pārdrošo, ļauno muti un nospļāvās uz grīdas.

"Netarkšķi!" viņš pavēloši noteica. "Savas grabažas vari paturēt pats. Kompasu! Sargies mani vēl sadusmot, dzirdi, un dod šurp naudu!"

"Bet man nav, es nekad nedabūju naudu. Tur tak es neko nevaru darīt!"

"Nu, tad tās divas markas tu man atnesīsi rit. Pēc skolas gaidīšu lejā pie tirgus. Un cauri. Ja neatnesīsi naudu, tad tu redzēsi!"

"Jā, bet kur lai es to ņemu? Kungs Dievs, ja man taču nav…"

"Jums mājā ir gana naudas. Tā ir tava darīšana. Tātad rīt pēc skolas. Un es tev saku: ja tu neatnesīsi…" Viņš iesvieda man acīs drausmīgu skatienu, vēlreiz nospļāvās un nozuda kā ēna.

Es nespēju kāpt augšā. Mana dzīve bija izpostīta. Es domāju par to, ka būtu jābēg prom, lai nekad vairs neatgrieztos, vai jānoslīcinās. Tomēr tās nebija skaidras ainas. Es tumsā apsēdos uz mūsu nama kāpņu zemākā pakāpiena, sarāvos čokurā un ļāvos nelaimei. Tur mani, asarās mirkstošu, atrada Līna, kāpdama lejup ar kurvi, lai atnestu malku.

Es palūdzu, lai citiem viņa nesaka neko, un kāpu augšā. Uz vadža līdzās stiklotajām durvīm karājās tēva platmale un mātes saulessargs, no visām šīm lietām man pretim strāvoja dzimtene un maigums, mana sirds tās sveicināja lūgdamās un pateicīga, gluži kā pazudušais dēls sveicina veco, dzimto istabu izskatu un smaržu. Taču tagad tas viss vairs nepiederēja man, tas viss bija gaišā tēva un mātes pasaule, bet es biju dziļi un vainīgi nogrimis svešajā straumē, sapinies dēkā un grēkā, ienaidnieka apdraudēts, un mani gaidīja briesmas, bailes un kauns. Platmale un saulessargs, vecā, labā smilšakmens grīda, lielā glezna virs priekšnama skapja un manas vecākās māsas balss, kas skanēja no iekšienes, no dzīvojamās istabas, — tas viss bija mīļāks, liegāks un dārgāks nekā jebkad, taču tas vairs nebija mierinājums un drošs īpašums, tas bija viens vienīgs pārmetums. Tas viss vairs nebija mans, es nevarēju gūt savu daļu no šīs skaidrības un miera. Pie savām kājām es nesu netīrumus, kurus nespēju noraust uz kājslauķa, un es vedu līdzi ēnas, par kurām dzimtā pasaule nezināja nenieka. Cik noslēpumu man jau bija bijis, cik baiļu, taču tās visas bija spēle un joks salīdzinājumā ar to, ko es šodien ienesu sev līdzi šajās telpās. Man pakaļ dzinās liktenis, pēc manis sniedzās rokas, no kurām mani nespēja pasargāt pat māte, par kurām viņa nemaz nedrīkstēja zināt. Vai mans noziegums bija zādzība vai meli (vai tad es nebiju devis viltus zvērestu pie Dieva un svētlaimības?) — tas bija viss viens. Mans grēks nebija šāds tāds, mans grēks bija tas, ka es biju iedevis roku velnam. Kāpēc es biju gājis līdzi? Kāpēc biju paklausījis Kromeram — ticīgāk, nekā jebkad biju klausījis savam tēvam? Kāpēc biju izdomājis to melu stāstu par zagšanu? Plātījies ar noziegumiem, it kā tie būtu varoņdarbi? Nu velns turēja manu roku, nu ienaidnieks bija man uz pedām.

Mirkli es jutu ne vairs bailes no rītdienas, bet gan pirmām kārtām šausmīgo apziņu, ka mans ceļs turpmāk vedīs arvien tālāk lejup no kalna un iekšā tumsībā. Es skaidri jutu, ka manam pārkāpumam neizbēgami sekos jauni pārkāpumi, ka mana parādīšanās pie māsām, mans sveiciens un skūpsts vecākiem ir meli, ka es nesu sev līdzi tādu likteni un noslēpumu, ko slēpju dziļi sevī.

Vienu mirkli manī uzzibsnīja uzticēšanās un cerība, kad raudzījos uz tēva platmali. Es viņam visu izstāstīšu, pieņemšu viņa spriedumu un sodu un padarīšu viņu par savu līdzzinātāju un glābēju. Tā būs tikai grēku nožēlošana, kādas esmu pārcietis bieži, smaga, rūgta stunda, smags un nožēlas pilns lūgums piedot.

Cik saldi tas skanēja! Cik jauki tas vilināja! Tomēr tas nevarēja izdoties. Es zināju, ka to nedarīšu, zināju, ka tagad man ir tāds noslēpums, tāda vaina, ar kuru jātiek galā vienam un pašam. Varbūt tieši patlaban es stāvēju krustcelēs, varbūt kopš šīs stundas uz visiem laikiem piederēšu sliktajam, dalīšu noslēpumus ar ļaunajiem, būšu no viņiem atkarīgs, klausīšu viņiem un man būs jākļūst viņiem līdzīgam. Es biju tēlojis vīru un varoni, tagad man bija jāuzņemas sekas.

Man bija pa prātam tas, ka, man ienākot, tēvs mani sarāja par slapjajiem apaviem. Tas novērsa uzmanību, viņš nepamanīja sliktāko, un es drīkstēju panest pārmetumu, kuru vienlaikus slepeni piedēvēju tam otrajam. Turklāt manī uzplaiksnīja savādi jauna izjūta, ļauna un griezīga izjūta, pilna asām atkarpēm: es jutos pārāks par tēvu! Vienu acumirkli es jutu tādu kā nicinājumu par viņa nezināšanu, viņa rāšanās par slapjajiem zābakiem man šķita aprobežota. "Ja tu zinātu!" es nodomāju un šķitu sev kā noziedznieks, kuru pratina nozagta vega dēļ, kamēr viņam būtu jāatzīstas slepkavībās. Tā bija neglīta un derdzīga izjūta, tomēr spēcīga un pilna ar dziļu valdzinājumu, un vairāk nekā jebkura cita doma tā pieķēdēja mani pie mana noslēpuma un vainas. Varbūt, es nodomāju, Kromers tagad jau ir aizgājis uz policiju un apsūdzējis mani un pār manu galvu savelkas negaiss, kamēr šeit mani uzlūko kā mazu bērnu!

No visa šī piedzīvojuma, ciktāl tas līdz šejienei izstāstīts, šis acumirklis bija svarīgais un paliekošais. Tā bija pirmā plaisa tēva svētumā, tā bija pirmā šķeltne pīlāros, uz kuriem bija balstījusies mana bērnības dzīve un kuri neizbēgami jāsagrauj katram cilvēkam, pirms viņš var kļūt par sevi pašu. No šiem piedzīvojumiem, kurus neredz neviens, veidojas mūsu likteņa iekšējā, būtiskā līnija. Šāda šķeltne un plaisa aizaug, tiek sadziedēta un aizmirsta, tomēr visslepenākajā kambarī tā turpina dzīvot un asiņot.

Mani pašu tūdaļ pārņēma šausmas par šo jauno izjūtu, uzreiz pēc tam es būtu vēlējies skūpstīt savam tēvam kājas, lai izlūgtos par to piedošanu. Taču piedošanu nav iespējams izlūgties ne par ko būtisku, un to bērns jūt un zina tikpat labi un dziļi kā jebkurš viedais.

Es jutu nepieciešamību pārdomāt savu bēdu, apsvērt, kā rīkoties rit; tomēr pie tā es netiku. Visu vakaru es nodarbojos vienīgi ar to, ka centos pierast pie gaisotnes pārmaiņas mūsu dzīvojamā istabā. Sienas pulkstenis un galds, Bībele un spogulis, grāmatu plaukts un gleznas pie sienas itin kā atvadījās no manis, man ar stingstošu sirdi bija jānoraugās, kā mana pasaule, kā mana labā, laimīgā dzīve top par pagātni un atraisās no manis, un man bija jāsajūt, kā jaunas, velkošas saknes noenkuro un notur mani ārā, tumsā un svešumā. Pirmo reizi es nogaršoju nāvi, un nāve garšo rūgti, jo tā ir dzimšana, tā ir bailes un drausmas no briesmīga jauninājuma.

Es biju priecīgs, kad beidzot gulēju savā gultā! Pirms tam kā pēdējā šķīstīšanas uguns pār mani bija nākusi vakara lūgšana, un mēs bijām arī nodziedājuši dziesmu, kas bija viena no manām mīļākajām. Ak, es nedziedāju līdzi, un katra skaņa man bija žults un inde. Es neskaitīju citiem līdzi lūgšanu, kad mans tēvs teica svētības vārdus, un, kad viņš tos pabeidza, sacīdams: "…lai ir ar mums visiem!" — tad kāda trīsa aizrāva mani prom no šī loka. Dieva žēlastība bija ar viņiem visiem, bet ne vairs ar mani.

Salts un dziļi paguris es gāju projām.

Gultā, kad biju kādu brīdi gulējis, kad mani mīļi ieskāva siltums un drošība, mana sirds bailēs vēlreiz aizmaldījās atpakaļ, trauksmaini lidinājās ap pagājušo. Māte, kā allaž, bija novēlējusi man labunakti, istabā vēl atbalsojās viņas soļi, durvju spraugā vēl blāzmoja viņas sveces gaisma. Tagad, es domāju, tagad viņa atgriezīsies vēl reizi, — viņa būs to sajutusi, viņa mani noskūpstīs, labsirdīgi un cerīgi jautās, un tad es spēšu raudāt, tad izkusīs akmens, kas strēgst man kaklā, tad es viņu apskaušu un visu izstāstīšu, un tad būs labi, tad pienāks glābiņš! Un, kad durvju sprauga jau bija satumsusi, es vēl kādu brīdi ieklausījos un domāju, ka tam taču jānotiek, tam jānotiek.

Tad es atgriezos pie notikušā un ieskatījos savam ienaidniekam acīs. Es viņu redzēju skaidri, vienu aci viņš bija piemiedzis, viņa mute rupji smējās, un, kamēr es uz viņu skatījos un manī iegrauzās neizbēgamais, viņš kļuva lielāks un neglītāks, un viņa ļaunās acis velnišķīgi iezalgojās. Viņš bija cieši man blakus, līdz es iemigu, taču tad es sapņoju nevis par viņu un ne par šodienu, bet gan redzēju sapnī, ka mēs vizināmies laivā — vecāki un māsas, un es — un mūs ietver brīvas dienas dziļais miers un mirdzums. Nakts vidū es pamodos, vēl juzdams svētlaimības pēcgaršu, vēl redzēdams, kā saulē viz manu māsu baltās vasaras kleitas, un no visas šīs paradīzes iekritu atpakaļ esošajā un atkal stāvēju pretim ienaidniekam ar ļaunajām acīm.

No rīta, kad atsteidzās māte un sauca, ka esot jau vēls un kāpēc es vēl guļot gultā, es izskatījos slikti, un, kad viņa jautāja, vai man kas kaišot, es sāku vemt. Likās, tādējādi kaut kas bija iegūts. Man ļoti patika, ja biju mazliet saslimis un veselu ritu varēju palikt guļot un dzert kumelīšu tēju, klausīties, kā māte blakusistabā apdara mājassoli un kā Līna ārā, priekšnamā, sagaida miesnieku. Priekšpusdiena bez skolas bija kaut kas apburts un pasakains, tad saule kā rotaļādamās iespīdēja istabā un nemaz nebija tā pati saule, kuras dēļ skolā tiek nolaisti zaļie aizkari. Taču arī tas šodien bija zaudējis garšu un ieguvis neīstu skaņu.

Ak, ja es būtu nomiris! Taču es tikai biju drusku nevesels, kā gadījies tik bieži, un ar to nekas nebija līdzēts. Tas pasargāja mani no skolas, toties nekādā ziņā nepasargāja no Kromera, kurš pulksten vienpadsmitos gaidīs mani pie tirgus. Un mātes sirsnība šoreiz nesniedza mierinājumu; tā bija grūti panesama un sāpināja. Drīz es atkal izlikos par iemigušu un ļāvos domām. Nekas nelīdzēja, pulksten vienpadsmitos man bija jābūt pie tirgus. Tāpēc desmitos es klusu piecēlos un sacīju, ka atkal jūtos labi. Kā parasti tādos gadījumos, tas nozīmēja, ka man vai nu jāliekas atpakaļ gultā, vai pēcpusdienā jāiet uz skolu. Es teicu, ka labprāt iešu uz skolu. Es biju izdomājis plānu.

Bez naudas es nedrīkstēju iet pie Kromera. Vajadzēja dabūt rokā mazo krājkasīti, kura piederēja man. Naudas tajā nebija pietiekami, to es zināju, ne tuvu ne pietiekami; tomēr kaut kas tur bija, un kāda nojausma man teica, ka arī kaut kas ir labāks par neko un ka Kromeram ir vismaz jāpielabinās.

Man bija gaužām nelāgi ap sirdi, kad vienās zeķēs ielavījos mātes istabā un paņēmu no viņas rakstāmgalda savu krājkasīti; tomēr tik nelāgi kā vakar tas nebija. Sirds negantie puksti aizžņaudza man elpu, un labāk nekļuva arī tad, kad lejā, kāpņu telpā, pirmo reizi apskatījis kārbiņu, es atklāju, ka tā ir aizslēgta. To atlauzt bija ļoti viegli, vajadzēja tikai pārraut plānu skārda režģīti; tomēr šis rāviens darīja sāpes, jo tikai līdz ar to es biju izdarījis zādzību. Pirms tam es tiku vienīgi našķojies, čiepis cukura graudiņus un augļus. Turpretī šī nauda bija zagta, lai gan piederēja man. Es jutu, kā atkal esmu par soli tuvāk Kromeram un viņa pasaulei, kā ceļš tik glīti, kāpienu pa kāpienam, ved lejup, un liku tam pretim spītību. Lai velns mani parauj, tagad ceļa atpakaļ vairs nav! Bailēs es skaitīju naudu, pēc skaņas kārbiņa bija šķitusi (ik pilna, bet man plaukstā bija nožēlojami maz. Sešdesmit pieci feniņi. Es paslēpu krājkasīti lejasstāva gaitenī, sažņaudzu naudu saujā un izgāju no mājas - citādi, nekā jebkad biju izgājis pa šīm durvīm.

Man šķita, ka no augšas kāds man uzsauc; es steigšus devos prom.

Laika vēl bija daudz, es zaglīgi mēroju apkārtceļu pa pārvērtušās pilsētas ieliņām, zem nekad neredzētiem mākoņiem, gar mājām, kuras manī noraudzījās, un garām cilvēkiem, kuriem pret mani bija aizdomas. Pa ceļam man ienāca prātā, ka viens mans skolasbiedrs reiz lopu tirgū bija atradis dālderi. Es labprāt būtu lūdzis Dievu, lai Viņš izdara brīnumu un ļauj arī man tikt pie tāda atraduma. Taču man vairs nebija tiesību lūgt Dievu. Un arī tad krājkasīte vairs nebūtu kļuvusi vesela.

Francis Kromers ieraudzīja mani pa gabalu, tomēr tuvojās pavisam gausi un šķita mani neievērojam. Pienācis tuvāk, viņš deva man pavēlošu mājienu, lai sekoju, un, ne reizi neatskatīdamies, mierīgi gāja tālāk, prom pa Štrogasi un pāri tiltiņam, līdz apstājās pie pēdējām mājām līdzās kādai jaunceltnei. Tur netika strādāts, mūri slējās kaili, bez durvīm un logiem. Kromers paskatījās apkārt un devās iekšā pa durvju aili, es viņam sekoju. Viņš aizgāja aiz mūra, ar mājienu paaicināja mani klāt un izstiepa roku.

"Dabūji?" viņš vēsi noprasīja.

Es izvilku no kabatas sažņaugto dūri un sabēru savu naudu viņa atvērtajā plaukstā. Viņš bija to saskaitījis, pirms vēl izripoja beidzamais piecfeniņš.

"Tur ir sešdesmit pieci feniņi," viņš sacīja un paskatījās manī.

"Jā," es bikli teicu. "Tas ir viss, kas man pieder, tas ir par maz, es zinu. Bet tas ir viss. Vairāk man nav."

"Būtu gan domājis, ka tu esi prātīgāks," viņš bārās, un šis nopēlums bija gandrīz vai maigs. "Godavīru starpā jāvalda kārtībai. Es neņemšu no tevis neko, kas man nepienākas pēc tiesas un taisnības, to tu zini. Ņem savus grašus atpakaļ, še! Tas otrais — tu zini, kas, — nemēģinās nosist cenu. Viņš maksās."

"Bet man nudien vairāk nav! Tas ir no manas krājkasītes."

"Tā ir tava darīšana. Bet es negribu padarīt tevi nelaimīgu. Tu man esi parādā vēl marku un trīsdesmit piecus feniņus. Kad es dabūšu to?"

"Ak, tu to noteikti dabūsi, Kromer! Tagad es nezinu — varbūt drīz man būs vēl, rīt vai parīt. Tu taču saproti, ka tēvam es to nedrīkstu teikt."

"Man gar to nav daļas. Es jau neesmu tāds, ka gribētu tev kaitēt. Bet, redzi, savu naudu es varētu saņemt jau pirms dienasvidus, un es esmu nabags. Tev mugurā ir skaistas drēbes, un pusdienās tu dabū ko labāku nekā es. Bet es neko neteikšu. Manis dēļ — varu drusku pagaidīt. Parīt, pēcpusdienā, es tev uzsvilpšu, un tad tu visu nokārtosi. Tu pazīsti manu svilpienu?"

Viņš man pasvilpa, šo svilpienu es biju dzirdējis bieži.

"Jā," es teicu, "es zinu."

Viņš devās prom, it kā man ar viņu nebūtu nekāda sakara. Starp mums bija noticis tikai darījums, vairāk nekas.

Manuprāt, Kromera svilpiens liktu man izbīties vēl šodien, ja es pēkšņi izdzirdētu to atkal. Turpmāk es to dzirdēju bieži, man šķita, ka dzirdu to nemitīgi. Nebija nevienas vietas, nevienas spēles, neviena darba, nevienas domas, kur nespētu ielauzties šis svilpiens, kurš darīja mani atkarīgu, kurš tagad bija mans liktenis. Maigajās, krāsainajās rudens pēcpusdienās es bieži kavējos mūsu mazajā puķu dārziņā, kuru ļoti mīlēju, un savāda dziņa lika man atkal nodoties agrāku laiku zēnu spēlēm; zināmā mērā es spēlēju zēnu, kurš bija jaunāks par mani, kurš vēl bija labs un brīvs, nevainīgs un neapdraudēts. Так visam pa vidu, allaž gaidīts un allaž tomēr izmisīgi iztrūcinošs un pārsteidzošs, no kaut kurienes atskanēja Kromera svilpiens, pārgrieza pavedienu, iznicināja iedomas. Tad man bija jāiet, bija jāseko savam spīdzinātājam uz sliktām un neglītām vietām, jāatskaitās viņam un jādzird prasības pēc naudas. Tas viss turpinājās varbūt dažas nedē]as, bet man šķita, ka paiet gadi, ka paiet vesela mūžība. Man reti bija nauda, kāds piecu vai desmit feniņu gabals, zagts no virtuves galda, kad Līna tur bija atstājusi iepirkumu grozu. Katru reizi Kromers mani bāra un apbēra ar nicinājumu; es biju tas, kurš gribēja viņu piekrāpt un liegt viņam taisnīgās tiesības, es biju tas, kurš viņu apzaga, es biju tas, kurš darīja viņu nelaimīgu! Tikai retu reizi mūžā izmisums ir tik dziļi iespiedies man sirdī, un nekad es neesmu jutis lielāku bezcerību, lielāku atkarību.

Krājkasīti es biju piepildījis ar spēļu žetoniem un atkal nolicis vietā, neviens par to neko nejautāja. Tomēr arī tas kuru katru dienu varēja nākt pār manu galvu. Vēl vairāk nekā no Kromera rupjā svilpiena es nereti baidījos no mātes, kad viņa klusu devās pie manis, — vai tikai viņa nenāk, lai pavaicātu par krājkasīti?

Tā kā daudzreiz es biju ieradies pie sava nelabā bez naudas, viņš sāka spīdzināt un izmantot mani citādā veidā. Man vajadzēja strādāt viņa labā. Viņam bija jāveic dažādi sava tēva dotie uzdevumi, un tos man nācās veikt viņa vietā. Vai arī — viņš lika man izdarīt kaut ko grūtu: desmit minūšu lēkāt uz vienas kājas, piespraust kādam garāmgājējam pie svārkiem papīra strēmeli. Šīs mocības turpinājās daudzu nakšu sapņos, un es gulēju murgu sviedros.

Kādu laiku es slimoju. Es bieži vēmu un man nereti sala, toties naktīs es svīdu un kaisu. Māte juta, ka tur kaut kas nav labi, un izrādīja man lielu līdzcietību, kura mani mocīja, jo es nespēju atbildēt uz to ar uzticēšanos.

Reiz vakarā, kad es jau gulēju gultā, viņa atnesa man gabaliņu šokolādes. Tas modināja atmiņas par agrākiem gadiem, kad vakaros, ja biju uzvedies rātni, es pirms gulētiešanas bieži saņēmu šādus iepriecinājuma kumosiņus. Nu viņa tur stāvēja un sniedza man šokolādes gabaliņu. Es sajutu tik smeldzīgu žēlumu, ka spēju tikai papurināt galvu. Viņa jautāja, kas man kaišot, viņa noglāstīja man matus. Ks jaudāju vienīgi izdvest: "Nē! Nē! Es neko negribu." Viņa nolika šokolādi uz naktsgaldiņa un aizgāja. Kad nākamajā dienā viņa gribēja mani par to izvaicāt, es izlikos, ka neko vairs neatceros. Reiz māte ataicināja pie manis ārstu, kurš mani izmeklēja un lika no rītiem norīvēties ar aukstu ūdeni.

Mans tālaika stāvoklis bija sava veida ārprāts. Mūsu nama kārtības un miera ietverts, es dzīvoju tramīgs un spīdzināts kā rēgs, nepiedalījos pārējo dzīvē, reti uz kādu stundu aizmirsos. Pret savu tēvu, kurš aizkaitināts bieži prasīja man paskaidrojumus, es biju noslēgts un salts.

Otrā nodaļa

Kains

Glābiņš manās mokās nāca no gluži negaidītas puses, un reizē ar to manā dzīvē ienāca kaut kas jauns, kura iespaids turpinās līdz šai baltai dienai.

Mūsu latīņu skolā pirms neilga laika bija iestājies jauns skolnieks. Viņa māte, turīga atraitne, bija apmetusies mūsu pilsētā, un viņš valkāja ap piedurkni sēru lenti. Viņš mācījās augstākā klasē nekā es un bija vairākus gadus vecāks par mani, tomēr arī man, tāpat kā citiem, viņš drīz iekrita acīs. Šis neparastais skolnieks šķita daudz vecāks, nekā izskatījās; ne uz vienu viņš neatstāja zēnisku iespaidu. Starp mums, bērnišķīgajiem puikām, viņš staigāja svešs un nobriedis kā vīrietis, drīzāk pat kā kungs. Iemīļots viņš nebija, rotaļās nepiedalījās un kautiņos ne tik, pārējiem patika vienīgi pašapzinīgais un noteiktais tonis, kādā viņš runāja ar skolotājiem. Viņa vārds bija Maksis Demians.

Kādu dienu, kā skolā reizumis gadījās, nez kādu iemeslu dēļ mūsu ļoti plašajā mācību telpā tika sasēdināti vēl otras klases skolēni. Tā bija Demiana klase. Mums, mazajiem, bija Bībeles vēstures stunda, lielajiem bija jāraksta domraksts. Kamēr mums galvā tika iekalts stāsts par Kainu un Ābelu, es bieži skatījos uz Demianu, kura seja mani savādi valdzināja, un es redzēju šo gudro, gaišo, neparasti stingro seju, uzmanīgu un apgarotu, noliekušos pār darbu; viņš it nemaz neizskatījās kā skolnieks, kurš veic uzdevumu, viņš izskatījās kā pētnieks, kurš risina pats savas problēmas. Patīkams viņš man patiesībā nelikās, gluži otrādi, man kaut kas bija pret viņu; manuprāt, viņš bija par daudz pārāks un vēss, manuprāt, viņš bija pārlieku izaicinoši drošs savā būtībā, un viņa acīs bija tāda izteiksme kā pieaugušiem cilvēkiem — izteiksme, kura nekad nepatīk bērniem, — mazliet sērīga, caurausta ar zobgalības zibšņiem. Tomēr mans skatiens bez mitas atgriezās pie viņa, vai nu viņš man patika, vai nepatika; taču, līdzko viņš reiz paraudzījās uz mani, es izbijies novērsu acis. Šodien pārdomājot, kāds viņš izskatījās tolaik, kad bija skolnieks, es varu teikt: jebkurā ziņā viņš bija citāds nekā pārējie, visnotaļ savas patības un personības apzīmogots un tāpēc arī krita acīs — tomēr reizē darīja visu, lai nekristu acīs, izturējās un uzvedās kā pārģērbts princis, kurš atrodas starp zemnieku puikām un visiem spēkiem cenšas izskatīties kā viens no viņiem.

Mājupceļā no skolas viņš gāja man aiz muguras. Kad pārējie bija izklīduši kur kurais, viņš mani panāca un sveicināja. Lai gan runājot viņš atdarināja mūsu skolaspuiku toni, arī šis sveiciens bija tik pieaudzis un pieklājīgs.

"Vai paiesim kādu gabaliņu kopā?" viņš laipni jautāja. Es jutos glaimots un pamāju ar galvu. Tad izstāstīju viņam, kur dzīvoju.

"Ā, tur?" viņš smaidot teica. "To namu es jau zinu. Virs jūsu namdurvīm ir tāds neparasts cilnis, tas mani uzreiz ieinteresēja."

Sākumā pat nesapratu, par ko viņš runā, un nobrīnījos, ka mūsu namu viņš šķiet pazīstam labāk nekā es. Virs ārdurvju spraišļa kā noslēgakmens acīmredzot bija iemūrēts kaut kas līdzīgs vapenim, taču laika gaitā tas bija apdilis un pārklāts ar vairākām krāsas kārtām, un, cik es zināju, ar mums un mūsu ģimeni tam nebija nekāda sakara.

"Man par to nekas nav zināms," es bikli sacīju. 'Tas ir putns vai kas tamlīdzīgs, laikam ļoti vecs. Māja agrāk esot piederējusi klosterim."

"Var jau būt," viņš pamāja. "Paskaties kādreiz vērīgāk! Tādas lietas nereti ir visai interesantas. Manuprāt, tas ir vēja vanags."

Mēs gājām tālāk, es jutos ļoti samulsis. Pēkšņi Demians iesmējās, it kā prātā būtu ienācis kaut kas uzjautrinošs.

"Ak jā, es taču biju klāt jūsu mācību stundā," viņš moži teica. "Stāsts par Kainu, kuram pierē bija zīme, vai ne? Vai tas tev patīk?"

Nē, no visa tā, kas mums bija jāmācās, man reti kaut kas patika. Tomēr es neuzdrīkstējos to sacīt; šķita, ka ar mani runā pieaugušais. Es pateicu, ka stāsts man patīk itin labi.

Demians paplikšķināja man pa plecu.

"Tev nekas nav man jātēlo, mīļais. Tomēr šis stāsts tiešām ir visai savdabīgs, manuprāt, tas ir daudz savdabīgāks par vairumu pārējo, kurus māca skolā. Skolotājs jau necik daudz par to nepateica, tikai parastās lietas par Dievu un grēku un tā tālāk. Taču es domāju…" viņš aprāvās, pasmaidīja un jautāja: "Bet vai tevi tas interesē?"

"Jā, un es domāju," viņš turpināja, "ka šo stāstu par Kainu var uztvert arī pavisam citādi. Vairums lietu, ko mums māca, protams, ir ļoti patiesas un pareizas, taču uz visām tām var palūkoties arī citādi, nekā uz tām lūkojas skolotāji, un tad tās lielākoties iegūst daudz skaidrāku jēgu. Piemēram, ar šo Kainu un ar zīmi viņa pierē taču nevar būt īsti mierā — tādā veidā, kā mums to izklāsta. Vai tā neliekas arī tev? Ka viņš strīda laikā nogalina savu brāli — tas jau noteikti var gadīties, un ir iespējams arī tas, ka pēc tam viņš nobīstas un padodas. Taču tas, ka par savu gļēvulību viņš vēl tiek īpaši apbalvots ar ordeni, kas viņu sargā un visiem citiem iedzen bailes, — tas tomēr ir visai savādi."

"Protams," es ar interesi sacīju: šī lieta sāka mani saistīt. "Bet kā gan citādi lai šo stāstu izskaidro?"

Viņš uzsita man uz pleca.

"Pavisam vienkārši! Tas, kas bija dots un ar ko sākās stāsts, bija šī zīme. Reiz dzīvoja kāds vīrs, un viņam sejā bija kaut kas tāds, kas citos radīja bailes. Tie neuzdrošinājās viņam pieskarties, viņš atstāja uz tiem spēcīgu iespaidu — gan viņš, gan viņa bērni. Varbūt — vai pat noteikti — īstenībā tā nemaz nebija zīme pierē, līdzīga pasta zīmogam; tik rupji dzīvē notiek reti. Drīzāk tas bija kaut kas tikko manāms un baiss, skatienā mazliet vairāk gara un pārdrošības, nekā ļaudis paraduši redzēt. Šim vīram bija vara, no šī vīra citi baidījās. Viņam bija "zīme". Ļaudis to varēja skaidrot, kā grib. Un ļaudis vienmēr grib to, kas viņiem ir izdevīgs un kas apliecina, ka viņiem ir taisnība. No Kaina bērniem baidījās, viņiem bija "zīme". Tāpēc šo zīmi neskaidroja kā to, kas tā bija patiesībā, — kā apbalvojumu, bet gan kā gluži pretējo. Tika apgalvots, ka tie, kas nesot tādu zīmi, esot baismīgi, un tādi viņi tiešām bija. Cilvēki, kam piemīt drosme un raksturs, citiem allaž šķiet ļoti baismīgi. Tas, ka apkārt klīda tāda bezbailīgo un baismīgo dzimta, bija ļoti neizdevīgi, un tad šai dzimtai tika piekarināta iesauka un pasaka, lai tai atriebtos, lai par visām pārciestajām bailēm gūtu mazliet gandarījuma. — Vai tu saproti?"

"Jā — tas ir — tad iznāk, ka Kains nemaz nav bijis ļauns? Un ka viss šis Bībeles stāsts īstenībā nemaz nav patiess?"

"Jā un nē. Tik veci, mūžveci stāsti vienmēr ir patiesi, taču tie ne vienmēr ir pierakstīti un ne vienmēr tiek izskaidroti tā, kā būtu pareizi. īsi sakot, es domāju: Kains bija varens puisis, un šo stāstu viņam piedēvēja tikai tāpēc, ka no viņa baidījās. Šis stāsts bija vienkārši baumas, kaut kas tāds, par ko mēļo ļaudis, un patiess tas bija tiktāl, ka gan Kainam, gan viņa bērniem patiešām bija sava veida "zīme" un viņi bija citādi nekā vairums ļaužu."

Es biju ļoti izbrīnījies.

"Un tad tu domā, ka arī tas par slepkavību nemaz nav tiesa?" es aizgrābts jautāju.

"Kā nu ne! Tas noteikti ir tiesa. Stiprais bija nositis vājo. Par to, vai tas tiešām bija viņa brālis, jau var šaubīties. Tas nav svarīgi, - galu galā visi cilvēki ir brāļi. Tātad stiprais ir nogalinājis vājo. Varbūt tas bija varoņdarbs, varbūt arī ne. Tomēr, lai nu kā, visi pārējie vājie tagad bija baiļu pārņemti un skaļi sūdzējās, un, kad viņiem jautāja: "Kālab jūs vienkārši nenogalināt arī viņu pašu?" — tad viņi vis neteica: "Tāpēc, ka mēs esam gļēvuļi," — bet gan sacīja: "To nevar. Viņam ir zīme. Dievs ir viņu iezīmējis!" Apmēram tādā veidā būs radusies šī blēdība. — Bet es tevi aizkavēju. Nu, tad paliec sveiks!"

Viņš nogriezās Altgasē un pameta mani vienu, izbrīnījušos vairāk nekā jebkad. Tiklīdz viņš bija prom, viss viņa teiktais man šķita pilnīgi neticams! Kains — cildens cilvēks, Ābels — gļēvulis! Kaina zīme — apbalvojums! Tas bija absurdi, tas bija zaimojoši un bezdievīgi. Kur tad palika žēlīgais Dievs? Vai Viņš nebija pieņēmis Ābela upuri, vai Ābels Viņam nebija mīļš? — Nē, muļķības! Un es nospriedu, ka Demians gribējis par mani pazoboties un sajaukt man galvu. Nu jā, viņš jau arī bija sasodīti gudrs zellis, un runāt viņš prata, bet šādi — nē…

Tomēr es vēl nekad nebiju tik daudz prātojis par kādu Bībeles līdzību vai citu stāstu. Un jau sen ne reizi nebiju tik pilnīgi aizmirsis Franci Kromeru — stundām ilgi, veselu vakaru. Mājās es vēlreiz pārlasīju šo stāstu tā, kā tas uzrakstīts Bībelē, tas bija īss un skaidrs, un bija gluži neprātīgi meklēt tajā kādu īpašu, slepenu izskaidrojumu. Tad jau katrs slepkava varētu pasludināt sevi par Dieva mīluli! Nē, tās bija blēņas. Jauks bija tikai veids, kādā Demians prata pateikt tādas lietas, tik viegli un skaisti, it kā viss būtu pats par sevi saprotams, un vēl ar tādām acīm!

Turklāt, protams, manī pašā kaut kas nebija kārtībā, pareizāk sakot, manī pat valdīja liela nekārtība. Es biju dzīvojis gaišā un tīrā pasaulē, pats bijis sava veida Ābels, un tagad biju iestidzis tik dziļi "citādajā", biju tik zemu kritis un grimis, un tomēr pamatā nebiju nemaz tik ļoti vainojams! Kā tad bija ar to? Jā, un nu manī uzplaiksnīja kāda atmiņu aina, kura mirkli gandrīz laupīja man elpu. Tai briesmīgajā vakarā, kad sākās mans tagadējais posts, bija tas brīdis ar manu tēvu, tad es vienu mirkli itin kā biju pēkšņi redzējis cauri viņam, viņa gaišajai pasaulei un gudrībai un nicinājis to! Jā, tad es pats, būdams Kains ar zīmi pierē, biju iedomājies, ka šī zīme nav kauns, ka tā ir apbalvojums un ka es sava ļaunuma un nelaimes dēļ esmu pacēlies augstāk par savu tēvu, augstāk par labajiem un dievbijīgajiem.

Ne jau šādā skaidrā domas veidolā es toreiz to piedzīvoju, tomēr šis viss tur bija ietverts, manī tikai uzliesmoja jūtas, savādas dziņas, kuras radīja sāpes un tomēr pildīja mani ar lepnumu.

Kad es apdomājos — cik dīvaini Demians bija runājis par bezbailīgajiem un gļēvajiem! Cik savādi viņš bija izskaidrojis zīmi Kaina pierē! Cik ērmoti tobrīd bija mirdzējušas viņa acis, viņa neparastās pieauguša cilvēka acis! Un man prātā miglaini pazibēja: vai viņš pats, šis Demians, nav sava veida Kains? Kāpēc tad viņš aizstāv Kainu, ja pats nejūtas viņam līdzīgs? Kāpēc viņa skatienā ir tāda vara? Kāpēc viņš tik izsmējīgi runā par "pārējiem", par bailīgajiem, kuri taču patiesībā ir dievbijīgie un Dievam patīkamie?

Ar šīm domām es netiku nekādā galā. "Akā bija iekritis akmens, un aka bija mana jaunā dvēselē. Un ilgu, ļoti ilgu laiku šī lieta ar Kainu, ar slepkavību un zīmi bija tas punkts, no kura sākās visi mani soļi pretim atziņai, šaubām un kritikai.

Es manīju, ka arī pārējie skolēni veltī daudz vērības Demianam. Par Kaina stāstu es nevienam neko nebiju teicis, tomēr šķita, ka Demians interesē arī citus. Vismaz sāka klīst daudz tenku par "jauniņo". Ja vien es tās visas atcerētos, katras parādītu viņu kādā gaismā, katras būtu izskaidrojamas. Taču es atminos tikai to, ka vispirms paklīda valodas — Demiana māte esot ļoti bagāta. Runāja arī, ka viņa nekad neejot baznīcā — un arī dēls tāpat. Viens teicās zinām, ka viņi esot žīdi, taču viņi varēja arī būt slepeni muhamedāņi. Vēl tika stāstītas pasakas par Makša Demiana fizisko spēku. Skaidri zināms bija tas, ka savas klases stiprāko zēnu, kurš aicinājis Demianu izkauties un, saņemot atteikumu, nosaucis viņu par gļēvuli, Demians bija briesmīgi pazemojis. Tie, kas bijuši klāt, sacīja, ka Demians ar vienu roku vienkārši saņēmis viņu aiz skausta un cieši saspiedis, zēns kļuvis bāls, pēc tam aizlavījies prom un dienām ilgi vairs neesot spējis pakustināt roku. Vienu vakaru pat paklīda baumas, ka viņš esot miris. Kādu bridi viss tika apgalvots, viss ņemts par pilnu, viss bija satrau-coši un ērmoti. Tad visiem kādu bridi bija gana. Tomēr nepagāja necik ilgi, un starp mums, skolēniem, izplatījās jaunas tenkas, vēstot par to, ka Demianam esot tuvi sakari ar meitenēm un ka viņš "visu zinot".

Tikmēr manas attiecības ar Franci Kromeru gāja savu neizbēgamo spaidu ceļu. Es netiku no viņa vaļā, jo, kaut arī lāgiem viņš dienām ilgi lika man mieru, es tomēr biju pie viņa saistīts. Manos sapņos viņš dzīvoja kā mana ēna, un to, ko viņš man nenodarīja īstenībā, mana fantāzija ļāva viņam darīt šajos sapņos, kuros es pilnīgi kļuvu par viņa vergu. Šajos sapņos — allaž bijis liels sapņotājs — es dzīvoju vairāk nekā tiešamībā, es zaudēju spēku un dzīvību, atdodams to šīm ēnām. Cita starpā es bieži sapņoju, ka Kromers mani spīdzina, ka viņš spļauj uz mani, ka ir uzmeties man virsū ar ceļgaliem un, kas vēl ļaunāk, pavedina mani uz smagiem noziegumiem — vai, pareizāk sakot, nevis pavedina, bet gan vienkārši piespiež, liekot lietā savu vareno ietekmi. Briesmīgākais no šiem sapņiem, no kura es pamodos pa pusei ārprātīgs, atainoja slepkavīgu uzbrukumu manam tēvam. Kromers uztrina dunci un ielika to man plaukstā, mēs stāvējām aiz kokiem kādā gatvē un uzglūnējām kādam, es nezināju, kam; taču, kad kāds tuvojās un Kromers, saspiežot manu delmu, deva zīmi, ka nācējs ir tas, kurš man jānodur, tad tas bija mans tēvs. Tad es pamodos.

Starp šīm lietām es gan vēl domāju par Kainu un Ābelu, taču vairs ne sevišķi daudz par Demianu. Kad viņš man tuvojās nākamo reizi, arī tas dīvainā kārtā notika sapnī. Proti, es atkal sapņoju par spīdzināšanām un varmācību, ko pārcietu, taču šoreiz Kromera vietā man virsū ar ceļgaliem bija uzmeties Demians. Un — tas bija kas pavisam jauns un atstāja uz mani dziļu iespaidu — visu, ko es ar mokām un pret savu gribu biju pacietis no Kromera, no Demiana es pacietu labprāt un ar tādām jūtām, kurās bija tikpat daudz svētlaimes, cik baiļu. Šo sapni es redzēju divreiz, un tad Kromers atkal ieņēma savu vietu.

To, ko piedzīvoju šajos sapņos un ko — tiešamībā, es jau sen vairs nespēju skaidri nošķirt. Lai nu kā, manas briesmīgās attiecības ar Kromeru gāja savu gaitu un nebūt nebeidzās tad, kad es no daudzu sīku zādzību guvuma beidzot biju nomaksājis šim zēnam parāda summu. Nē, tagad viņš zināja par šīm zādzībām, jo allaž noprasīja man, kur ņemta nauda, un es vairāk nekā jebkad biju viņa varā. Bieži viņš draudēja visu izstāstīt manam tēvam, un tad manas bailes ne tuvu nebija tik lielas kā dziļā nožēla par to, ka jau pašā sākumā neesmu to izdarījis pats. Tomēr, lai cik nelaimīgs juzdamies, es nenožēloju visu, vismaz ne vienmēr, un lāgiem man šķita, ka visam jābūt tieši tā. Mani bija piemeklējis liktenis, un būtu veltīgi censties no tā izbēgt.

Jādomā, mani vecāki ne mazumu cieta no šī stāvokļa. Pār mani bija nācis svešs gars, es vairs neiederējos mūsu kopībā, kura bijusi tik sirsnīga un pēc kuras es reizēm ilgojos tik neprātīgi kā pēc zaudētām paradīzēm. Jo īpaši māte izturējās pret mani vairāk kā pret slimnieku, nevis pret ļaundari, taču to, kā ir īstenībā, es vislabāk varēju redzēt pēc abu savu māsu attieksmes. Šī attieksme, kas bija ļoti saudzīga un tomēr darīja mani bezgala nelaimīgu, skaidri ļāva nojaust, ka es esmu tāds kā apsēstais, kurš sava stāvokļa dēļ drīzāk nožēlojams nekā rājams un kurā tomēr iemājojis ļaunums. Es jutu, ka par mani lūdz Dievu, citādi nekā agrāk, un jutu šo lūgšanu veltīgumu. Nereti es izjutu kaislas ilgas pēc atvieglojuma, tieksmi pēc īstas grēksūdzes, tomēr reizē jau iepriekš apjautu, ka nedz tēvam, nedz mātei nejaudātu visu pareizi izteikt un izskaidrot. Es zināju, ka to uzņemtu draudzīgi, mani ļoti saudzētu, pat justu man līdzi, tomēr nesaprastu pilnīgi un šis viss tiktu uzskatīts par sava veida izlēkšanu no sliedēm, bet patiesībā tas taču bija liktenis.

Es zinu, daži neticēs, ka tā spēj just bērns, kuram vēl nav ne vienpadsmit gadu. Tiem es šo notikumu nestāstu. Es to stāstu tiem, kuri cilvēku pazīst labāk. Pieaugušais, kurš iemācījies daļu savu jūtu pārvērst domās, neatrod šīs domas bērnā un tāpēc nospriež, ka bērnam trūkst arī pārdzīvojumu. Taču tikai reti savā mūžā es esmu pārdzīvojis un cietis tik dziļi kā tolaik.

Reiz bija lietaina diena, mans mocītājs bija licis man ierasties Pils laukumā, tur nu es stāvēju un gaidīju, ar kājām vandīdams slapjās kastaņu lapas, kuras vēl aizvien krita no melnajiem, pilošajiem kokiem. Naudas man nebija, toties es biju nobēdzinājis divus kūkas gabalus un atnesis tos līdzi, lai varētu iedot Kromeram vismaz kaut ko. Es jau sen biju ieradinājies stāvēt kādā stūri un gaidīt viņu, nereti ļoti ilgu laiku, un pieņēmu to tā, kā cilvēks pieņem negrozāmo.

Beidzot Kromers atnāca. Šodien viņš nepalika ilgi. Iesita man sānos pāris dunku, pasmējās, pievāca no manis kūku, pat piedāvāja mitru cigareti, kuru es tomēr neņēmu, un bija laipnāks nekā parasti.

"Jā," viņš promejot sacīja, "ka neaizmirstu — nākamreiz tu varētu atvest līdzi savu māsu, vecāko. Kā tur viņu sauca?"

Es itin neko nesapratu un arī neatbildēju. Tikai izbrīnījies raudzījos viņā.

"Nesajēdz? Atved līdzi savu māsu!"

"Jā, Kromer, bet tas nav iespējams. To es nedrīkstu, un viņa arī nemaz nenāktu līdzi."

Es biju sagatavojies tam, ka šī nu atkal būs tikai kāda viltība un iegansts. Tā viņš rīkojās bieži, pieprasīja kaut ko neiespējamu, iedvesa man šausmas, pazemoja mani un tad pamazām ļāva ar sevi kaulēties. Tādās reizēs man vajadzēja atpirkties ar kādu mazumiņu naudas vai citām veltēm.

Šoreiz Kromers bija pavisam citāds. Pēc manas liegšanās viņš nesadusmojās gandrīz nemaz.

"Nūjā," viņš nevērīgi noteica, "to tu apdomāsi. Es gribu iepazīties ar tavu māsu. Gan jau kādreiz tas izdosies. Tu vienkārši paņemsi viņu līdzi pastaigā, un tad atnākšu es. Rīt es tev uzsvilpšu, tad mēs to pārrunāsim vēlreiz."

Kad viņš bija prom, man piepeši atausa kaut kas no viņa tīkojuma jēgas. Es vēl biju gluži bērns, tomēr no baumām zināju, ka zēni un meitenes, kad ir mazliet lielāki, var darīt viens ar otru kaut kādas noslēpumainas, nepieklājīgas un aizliegtas lietas. Un nu man tātad vajadzēja… pēkšņi man kļuva pilnīgi skaidrs, cik tas ir šausmīgi! Tūdaļ pat manī nostiprinājās apņēmība nekad to nedarīt. Bet kas tad notiks un kā Kromers man atriebsies, par to es gandrīz neuzdrošinājos domāt. Man sākās jaunas mocības, vēl nebija gana.

Izmisis es gāju pār tukšo laukumu, rokas sabāzis kabatās. Jaunas mokas, jauna verdzība!

Te man uzsauca moža, dobja balss. Es izbijos un metos skriešus. Kāds skrēja man pakaļ, no aizmugures mani maigi satvēra kāda roka. Tas bija Maksis Demians.

Es padevos gūstā.

"Tu tas esi?" es nedroši teicu. "Tu mani tā nobiedēji!"

Viņš palūkojās manī, un vairāk nekā jebkad viņa skatiens bija kā pieaugušam cilvēkam, pārākam, man cauri redzošam. Jau sen mēs vairs nebijām sarunājušies.

"Man žēl, ka tā," viņš sacīja savā pieklājīgā un reizē ļoti noteiktā manierē. "Bet, paklau, nedrīkst ļaut sevi tā nobiedēt."

"Nu jā, bet tā taču var gadīties."

"Tā šķiet gan. Bet redzi: ja tu tā satrūksties no kāda, kurš tev neko nav nodarījis, tad šis kāds sāk par to prātot. Tas viņu pārsteidz, tas dara viņu ziņkārīgu. Šis kāds nodomā, ka tu nudien esi neparasti bailīgs, un domā tālāk: cilvēks tāds ir tikai tad, ja viņam ir bailes. Gļēvuļiem vienmēr ir bailes; bet, manuprāt, īstenībā tu neesi gļēvulis. Vai nav tiesa? Nu, protams, arī varonis tu neesi. Ir lietas, no kurām tu baidies; ir arī cilvēki, no kuriem tu baidies. Un tā nekad nevajadzētu būt. Nē, no cilvēkiem nekad nevajadzētu baidīties. No manis tu taču nebaidies? Vai ne?" "Ak nē, nemaz."

"Nu, redzi! Bet vai ir cilvēki, no kuriem tu baidies?"

"Es nezinu… Liec tak man mieru, ko tu no manis gribi?"

Viņš turējās man blakus — es biju pielicis soli, domādams par bēgšanu, — un es no sāniem jutu viņa skatienu.

"Pieņem taču," viņš iesāka atkal, "ka man pret tevi ir labi nolūki. Vismaz baidīties no manis nevajag. Es labprāt gribētu veikt ar tevi kādu eksperimentu, tas būs uzjautrinošs, un tu no tā varēsi iemācīties kaut ko ļoti noderīgu. Klausies uzmanīgi! — Tātad, es dažkārt izmēģinu kādu mākslu, ko sauc par domu lasīšanu. Tur nav nekādu burvestību, bet, ja nezina, kā tas tiek darīts, tad tas izskatās visai neparasti. Ar to var stipri pārsteigt citus. — Nu, pamēģināsim. Tātad, tu man patīc vai es par tevi interesējos un tagad gribu noskaidrot, kas tevī slēpjas. Šai nolūkā es jau esmu spēris pirmo soli. Esmu tevi nobiedējis — tātad tu esi bailīgs. Tātad ir lietas un cilvēki, no kuriem tev ir bailes. Kāds tam var būt cēlonis? Baidīties nevajag ne no viena. Ja no kāda baidies, tad cēlonis ir tas, ka šim kādam esi piešķīris varu pār sevi. Piemēram, esi izdarījis kaut ko sliktu, un tas otrs to zina — tad viņam pār tevi ir vara. Tu saproti? Tas taču ir skaidrs, vai ne?"

Es bezpalīdzīgi raudzījos viņam sejā, kas bija nopietna un gudra kā aizvien un arī labsirdīga, taču bez kāda maiguma, drīzāk barga. Tajā vīdēja taisnīgums vai kas tamlīdzīgs. Es nezināju, kas ar mani notiek; viņš stāvēja manā priekšā kā burvis.

"Vai tu saprati?" viņš jautāja vēlreiz.

Es pamāju. Pateikt es nejaudāju neko.

"Es tev jau sacīju, tā domu lasīšana izskatās jocīgi, taču viss notiek gluži dabiski. Piemēram, es tev varētu arī diezgan precīzi pateikt, ko tu par mani domāji, kad es tev reiz stāstīju par Kainu un Ābelu. Nu, bet tas šobrīd nav svarīgi. Uzskatu arī par iespējamu, ka reiz tu esi redzējis mani sapnī. Taču — lai nu paliek! Tu esi gudrs zēns, vairums ir tik dumji! Lāgiem es labprāt parunāju ar kādu gudru zēnu, kuram uzticos. Tev taču nav iebildumu?"

"O nē. Es tikai itin nemaz nesaprotu…"

"Pagaidām paliksim pie sava jautrā eksperimenta! Tātad mēs esam noskaidrojuši: zēns S. ir bailīgs — viņš no kāda baidās — ar šo otru viņam acīmredzot ir kāds kopīgs noslēpums, kurš viņu ļoti nomoka. — Vai tas apmēram saskan?"

Kā sapnī es pakļāvos viņa balsij, viņa ietekmei. Es tikai pamāju. Vai te nerunāja kāda balss, kura varēja nākt vienīgi no manis paša? Kura visu zināja? Kura visu zināja labāk, skaidrāk nekā es pats?

Demians sparīgi uzsita man uz pleca.

"Tātad saskan. Tā jau es domāju. Tagad vēl tikai viens vienīgs jautājums: vai tu zini, kā sauc to zēnu, kas pirmīt aizgāja no šejienes?"

Es stipri izbijos, mans noslēpums, sajutis pieskārienu, sāpīgi ierāvās manī dziļāk, negribēdams nākt gaismā.

"Kāds zēns? Te nebija nekāda zēna, tikai es."

Demians iesmējās.

"Saki vien!" viņš smiedamies mudināja. "Kā viņu sauc?"

Es nočukstēju: "Vai tu runā par Franci Kromeru?"

Viņš apmierināts pamāja man ar galvu.

"Bravo! Tu esi apķērīgs puisis, mēs vēl kļūsim draugi. Bet nu man tev kas jāsaka: šis Kromers, vai kā nu viņu sauc, ir slikts zeņķis. Viņa seja man pauž, ka viņš ir nelietis! Kā domā tu?"

"Ak jā," es nopūtos, "viņš ir slikts, viņš ir sātans! Taču viņš nedrīkst neko uzzināt! Dieva dēļ, viņš nedrīkst neko uzzināt! Vai tu viņu pazīsti? Vai viņš pazīst tevi?"

"Esi jel mierīgs! Viņš ir prom, un mani viņš nepazīst — vēl ne. Bet es ļoti labprāt ar viņu iepazītos. Vai viņš iet tautskolā?"

"Jā."

"Kurā klasē?"

"Piektajā. — Bet nesaki viņam neko! Lūdzu, lūdzu, nesaki viņam neko!"

"Esi mierīgs, tev nekas nenotiks. Tev droši vien negribas pastāstīt man par šo Kromeru mazliet vairāk?"

"Es nevaru! Nē, liec mieru!"

Viņš bridi klusēja.

"Žēl," viņš pēc tam noteica, "mēs būtu varējuši vēl turpināt eksperimentu. Taču es negribu tevi mocīt. Bet vai nav tiesa, to tu taču zini, ka tavas bailes no viņa nav nekas īsts? Tādas bailes mūs galīgi sabeidz, no tām ir jātiek vaļā. Tev jātiek no tām vaļā, ja gribi, lai no tevis iznāk īsts vīrs. Vai tu saproti?"

"Bez šaubām, tev ir pilnīga taisnība… bet tur nekas neiznāks. Tu jau nezini…"

'Tu redzēji, ka es šo to zinu — vairāk, nekā tu būtu domājis. — Varbūt tu esi viņam parādā naudu?"

"Jā, to arī, bet tas nav galvenais. Es nevaru to pateikt, es nevaru!"

'Tātad nelīdzēs tas, ja es iedošu tev tik daudz naudas, cik tu esi viņam parādā? — Es labprāt varētu to tev iedot."

"Nē, nē, ne jau tur tā vaina. Un es tevi lūdzu: nestāsti par to nevienam! Ne vārda! Tu padarīsi mani nelaimīgu!"

"Paļaujies uz mani, Sinkler. Kādreiz vēlāk tu izpaudīsi man jūsu noslēpumus.

"Nekad, nekad!" es dedzīgi iesaucos.

"Kā vēlies. Es vienīgi domāju — varbūt kādreiz vēlāk tu pateiksi man ko vairāk. Tikai no brīva prāta, pats par sevi saprotams! Tu taču nedomāsi, ka es rīkošos tāpat kā Kromers?"

"Ak, nē — bet tu jau par to nezini itin neko!"

"Itin neko. Par to es tikai prātoju. Un es nekad nerīkošos tā, kā rīkojas Kromers, tam tu vari ticēt. Un man tu arī neko neesi parādā."

Mes ilgi klusējām, un es kļuvu mierīgāks. Tomēr Demiana zināšana man šķita aizvien mīklaināka.

"Tagad es iešu mājās," viņš teica un lietū ciešāk ietinās savā lodenauduma mētelī. "Es gribētu tev vēlreiz pateikt tikai vienu, ja jau esam nonākuši tik tālu, — tev vajadzētu tikt vaļā no tā zeņķa! Ja nav iespējams nekā citādi, tad nogalini viņu! Man imponētu un patiktu, ja tu tā izdarītu. Un es tev arī palīdzētu."

Mani no jauna pārņēma bailes. Prātā pēkšņi atkal ienāca stāsts par Kainu. Man kļuva baisi, un es sāku klusītēm raudāt. Ap mani bija par daudz baismīgā.

"Nu labi." Maksis Demians pasmaidīja. "Ej vien mājās! Gan mēs tiksim galā. Lai gan slepkavība būtu pats vienkāršākais. Šādās lietās vienkāršākais vienmēr ir arī pats labākais. Tavs draugs Kromers tev vis neko labu nedarīs."

Es pārnācu mājās, un man šķita, ka esmu bijis prom veselu gadu. Viss izskatījās citādi. Starp mani un Kromeru bija nostājies kaut kas līdzīgs nākotnei, kaut kas līdzīgs cerībai. Es vairs nebiju viens! Un tikai tagad es aptvēru, cik drausmīgi viens ar savu noslēpumu esmu bijis bezgalīgām nedēļām ilgi. Un tūdaļ man prātā iešāvās tas, ko biju pārdomājis vairākas reizes: ka grēksūdze vecākiem sniegtu man atvieglojumu un tomēr neatpestītu mani pilnīgi. Nu es gandrīz biju izsūdzējis grēkus — kādam citam, svešiniekam, un pestīšanas nojausma traucās man pretim kā spēcīga smarža!

Tomēr manas bailes vēl ne tuvu nebija pārvarētas, un es vēl gatavojos garām un drausmīgām sadursmēm ar savu ienaidnieku. Jo dīvaināk man likās tas, ka viss noritēja tik klusi, tik pilnīgi slepeni un mierīgi.

Kromera svilpiens pie mūsu mājas izpalika — vienu dienu, divas dienas, trīs dienas, nedēļu. Es nemaz neuzdrošinājos tam noticēt un iekšēji uzmanīju, vai viņš pēkšņi, tieši tad, kad viņu it nemaz negaidīs, tomēr atkal nestāvēs tur. Taču viņš bija un palika prom! Apšaubīdams šo jauno brīvību, es tam vēl arvien īsti neticēju. Līdz beidzot reiz sastapu Franci Kromeru. Viņš nāca pa Zeilergasi, taisni man pretī. Mani ieraudzījis, viņš sarāvās, savilka seju negantā grimasē un nevilcinoties devās pretējā virzienā, lai nevajadzētu ar mani satikties.

Tas man bija nepieredzēts acumirklis! Mans ienaidnieks bēga no manis! Manam sātanam bija no manis bail! Mani caurstrāvoja prieks un pārsteigums.

Šajās dienās reiz atkal parādījās Demians. Viņš mani gaidīja pie skolas.

"Sveiks!" es teicu.

"Labrīt, Sinkler! Es tikai gribēju dzirdēt, kā tev klājas. Tagad Kromers taču liek tevi mierā, vai ne?"

"Vai to izdarīji tu? Bet kā? Saki — kā? Es itin nemaz nesaprotu. Viņš vairs nav rādījies."

"Tas ir labi. Ja viņš vēl kādreiz atgrieztos — es domāju, to viņš nedarīs, tomēr viņš ir nekaunīgs zeņķis —, tad tikai pasaki viņam, lai atceras Demianu."

"Bet kāds tur ir sakars? Vai tu sāki ķildu un piekāvi viņu?"

"Nē, to es daru nelabprāt. Es tikai aprunājos ar viņu, tāpat kā ar tevi, un man izdevās ieskaidrot, ka viņam pašam nāks par labu, ja viņš liks tevi mierā."

"Ak, tu taču nebūsi devis viņam naudu?"

"Nē, manu zēn. Šo ceļu jau biji izmēģinājis tu."

Viņš devās prom, lai kā centos viņu iztaujāt, un es paliku, lolodams pret viņu vecās, nomācošās jūtas, kurās savādi sajaucās pateicība un biklums, apbrīna un bailes, simpātijas un iekšēja pretestība.

Es apņēmos drīz tikties ar viņu atkal, lai tad sīkāk pārrunātu to visu un arī vēl Kaina jautājumu.

Tas nenotika.

Pateicība vispār nav tāds tikums, kuram es ticu, un prasīt to no bērna man liktos aplam. Tāpēc es ne sevišķi brīnos pats par savu pilnīgo nepateicību, kuru apliecināju pret Maksi Demianu. Šodien es esmu stingri pārliecināts, ka būtu kļuvis slims un samaitāts uz visu mūžu, ja viņš nebūtu atbrīvojis mani no Kromera nagiem. Šo atbrīvošanu es jau tolaik izjutu kā savas jaunās dzīves lielāko pārdzīvojumu — taču par pašu atbrīvotāju vairs nelikos ne zinis, tiklīdz viņš bija paveicis brīnumu.

Šī nepateicība, kā jau sacīts, man nešķiet nekas neparasts. Dīvains man liekas vienīgi mans toreizējais ziņkārības trūkums. Kā gan bija iespējams, ka es mierīgi varēju nodzīvot kaut vienu dienu, netuvodamies noslēpumiem, ar kuriem man bija ļāvis saskarties Demians? Kā es spēju apvaldīt kāri vairāk uzzināt par Kainu, par Kromeru, par domu lasīšanu?

Tas ir gandrīz neaptverami, un tomēr tas ir tā. Pēkšņi es ieraudzīju, ka esmu atraisījies no dēmoniskiem tīkliem, savu acu priekšā atkal redzēju pasauli gaišu un priecīgu, vairs nemocījos ar baiļu lēkmēm un žņaudzošām sirdsklauvēm. Burvība bija lauzta, es vairs nebiju spīdzināts nolādētais, es atkal biju skolaspuika tāpat kā arvien. Mana daba centās pēc iespējas drīzāk atgūt līdzsvaru un mieru un tāpēc pirmām kārtām pūlējās atstumt no sevis visu neglīto un draudīgo, aizmirst to. Brīnišķi ātri man no atmiņas pagaisa viss garais manas vainas un baiļu stāsts, šķietami neatstājot nekādas rētas un iespaidus.

Šodien es aptveru arī to, kā reizē centos tikpat drīz aizmirst savu palīgu un glābēju. No sava lāsta bēdu lejas, no drausmīgās verdzības pie Kromera es ar visām savas ievainotās dvēseles dziņām un spēkiem bēgu atpakaļ uz turieni, kur agrāk biju juties laimīgs un apmierināts: uz zaudēto paradīzi, kura atvērās atkal, uz gaišo tēva un mātes pasauli, pie māsām, pie tīrības smaržas, pie Dievam tīkamā Ābela.

Jau nākamajā dienā pēc īsās sarunas ar Demianu, kad beidzot biju pilnīgi pārliecināts par savu atgūto brīvību un vairs nebaidījos no pagātnes atgriešanās, es izdarīju to, ko tik bieži un dedzīgi biju vēlējies, — es izsūdzēju grēkus. Es aizgāju pie mātes, parādīju viņai krājkasīti, kurai bija salauzta slēdzene un kura bija piepildīta ar spēļu žetoniem, nevis ar naudu, un izstāstīju viņai, cik ilgu laiku paša vainas dēļ esmu bijis saistīts pie ļauna mocītāja. Visu viņa neaptvēra, tomēr redzēja krājkasīti, redzēja manu mainījušos skatienu, dzirdēja manu mainījušos balsi, juta, ka esmu izdziedināts, ka esmu atdots viņai atpakaļ.

Un nu es ar pacilātām jūtām svinēju to, ka esmu pieņemts atpakaļ, svinēju pazudušā dēla atgriešanos. Māte aizveda mani pie tēva, stāsts tika atkārtots, strauji bira jautājumi un izbrīna saucieni, abi vecāki glāstīja man galvu un uzelpoja pēc ilgas nomāktības. Viss bija lieliski, viss bija kā stāstos, viss izkusa brīnišķā harmonijā.

Šai harmonijā es tagad patvēros ar patiesu kaisli. Es nespēju vien atdzerties apziņu, ka man atkal pieder miers un vecāku uzticēšanās, es kļuvu par mājas paraugzēnu, vairāk nekā jebkad spēlējos ar māsām un lūgšanu laikā dziedāju līdzi mīļās, vecās dziesmas ar atpestītā un ticībai jaunpievērstā jūtām. Tas tika darīts no sirds, tur nebija nekādu melu.

Tomēr viss vēl nebūt nebija kārtībā! Un šeit ir tas punkts, uz kuru vienīgo balstoties var patiesi izskaidrot manu aizmāršību pret Demianu. Grēkus man būtu vajadzējis izsūdzēt viņam! Tad grēksūdze būtu mazāk dekoratīva un aizkustinoša, toties jo auglīgāka man. Nu es ar visām saknēm tvēros pie savas agrākās, paradīzei līdzīgās pasaules, biju atgriezies mājās un žēlīgi pieņemts. Toties Demians nekādi nepiederēja pie šīs pasaules, viņš tajā neiederējās. Arī viņš, gan citādi nekā Kromers, tomēr bija — arī viņš bija pavedējs, arī viņš saistīja mani ar otro, ar ļauno, slikto pasauli, un par to es vairs nemūžam negribēju ne dzirdēt. Tagad es vairs nevarēju un negribēju atteikties no Ābela un palīdzēt cildināt Kainu — tagad, kad pats atkal biju kļuvis par Ābelu.

Tāda bija ārējā sakarība. Toties iekšējā bija šāda: es gan biju atpestīts no Kromera un nelabā rokām, taču ne ar paša spēku un veikumu. Es biju mēģinājis klejot pa pasaules takām, un tās man bija bijušas par slidenām. Tagad, kad mani bija izglābis draudzīgas rokas tvēriens, es, vairs ne mirkli neskatīdamies sāņus, skrēju atpakaļ pie mātes klēpja, lolotas, dievbijīgas bērnišķības patvērumā. Es padarīju sevi jaunāku, atkarīgāku, bērnišķīgāku, nekā biju patiesībā. Atkarība no Kromera man bija jāaizstāj ar jaunu, jo iet viens es nespēju. Tā nu es savā aklajā sirdī izvēlējos atkarību no tēva un mātes, no vecās, mīļotās "gaišās pasaules", par kuru taču jau zināju, ka tā nav vienīgā. Ja es nebūtu rīkojies tā, tad man būtu jāturas pie Demiana un jāuzticas viņam. Tas, ka es to nedarīju, man tolaik šķita kā pamatota neuzticēšanās viņa mulsinošajām domām; patiesībā tas nebija nekas cits kā bailes. Jo Demians būtu prasījis no manis vairāk, nekā prasīja vecāki, daudz vairāk, viņš ar mudinājumiem un brīdinājumiem, ar izsmieklu un ironiju būtu mēģinājis darīt mani patstāvīgāku. Ak, šodien es to zinu: cilvēkam nekas pasaulē nav pretīgāk kā iet pa to ceļu, kurš ved viņu pie sevis paša!

Tomēr pēc kāda pusgada es nespēju pretoties kārdinājumam un kādas pastaigas laikā pajautāju tēvam, ko gan lai domā par to, ka daži ļaudis uzskata Kainu par labāku nekā Ābels.

Viņš ļoti izbrīnījās un paskaidroja man, ka šāds priekšstats neesot nekas jauns. Tas pat esot parādījies jau seno kristiešu laikos un mācīts sektās, no kurām viena dēvējusi sevi par "kainiešiem". Tomēr šī neprātīgā mācība, protams, neesot nekas cits kā nelabā mēģinājums sagraut mūsu ticību. Jo, ja ticot, ka taisnīgi rīkojies Kains, nevis Ābels, tad no tā izrietot secinājums, ka Dievs ir maldījies un ka Bībeles Dievs tātad ir nevis īstenais un vienīgais, bet gan viltus Dievs. Tik tiešām, arī kainieši esot mācījuši un sludinājuši ko līdzīgu: tomēr šī ķecerība jau sen esot izzudusi no cilvēces apziņas un viņš tikai brīnoties, kā mans skolasbiedrs vispār varējis kaut ko tādu uzzināt. Lai nu kā, viņš man nopietni iesakot atteikties no tādām domām.

Trešā nodaļa

Ļaundaris

Būtu stāstāms daudz skaista, maiga un mīļa par manu bērnību, par manu drošo patvērumu pie tēva un mātes, par bērna mīlestību un pietiekami rotaļīgu dzīvošanu liegā, mīļā, gaišā apkārtnē. Taču mani interesē vienīgi tie soļi, kurus savā mūžā esmu mērojis, lai nonāktu pie sevis paša. Visas jaukās atpūtas vietiņas, laimes salas un paradīzes, kuru burvība man nav palikusi nezināma, es atstāju dusam tāles mirdzumā un nealkstu ieiet tajās vēlreiz.

Tāpēc, ciktāl vēl kavējos pie savas zēnības, es runāšu tikai par to, kas jauns man atklājās, kas dzina mani uz priekšu, rāva mani prom.

Šie pamudinājumi allaž nāca no "otrās pasaules", tie vienmēr nesa sev līdzi bailes, spaidus un sirdsapziņas pārmetumus, tie vienmēr bija revolucionāri un apdraudēja mieru, kurā es labprāt būtu palicis dzīvot.

Pienāca tie gadi, kuros man no jauna bija jāatklāj, ka manī pašā mīt kāda pirmatnīga dziņa, kurai atļautajā un gaišajā pasaulē ir jānolien maliņā un jāslēpjas. Kā ikkatram cilvēkam, arī man dzimuma apziņa, lēnām mozdamās, uzbruka gluži kā naidniece un postītāja, kā aizliegtais, kā pavedinājums un grēks. Tas, ko meklēja mana ziņkārība, tas, kas radīja manī sapņus, iekāri un bailes, pubertātes lielais noslēpums, — tas itin nemaz neiederējās mana bērnības miera lolotajā svētlaimē. Es rīkojos kā visi. Es dzīvoju dubultdzīvi kā bērns, kurš tomēr vairs nav bērns. Mana apziņa mita mājīgajā un atļautajā, mana apziņa noliedza austošo jauno pasauli. Taču tai blakus es dzīvoju sapņos, dziņās, pazemes vēlmēs, kam pāri šī apzinātā dzīve meta arvien bailīgākus tiltus, jo bērna pasaule manī gruva. Kā gandrīz visi vecāki, arī manējie nepalīdzēja mostošām dzīvības dziņām, par kurām netika runāts. Ar neizsmeļamu gādību viņi tikai atbalstīja manus bezcerīgos mēģinājumus noliegt reālo un turpināt mājot bērna pasaulē, kura kļuva aizvien nereālāka un melīgāka. Es nezinu, vai šai jomā vecāki var daudz darīt, un nepārmetu savējiem. Tas bija mans paša uzdevums — tikt ar sevi galā un atrast savu ceļu, un, kā jau vairums labi audzināto, es savu uzdevumu paveicu slikti.

Šīs grūtības izdzīvo katrs. Vidusmēra cilvēkam tas ir dzīves punkts, kurā paša dzīves prasība nonāk viskrasākajā strīdā ar apkārtējo pasauli, kur ceļš uz priekšu jāizcīna visskaudrāk. Miršanu un jaunpiedzimšanu, kas ir mūsu liktenis, daudzi piedzīvo tikai šo vienu reizi mūžā, tad, kad bērnība izšūnojas un lēnām sabrūk, kad viss, kas iemīļots, grib mūs pamest un mēs pēkšņi sajūtam ap sevi vientulību un pasaules telpas nāvējošo aukstumu. Un ļoti daudzi uz visiem laikiem paliek pieķērušies šai zemūdens klintij un visu mūžu sāpīgi pūlas salīmēt neatsaucami aizgājušo, sapni par zaudēto paradīzi, kurš ir pats sliktākais un slepkavīgākais no visiem sapņiem.

Pievērsīsimies atkal stāstam. Izjūtas un sapņu ainas, ar kurām man sevi pieteica bērnības beigas, nav gana svarīgas, lai tiktu atstāstītas. Svarīgais bija: "tumšā pasaule", "otrā pasaule" atkal bija klāt. Tas, kas reiz bijis Francis Kromers, tagad mita manī pašā. Un tādējādi "otrā pasaule" arī no ārpuses atkal ieguva pār mani varu.

Kopš notikuma ar Kromeru bija pagājuši vairāki gadi. Tas dramatiskais un vainas pilnais mana mūža laiks man toreiz bija ļoti tāls un šķita kā īss murgs, kas pagaisis nebūtībā. Francis Kromers sen bija pazudis no manas dzīves, un es tikpat kā nemanīju viņu, ja kādreiz arī sastapu. Toties otrais svarīgais manas traģēdijas tēls, Maksis Demians, vairs pilnīgi neizzuda no manas apkārtnes. Tomēr ilgu laiku viņš palika tālu malā, redzams, taču bez iedarbības. Tikai pamazām viņš atkal tuvojās, atkal izstaroja spēkus un ietekmes.

Es pūlos atcerēties, ko no tā laika zinu par Demianu. Var būt, ka gadu vai pat ilgāk nebiju runājis ar viņu nevienu pašu reizi. Es vairījos no viņa, un viņš nekādā veidā neuzplijās. Varbūt reizi, kad sastapāmies, viņš pamāja man ar galvu. Tad man lāgiem šķita, ka viņa laipnībā jaušama zobgalības vai ironiska pārmetuma smalkā pieskaņa, taču tās var būt bijušas tikai iedomas. Šķita, ka notikums, ko esmu piedzīvojis kopā ar viņu, un savādais iespaids, ko viņš tolaik uz mani atstājis, ir aizmirsies — gan viņam, gan man.

Es meklēju viņa veidolu, un tagad, kad pievēršu savas domas viņam, es redzu, ka viņš tomēr ir bijis turpat un es esmu viņu pamanījis. Es redzu, kā viņš iet uz skolu, viens vai kopā ar citiem vecākajiem skolniekiem, un es redzu viņu svešādu, vientuļu un klusu, gluži kā zvaigznāju klīstam starp viņiem, sava paša gaisotnes ieskautu, pēc saviem likumiem dzīvojošu. Neviens viņu nemīlēja, neviens nebija viņam tuvs, vienīgi viņa māte, un arī pret māti viņš šķita izturamies nevis kā bērns, bet gan kā pieaugušais. Skolotāji pēc iespējas lika viņam mieru, viņš bija labs skolēns, tomēr necentās nevienam patikt, un mēs šad un tad dzirdējām baumas par kādu vārdu, kritisku piezīmi vai iebildi, kuru viņš it kā izteicis kādam skolotājam un kurā bijis atliku likām skarba izaicinājuma vai ironijas.

Aizvēris acis, es ļaujos atmiņām un redzu iznirstam viņa tēlu. Kur tas bija? Jā, nu tas atkal ir atausis. Tas bija uz ielas pie mūsu nama. Kādu dienu es ieraudzīju viņu tur, ar piezīmju grāmatiņu rokā, un redzēju, ka viņš zīmē. Viņš zīmēja veco vapeņa plāksni ar putna attēlu, kas atradās virs mūsu namdurvīm. Un es stāvēju pie loga, paslēpies aiz aizkara, un nolūkojos viņā, un dziļā izbrīnā redzēju vapenim pievērstu viņa uzmanīgo, vēso, gaišo seju, vīrieša seju, pētnieka vai mākslinieka seju, pārākuma un gribas pilnu, dīvaini gaišu un vēsu, ar zinošām acīm.

Un atkal es viņu redzu. Tas bija nedaudz vēlāk, uz ielas; mēs visi, nākdami no skolas, bijām sastājušies ap pakritušu zirgu. Vēl piejūgts pie dīseles, tas gulēja priekšā kāda zemnieka pajūgam, izplestām nāsīm meklējoši un žēlabaini sprauslādams gaisā, no neredzamas brūces lija asinis, tā ka ielas baltie putekļi zirgam pie sāniem pamazām piesūcās tumši. Juzdams nelabumu, es novēršos no šī skata un ieraudzīju Demiana seju. Viņš nebija spraucies uz priekšu, viņš stāvēja pašā aizmugurē, nevērīgi un visai eleganti, kā viņam pieklājās. Viņa skatienā, kas šķita pievērsts zirga galvai, atkal vīdēja šī dziļā, klusā, gandrīz fanātiskā un tomēr bezkaislīgā uzmanība. Es ilgi nespēju atraut no viņa acis un toreiz, vēl tālu no apziņas, apjautu kaut ko ļoti īpatnēju. Es redzēju Demiana seju, un es redzēju ne vien to, ka viņam ir nevis zēna, bet gan vīrieša seja; es redzēju vēl vairāk, man šķita — es redzu vai jūtu, ka tā nav arī vīrieša seja, ka tā ir vēl kaut kas cits. Likās, tajā ir arī kaut kas no sievietes sejas, un sevišķi vienu mirkli šī seja man šķita nevis vīrišķīga vai bērnišķīga, nevis veca vai jauna, bet gan kaut kādā veidā tūkstošgadīga, kaut kādā veidā bezlaicīga, tāda, ko apzīmogojušas citas laika gaitas, nevis tās, kuras izdzīvojam mēs. Tā varētu izskatīties dzīvnieki vai koki, vai zvaigznes, — to es nezināju, es izjutu ne gluži to, ko tagad saku kā pieaudzis cilvēks, tomēr kaut ko līdzīgu gan. Varbūt viņš bija skaists, varbūt viņš man patika, varbūt arī bija man pretīgs, pat to nebija iespējams izšķirt. Es tikai redzēju: viņš bija citāds nekā mēs, viņš bija kā dzīvnieks vai kā gars, vai kā glezna, es nezinu, kāds viņš bija, taču viņš bija citāds, neiedomājami citāds nekā visi mēs.

Atmiņa man vairāk nesaka, un varbūt arī šis daļēji ir smelts jau no vēlākiem iespaidiem.

Tikai kļuvis vairākus gadus vecāks, es beidzot atkal nonācu ar viņu tuvākā saskarē. Pretēji tam, ko prasītu ieraža, Demians nebija iesvētīts baznīcā reizē ar saviem vienaudžiem, un arī ap to tūdaļ bija sākušas austies tenkas. Skolā atkal mēļoja, ka patiesībā viņš esot žīds, vai nē, pagāns, un citi zināja, ka viņi abi ar māti esot bez kādas ticības vai arī piederot pie kādas teiksmainas, sliktas sektas. Manuprāt, sakarā ar to es arī dzirdēju izskanam aizdomas, ka ar savu māti viņš dzīvojot kā ar mīļāko. Droši vien bija tā, ka līdz šim viņš bija audzināts bez kādas konfesijas, bet tagad tā dēļ bija jābaidās no kādiem šķēršļiem viņa nākotnei. Katrā gadījumā viņa māte nolēma, ka tagad, divus gadus vēlāk par vienaudžiem, viņam tomēr jāļauj piedalīties iesvētībās. Tāpēc notika tā, ka tagad viņš mēnešiem ilgi bija mans biedrs iesvētības mācībā.

Kādu laiku es turējos pavisam nomaļus no Demiana, es negribēju ar viņu nekādi saistīties, jo ap viņu vijās pārāk daudz tenku un noslēpumu, taču sevišķi man traucēja pienākuma izjūta, palikusi manī kopš dēkas ar Kromeru. Un tieši tolaik man pietika noņemšanās pašam ar saviem noslēpumiem. Iesvētību laiks man sakrita ar izšķirošo atklāsmju laiku dzimuma lietās, un par spīti labai gribai tas stipri iespaidoja manu interesi par dievbijīgām pamācībām. Lietas, par kurām runāja garīdznieks, atradās tālu prom no manis, klusā, svētā nerealitātē, tās varbūt bija itin skaistas un vērtīgas, taču nekādā ziņā ne svarīgas un satraucošas, toties šīs otrās lietas tādas bija visaugstākajā mērā.

Jo vienaldzīgāku šis stāvoklis mani darīja pret mācībām, jo vairāk mana interese atkal tuvojās Maksim Demianam. Kaut kas šķita mūs saistām. Šim pavedienam man jāizseko pēc iespējas precīzāk. Ciktāl spēju atcerēties, tas sākās kādā stundā agri rītā, kad mācību telpā vēl dega gaisma. Mūsu garīgais skolotājs bija sācis iztirzāt stāstu par Kainu un Ābelu. Es tik tikko pievērsu tam uzmanību, biju miegains un tikpat kā neklausījos. Tad mācītājs paceltā balsī sāka dedzīgi runāt par Kaina zīmi. Šai mirklī es sajutu tādu kā pieskārienu vai brīdinājumu un, pacēlis skatienu, pirmajās solu rindās ieraudzīju sev pievērsto Demiana seju ar gaišām, daiļrunīgām acīm, kurās jaušamā izteiksme varēja būt gan izsmiekls, gan nopietnība. Tikai mirkli viņš manī palūkojās, un pēkšņi es aizrautīgi klausījos mācītāja vārdos, dzirdēju viņu runājam par Kainu un viņa zīmi un dziļi sevī sajutu atskārsmi, ka nav tā, kā viņš māca, ka uz to var paraudzīties arī citādi, ka to ir iespējams kritizēt!

Kopš šī brīža starp Demianu un mani atkal nodibinājās saikne. Un dīvaini — līdzko šī zināmas vienotības izjūta radās dvēselē, es to ieraudzīju gluži kā maģiski pārnestu arī telpā. Es nezināju, vai viņš pats spējis to nokārtot, vai tā bijusi tikai nejaušība — tolaik es vēl cieši ticēju nejaušībām —, bet pēc dažām dienām Demians ticības mācībā pēkšņi bija pārcēlies citā solā un sēdēja tieši man priekšā (es vēl atceros, ar kādu tīksmi es rītos, pārpildītās mācību telpas nožēlojamā nabagmājas gaisā, ieelpoju liegu un svaigu ziepju smaržu, kas plūsmoja no viņa pakauša!), un vēl pēc dažām dienām viņš bija vēlreiz mainījis vietu un tagad sēdēja man blakus, un tur viņš arī palika visu ziemu un visu pavasari.

Rīta stundas bija pilnīgi pārvērtušās. Tās vairs nebija miegainas un garlaicīgas. Es tās gaidīju ar prieku. Dažkārt mēs abi ar vislielāko uzmanību klausījāmies mācītājā, pietika ar vienu mana kaimiņa skatienu, lai norādītu man uz kādu vērā liekamu stāstu, uz savdabīgu teicienu. Un ar citu, pavisam noteiktu viņa skatienu pietika, lai mani brīdinātu, lai rosinātu manī kritiku un šaubas.

Taču ļoti bieži mēs bijām slikti skolnieki un no mācību vielas nedzirdējām nenieka. Pret skolotājiem un skolasbiedriem Demians allaž bija pieklājīgs, es nekad neredzēju, ka viņš darītu kādas skolaspuiku muļķības, viņu nekad nedzirdēja skaļi smejamies vai pļāpājam, viņš nekad neizpelnījās skolotāja rājienu. Tomēr pavisam klusu, vairāk ar zīmēm un skatieniem nekā ar čukstiem, viņš veikli deva man iespēju piedalīties pats savās nodarbībās. Un tās pa daļai bija visai neparastas.

Piemēram, viņš man pateica, kuri skolēni viņu interesējot un kādā veidā viņš tos pētot. Dažus viņš pazina ļoti sīki. Pirms stundas viņš man sacīja: "Kad došu tev zīmi ar īkšķi, tad tas un tas uz mums atskatīsies vai pakasīs skaustu," — un tā tālāk. Un tad stundas laikā, kad es nereti vairs tikpat kā nedomāju par to, Maksis piepeši ar uzkrītošu žestu pavērsa pret mani īkšķi, es žigli paskatījos uz pieminēto skolēnu un ikreiz ieraudzīju, ka viņš, gluži kā aiz stieplītes pavilkts, izdara prasīto kustību. Es plijos Maksim virsū, lai kādreiz viņš to izmēģina arī ar skolotāju, taču to viņš negribēja darīt. Tomēr reiz, kad es atnācu uz stundu un pateicu viņam, ka šodien neesmu izmācījies uzdoto un ļoti ceru, ka mācītājs man neko nejautās, Demians man palīdzēja. Mācītājs meklēja skolēnu, kuram likt noskaitīt daļu katehisma, un viņa klīstošais skatiens apstājās pie manas vainīgās sejas. Viņš lēnām tuvojās, izstiepa pret mani pirkstu, viņam uz lūpām jau bija mans vārds — te pēkšņi viņš kļuva izklaidīgs vai nemierīgs, paraustīja apkaklīti, piegāja pie Demiana, kurš cieši raudzījās viņam sejā, it kā grasījās Demianam ko vaicāt, taču pārsteidzošā kārtā atkal novērsās, bridi klepoja un tad izsauca citu skolēnu.

Kamēr šie joki mani ļoti uzjautrināja, es tikai pamazām ievēroju, ka mans draugs nereti spēlē to pašu spēlīti arī ar mani. Gadījās, ceļā uz skolu man piepeši radās sajūta, ka Demians iet kādu gabaliņu aiz manis, un, kad atskatījos, viņš tiešām bija tur.

"Vai tu tiešām vari panākt, lai kāds cits domā to, ko tu gribi?" es viņam jautāju.

Viņš labprāt paskaidroja, mierīgi un lietišķi, savā pieauguša cilvēka manierē.

"Nē," viņš teica, "tas nav iespējams. Jo cilvēkam nav brīvas gribas, kaut arī mācītājs tā apgalvo. Cits nevar domāt to, ko grib, un tāpat arī es nevaru piespiest viņu domāt to, ko gribu es. Toties kādu var rūpīgi novērot, tad diezgan bieži ir iespējams visai precīzi pateikt, ko viņš domā vai jūt, un tad lielākoties Ir iespējams arī paredzēt, ko viņš darīs nākamajā mirklī. Tas ir pavisam vienkārši, tikai cilvēki to nezina Protams, tam ir vajadzīga vingrināšanās. Piemēram, starp tauriņiem ir zināmi naktstauriņi, kuru vidū mātītes sastopamas daudz retāk nekā tēviņi. Tauriņi vairojas tieši tāpat kā visi dzīvnieki, tēviņš apaugļo mātīti, kura pēc tam dēj olas. Ja nu tev ir šo naktstauriņu mātīte — dabaszinātnieki to ir bieži izmēģinājuši —, tad naktī pie šīs mātītes atlidos vīrieškārtas tauriņi, turklāt no stundām liela attāluma! Stundām liela, padomā tik! Daudzu kilometru atstatumā visi šie tēviņi sajūt vienīgo mātīti, kura šai apkaimē sastopama! Tiek mēģināts to izskaidrot, taču tas nākas grūti. Tā noteikti ir sava veida oža vai kas tamlīdzīgs, apmēram tāpat, kā labi medību suņi spēj atrast nemanāmas pēdas un sekot tām. Tu saproti? Tās ir tādas lietas, daba ir pilna ar tām, un neviens nespēj tās izskaidrot. Bet es teikšu: ja šiem tauriņiem mātīšu būtu tikpat daudz kā tēviņu, tad tiem vis nebūtu tik smalks deguns! Tāds tiem ir tikai tāpēc, ka tie ir izdresējuši paši sevi šim nolūkam. Ja dzīvnieks vai cilvēks visu savu uzmanību un visu savu gribu vērš uz vienu noteiktu lietu, tad viņš to arī sasniedz. Tas ir viss. Un tieši tāpat ir ar to, par ko runā tu. Papēti kādu cilvēku pietiekami rūpīgi, un tu zināsi par viņu vairāk, nekā zina viņš pats."

Man uz mēles jau bija vārds "domu lasīšana", lai atgādinātu viņam tik sen notikušo ainu ar Kromeru. Taču arī tas mūsu starpā bija kas savāds: neviens no mums abiem nemūžam nedeva ne mazāko mājienu par to, ka pirms vairākiem gadiem Demians reiz tik nopietni iejaucies manā dzīvē. Šķita, it kā nekad agrāk starp mums nekā nebūtu bijis vai it kā katrs no mums droši rēķinātos ar to, ka otrs ir to aizmirsis. Reizi vai divas pat gadījās, ka mēs abi kopā gājām pa ielu un sastapām Franci Kromeru, tomēr mēs nepārmijām ne skatienu, nebildām par viņu ne pušplēsta vārda.

"Bet kā tad nu ir ar to gribu?" es vaicāju. "Tu saki, ka brīvas gribas nav. Taču pēc tam tu saki, ka vajag tikai stingri vērst savu gribu uz kaut ko — un tad var sasniegt mērķi. Tas taču nav tiesa. Ja es neesmu kungs pār savu gribu, tad arī nevaru to pēc patikas vērst uz vienu vai otru pusi."

Viņš uzsita man uz pleca. Tā viņš darīja allaž, kad sagādāju viņam prieku.

"Labi, ka tu jautā!" viņš smiedamies teica. "Vienmēr vajag jautāt, vienmēr vajag šaubīties. Tomēr lieta ir ļoti vienkārša. Ja, piemēram, tāds tauriņš gribētu vērst savu gribu uz kādu zvaigzni vai vēl kaut kur, tad viņš to nespētu. Tikai — viņš to nemaz nemēģina. Viņš meklē vienīgi to, kam ir jēga un vērtība viņa skatījumā, to, kas viņam vajadzīgs, kas viņam noteikti jādabū. Un tieši šai ziņā viņam arī izdodas neticamais — viņš attīsta maģisku sesto maņu, kādas nav nevienam citam dzīvam radījumam! Mums, cilvēkiem, bez šaubām, ir vairāk rīcības brīvības un vairāk interešu nekā dzīvniekam. Tomēr arī mēs esam iesprostoti salīdzinoši diezgan šaurā lokā un nespējam tikt no tā ārā. Es, protams, varu fantazēt nezin ko, teiksim, iedomāties, ka visādā ziņā gribu tikt uz Ziemeļpolu, vai ko tamlīdzīgu, tomēr to īstenot un gribēt pietiekami stipri es varu tikai tad, ja šī vēlēšanās ir pilnīgi manī pašā, ja tā patiesi piepilda visu manu būtību. Tiklīdz tas ir tā, tiklīdz tu mēģini darīt kaut ko tādu, kas tev tiek pavēlēts no iekšienes, tas arī izdodas, tad tu vari iejūgt savu gribu kā labu zirgu. Ja es tagad, piemēram, apņemtos panākt, lai mūsu mācītāja kungs turpmāk vairs nevalkā brilles, tad tas neizdotos. Tā ir tikai tāda spēlēšanās. Bet, kad toreiz, rudenī, manī radās stipra griba tikt pārsēdinātam prom no sava pirmā sola, tad tas izdevās itin labi. Pēkšņi uzradās kāds, kurš alfabētā ir pirms manis un kurš līdz šim slimojis, un, tā kā kādam vajadzēja atdot viņam savu vietu, tad, dabiski, to darīju tieši es, jo mana griba bija gatava nekavējoties tvert izdevību."

"Jā," es sacīju, "toreiz tas arī man likās gaužām savādi. Kopš tā mirkļa, kad mēs sākām viens par otru interesēties, tu virzījies man aizvien tuvāk. Bet kā tas bija? Sākumā tu vis tūdaļ neatnāci sēdēt man blakus, vispirms tu pāris reižu sēdēji tai solā pirms manējā, vai ne? Kā tas norisinājās?"

"Tas bija tā: es pats īsti nezināju, kurp gribu pārsēsties, kad vēlējos tikt projām no savas pirmās vietas. Zināju tikai, ka gribu sēdēt tālāk aizmugurē. Tā bija mana griba — doties pie tevis, taču es to vēl neapzinājos. Reizē mani turp vilka arī tava griba, palīdzēdama man. Tikai tad, kad sēdēju tur, tev priekšā, es atskārtu, ka mana vēlme piepildījusies tikai pa pusei, — es apjautu, ka patiesībā neesmu vēlējies neko citu kā vien sēdēt tev blakus."

"Bet toreiz neieradās neviens jaunpienācējs."

"Nē, bet toreiz es vienkārši darīju to, ko gribēju, un bez lielas domāšanas apsēdos tev blakus. Zēns, ar kuru biju samainījies vietām, tikai nobrīnījās un ļāva man rīkoties. Un mācītājs gan vienreiz pamanīja, ka notikusi kāda pārmaiņa, — vispār ikreiz, kad viņam ir kāda darīšana ar mani, viņu kaut kas slepeni moka, jo viņš taču zina, ka mans uzvārds ir Demians un ka nav pareizi, ja es, kam uzvārda pirmais burts ir "D", sēžu pašā aizmugurē, pie "S"! Tomēr tas nenonāk līdz viņa apziņai, jo tam pretojas mana griba un es ikreiz kavēju viņu to apzināties. Viņš ikreiz pamana, ka tur kaut kas nav kārtībā, paraugās uz mani un sāk mani pētīt, šis lāga kungs. Bet tur man ir kāds vienkāršs līdzeklis. Es allaž ļoti, ļoti cieši ieskatos viņam acīs. To slikti panes gandrīz visi cilvēki. Viņi visi kļūst nemierīgi. Ja tu no kāda gribi kaut ko panākt un negaidot ļoti cieši ieskaties viņam acīs, un viņš it nemaz nekļūst nemierīgs, tad atmet tam ar roku! No viņa tu nepanāksi neko, nekad! Bet tā notiek ļoti reti. Patiesībā es zinu tikai vienu vienīgu cilvēku, ar kuru man šis paņēmiens nelīdz."

"Kurš tas ir?" es steigšus jautāju.

Viņš paskatījās manī, acis bija kļuvušas mazliet šaurākas — kā aizvien, kad viņš grima domās. Tad viņš novērsās un neatbildēja, un es par spīti stiprai ziņkārībai nespēju atkārtot šo jautājumu.

Taču man šķiet, ka toreiz viņš runāja par savu māti. — Likās, ar viņu Demians sadzīvoja sirsnīgā tuvībā, tomēr man par viņu nekad nestāstīja, nekad neveda mani pie sevis uz mājām. Es gandrīz nezināju, kā viņa māte izskatās.

Tolaik es lāgiem mēģināju atdarināt Demianu un tā sakopot savu gribu uz kādu mērķi, lai to noteikti sasniegtu. Bija vēlmes, kuras man šķita pietiekami neatliekamas.

Tomēr tas bija veltīgi, un nekas neiznāca. Runāt par to ar Demianu es nespēju. Es nebūtu varējis atzīties viņam savās vēlmēs. Un viņš arī nevaicāja.

Tikmēr manā ticīgajā attieksmē pret reliģijas jautājumiem bija radušies daži robi. Tomēr es savā domāšanā, kuru visnotaļ ietekmēja Demians, ļoti atšķiros no tiem saviem skolasbiedriem, kuri bija pilnīgi neticīgi. Bija daži tādi, un reizumis viņi, piemēram, izteicās, ka esot smieklīgi un cilvēka necienīgi ticēt kādam dievam un ka tādas pasakas kā stāsts par Trīsvienību un par neaptraipīto Jēzus piedzimšanu esot vienkārši smieklīgas un tas esot kauns, ka vēl šodien kāds cenšoties iestāstīt citiem tādas blēņas. Es tā nedomāju nekādā gadījumā. Arī tad, ja man radās šaubas, es tomēr no visas savas bērnības pieredzes zināju pietiekami daudz par to, cik reāla ir dievbijīga dzīve, kādu dzīvo, piemēram, mani vecāki, un ka tas nav nedz kaut kas necienīgs, nedz liekuļots. Nē, pret visu reliģisko es joprojām izjutu visdziļāko godbijību. Vienīgi — Demians bija mani pieradinājis šos stāstus un ticības gabalus uzlūkot un izskaidrot brīvāk, personiskāk, rotaļīgāk, ar lielāku iztēles devu; vismaz viņa ieteiktajiem skaidrojumiem es allaž sekoju labprāt un ar baudu. Tiesa, daudz kas, tāpat kā jautājums par Kainu, man bija par krasu. Un reiz iesvētības mācības laikā viņš nobiedēja mani ar kādu domu, kura, iespējams, bija vēl pārdrošāka. Skolotājs bija runājis par Golgātu. Bībeles stāsts par Pestītāja ciešanām un nāvi bija atstājis uz mani dziļu iespaidu jau kopš visagrīnākiem gadiem; kad vēl biju mazs zēns, tad dažreiz, piemēram, Lielajā piektdienā, pēc tam kad tēvs bija nolasījis mums priekšā ciešanu stāstu, es, aizgrābts līdz sirds dziļumiem, dzīvoju šajā ciešanu pilnajā un skaistajā, bālajā, rēgainajā un tomēr neiedomājami dzīvajā pasaulē, Ģetzemanē un Golgātā, un, klausoties Baha Mateja pasiju, šīs noslēpumainās pasaules drūmi varenā ciešanu spozme pārpludināja mani ar mistiskām šalkām. Šo mūziku un arī Actus tragicus es vēl šodien uzskatu par visas poēzijas un visas mākslinieciskās izteiksmes spilgtāko paraugu.

Tās stundas noslēgumā Demians man domīgi sacīja: "Sinkler, man te kaut kas nepatīk. Izlasi to stāstu vēlreiz un pārbaudi to uz mēles, tur kaut kas garšo pliekani. Proti, tas par tiem abiem ļaundariem. Varena aina, kā trīs krusti paceļas cits citam blakus pakalnā! Bet šis sentimentālais pastāstiņš par krietno ļaundari! Reiz viņš ir bijis noziedznieks un darījis kauna darbus, Dievs vien zina, ko visu ne, un nu viņš izkūst un svin tādus raudulīgus labošanās un nožēlas svētkus! Saki, lūdzams, — kāda jēga ir tādai nožēlai divus soļus no kapa malas? Tā kārtējo reizi nav nekas vairāk kā vien gatavā baznīckungu pasaciņa, salkana un negodīga, pilna ar aizkustinājuma sīrupu, uz gauži pacilājoša fona. Ja tev šodien vajadzētu izraudzīties sev par draugu vienu no šiem abiem ļaundariem vai arī nāktos izlemt, kuram no abiem tu drīzāk vari uzticēties, tad tas taču nekādi nebūtu šis raudulis, kas atgriezies uz pareizā ceļa. Nē, tas būtu otrais, tas ir īsts vīrs ar raksturu. Viņš pasvilpo par tādu atgriešanos, kas viņa stāvoklī tiešām var būt vienīgi skaista papļāpāšana, viņš iet savu ceļu līdz galam un pēdējā mirklī gļēvi neatsakās no nelabā, kurš viņam palīdzējis līdz šim. Viņam ir raksturs, un cilvēki ar raksturu Bībeles stāstos mīļuprāt tiek iegrūsti nelaimē. Varbūt viņš ir arī Kaina pēctecis. Vai tev tā neliekas?"

Es stipri apjuku. Man bija šķitis, ka krustā sišanas stāstu pazīstu lieliski, bet tikai tagad es aptvēru, ka esmu to klausījies un lasījis tikpat kā bez kādas personiskas attieksmes, tikpat kā bez iztēles spējas un fantāzijas. Tomēr Demiana jaunā doma man likās fatāla un draudēja sagraut manī priekšstatus, pie kuru pastāvīguma biju domājis nesatricināmi turēties. Nē, tik patvaļīgi taču nevarēja izrīkoties ar visu un visiem, pat ar pašu svētāko!

Kā allaž, manu pretestību Demians pamanīja uzreiz, vēl pirms biju paguvis kaut ko sacīt.

"Es jau zinu," viņš rezignēti teica, "tā pati vecā dziesma. Tikai nerunāt nopietni! Tomēr es tev ko sacīšu: tas ir viens no punktiem, kuros šīs reliģijas trūkums saskatāms ļoti skaidri. Runa ir par to, ka viss šis Dievs, gan Vecajā, gan Jaunajā derībā, ir lielisks tēls, taču nav tas, kas viņam patiesībā būtu jāiemieso. Viņš ir labais, cildenais, tēvišķīgais, skaistais un arī augstais, sentimentālais — pilnīgi pareizi! Taču pasaule sastāv arī no kā cita. Un tas viss nu tiek vienkārši piedēvēts velnam, un visa šī pasaules daļa, visa šī puse tiek noslēpta un mēmi noklusēta. Tieši tā, kā viņi slavē Dievu kā visas dzīvības tēvu, toties visu dzimumdzīvi, uz kuras taču balstās dzīvība, vienkārši noklusē un turklāt vēl varbūt pasludina par velnišķīgu un grēcīgu! Man nav nekādu iebildumu pret to, ka tiek godāts šis Dievs Jahve, itin nemaz. Taču es domāju, ka mums ir jāgodā un jātur svēts viss, ne tikai šī mākslīgi nodalītā, oficiālā puse! Tātad līdzās dievkalpojumiem mums jāievieš arī velnkalpojumi. Tas man liktos pareizi. Vai arī — būtu jārada tāds dievs, kurš sevī ietver arī velnu un kura priekšā nav jāaizmiedz acis, kad notiek pašas dabiskākās lietas pasaulē."

Pretēji ieradumam viņš bija gandrīz vai iekaisis, tomēr tūdaļ atkal pasmaidīja un mitējās mani apvārdot.

Taču manī šie vārdi skāra visu manu zēnības gadu mīklu, kuru es nēsāju sevī katru mīļu stundu un par kuru nekad nevienam nebiju bildis ne vārda. Tas, ko Demians nule bija teicis par Dievu un velnu, par dievišķi oficiālo un mēmi noklusēto velnišķīgo pasauli, — tā taču bija tieši mana paša doma, mans paša mīts, doma par abām pasaulēm vai pasaules pusēm — gaišo un tumšo. Atziņa, ka mana problēma ir visu cilvēku problēma, visas dzīves un domāšanas problēma, pēkšņi pārlidoja man pāri kā svēta ēna, un mani pārņēma bailes un bijība, kad es sapratu un pēkšņi sajutu, cik cieši mana visdziļākā, personiskā dzīve un domāšana ir saistīta ar lielo ideju straumi. Šī atziņa nepriecēja, tomēr savā veidā bija apstiprinoša un aplaimojoša. Tā bija skarba un garšoja asi, jo tajā jautās atbildības pieskaņa, nojausma par to, ka es vairs nedrīkstu būt bērns, ka man jāpaliek vienam.

Pirmo reizi mūžā izpauzdams tik dziļu noslēpumu, es pastāstīju savam biedram par savu kopš agrīnākajām bērnu dienām pastāvošo priekšstatu par "divām pasaulēm", un viņš acumirklī aptvēra, ka līdz ar to mana visdziļākā izjūta viņam piekrīt un atzīst viņa taisnību. Tomēr tas nebija viņa dabā — kaut ko tādu izmantot. Viņš klausījās manī ar tik dziļu uzmanību, kādu vēl nekad nebija man veltījis, un lūkojās man acīs, līdz man nācās novērsties. Jo viņa skatienā es atkal ieraudzīju šo savādo, dzīvniecisko bezlaicību, šo prātam neaptveramo vecumu.

"Citreiz parunāsim par to vairāk," viņš saudzīgi sacīja. "Redzu, ka tu domā vairāk, nekā vari kādam izteikt. Bet, ja nu tas ir tā, tad tu zini arī, ka nekad neesi pilnīgi izdzīvojis to, ko pats domā, un tas nav labi. Tikai tai domāšanai, kuru mēs izdzīvojam, ir vērtība. Tu esi zinājis, ka tava "atļautā pasaule" ir tikai puse no pasaules, un esi mēģinājis apslēpt sev otro pusi, tāpat kā dara mācītāji un skolotāji. Tas tev neizdosies! Tas neizdodas nevienam, kurš reiz sācis domāt."

Tas mani dziļi skāra.

"Bet," es gandrīz kliedzu, "aizliegtas un neglītas lietas tomēr pastāv no visas tiesas, to taču tu nevarēsi noliegt! Un tās nu reiz ir aizliegtas, un mums no tām jāatsakās. Es taču zinu, ka notiek slepkavības un pastāv visi iespējamie netikumi, bet vai tad tikai tāpēc, ka tie pastāv, man tajos jāmetas un jākļūst par noziedznieku?"

"Šodien mēs ar to netiksim galā," Maksis mierināja. "Tev nebūt nav jāslepkavo vai aiz iekāres jānogalina meitenes, nē. Tomēr tu vēl neesi nonācis tur, kur iespējams izprast, ko īsti nozīmē "atļauts" un "aizliegts". Tu esi sajutis tikai gabaliņu no patiesības. Pārējais vēl nāks, vari būt drošs! Piemēram, tagad, jau apmēram gadu, tevī ir kāda dziņa, kas stiprāka par visām pārējām, un tā tiek uzskatīta par "aizliegtu". Turpretī grieķi un daudzas citas tautas padarīja šo dziņu par dievību un godināja to lielos svētkos. "Aizliegts" tātad nav nekas mūžīgs, tas var mainīties. Arī šodien katrs taču var gulēt ar sievieti, tiklīdz ir bijis ar viņu pie mācītāja un apprecējies. Citās tautās tas ir citādi, arī vēl mūsdienās. Tāpēc kairam no mums pašam jānoskaidro, kas ir atļauts un kas ir aizliegts — aizliegts viņam. Var nekad neizdarīt neko aizliegtu un tomēr būt liels nelietis. Un tāpat arī otrādi. — Patiesībā tas ir tikai kūtruma jautājums! Tas, kurš ir par kūtru, lai pats domātu un pats spriestu sev tiesu, vienkārši pakļaujas tādiem aizliegumiem, kādi nu reiz pastāv. Viņam ir viegli. Citi jūt baušļus sevī pašos, viņiem ir aizliegtas tādas lietas, kuras ik dienu dara katrs godavīrs, un viņiem ir atļautas citas lietas, kuras parasti tiek liegtas. Katram jāpastāv pašam par sevi." It kā pēkšņi nožēlodams, ka pateicis tik daudz, viņš apklusa. Jau tai laikā es ar savu izjūtu zināmā mērā spēju apjēgt, ko viņš tobrīd jūt. Jo, lai cik patīkami un šķietami virspusēji viņš mēdza izklāstīt savas idejas, viņš tomēr līdz nāvei nevarēja ciest sarunu "tikai runāšanas dēļ", kā pats reiz izteicās. Un manī līdzās patiesajai interesei viņš juta pārāk daudz spēles, pārāk daudz prieka par veiklo tērgāšanu vai kaut ko tamlīdzīgu, īsi sakot — to, ka man pietrūkst pilnīgas nopietnības.

Pārlasot pēdējos vārdus, ko esmu uzrakstījis — "pilnīga nopietnība" —, man prātā piepeši ienāk kāda cita aina, pati spilgtākā, ko piedzīvoju kopā ar Maksi Demianu tajos, vēl pa pusei bērnišķīgajos laikos.

Tuvojās mūsu iesvētīšana, un garīgās mācības pēdējās stundās tika runāts par svēto vakarēdienu. Mācītājam tas bija svarīgi, un viņš centās; šajās stundās bija skaidri jūtams kaut kas no svinīguma un noskaņas. Tomēr tieši šajās dažās beidzamajās pamācību stundās manas domas kavējās pie kā cita, proti, pie mana drauga personas. Es gan ar prieku gaidīju iesvētīšanu, kura mums tika skaidrota kā svinīga uzņemšana Baznīcas kopienā, taču man neatvairāmi uzmācās doma, ka šīs apmēram pusgadu ilgās ticības mācības īsta vērtība man ir nevis tas, ko mēs šeit esam apguvuši, bet gan Demiana tuvums un iespaids. Tagad es biju gatavs tam, lai mani uzņem nevis Baznīcā, bet gan pavisam kur citur, kādā domas un personības ordenī, kurš noteikti pastāvēja kaut kur pasaulē un par kura pārstāvi vai sūtni es uzskatīju savu draugu.

Es pūlējos atvairīt šo domu, par spīti visam es ļoti nopietni vēlējos piedzīvot iesvētīšanas svinības ar zināmu cieņu, un šķita, ka tā īsti nesadzīvo ar manu jauno domu. Tomēr, lai ko es darītu, šī doma bija man prātā un tur pamazām saplūda ar domu par tuvajiem baznīcas svētkiem, es biju gatavs svinēt tos citādi nekā pārējie, šiem svētkiem vajadzēja nozīmēt manu uzņemšanu tajā domu pasaulē, kādu biju iepazinis Demianā.

Tieši tajās dienās gadījās, ka es atkal dzīvi disputēju ar viņu; tas notika tieši pirms kādas pamācību stundas. Mans draugs bija nerunīgs un nepriecājās par manām valodām, kuras gan droši vien bija diezgan pārgudras un plātīgas.

"Mēs runājam par daudz," viņš teica ar neparastu nopietnību. "Gudrajai runāšanai nav nekādas vērtības, itin nekādas. Tā cilvēks tikai attālinās pats no sevis. Attālināties no sevis ir grēks. Ir jāspēj pilnīgi paslēpties sevī tā, kā dara bruņurupucis."

Tūdaļ pēc tam mēs iegājām skolas zālē. Sākās stunda, es centos uzmanīgi klausīties, un Demians nekādi netraucēja manu nodomu. Pēc kāda brīža tai pusē, kur man blakus sēdēja viņš, es sāku just kaut ko savādu, kādu tukšumu vai vēsumu, vai ko tamlīdzīgu, it kā šī vieta pēkšņi būtu palikusi tukša. Kad šī sajūta kļuva traucējoša, es pagriezos.

Tur es ieraudzīju sēžam savu draugu, staltu un iznesīgu kā allaž. Tomēr viņš izskatījās pavisam citādi nekā parasti, un no viņa kaut kas strāvoja, viņu ieskāva kaut kas tāds, ko es nepazinu. Nodomāju, ka viņš aizvēris acis, taču tad ieraudzīju, ka tās ir vaļā. Taču tās neskatījās, tās nebija redzīgas, tās bija stingas un vērstas iekšup vai kādā lielā tālumā. Pilnīgi nekustīgs viņš tur sēdēja, likās arī neelpojam, mute bija kā kokā vai akmenī grebta. Seja viņam bija rēna, vienmērīgi bāla, kā akmens, un brūnie mati bija pats dzīvīgākais viņā. Rokas gulēja viņa priekšā uz sola, nedzīvas un rāmas kā priekšmeti, kā akmeņi vai augļi, bālas un nekustīgas, tomēr nevis ļenganas, bet gan kā stingras, izturīgas čaumalas ap slēptu, stipru dzīvību!

Šis skats lika man nodrebēt. Viņš ir miris! es nodomāju, es gandrīz pateicu to skaļi. Tomēr es zināju, ka viņš nav miris. Kā apburts mans skatiens kavējās pie viņa sejas, pie šīs rēnās akmens maskas, un es jutu: tas ir Demians! Tas, kāds viņš bija parasti, kad staigāja un runāja ar mani, tas bija tikai pa pusei Demians, kāds, kurš brīdi spēlē kādu lomu, pielāgojas, aiz laipnības darbojas līdzi. Toties īstais Demians izskatījās šāds, tā kā šis, tik akmenīgs, mūžvecs, dzīvniecisks, akmenim līdzīgs, skaists un auksts, miris un slepeni pilns neredzētas dzīvības. Un ap viņu šis klusais tukšums, šis ēters un zvaigžņu telpa, šī vientuļā nāve!

Tagad viņš ir pilnīgi iegājis sevī, es, trīsu pārņemts, jutu. Nekad vēl es nebiju palicis tādā vientulībā. Man ar viņu nebija saistības, viņš man bija nesasniedzams, viņš bija man tālāks nekā tad, ja atrastos pasaules vistālākajā salā.

Es tik tikko spēju aptvert, ka, atskaitot mani, neviens cits to neredz! Visiem bija jāskatās šurp, visiem bija jānotrīs! Taču neviens viņu neievēroja. Viņš sēdēja stingi kā skulptūra un, es neviļus nodomāju, kā elku dievs, viņam uz pieres nometās muša, gausi aizrāpoja pār degunu un lūpām — viņa sejā nepakustējās ne rieviņa.

Kur, kur viņš tagad ir? Ko viņš domā, ko jūt? Vai viņš ir kādās debesīs, kādā ellē?

Es nespēju viņam par to jautāt. Kad stundas beigās atkal ieraudzīju viņu dzīvojam un elpojam, kad viņa skatiens sastapa manējo, viņš bija tāds pats kā agrāk. No kurienes viņš bija atgriezies? Kur viņš bija bijis? Viņš likās noguris. Sejā atkal vīdēja sārtums, rokas atkal kustējās, toties brūnie mati tagad bija nespodri un kā paguruši.

Nākamajās dienās es savā guļamistabā vairākkārt nodevos jaunam vingrinājumam: stalti apsēdos krēslā, stingi skatījos vienā punktā, sēdēju pilnīgi nekustīgs un gaidīju, cik ilgi to izturēšu un ko jutīšu. Tomēr es tikai noguru, un man sāka stipri kniest plaksti.

Drīz pēc tam notika iesvētīšana, par kuru man nav saglabājušās nekādas svarīgas atmiņas.

Tagad viss kļuva citādi. Bērnība ap mani sagruva drupas. Vecāki mani uzlūkoja ar zināmu mulsumu. Māsas man bija kļuvušas pavisam svešas. Kāds atskurbums darīja manas ierastās izjūtas un priekus mākslotus un izbalējušus, dārzs bija bez smaržas, mežs nevilināja, pasaule pletās ap mani kā vecu lietu izpārdošana, pliekana un nepievilcīga, grāmatas bija papīrs, mūzika bija troksnis. Tā ap rudenīgu koku krīt lapas, koks to nejūt, lejup pa tā stumbru rit lietus lāses vai saule, vai sarma, un dzīvība tajā lēnām atkāpjas uz pašu šaurāko, dziļāko kodolu. Koks nemirst. Tas gaida.

Tika nolemts, ka pēc brīvdienām es iešu citā skolā un pirmo reizi došos prom no mājām. Lāgiem māte tuvojās man ar īpašu maigumu, atvadīdamās jau iepriekš, pūlēdamās ieburt man sirdī mīlestību, ilgas pēc mājām un nezūdošu piemiņu. Demians bija aizceļojis. Es biju viens.

Ceturtā nodaļa

Beatriče

Vairs neredzējis savu draugu, es brīvdienu beigās aizbraucu uz Št. Abi vecāki brauca man līdzi un ar vislielāko rūpību nodeva mani zēnu pansijas gādībā pie kāda ģimnāzijas skolotāja. Viņi būtu sastinguši aiz šausmām, ja zinātu, kur viņi man tagad ļauj doties iekšā.

Vēl arvien pastāvēja jautājums, vai ar laiku no manis var iznākt labs dēls un derīgs pilsonis vai arī mana daba tiecas uz citiem ceļiem. Mans beidzamais mēģinājums būt laimīgam tēva nama un gara paēnā bija turpinājies ilgi, brīžiem gandrīz izdevies un pēdīgi tomēr cietis pilnīgu neveiksmi. Neparastais tukšums un vientulība, ko brīvdienu laikā pēc iesvētīšanas biju sajutis pirmo reizi (cik gan labi es to iepazinu vēlāk, šo tukšumu, šo retināto gaisu!), tik drīz nepārgāja. Atvadas no dzimtenes padevās dīvaini viegli, patiesībā es kaunējos, ka neesmu skumjāks, māsas raudāja bez kāda iemesla, es to nespēju. Es pats brīnījos par sevi. Allaž biju bijis jūtīgs bērns un būtībā diezgan labs bērns. Tagad es biju gluži pārvērties. Es pilnīgi vienaldzīgi izturējos pret ārējo pasauli un dienām ilgi nodarbojos vienīgi ar to, ka ieklausījos sevī, lai sadzirdētu straumes, aizliegtās un tumšās straumes, kuras šalca tur manī, pazemē. Es biju ļoti strauji izaudzis, tikai pēdējā pusgadā vien, un raudzījos pasaulē izstīdzējis, kalsns un negatavs. Mana zēniskā piemīlība bija pilnīgi zudusi, es pats jutu, ka tādu mani nav iespējams mīlēt, un nebūt nemīlēju arī pats sevi. Bieži es stipri ilgojos pēc Makša Demiana; taču nereti es viņu arī ienīdu un vainoju tajā, ka tik noplicināta nu ir mana dzīve, kuru es pieņēmu kā kādu pretīgu slimību.

Mūsu skolēnu pansijā mani sākumā nedz mīlēja, nedz cienīja, vispirms mani ķircināja, pēc tam attālinājās no manis un saskatīja manī savrupnieku un nepatīkamu dīvaini. Es sev šai lomā patiku, vēl pārspīlēju to un īgni grimu vientulībā, kura ārēji allaž izskatījās kā pati vīrišķīgākā pasaules nicināšana, kamēr slepenībā mani bieži piemeklēja mokošas skumju un izmisuma lēkmes. Skolā es varēju pārtikt no mājās iekrātām zinībām, klase salīdzinājumā ar manu iepriekšējo bija nedaudz atpalikusi mācībās, un es ieradinājos raudzīties uz saviem vienaudžiem ar vieglu nicinājumu, kā uz bērniem.

Tā tas ritēja gadu un ilgāk, jaunas skaņas neienesa arī pirmie brīvdienu apciemojumi mājās; es labprāt atkal braucu prom.

Tas bija novembra sākumā. Es biju pasācis jebkuros laika apstākļos doties mazās, domīgās pastaigās, kurās bieži izjutu sava veida tīksmi, pilnu grūtsirdības, pasaules nicinājuma un pašnicinājuma. Tā kādu vakaru mitrajā, miglainajā mijkrēslī es klaiņoju pa pilsētas nomali, kāda publiskā parka platā aleja bija pilnīgi pamesta un aicināja mani, ceļu klāja bieza kritušu lapu kārta, ko es tumšā baudā uzvandīju ar kājām, gaiss smaržoja valgi un rūgti, no miglas plīvuriem rēgaini lieli un ēnām līdzīgi iznira tālie koki. Alejas galā es svārstīdamies apstājos, stingi raudzījos melnajās lapās un kāri ieelpoju sairuma un vītuma miklo smaržu, kurai manī kaut kas atsaucās kā sveicinot. Ak, cik pliekana bija dzīves garša!

Pa kādu sānceliņu tuvojās cilvēks plandošā mētelī ar apkakli, es gribēju iet tālāk, te viņš man uzsauca: "Hallo, Sinkler!" Viņš pienāca klāt, tas bija Alfonss Beks, mūsu pansijas vecākais iemītnieks. Es viņu labi ieredzēju, un man pret viņu nebija nekādu iebildumu, ja nu vienīgi tas, ka pret mani, tāpat kā pret visiem jaunākajiem, viņš vienmēr izturējās ironiski, ar tādu kā tēvoča pārākumu. Viņu uzskatīja par lielu stiprinieku, runāja, ka mūsu pansijas īpašnieks esot viņam zem tupeles, un viņš bija varonis daudzās ģimnāzistu baumās.

"Ko tad tu te dari?" viņš laipni sauca tādā tonī, kādā runāja lielākie, kad lāgiem nolaidās no saviem augstumiem līdz kādam no mums. "Nu, saderam, ka tu dzejo?"

"Nenāk ne prātā," es strupi attraucu. Viņš iesmējās, soļoja man blakus un tērgāja tā, kā es vairs nemaz nebiju paradis.

"Tev nav jābaidās, Sinkler, ka es to varbūt nesaprotu. Tur tak kaut kas ir, kad cilvēks tā staigā vakara miglā, ar tādām rudenīgām domām, tad jau patīk dzejot, es tak zinu. Par mirstošo dabu, protams, un par zaudēto jaunību, kura tai līdzinās. Ņemsim kaut vai Heinrihu Heini." "Es neesmu tik jūtelīgs," es pretojos. "Nu, lai jau paliek! Taču šādā laikā, manuprāt, cilvēks dara pareizi, uzmeklēdams klusu vietiņu, kur ir kāda glāze vīna vai kas tāds. Vai nāksi drusku līdzi? Es patlaban esmu gluži viens. — Vai varbūt tev negribas? Es jau nevēlos tevi pavedināt, mīļais, ja tu gadījumā esi paraugzēns."

Drīz pēc tam mēs sēdējām mazā priekšpilsētas krodziņā, dzērām apšaubāmu vīnu un saskandinājām biezās glāzes. Sākumā man tur diez kā nepatika, tomēr tas bija kaut kas jauns. Taču drīz vien, nepieradis pie vīna, es kļuvu ļoti runīgs. Šķita, it kā manī būtu atvērts kāds logs, iekšā iespīdēja pasaule, — cik sen, cik drausmīgi sen es nebiju izkratījis sirdi! Es sāku fantazēt un šo fantāziju vidū nācu klajā ar stāstu par Kainu un Ābelu!

Beks manī klausījās ar labpatiku — beidzot kāds, kuram es kaut ko sniedzu! Viņš sita man uz pleca, dēvēja mani par velna zelli, un sirds man kāpa kaklā aiz svētlaimes, ka varu dāsni ļaut vaļu apspiestajai runāšanas un stāstīšanas vēlmei, gūt atzinību un atstāt iespaidu uz kādu, kurš par mani vecāks. Kad viņš nosauca mani par ģeniālu maitasgabalu, šis vārds ieplūda man dvēselē kā salds, stiprs vīns. Pasaule dega jaunās krāsās, domas strāvoja uz mani no simt pārgalvīgiem avotiem, manī liesmoja gars un uguns. Mēs runājām par skolotājiem un biedriem, un man šķita, ka mēs saprotamies brīnišķīgi. Mēs runājām par grieķiem un pagānismu, un Beks par visu vari gribēja panākt, lai es atzīstos savos mīlas piedzīvojumos. Tādā sarunā es nevarēju piedalīties. Piedzīvojis es nebiju neko, man nebija ko stāstīt. Un tas, ko biju jutis, konstruējis, fantazējis sevī, — tas gan kvēloja manī, tomēr arī vīns nebija to atraisījis un padarījis izpaužamu. Par meitenēm Beks zināja daudz vairāk, un es dedzīgi klausījos šais pasakās. No tām es uzzināju ko neticamu, tas, kas nemūžam nebūtu uzskatīts par iespējamu, ienāca novazātajā realitātē, šķita pats par sevi saprotams. Alfonss Beks savos varbūt astoņpadsmit gados jau bija sakrājis pieredzi. Cita starpā arī tādu, ka ar meitenēm, lūk, esot tā, viņas negribot neko citu kā vien skaistus vārdus un komplimentus, un tas jau esot itin jauki, tomēr neesot īstais. Uz lielākiem panākumiem varot cerēt pie sievietēm. Sievietes esot daudz prātīgākas. Piemēram, Jagelta kundze, kurai pieder skolas burtnīcu un zīmuļu veikals, ar viņu varot sarunāt, un tas viss, kas jau dažu reizi noticis aiz viņas veikala letes, neesot aprakstāms nevienā grāmatā. "Es sēdēju, pilnīgi apburts un apreibis. Lai gan Jagelta kundzi es gluži nespētu mīlēt — tomēr tas bija kas nedzirdēts. Cik noprotams, tur — vismaz vecākajiem — plūda tādi avoti, kādus es ne sapnī nebiju redzējis. Tam gan bija mākslota pieskaņa, un viss garšoja prastāk un ikdienišķāk, nekā, pēc manām domām, drīkstēja garšot mīla, — tomēr tā bija realitāte, tā bija dzīve un dēka, man blakus sēdēja kāds, kurš bija to piedzīvojis, kuram tas šķita pats par sevi saprotams.

Mūsu sarunas bija mazliet noplakušas, kaut ko zaudējušas. Arī es vairs nebiju ģeniālais mazais zellis, tagad es biju tikai puika, kurš klausās vīrā. Un tomēr arī tagad vēl — salīdzinot ar to, kāda bijusi mana dzīve mēnešiem ilgi, tas bija brīnišķīgi, tas bija kā paradīzē. Turklāt, kā es tikai pamazām sāku apjaust, tas bija aizliegts, ļoti aizliegts, sākot ar sēdēšanu krogā un beidzot ar to, par ko mēs runājām. Vismaz es tajā sagaršoju garu, sagaršoju revolūciju.

To nakti es atceros ļoti skaidri. Kad mēs abi vēlu vēsajā, slapjajā naktī gar nespodri degošām gāzes laternām devāmies mājupceļā, es pirmo reizi biju piedzēries. Tas nebija skaisti, tas bija ārkārtīgi mokoši, un tomēr arī tam kaut kas vēl piemita, kāds valdzinājums, kāds saldums, tas bija dumpis un orģija, dzīve un gars. Beks drosmīgi uzņēmās par mani rūpes, lai gan neganti rādams mani kā sasodītu iesācēju, un pa pusei nešus aizveda mani mājās, kur viņam izdevās slepus tikt iekšā pa vaļēju gaiteņa logu un iedabūt iekšā arī mani.

Taču līdz ar atskurbumu, kurā es ar sāpēm pamodos pēc pavisam īsa nāves miega, mani pārņēma arī neprātīgas skumjas. Es piecēlos gultā sēdus, vēl arvien ģērbies dienas kreklā, manas drānas un kurpes mētājās uz grīdas un oda pēc tabakas un vēmekļiem, un starp galvassāpēm, nelabumu un mežonīgām slāpēm man dvēselē pavīdēja aina, kurai es jau sen vairs nebiju ieskatījies acīs. Es redzēju dzimteni un vecāku namu, tēvu un māti, māsas un dārzu, es redzēju savu kluso, mīļo guļamistabu, redzēju skolu un tirgus laukumu, redzēju Demianu un iesvētīšanas mācībstundas — un tas viss bija gaišs, viss mirdzuma ieskauts, viss bija brīnišķīgs, dievišķīgs un tīrs, un tas viss, viss — to es tagad sapratu — vēl vakar, vēl pirms dažām stundām bija piederējis man, gaidījis mani un tagad, tikai tagad, šajā stundā, bija nogrimis un nolādēts, vairs nepiederēja man, atstūma mani, nolūkojās manī ar pretīgumu! Viss mīļais un sirsnīgais, ko es jebkad, kopš pat vistālākiem, viszeltainā-kiem bērnības dārziem biju pieredzējis no saviem vecākiem, katrs mātes skūpsts, katri Ziemassvētki, katrs dievbijīgais, gaišais svētdienas rīts mājās, katra puķe dārzā — viss bija izpostīts, visu es biju sabradājis kājām! Ja tagad būtu ieradusies gūstītāji, sasējuši mani un kā salašņu un tempļa apgānītāju veduši uz karātavām, es būtu ar mieru, ietu labprāt, tas man liktos pareizi un labi.

Tātad tā es izskatījos iekšēji! Es, kurš klīdu apkārt, nicinādams pasauli! Es, kurš biju lepns garā un līdzdomāju Demiana domas! Tā es izskatījos, salašņa un nekrietnelis, piedzēries un aptraipījies, derdzīgs un zemisks, mežonīgs zvērs, riebīgu dziņu pieveikts! Tā izskatījos es, es, kurš nācu no tiem dārziem, kur viss bija tīrība, mirdzums un piemīlīgs maigums, es, kurš biju mīlējis Baha mūziku un skaistus dzejoļus! Ar riebumu un sašutumu es vēl dzirdēju pats savus smieklus, skurbus, neapvaldītus, grūdieniem izlauzušos, muļķīgus smieklus. Tas biju es!

Tomēr par spīti visam tā bija gandrīz bauda — ciest šīs mokas. Tik ilgi es biju akli un truli rāpojis, tik ilgi mana sirds bija klusējusi un noplicināta sēdējusi kaktiņā, ka arī šīs pašapsūdzības, šīs šausmas, visas šis baismīgās dvēseles jūtas bija tīkamas. Tās tomēr bija jūtas, liesmas tomēr plaiksnīja, tajās tomēr trīsēja sirds! Izmisuma dzīlēs es apjucis sajutu kaut ko līdzīgu atbrīvošanai un pavasarim. Tikmēr ārēji ar mani strauji gāja uz leju. Pirmais skurbulis drīz vairs nepalika vienīgais. Mūsu skolas audzēkņi daudz staigāja pa krogiem un gāja nedarbos, es biju viens no visjaunākajiem starp tiem, kuri tur iesaistījās, un drīz es biju ne vairs paciestais un mazais, bet gan barvedis un zvaigzne, slavens, pārdrošs krogu apmeklētājs. Nu es atkal pilnīgi piederēju tumšajai pasaulei, velnam, un šai pasaulē tiku uzskatīts par varenu zelli.

Tomēr es jutos nožēlojami. Es dzīvoju pašiznīcinošā dzīru mutulī, un, kamēr biedri uzskatīja mani par vadoni un velna zelli, par sasodīti brašu un asprātīgu puisi, dziļi manī trīsēja izbijusies dvēsele, pilna bažu. Es vēl atceros, ka reiz man acīs saskrēja asaras, kad svētdienas priekšpusdienā, iedams laukā no kāda kroga, es ieraudzīju uz ielas spēlējamies bērnus, gaišus un līksmus, ar svaigi saķemmētiem matiem, svētdienas drānās. Un, kamēr es starp alus peļķēm pie netīriem galdiem draņķīgos krogos uzjautrināju un nereti izbiedēju savus draugus ar nedzirdēti ciniskiem teicieniem, savā slēptajā sirdī es jutu bijību pret visu, ko izsmēju, un iekšēji raudādams kritu ceļos savas dvēseles priekšā, savas pagātnes priekšā, savas mātes un Dieva priekšā.

Tam, ka es nekad neapvienojos ar saviem pavadoņiem, ka viņu vidū paliku vientuļš un tāpēc spēju tā ciest, — tam bija pamatots iemesls. Es biju krogu varonis un zobgalis, pa prātam pašiem rupjākajiem, es parādīju garu un parādīju drosmi savās domās un runās par skolotājiem, skolu, vecākiem, baznīcu, — es pacietu arī neķītrus jokus un pats lāgiem uzdrīkstējos kādu izmest, — taču es nekad nepievienojos, kad mani biedri devās pie meičām, es biju viens un pilns kvēlošu ilgu pēc mīlestības, bezcerīgu ilgu, lai gan pēc manām valodām varētu nospriest, ka es visādā ziņā esmu rūdīts baudītājs. Neviens nebija vieglāk ievainojams, neviens nebija kaunīgāks par mani. Un, kad es šad un tad redzēju, kā man pa priekšu iet pilsētas jaunās meitenes, glītas un tīras, gaišas un piemīlīgas, tad viņas man bija brīnišķi, šķīsti sapņi, man tūkstoškārt par labām un šķīstām. Kādu laiku es vairs nespēju arī ieiet Jagelta kundzes rakstāmlietu veikalā, jo sarku, līdzko uzlūkoju viņu un atcerējos, ko man par viņu stāstījis Alfonss Beks.

Jo vairāk es tagad allaž jutos vientuļš un citāds arī savā jaunajā sabiedrībā, jo mazāk es spēju no tās atbrīvoties. Tiešām vairs nezinu, vai žūpošana un dižošanās man kādreiz sagādāja īstu patiku, un arī pie dzeršanas es nekad nepieradu tā, lai ikreiz nejustu sāpīgas sekas. Tas viss bija kā spaidi. Es darīju to, kas jādara, jo citādi man nebija ne jausmas, ko ar sevi iesākt. Man bija bailes no ilgas vienatnes, bailes no daudzajiem maigo, kaunīgo, dziļo jūtu uzplūdumiem, uz kuriem man pastāvīgi bija nosliece, bailes no maigajām mīlas domām, kuras tik bieži nāca prātā.

Viena man trūka visvairāk — drauga. Bija divi vai trīs skolasbiedri, ar kuriem es ļoti labprāt tikos. Taču viņi piederēja pie godīgajiem, un mani netikumi jau sen vairs nebija noslēpums nevienam. Viņi no manis vairījās. Visi uzskatīja mani par bezcerīgu spēlmani, kuram zeme grīļojas zem kājām. Skolotāji par mani zināja daudz, es vairākkārt biju stingri sodīts, tika gaidīta vienīgi mana galīgā izslēgšana no skolas. Es pats to zināju un arī sen jau vairs nebiju labs skolnieks, bet gan ar izlocīšanos un blēdībām mocījos uz priekšu, juzdams, ka tas tomēr vairs nevar turpināties ilgi. Ir daudz ceļu, kādos Dievs var padarīt mūs vientuļus un aizvest pie sevis pašiem. Šo ceļu Viņš tolaik gāja ar mani. Tas bija kā ļauns sapnis. Pār netīrumiem un ķepīgumiem, pār saplēstām alus glāzēm un ciniski notērgātām naktīm es redzu sevi, izraidītu sapņotāju, trauksmainu un mokpilnu rāpojam pa neglītu un netīru ceļu. Ir tādi sapņi, kuros cilvēks, dodamies pie princeses, iestieg mēslu peļķēs nomaļās šķērsielās, kas pilnas ar smirdoņu un atkritumiem. Tāpat klājās man. Šajā ne sevišķi smalkajā veidā man bija lemts kļūt vientuļam un uzcelt starp sevi un bērnību aizslēgtus Ēdenes vārtus ar nežēlībā starojošiem sargiem to priekšā. Tas bija sākums, tajā modās ilgas atgriezties sevī pašā.

Es vēl izbijos un sajutu trīsas, kad pirmo reizi, manas pansijas saimnieka vēstuļu brīdināts, Št. ieradās mans tēvs un negaidīti nostājās manā priekšā. Kad uz tās ziemas beigām viņš ieradās otru reizi, es jau biju ciets un vienaldzīgs, ļāvu viņam rāties, ļāvu viņam lūgties, ļāvu, lai viņš atgādina man par māti. Pēdīgi viņš ļoti sadusmojās un teica, ja es nemainīšoties, tad viņš likšot ar kaunu un negodu padzīt mani no skolas un ievietošot labošanas iestādē. Lai jau! Kad viņš toreiz brauca prom, man bija viņa žēl, tomēr viņš neko nebija panācis, vairs nebija atradis ceļu pie manis, un dažus mirkļus es jutu, ka to viņš arī ir pelnījis. Man bija vienalga, kas ar mani notiks. Savā dīvainā un ne sevišķi glītā veidā, kvernēdams krogos un sizdams trumpas, es strīdējos ar pasauli, tas bija mans protesta veids. To darīdams, es postīju sevi, un lāgiem stāvoklis man izskatījās apmēram šāds: ja jau pasaulei nav vajadzīgi tādi cilvēki kā es, ja tā nevar piedāvāt viņiem labāku vietu, augstākus uzdevumus, nu, tad tādi ļaudis ka es vienkārši iet bojā. Lai jau pasaulei pašai ir sliktāk.

Ziemassvētku brīvdienas togad bija gauži neiepriecinošas. Māte izbijās, mani ieraudzījusi. Es biju izaudzis vēl garāks, un mana izdēdējusī seja izskatījās pelēka un nodzīvota, ar ļenganiem vaibstiem un iekaisušiem plakstiem. Dīgstošās ūsas un brilles, kuras kopš neilga laika nēsāju, darīja mani viņai vēl svešāku. Māsas kāpās atpakaļ un spurdza. Viss bija nepatīkami. Nepatīkama un rūgta saruna ar tēvu viņa darbistabā, nepatīkama sasveicināšanās ar nedaudzajiem radiniekiem, visvairāk nepatīkams Ziemassvētku vakars. Visu manu mūžu tā mūsu mājā bija bijusi lielā diena, svinīguma, mīlestības un pateicības vakars, kurā tika atjaunota saikne starp vecākiem un mani. Šoreiz viss bija vienīgi nomācošs un mulsinošs. Tēvs, kā parasti, lasīja no evaņģēlija par ganiem laukā, "tie ganīja tur savus lopus", māsas, kā parasti, starodamas stāvēja pie sava dāvanu galda, taču tēva balsī neskanēja prieks, un viņa seja izskatījās veca un saspringta, un māte bija noskumusi, un man viss bija vienlīdz nepatīkams un nevēlams, gan dāvanas un apsveikumi, gan evaņģēlijs un eglīte ar svecītēm. Piparkūkas saldi tvanēja un izstrāvoja biezus vēl saldāku atmiņu mākoņus. Eglīte smaržoja un stāstīja par lietām, kuru vairs nebija. Es nepacietīgi gaidīju, kad būs galā šis vakars un svētku dienas.

Tā tas turpinājās visu ziemu. Nupat nesen skolotāju senāts bija mani bargi brīdinājis un piedraudējis ar izslēgšanu. Tas vairs nevilkšoties ilgi. Nu, manis dēļ.

Sevišķi ļaunu prātu es turēju uz Maksi Demianu. Viņu es vairs nebiju redzējis visu šo laiku. Sācis mācīties Št., es divreiz biju viņam aizrakstījis, bet atbildi nesaņēmu; tāpēc nebiju apmeklējis viņu arī brīvlaikā.

Tai pašā parkā, kur rudenī biju sastapis Alfonsu Beku, gadījās tā, ka pavasara sākumā, kad tikko sāka zaļot ērkšķu krūmu dzīvžogi, man acīs iekrita kāda meitene. Es biju vienatnē devies pastaigāt, pilns pretīgu domu un raižu, jo man bija sabojājusies veselība un turklāt es pastāvīgi biju naudas grūtībās, paliku parādā biedriem, man bija jāizgudro nepieciešami izdevumi, lai atkal saņemtu kaut cik no mājām, un vairākos veikalos man bija izauguši rēķini par cigāriem un tamlīdzīgām lietām. Šīs raizes gan nesniedzās pārlieku dziļi, — kad reiz tuvākajā laikā mana uzturēšanās šeit beigsies un es noslīcināšos vai tikšu aizvests uz labošanas iestādi, tad šiem dažiem sīkumiem vairs nebūs nekādas nozīmes. Tomēr es mūždien dzīvoju aci pret aci ar šādām nepatīkamām lietām un cietu no tā.

Tajā pavasara dienā es parkā sastapu kādu jaunu dāmu, kura mani ļoti savaldzināja. Viņa bija gara un slaida, eleganti ģērbusies, ar gudru, zēnisku seju. Viņa man uzreiz iepatikās, viņa piederēja pie tā tipa, kurš man patika vislabāk, un nu viņa sāka nodarbināt manu fantāziju. Diez vai viņa bija daudz vecāka par mani, toties krietni vairāk nobriedusi, eleganta un labi veidota, jau gandrīz dāma, tomēr ar pārgalvības un puiciskuma atblāzmu sejā, kas man ārkārtīgi patika.

Man ne reizi nebija laimējies tuvoties kādai meitenei, kurā biju iemīlējies, un nelaimējās arī ar šo. Tomēr šis iespaids bija dziļāks par visiem agrākajiem, un šīs iemīlēšanās ietekme uz manu dzīvi bija milzīga.

Pēkšņi manu acu priekšā atkal bija aina, cildena un godājama aina, — ak, un neviena vajadzība, neviena tieksme manī nebija tik dziļa un spēcīga kā ilgas pēc bijības un pielūgsmes! Es devu viņai Beatričes vārdu, jo Beatriči, nebūdams lasījis Danti, pazinu no kādas angļu gleznas, kuras reprodukciju biju saglabājis. Tur bija attēlota meitenes figūra angļu prerafaelītu stilā, ar ļoti gariem locekļiem, slaida, ar šauru, garenu seju, apgarotām rokām un vaibstiem. Mana skaistā, jaunā meitene gluži nelīdzinājās šai, lai gan arī viņai piemita šis slaidums un formu zēniskums, kas man tik ļoti patika, un arī kaut kas no sejas apgarotības vai dvēseliskuma.

Ar Beatriči es nepārmiju neviena vienīga vārda. Tomēr uz mani viņai tolaik bija visdziļākā ietekme. Viņa nolika man acu priekšā savu attēlu, viņa atvēra man kādu svētnīcu, viņa padarīja mani par lūdzēju kādā templī. Vienā jaukā brīdī es vairs nepiedalījos plītēšanā un naksnīgajos sirojumos. Es atkal spēju būt viens, es atkal labprāt lasīju, es atkal labprāt devos pastaigās.

Pēkšņā labošanās sagādāja man gana daudz izsmiekla. Taču tagad man bija kaut kas, ko mīlēt un pielūgt, man atkal bija ideāls, dzīve atkal bija pilna nojausmu un krāsainas, noslēpumainas krēslas, — tas darīja mani nejūtīgu. Es atkal biju atradis mājas sevī pašā, lai gan tikai kā pielūgta tēla vergs un sulainis.

Par to laiku es tagad nespēju domāt bez zināma aizkustinājuma. Ar vissirsnīgākām pūlēm es atkal mēģināju no sabrukuša dzīves posma drupām uzbūvēt sev "gaišu pasauli", es atkal dzīvoju tikai un vienīgi ar vēlmi atbrīvoties no tumšā un ļaunā sevī un pilnīgi mājot gaismā, uz ceļgaliem dievu priekšā. Tomēr šī tagadējā "gaišā pasaule" zināmā mērā bija manis paša radīta; tā vairs nebija bēgšana atpakaļ un slēpšanās pie mātes, bezatbildīgā patvērumā, tā bija jauna, manis paša izgudrota un pieprasīta kalpošana, ar atbildību un pašdisciplīnu. Seksualitātei, no kuras es cietu un no kuras nemitīgi bēgu, šai svētajā ugunī nu bija jāattīrās un jāpārtop par garu un bijību. Vairs nedrīkstēja būt nekā tumša, nekā neglīta, nekādu vaidos pavadītu nakšu, nekādas sirds dauzīšanās netiklu bildīšu priekšā, nekādas klausīšanās pie aizliegtiem vārtiem, nekādas miesaskāres. Tā visa vietā es ierīkoju savu altāri ar Beatričes attēlu un, ziedodams sevi viņai, ziedoju sevi garam un dieviem. To dzīves daļu, kuru atņēmu tumšajiem spēkiem, es tagad nesu par upuri gaišajiem. Mans mērķis bija nevis iekāre, bet gan tīrība, nevis laime, bet gan skaistums un garīgums.

Šis Beatričes kults pilnīgi un galīgi pārvērta manu dzīvi. Vēl vakar pāragri nobriedis ciniķis, šodien es biju tempļa kalpotājs ar mērķi tapt par svēto. Es ne vien atteicos no netikumīgās dzīves, pie kuras biju pieradis, bet arī centos mainīt visu, mēģināju ieviest visā tīrību, cildenumu un cieņu, domāju par to gan ēšanā un dzeršanā, gan valodā un apģērbā. Rītu es sāku ar mazgāšanos aukstā ūdenī, uz ko sevi sākumā nācās piespiest ar varu. Es izturējos nopietni un cienīgi, turējos stalti, staigāju lēnāk un cienīgāk. No malas tas droši vien izskatījās jocīgi — bet manos sirds dziļumos valdīja viens vienīgs dievkalpojums.

No visām jaunajām nodarbībām, kurās es meklēju izpausmi savam jaunajam noskaņojumam, viena man kļuva svarīga. Es sāku gleznot. Tas iesākās ar to, ka angļu Beatričes attēls, kas man piederēja, nebija pietiekami līdzīgs tai meitenei. Es nolēmu mēģināt uzgleznot viņu sev. Ar gluži jaunu prieku un cerību es savā istabā — kopš neilga laika tā man bija pašam sava — savācu kopā skaistu papīru, krāsas un otas, sagatavoju paleti, glāzi, porcelāna trauciņus, zīmuļus. Smalkās temperas krāsas mazās tūbiņās, ko biju nopircis, mani sajūsmināja. Starp tām bija ugunīga hroma oksīda zaļā, un man šķiet, ka es joprojām redzu, kā tā pirmo reizi uzmirdz mazajā, baltajā trauciņā.

Es sāku piesardzīgi. Gleznot seju bija grūti, es vispirms gribēju pamēģināt ko citu. Es gleznoju ornamentus, puķes un mazas, izfantazētas ainavas, koku pie kapelas, romiešu tiltu ar cipresēm. Lāgiem es pilnīgi aizmirsos šai rotaļīgajā nodarbē, biju laimīgs kā bērns ar krāsu kārbu. Tomēr pēdīgi es sāku gleznot Beatriči.

Dažas lapas neizdevās nemaz un tika nomestas malā. Jo vairāk es centos iztēloties šad un tad uz ielas satiktās meitenes seju, jo mazāk tas veicās. Pēdīgi es atteicos no tā un vienkārši sāku gleznot seju, sekodams fantāzijai un tai vadībai, ko iesāktais, krāsas un ota sniedza pašas no sevis. Tādējādi veidojās nosapņota seja, un es ar to nebiju neapmierināts. Tomēr es tūdaļ turpināju mēģinājumus, un katra jauna lapa runāja mazliet skaidrāk, tuvojās vajadzīgajam tipam, kaut arī nebūt ne realitātei.

Arvien vairāk un vairāk es pieradu ar sapņainu otu vilkt līnijas un aizpildīt laukumus, kuriem nebija parauga, kuri radās no rotaļīgas taustīšanās, no neapzinātā. Beidzot kādu dienu, gandrīz bez apziņas, es uzgleznoju seju, kura uzrunāja mani spēcīgāk nekā iepriekšējās. Tā nebija tās meitenes seja, un tai arī jau sen vairs nevajadzēja tādai būt. Tas bija kaut kas cits, kaut kas nereāls, tomēr ne mazāk vērtīgs. Tas vairāk atgādināja jaunekļa galvu, nevis meitenes seju, mati bija nevis gaiši kā manai glītajai meitenei, bet gan brūni ar sarkanīgu atblāzmu, zods spēcīgs un tvirts, bet mute sarkani ziedoša, viss mazliet stings un maskai līdzīgs, tomēr iespaidīgs un pilns slepenas dzīvības.

Kad es sēdēju pie pabeigtās lapas, tā atstāja uz mani savādu iespaidu. Tas man savā ziņā šķita kā nezināma dieva vai svētas maskas attēls, pa pusei vīrišķs, pa pusei sievišķs, bez vecuma, apveltīts vienlīdz ar gribasspēku un ar sapņainību, tikpat stings, cik slepeni dzīvs. Šai sejai bija kaut kas man sakāms, tā bija ciešā sakarā ar mani, izteica man prasības. Un tai bija līdzība ar kādu, es nezināju, ar ko.

Šī ģīmetne tagad kādu laiku pavadīja visas manas domas un piedalījās manā dzīvē. Es turēju to paslēptu atvilktnē, neviens nedrīkstēja to pamanīt un tās dēļ mani izzobot. Taču, līdzko palicis viens savā istabiņā, es izņēmu attēlu un vērīgi aplūkoju to. Vakaros es to ar adatu piespraudu pie tapetēm sev iepretim virs gultas, raudzījos tajā, līdz iemigu, un rītos mans pirmais skatiens bija veltīts tam.

Tieši tai laikā es atsāku daudz sapņot, kā allaž biju sapņojis bērnībā. Man šķita, ka gadiem ilgi vairs neesmu redzējis sapņus. Tagad tie atkal bija klāt, pavisam jauna veida ainas, un bieži jo bieži tajās parādījās uzgleznotā ģīmetne, dzīva un runājoša, draudzīga vai naidīga pret mani, dažkārt savilkta neglītā grimasē un dažkārt bezgalīgi skaista, harmoniska un cildena.

Un kādu rītu, pamodies no šādiem sapņiem, es to piepeši pazinu. Tā raudzījās mani tik pasakaini pazīstami, tā šķita saucam manu vārdu. Tā šķita mani pazīstam kā māte, šķita kopš aizlaikiem labvēlīga pret mani. Sirdij strauji sitoties, es cieši skatījos uz gleznu, uz brūnajiem, biezajiem matiem, uz pa pusei sievišķīgo muti, uz plato pieri ar dīvaino gaišumu (krāsa nožūstot bija izveidojusi to pati no sevis), un arvien tuvāk un tuvāk sevī es jutu atskārsmi, atrašanu, zināšanu.

Es izlēcu no gultas, nostājos šīs sejas priekšā un aplūkoju to pavisam tuvu, raudzījos tieši šajās plati atvērtajās, zaļganajās, stingajās acīs, labā atradās mazliet augstāk par kreiso. Un pēkšņi šī labā acs pamirkšķināja, pamirkšķināja viegli un netverami, taču skaidri, un līdz ar šo kustību es pazinu ģīmetni…

Kā gan es sapratu to tikai tik vēlu! Tā bija Demiana seja.

Pēcāk es bieži jo bieži salīdzināju šo lapu ar Demiana īstajiem vaibstiem, kādi tie glabājās man atmiņā. Tie it nemaz nebija tādi paši, tomēr līdzīgi. Lai nu kā, tas bija Demians.

Reiz kādā agras vasaras vakarā saule slīpa un sarkana spīdēja manā logā, kurš vērās uz rietumiem. Istabā sāka krēslot. Te man ienāca prātā ar adatu piespraust Beatričes jeb Demiana ģīmetni pie loga krusta un paraudzīties uz to, kad tai cauri spīd vakara saule. Seja izplūda bez aprisēm, taču sarkanīgi apmalotās acis, gaišums uz pieres un spilgti sarkanā mute dziļi un mežonīgi kvēloja lapas laukumā. Ilgi es sēdēju tai iepretim, arī tad, kad tā jau bija apdzisuši. Un pamazām manī radās sajūta, ka tā nav ne Beatriče, ne Demians, bet gan — tas esmu es pats. Ģīmetne nebija man līdzīga — es jutu, ka tādai tai arī nav jābūt, — bet tajā bija tas, kas veidoja manu dzīvi, tā bija mana iekšējā būtība, mans liktenis vai mans dēmons. Tā izskatītos mans draugs, ja es jelkad atrastu tādu atkal. Tā izskatītos mana mīļotā, ja man jelkad tāda rastos. Tāda būtu mana dzīve un mana nāve, šī bija mana likteņa skaņa un takts.

Tajās nedēļās es biju sācis lasīt ko tādu, kas iespaidoja mani vairāk nekā viss, ko biju lasījis agrāk. Arī vēlāk es reti esmu tā uztvēris citas grāmatas, varbūt vēl vienīgi Nīči. Tas bija Novālisa sējumiņš ar vēstulēm un domugraudiem, no kuriem daudzus es nesapratu, tomēr tie visi mani neizsakāmi valdzināja un apvija. Nu viens no šiem teicieniem ienāca man prātā. Ar rakstāmspalvu es uzrakstīju to zem ģīmetnes: "Liktenis un daba ir viena jēdziena apzīmējumi." Tagad es biju to sapratis.

Meiteni, kuru dēvēju par Beatriči, es sastapu vēl bieži. Tad es vairs nejutu nekādu saviļņojumu, toties allaž manīju liegu saskaņu, jūtu nojausmu: tu esi ar mani saistīta, bet ne jau tu, tikai tavs tēls; tu esi daļa no mana likteņa.

Manas ilgas pēc Makša Demiana atkal pieņēmās spēkā. Par viņu es nezināju neko, jau gadiem ilgi neko. Vienu vienīgu reizi biju saticis viņu brīvlaikā. Tagad es redzu, ka savās piezīmēs esmu noklusējis šo īso satikšanos, un redzu arī, ka tas noticis aiz kauna un ārišķīguma. Tas man jāvērš par labu.

Tātad reiz brīvdienās, kad es ar savu kroga laiku blazēto un mūždien mazliet gurdo seju klīdu pa dzimto pilsētu, vēzēju spieķi un raudzījos mietpilsoņu vecajās, nemainīgajās, nicinātajās sejās, man pretim nāca mans kādreizējais draugs. Tiklīdz viņu ieraudzījis, es sarāvos. Un man prātā zibenīgi iešāvās Francis Kromers. Kaut jel Demians tiešām būtu aizmirsis to notikumu! Bija tik nepatīkami, ka esmu viņam pateicību parādā, — patiesībā taču muļķīgs, bērnišķīgs notikums, un tomēr pateicības parāds…

Viņš šķita gaidām, vai nolemšu viņu sveicināt, un, kad es to izdarīju pēc iespējas aukstasinīgi, viņš sniedza man roku. Atkal viņa rokasspiediens! Tik stingrs, silts un tomēr vēss, vīrišķīgs!

Viņš vērīgi ieskatījās man sejā un teica: "Tu esi izaudzis, Sinkler." Viņš pats, kā man likās, nemaz nebija mainījies, tikpat vecs, tikpat jauns kā vienmēr.

Viņš man piebiedrojās, mēs pastaigājāmies un runājām tikai par nesvarīgām lietām, nepieminēdami toreizējos laikus. Man ienāca prātā, ka reiz esmu viņam vairākkārt rakstījis, bet neesmu saņēmis atbildi. Ak, kaut jel viņš būtu aizmirsis arī tās, šīs muļķīgās, muļķīgās vēstules! Par tām viņš neteica ne vārda!

Toreiz vēl nebija ne Beatričes, ne ģīmetnes, es vēl dzīvoju savos trakulīgajos laikos. Pilsētas nomalē es aicināju viņu iegriezties kādā krogā. Viņš gāja man līdzi. Es plātīgi pasūtināju pudeli vīna, salēju glāzēs, saskandināju ar viņu un izrādīju, cik labi pārzinu studentu dzeršanas ieražas, arī pirmo glāzi iztukšoju vienā paņēmienā. "Tu bieži ej uz krogu?" viņš man jautāja. "O jā," es laiski atteicu, "ko tad citu lai sadara? Galu galā tas vienmēr ir pats jautrākais." "Tev tā šķiet? Var jau būt. Protams, kaut kas tur ir ļoti skaists — skurbums, viss bakhiskais! Tomēr man liekas, vairums ļaužu, kuri bieži sēd krogā, to nemaz nemana. Man šķiet, ka tieši skraidīšanai pa krogiem piemīt kaut kas īsti mietpilsonisks. Jā, vienu nakti, ar degošām lāpām, pretim īstam, skaistam skurbumam un reibonim! Bet tā, atkal un atkal, glāzīti pēc glāzītes, tas taču nav īstais veids? Vai tad tu spēj iedomāties Faustu, kurš vakaru pēc vakara sēd krogā pie galda?" Es iedzēru un naidīgi paskatījos uz viņu.

"Jā, bet ne jau katrs ir Fausts," es strupi noteicu.

Viņš palūkojās manī, mazliet pārsteigts.

Tad iesmējās ar tādu pašu možumu un pārākumu kā senāk.

"Nu, kam gan par to strīdēties? Katrā gadījumā žūpām vai izvirtulim droši vien ir dzīvāka dzīve nekā nevainojamam pilsonim. Un turklāt — es to reiz izlasīju — izvirtuļa dzīve ir viens no labākajiem veidiem, kā sagatavoties tam, lai kļūtu par mistiķi. Par gaišreģiem jau allaž kļūst tādi ļaudis kā svētais Augustīns. Iepriekš arī viņš bija baudītājs un uzdzīvotājs."

Es jutu neuzticību un neparko negribēju pieļaut, lai viņš pār mani valda. Tāpēc es blazēti sacīju: "Jā, katram sava gaume! Man, atklāti sakot, nemaz nerūp kļūt par gaišreģi vai ko tamlīdzīgu."

Demiana viegli piemiegtas acis veltīja man zibenīgu, zinošu skatienu.

"Mīļo Sinkler," viņš lēnām teica, "mans nolūks nebija sacīt tev ko nepatīkamu. Starp citu — to, ar kādu mērķi tu patlaban tukšo savus kausus, mēs nezinām ne viens, ne otrs. Taču to zina tas, kas mājo tevī un veido tavu dzīvi. Ir tik labi to apzināties: ka mūsos mājo kāds, kurš visu zina, visu grib, visu dara labāk par mums pašiem. — Bet piedod, man jāiet mājās."

Mēs īsi atvadījāmies. Gaužām nelāgā omā es paliku sēžam, izdzēru savu pudeli tukšu un, saposies promiešanai, atklāju, ka Demians par to jau samaksājis. Tas nokaitināja mani vēl vairāk.

Tagad pie šī mazā atgadījuma atkal kavējās manas domas. Tās bija pilnas ar Demianu. Un vārdi, kurus viņš bija teicis tajā pilsētas nomales krogā, no jauna uznira man atmiņā, savādi svaigi un nezuduši. — "Ir tik labi apzināties, ka mūsos mājo kāds, kurš visu zina!"

Es paskatījos uz gleznu, kura karājās logā un bija pilnīgi apdzisuši. Taču acis es vēl redzēju kvēlojam. Tas bija Demiana skatiens. Vai arī tas bija tas, kurš mājo manī. Tas, kurš visu zina.

Kā es ilgojos pēc Demiana! Es neko par viņu nezināju, viņš man nebija sasniedzams. Zināju tikai, ka viņš laikam kaut kur studē un ka viņa māte atstājusi mūsu pilsētu, pēc tam kad viņš pabeidzis ģimnāziju.

Es sameklēju sevī visas atmiņas par Maksi Demianu līdz pat notikumam ar Kromeru. Cik daudz kas tur atkal ieskanējās no tā, ko viņš man reiz teicis, un visam bija jēga vēl tagad, viss bija svarīgs, attiecās uz mani! Arī tas, ko mūsu pēdējā, tik maz iepriecinošā tikšanās reizē viņš bija sacījis par izvirtuli un svēto, negaidot gaiši iekvēlojās manā dvēselē. Vai tieši tā nebija noticis ar mani? Vai es nebiju dzīvojis reibumā un dubļos, apdullumā un maldos, līdz, pateicoties jaunam dzīves pamudinājumam, manī bija atdzīvojies tieši pretējais - alkas pēc tīrības, ilgas pēc svētuma?

Tā es turpināju kavēties atmiņās, jau sen bija nakts, un ārā lija. Arī savās atmiņās es dzirdēju krītam lietus lāses, tā bija stunda zem kastaņām, kur viņš reiz bija izvaicājis mani par Franci Kromeru un uzminējis manus pirmos noslēpumus. Ainas uznira cita pēc citas, sarunas pa ceļam uz skolu, iesvētīšanas mācībstundas. Un visbeidzot man prātā ienāca mana pirmā sastapšanās ar Maksi Demianu. Par ko gan tur bija ticis runāts? Uzreiz es nespēju atcerēties, taču nesteidzos, gremdējos šajās atmiņās pilnīgi. Un nu tas atausa — arī tas. Mēs bijām stāvējuši pie mūsu mājas, pēc tam kad viņš bija pateicis man savu viedokli par Kainu. Tad viņš bija runājis par veco, nodilušo vapeni, kas atradās virs mūsu nama ieejas uz noslēgakmens, kurš paplatinājās no apakšas uz augšu. Viņš bija teicis, ka tas viņu interesējot un ka tādām lietām esot jāpievērš uzmanība.

Naktī es sapnī redzēju Demianu un vapeni. Tas nemitīgi mainījās. Demians turēja to rokās, te tas bija mazs un pelēks, te varen liels un daudzkrāsains, taču viņš man paskaidroja, ka tas tomēr allaž esot viens un tas pats. Bet beigās viņš piespieda mani apēst vapeni. To norijis, es ar briesmīgām izbailēm jutu, ka norītais vapeņa putns manī ir dzīvs, piepilda mani un sāk mani no iekšienes knābāt. Pilns nāves baiļu, es uztrūkos un pamodos.

Es atžilbu, bija nakts vidus, un es dzirdēju, ka istabā krīt lietus lāses. Piecēlos, lai aizvērtu logu, un uzminu kaut kam gaišam, kas gulēja uz grīdas. No rīta es atklāju, ka tā bijusi mana apgleznotā lapa. Tā gulēja slapjumā uz grīdas un bija sakrunkojusies. Es ieliku to žāvēt starp divām dzēšlapām biezā grāmatā. Kad nākamajā dienā apskatīju to atkal, lapa bija izžuvusi. Taču ģīmetne bija mainījusies. Sarkanās lūpas izbalējušas un kļuvušas mazliet šaurākas. Tagad tās tiešām bija Demiana lūpas.

Nu es ņēmos gleznot ko citu — vapeņa putnu. Vairs īsti neatcerējos, kā tas izskatās, un zināju, ka ne viss tajā ir labi saredzams arī no tuvuma, jo vapenis bija vecs un bieži pārkrāsots. Putns stāvēja vai tupēja uz kaut kā, varbūt uz zieda vai varbūt grozā vai ligzdā, vai koka galotnē. Par to es nebēdāju un sāku ar to, par ko man bija skaidrs priekšstats. Paklausīdams kādai pusapjaustai nepieciešamībai, es uzreiz ķēros pie spilgtām krāsām, putna galva manā lapā bija zeltaini dzeltena. Ļaudamies ikreizējam noskaņojumam, es turpināju gleznot un pēc dažām dienām biju ticis galā.

Tagad tas bija plēsīgs putns ar asās, drosmīgās līnijās tvertu vēja vanaga galvu. Puse putna ķermeņa atradās tumšā zemeslodē, no kuras tas šķīlās ārā kā no milzīgas olas uz zilas debess fona. Ilgāk aplūkojot lapu, man arvien vairāk šķita, ka šis ir tas krāsainais vapenis, ko esmu redzējis sapnī.

Rakstīt Demianam vēstuli es nebūtu spējis, pat ja zinātu, uz kurieni. Tomēr tai pašā sapnim līdzīgajā nojausmā, kādā tolaik darīju visu, es nolēmu nosūtīt viņam vēja vanaga attēlu, vai nu tas viņu sasniegs, vai ne. Uz lapas es neuzrakstīju neko, arī savu vārdu ne, rūpīgi apgriezu lapai malas, nopirku lielu papīra aploksni un uzrakstīju uz tās sava drauga agrāko adresi. Tad es to nosūtīju. Tuvojās eksāmens, un man bija jāmācās vairāk nekā parasti. Es atkal biju izpelnījies skolotāju labvēlību, kopš pēkšņi biju atteicies no sava nelietīgā dzīvesveida. Labs skolnieks es gan nebiju arī tagad, tomēr nedz man pašam, nedz kādam citam vairs nestāvēja prātā tas, ka pirms pusgada vienīgā ticamā iespēja bijusi mana izslēgšana no skolas.

Tēvs man tagad atkal rakstīja tādā tonī, kas vairāk atgādināja agrāko, bez pārmetumiem un draudiem. Tomēr es nejutu tieksmi paskaidrot viņam vai kādam citam, kā manī norisinājusies šī pārvērtība. Tā bija sagadīšanās, ka šī pārvērtība sakrita ar manu vecāku un skolotāju vēlmēm. Šī pārvērtība neapvienoja mani ar pārējiem, netuvināja mani nevienam, tikai padarīja mani vēl vientuļāku. Tā kaut kur tēmēja — uz Demianu, uz kādu tālu likteni. Es taču pats to nezināju, es taču biju šajā pārvērtībā iekšā. Viss bija sācies ar Beatriči, tomēr kopš kāda laika es ar savām apgleznotajām lapām un ar domām par Demianu dzīvoju tik ļoti nereālā pasaulē, ka arī Beatriči pilnīgi pazaudēju no acīm un no domām. Pat tad, ja būtu gribējis, es nespētu nevienam pateikt ne pušplēsta vārda par saviem sapņiem, savām gaidām, savu iekšējo pārtapšanu. Bet kā lai es būtu varējis to gribēt?

Piektā nodaļa

Putns laužas ārā no olas

Mans uzgleznotais sapņu putns bija ceļa un meklēja manu draugu. Pašā brīnumainākā kārtā man pienāca atbilde.

Reiz, pēc pārtraukuma starp divām mācību stundām, klasē uz sava sola es atradu grāmatā ieliktu zīmīti. Tā bija salocīta tieši tā, kā pie mums bija parasts, ja stundas laikā klasesbiedri kādreiz slepus sūtīja cits citam vēstulītes. Es tikai brīnījos, kurš gan varējis atsūtīt man zīmīti, jo tādu attiecību man nebija ne ar vienu skolasbiedru. Nodomāju, ka tas būs aicinājums piedalīties kādā skolēnu izklaidē, kurā es tik un tā nepiedalīšos, un nelasījis ieliku zīmīti grāmatā aiz vāka. Tikai mācību stundas laikā tā atkal gadījās man rokā.

Es rotaļājos ar papīriņu, izklaidīgi atlocīju to un ieraudzīju tajā uzrakstītus dažus vārdus. Uzmetu tiem skatienu, tas aizķērās pie viena vārda, es izbijos un sāku lasīt, kamēr sirds, sajutusi likteni, sažņaudzās kā lielā aukstumā:

"Putns laužas ārā no olas. Ola ir pasaule. Tam, kurš grib piedzimt, ir jāsagrauj kāda pasaule. Putns lido pie Dieva. Dieva vārds ir Abrakss."

Vairākkārt pārlasījis šīs rindas, es iegrimu dziļās pārdomās. Šaubīties nebija iespējams, tā bija atbilde no Demiana. Par putnu nevarēja zināt neviens cits kā tikai es un viņš, Viņš bija saņēmis manu gleznu. Viņš bija sapratis un palīdzēja man skaidrot. Bet kāda visam bija sakarība? Un — tas mocīja mani visvairāk — ko nozīmēja Abrakss? Šo vārdu es nekad nebiju ne dzirdējis, ne lasījis. "Dieva vārds ir Abrakss!"

Stunda pagāja, un no teiktā es nebiju dzirdējis nenieka. Sākās nākamā, pēdējā šai priekšpusdienā. To vadīja jauns palīgskolotājs, kurš nesen bija beidzis universitāti un mums patika jau tikai tāpēc vien, ka bija tik jauns un mūsu priekšā neizturējās ar mākslotu cienīgumu.

Doktora Follena vadībā mēs lasījām Hērodotu. Šī lasīšana bija viens no nedaudzajiem mācību priekšmetiem, kuri mani interesēja. Taču šoreiz es tajā nepiedalījos. Biju mehāniski atvēris grāmatu, taču nesekoju tulkojumam un paliku nogrimis savās domās. Starp citu, es jau daudzkārt biju pieredzējis, cik pareizi ir tas, ko Demians man toreiz sacījis ticības mācībā. Tas, ko cilvēks grib pietiekami stipri, izdodas. Ja mācību laikā es biju ļoti stipri aizņemts ar savām domām, tad varēju būt drošs, ka skolotājs liks mani mierā. Toties, ja biju izklaidīgs vai miegains, viņš pēkšņi apstājās pie manis: arī tā jau bija gadījies. Taču, ja es tiešām domāju, tiešām biju aizrāvies, tad paliku pasargāts. Un arī ciešo skatienu es jau biju izmēģinājis un atradis par iedarbīgu. Toreiz, Demiana laikos, tas man nebija izdevies, bet tagad es bieži jutu, ka ar skatieniem un domām var panākt ļoti daudz.

Tā nu es sēdēju arī patlaban, būdams tālu prom no Hērodota un no skolas. Taču pēkšņi skolotāja balss ietriecās man apziņā gluži kā zibens, un es pārbijies atmodos. Es dzirdēju viņa balsi, viņš stāvēja cieši man līdzās, es jau nodomāju, ka viņš saucis manu vārdu. Tomēr viņš uz mani neskatījās. Es uzelpoju.

Te es atkal izdzirdu viņa balsi. Tā skaļi izrunāja vārdu: "Abrakss."

Doktors Follens turpināja izklāstu, kura sākums bija paslīdējis man garām: "Mums nevajag iedomāties, ka šo senatnes sektu un mistisko apvienību uzskati bijuši tik naivi, kādi tie šķiet no racionāla aplūkojuma viedokļa. Senatnē vispār nebija pazīstama zinātne mūsu izpratnē. Toties tolaik bija ļoti augstu attīstīta nodarbošanās ar filosofiski mistiskām patiesībām. No tā daļēji radās maģija un spēlēšanās, kas, protams, nereti noveda pie krāpšanas un nozieguma. Tomēr arī maģijai bija diža izcelsme un dziļas domas. Teiksim, Abraksa mācība, ko pirmīt izmantoju kā piemēru. Šis vārds tiek pieminēts kopā ar grieķu burvestību formulām un daudzreiz tiek uzskatīts par kāda burvju velna vārdu, kādi vēl tagad pazīstami primitīvām tautām. Tomēr šķiet, ka Abrakss nozīmē daudz vairāk. Mēs varētu pieņemt, ka tā tikusi dēvēta kāda dievība, kuras simboliskais uzdevums bijis apvienot dievišķo un velnišķo."

Mazais mācītais vīrs turpināja veikli un dedzīgi runāt, neviens īpaši uzmanīgi neklausījās, un, tā kā šis vārds vairs netika pieminēts, arī mana uzmanība drīz atkal iegrima manī pašā.

"Apvienot dievišķo un velnišķo" — man atbalsojās prātā. Te es varēju piesaistīt domu. Tas man bija pazīstams no sarunām ar Demianu pašā pēdējā mūsu draudzības laikā. Demians toreiz bija teicis — mums gan esot Dievs, ko mēs godinām, taču tas atspoguļojot tikai vienu, patvaļīgi norobežotu pasaules pusi (tā bija oficiālā, atļautā "gaišā pasaule"). Bet esot jāpastāv iespējai godināt visu pasauli, tāpēc vai nu esot vajadzīgs tāds dievs, kurš reizē ir arī velns, vai līdzās dievkalpojumiem esot jāievieš arī kalpošana velnam. — Un nu tātad Abrakss bija tas dievs, kurš reizē ir dievs un velns.

Kādu laiku es ļoti cītīgi sekoju šīm pēdām, tomēr netikdams uz priekšu. Bez panākumiem es arī izvandīju veselu bibliotēku, meklēdams Abraksu. Tomēr mana būtība nekad nebija īpaši tiekusies uz tādu tiešas un apzinātas meklēšanas veidu, kurā vispirms tiek atrastas patiesības, kas paliek tev saujā kā oļi.

Beatričes tēls, ar kuru es zināmu laiku biju tik daudz un sirsnīgi nodarbojies, tagad pamazām gaisa, vai, pareizāk sakot, viņa lēnām atkāpās no manis, arvien vairāk tuvojās apvārsnim un kļuva arvien līdzīgāka ēnai, tālāka, blāvāka. Dvēselei ar viņu vairs nepietika.

Tajā esamībā, kura bija savādi ieausta manī pašā un kurā es dzīvoju kā mēnessērdzīgais, tagad sāka tapt jauns veidojums. Manī uzplauka ilgas pēc dzīves, vai drīzāk — ilgas pēc mīlestības un dzimuma dziņa, ko es kādu brīdi biju spējis remdēt Beatričes pielūgšanā, prasīja jaunus tēlus un mērķus. Vēl arvien man neradās nekāds piepildījums, un neiespējamāk nekā jebkad bija pievilt šīs ilgas un kaut ko gaidīt no meičām, pie kurām laimi meklēja mani biedri. Es atkal daudz sapņoju, turklāt vairāk dienā nekā naktī. Manī uznira priekšstati, ainas vai vēlmes un vilka mani prom no ārpasaules, tā ka es ar šīm savām iekšējām ainām, ar šiem sapņiem vai ēnām nodarbojos un dzīvoju īstāk un dzīvīgāk nekā ar savu reālo apkārtni.

Viens noteikts sapnis vai fantāzijas rotaļa, kas atgriezās atkal un atkal, kļuva man nozīmīgs. Šis sapnis, svarīgākais un pastāvīgākais manā mūžā, bija apmēram tāds: es atgriezos tēva mājās — virs namdurvīm lāsmoja vapeņa putns, dzeltens uz zila pamata — mājā man pretim nāca māte — bet, kad es iegāju iekšā un grasījos viņu apskaut, tā bija nevis viņa, bet gan kāds nekad neredzēts tēls, liels un varens, līdzīgs Maksim Demianam un manai gleznai, tomēr citāds un par spīti varenumam caur un cauri sievišķīgs. Šis tēls piekļāva mani sev klāt un slēdza mani dziļā, trīsošā mīlas apskāvienā. Tur sajaucās tīksme un šausmas, apskāviens bija reizē dievkalpojums un arī noziegums. Tēlā, kurš mani apkampa, rēgaini vīdēja pārāk daudz atmiņu par manu māti, pārāk daudz atmiņu par manu draugu Demianu. Šī tēla apskāviens noziedzās pret jebkuru godbijību un tomēr bija svētlaime. No šī sapņa es pamodos te ar dziļu laimes izjūtu, te ar nāves bailēm un sirdsapziņas mokām gluži kā no drausmīga grēka.

Tikai pamazām un neapzināti izveidojās saikne starp šo pilnīgi iekšējo ainu un starp mājienu, kurš bija nācis no ārpuses un vēstījis, kāds dievs man jāmeklē. Taču tad šī saikne kļuva ciešāka un sirsnīgāka, un es jutu, ka tieši šajā nojausmu sapnī saucu Abraksu. Tīksme un šausmas, vīrietis un sieviete saplūduši kopā, vissvētākais savijies ar drausmīgo, vismaigākā nevainībā uzplaiksnī dziļa vaina — tāda bija mana mīlas sapņa aina, un tāds pats bija arī Abrakss. Mīlestība vairs nebija dzīvnieciski tumša dziņa, kā es bailīgi biju izjutis to sākumā, un tā vairs nebija arī dievbijīgi apgarotā pielūgsme, kādu biju veltījis Beatričes tēlam. Tā bija gan viens, gan otrs un vēl daudz vairāk, tā bija eņģeļa tēls un sātans, vīrietis un sieviete vienā veselumā, cilvēks un dzīvnieks, visaugstākā labestība un galējākais ļaunums. To izdzīvot man šķita lemts, to izbaudīt — mans liktenis. Es ilgojos pēc tā un baidījos no tā, tomēr tas vienmēr bija klāt, vienmēr pacēlās pār mani.

Nākamajā pavasari man bija jāatstāj ģimnāzija un jādodas studēt, es vēl nezināju, kur un ko. Virs lūpas man auga mazas ūsiņas, es biju pieaudzis cilvēks un tomēr pilnīgi bezpalīdzīgs un bez mērķiem. Skaidrs bija tikai viens: balss manī, sapņu aina. Es jutu uzdevumu akli sekot šai vadībai. Taču tas nācās grūti, un es ik dienu tam pretojos. Nereti nodomāju — varbūt es esmu jucis, varbūt neesmu tāds kā citi cilvēki? Tomēr es spēju izdarīt visu to, ko paveic citi, ar kādu mazumiņu čakluma un pūliņu varēju lasīt Platonu, risināt trigonometrijas uzdevumus vai sekot kādai ķīmiskai analīzei. Tikai vienu es nespēju: izraut no sevis tumši apslēpto mērķi un uzgleznot to kaut kur savu acu priekšā, tā, kā darīja citi, kuri skaidri zināja, ka grib kļūt par profesoru vai tiesnesi, par ārstu vai mākslinieku, cik daudz laika tam vajadzēs un kādas tam būs priekšrocības. To es nespēju. Varbūt arī es reiz kļūšu par ko tādu, bet kā es to varēju zināt. Varbūt man jāmeklē un jāmeklē bez mitas, gadiem ilgi, un es nekļūšu ne par ko, nesasniegšu mērķi. Varbūt arī sasniegšu kādu mērķi, bet tas būs ļauns, bīstams, drausmīgs.

Es jau negribēju neko citu kā vien mēģināt izdzīvot to, kas pats lauzās no manis ārā. Kāpēc tas bija tik gauži grūti?

Bieži es lūkoju uzgleznot vareno mīlas tēlu no sava sapņa. Taču tas nekad neizdevās. Ja tas būtu izdevies, lapu es būtu nosūtījis Demianam. Kur viņš bija? Es to nezināju. Zināju tikai, ka viņš ir ar mani saistīts. Kad es viņu atkal redzēšu?

Beatričes laika nedēļu un mēnešu laipnais rāmums sen bija zudis. Toreiz es domājos sasniedzis kādu salu un atradis kādu mieru. Taču tā notika vienmēr — līdzko kāds stāvoklis bija kļuvis man mīļš, līdzko kāds sapnis bija nācis man par labu, tas tūdaļ novīta un kļuva akls. Veltīgi par to gausties! Tagad es dzīvoju neremdētas vēlmes, saspringtu gaidu ugunī, kura bieži padarīja mani pilnīgi mežonīgu un traku. Sapņu mīļotās tēlu es bieži redzēju acu priekšā pārdabiskā skaidrībā, daudz skaidrāk nekā savu paša roku, runāju ar to, raudāju, nolādēju to. Es saucu to par māti un asarās kritu tā priekšā ceļos, es saucu to par mīļoto un nojautu tā nobriedušo, visu piepildošo skūpstu, es saucu to par velnu un palaistuvi, par vampīru un slepkavu. Tas pavedināja mani uz liegākajiem mīlas sapņiem un uz izlaidīgām bezkaunībām, nekas tam nebija par labu un dārgu, nekas par sliktu un zemisku.

Visu to ziemu es nodzīvoju iekšējā vētrā, kuru man grūti aprakstīt. Pie vientulības es sen biju pieradis, tā mani nenomāca, es dzīvoju ar Demianu, ar vēja vanagu, ar lielo sapņa tēlu, kas bija mans liktenis un mana mīļotā. Ar to pietika, lai tajā dzīvotu, jo viss raudzījās dižumā un tālumā, un viss norādīja uz Abraksu. Taču neviens no šiem sapņiem, neviena no manām domām man neklausīja, nevienu es nespēju ataicināt, nevienam nespēju pēc patikas piešķirt krāsas. Tie nāca un paņēma mani, tie valdīja pār mani, tie izdzīvoja mani.

Tiesa, ārēji es biju pasargāts. No cilvēkiem es nebaidījos, to bija sapratuši arī mani skolasbiedri un uzlūkoja mani ar slepenu cieņu, kas man bieži lika pasmaidīt. Ja vien vēlējos, vairumam no viņiem es ļoti labi redzēju cauri un reizēm tādējādi izraisīju viņu izbrīnu. Tikai — es to vēlējos reti vai nekad. Es allaž biju nodarbināts ar sevi, allaž ar sevi pašu. Un es bezgala ilgojos pēc tā, lai beidzot kādu brīdi arī padzīvotu, dotu kaut ko no sevis ārējai pasaulei, uzsāktu ar to attiecības un cīņu. Lāgiem, kad vakaros klīdu pa ielām un aiz nemiera nespēju atgriezties mājās līdz pat pusnaktij, lāgiem es tad domāju, ka tagad noteikti sastapšu savu mīļoto, ka tūdaļ viņa ies garām nākamajā ielas stūri, uzsauks man pa tuvāko logu. Toties dažreiz tas viss man šķita nepanesami mokošs, un es biju gatavs tam, ka reiz atņemšu sev dzīvību.

Tolaik es atradu savdabīgu patvērumu — pateicoties "nejaušībai", kā mēdz teikt. Taču tādu nejaušību nemaz nav. Ja tas, kuram kaut kas nepieciešams, atrod šo nepieciešamo, tad to ir sagādājusi nevis nejaušība, bet gan viņš pats, paša vēlme un nepieciešamība aizved viņu pie tā.

Savās pastaigās pa pilsētu es divas vai trīs reizes biju dzirdējis ērģeļmūziku, kas plūda no nelielas baznīciņas priekšpilsētā, tomēr nepakavējos pie tās. Iedams garām nākamo reizi, es dzirdēju to atkal un atskārtu, ka tiek spēlēts Bahs. Es piegāju pie durvīm, kuras atradu aizslēgtas, un, tā kā ieliņā nebija neviena cilvēka, apsēdos pie baznīcas uz akmens stabiņa, sacēlu mēteļa apkakli un klausījos. Ērģeles bija nelielas, tomēr labas, un spēlēts tika apbrīnojami, ar savdabīgu, ārkārtīgi personisku gribas un neatlaidības izteiksmi, kas skanēja kā lūgšana. Manī radās nojauta: cilvēks, kurš tur spēlē, zina, ka šai mūzikā ir apslēpta bagātība, un viņš strādā, pūlas, cīnās par šo bagātību kā par savu dzīvību. Tehnikas ziņā es necik daudz nesaprotu no mūzikas, taču tieši šo dvēseles izteiksmi jau kopš bērnības esmu instinktīvi sapratis un muzikālo sajutis sevī kā kaut ko pašsaprotamu.

Pēc tam mūziķis vēl nospēlēja kaut ko modernu, tas varēja būt kāds Rēgera skaņdarbs. Baznīcā bija gandrīz pilnīgi tumšs, tikai tuvākajā logā spīdēja gaužām nespodra gaismas atblāzma. Nogaidījis, līdz mūzika izskan, es staigāju šurpu turpu, līdz ieraudzīju iznākam laukā ērģelnieku.

Tas bija vēl jauns cilvēks, tomēr vecāks par mani, plecīgs un drukns; sparīgiem un reizē negribīgiem soļiem viņš aizsteidzās prom.

Kopš tā laika es vakara stundā lāgiem sēdēju pie baznīcas vai staigāju šurpu turpu. Reiz es atradu durvis neaizslēgtas un saldams un drebinādamies pusstundu laimīgs sēdēju krēslos, kamēr ērģelnieks augšā spēlēja trūcīgā gāzes gaismā. Mūzikā, kuru viņš spēlēja, es saklausīju ne tikai viņu pašu. Man šķita, ka viss, ko viņš spēlē, ir arī savstarpēji radniecīgs, ka tajā ir kāda slepena sakarība. Viss, ko viņš spēlēja, bija ticīgs, bija atdevīgs un dievbijīgs, taču dievbijīgs ne tādā ziņā kā baznīcēni un mācītāji, bet gan dievbijīgs tādā ziņā kā viduslaiku svētceļnieki un ubagi, dievbijīgs tāpēc, ka bez saudzības atdevās tādai pasaules izjūtai, kura augstāka par visām ticībām. Tika čakli spēlēti meistari, kas dzīvojuši pirms Baha, un veci itālieši. Un visi pauda vienu un to pašu, visi pauda to, kas mājoja arī muzikanta dvēselē: ilgas, vissirsnīgāko pasaules iemantošanu un visbriesmīgāko atkalšķiršanos no tās, smeldzīgu ieklausīšanos savā paša tumšajā dvēselē, atdevības skurbumu un dziļu zinātkāri par brīnišķo.

Reiz slepus izsekodams ērģelnieku, kad viņš devās prom no baznīcas, es redzēju, ka tālu pilsētas nomalē viņš ieiet mazā krodziņā. Nespēdams pretoties, devos viņam nopakaļ. Tur es pirmo reizi ieraudzīju viņu skaidri. Viņš sēdēja mazās istabiņas stūrī pie galda, ar melnu filca platmali galvā, ar vīna kausu priekšā, un seja viņam bija tieši tāda, kā es biju gaidījis. Tā bija neglīta un mazliet mežonīga, meklējoša un spītīga, stūrgalvīga un gribas pilna, bet ap muti vāra un bērnišķīga. Viss vīrišķīgais un stiprais bija acīs un pierē, sejas apakšdaļa bija maiga un nenobrieduši, neapvaldīta un zināmā mērā gļēva, zods bez kādas apņēmības, zēnisks, kā pretstats pierei un skatienam. Man pa prātam bija tumšbrūnās acis, pilnas lepnuma un naidīguma.

Es klusēdams apsēdos viņam pretī, neviena cita krodziņā nebija. Viņš uzmeta man niknu zibsni, kā gribēdams dzīt mani prom. Tomēr es paliku, kur bijis, un nenovērsdamies raudzījos viņā, līdz viņš nelaipni norūca: "Ko jūs tik sasodīti cieši skatāties? Vai jums no manis kas vajadzīgs?"

"Man no jums nekas nav vajadzīgs," es teicu. "Taču es no jums esmu saņēmis jau daudz."

Viņš sarauca pieri.

"Ak tad jūs jūsmojat par mūziku? Tas man liekas derdzīgi — jūsmot par mūziku." Es neļāvos iebaidīties.

"Jau bieži esmu klausījies jūsos, tur, tajā baznīcā," es sacīju. "Taču negribu jūs apgrūtināt. Biju domājis, ka jūsos varbūt kaut ko atradīšu, kaut ko sevišķu, īsti nezinu, ko. Bet labāk nemaz neklausieties manī! Jūs es varu dzirdēt arī baznīcā."

"Es tak vienmēr aizslēdzu durvis."

"Nesen jūs bijāt to piemirsis, un es pasēdēju iekšā. Parasti es stāvu ārā vai sēžu uz akmens stabiņa."

"Ak tā? Citreiz varat nākt iekšā, tur ir siltāk. Tad jums tikai jāpieklauvē pie durvīm. Bet stipri un ne tad, kad es spēlēju. Un nu — sakiet, ko gribējāt teikt! Jūs esat pavisam jauniņš, droši vien students vai skolnieks. Vai jūs esat mūziķis?"

"Nē. Es labprāt klausos mūziku, bet tikai tādu, kādu spēlējat jūs, pilnīgi neierobežotu mūziku, tādu, kuru dzirdot rodas sajūta, ka cilvēks satricina debesis un elli. Manuprāt, šī mūzika man ir ļoti mīļa tāpēc, ka tajā ir tik maz morāles. Visā pārējā ir morāle, un es meklēju kaut ko tādu, kur tās nav. No morāles allaž esmu tikai cietis. Es neprotu labi izteikties. — Vai jūs zināt, ka ir jābūt kādam dievam, kurš reizē ir dievs un velns? Tāds esot bijis, esmu par to dzirdējis."

Mūziķis mazliet pabīdīja platmali atpakaļ un atglauda no platās pieres tumšos matus. Viņš pētīgi paskatījās manī un pār galdu paliecās man tuvāk.

Klusu un saspringti viņš jautāja: "Kā sauc to dievu, par kuru jūs runājat?"

"Par viņu es diemžēl nezinu tikpat kā neko, patiesībā zinu tikai vārdu. Viņu sauc par Abraksu."

Muzikants neuzticīgi paraudzījās apkārt, it kā mūsos kāds varētu noklausīties. Tad pievirzījās man tuvāk un čukstus sacīja: "Tā jau es domāju. Kas jūs esat?"

"Ģimnāzists."

"Kā jūs uzzinājāt par Abraksu?" "Nejauši."

Viņš cirta galdā dūri tā, ka izšļakstījās vīns no viņa glāzes.

"Nejauši! Nerunājiet sū…, jaunais cilvēk! Par Abraksu nevar uzzināt nejauši, lieciet to vērā. Pateikšu jums par viņu vēl vairāk. Es par viņu mazliet zinu."

Viņš apklusa un pabīdīja savu krēslu atpakaļ. Kad es gaidoši palūkojos viņā, viņš novaibstījās.

"Ne šeit! Citu reizi. — Še, ņemiet!"

Viņš iebāza roku nenovilktā mēteļa kabatā, izņēma dažus ceptus kastaņus un pasvieda tos man.

Nebilzdams ne vārda, es tos notvēru, ēdu un jutos ļoti apmierināts.

"Tātad!" ērģelnieks pēc brīža nočukstēja. "Kā jūs uzzinājāt par — viņu?"

Es nevilcinājos to pateikt.

"Es biju viens un apjucis," es stāstīju. "Te man prātā ienāca kāds draugs no agrākiem gadiem, kurš, pēc manām domām, zina ļoti daudz. Biju kaut ko uzgleznojis — putnu, kurš šķiļas ārā no zemeslodes. To es nosūtīju viņam. Pēc kāda laika, kad tam vairs īsti neticēju, manās rokās nonāca papīra lapiņa, tajā bija rakstīts: Putns laužas ārā no olas. Ola ir pasaule. Tam, kurš grib piedzimt, ir jāsagrauj kāda pasaule. Putns lido pie Dieva. Dieva vārds ir Abrakss."

Ērģelnieks neko neatbildēja, mēs lobījām kastaņus un ēdām tos, dzerdami vīnu.

"Vai paņemsim vēl pa kausam?" viņš vaicāja.

"Paldies, nē. Es dzeru nelabprāt."

Viņš iesmējās, mazliet vīlies.

"Kā vēlaties! Ar mani ir citādi. Es vēl palikšu te. Tagad ejiet!"

Kad nākamreiz pēc ērģeļmūzikas gāju viņam līdzi, viņš nebija īpaši runīgs. Viņš ieveda mani vecā ieliņā, augšup pa kāpnēm vecā, staltā namā, plašā, nedaudz drūmā un nesakoptā istabā, kur par mūziku liecināja vienīgi klavieres, toties liels grāmatu skapis un rakstāmgalds piešķīra istabai savu tiesu zinātniskas gaisotnes.

"Cik jums grāmatu!" es atzinīgi teicu.

"Daļa no tām ir no mana tēva bibliotēkas, es pie viņa dzīvoju. — Jā, jaunais cilvēk, es dzīvoju pie tēva un mātes, tomēr nevaru jūs ar viņiem iepazīstināt, mani paziņas šeit, mājā, nebauda nekādu lielo cieņu. Redziet, es esmu pazudušais dēls. Mans tēvs ir pasakaini godājams vīrs, ievērojams mācītājs un sprediķotājs šajā pilsētā. Un es — lai jums uzreiz būtu skaidrs — esmu viņa apdāvinātais un daudzsološais dēla kungs, kurš tomēr nogājis no ceļa un zināmā mērā sajucis. Es biju teologs un īsi pirms valsts eksāmena pametu šo krietno fakultāti. Lai gan, kas attiecas uz manām privātajām studijām, es vēl aizvien nodarbojos ar šo priekšmetu. Tas, kādus dievus ļaudis dažādos laikos sev izgudrojuši, man joprojām ir ārkārtīgi svarīgi un interesanti. Bet citādi es tagad esmu mūziķis un, kā šķiet, drīz dabūšu nelielu ērģelnieka vietu. Un tad jau es atkal būšu Baznīcas klēpī."

Es pārlaidu skatienu grāmatu muguriņām, atradu grieķu, latīņu, senebreju nosaukumus, ciktāl spēju saskatīt mazās galda lampas vājajā gaismā. Tikmēr mans paziņa tumsā pie sienas bija nogūlies uz grīdas un tur kaut ko darīja.

"Nāciet!" viņš pēc brītiņa sauca. "Tagad mēs mazliet pavingrināsimies filosofijā, tas ir — turēsim muti, gulēsim uz vēdera un domāsim."

Viņš uzrāva sērkociņu un kamīnā, pie kura gulēja, aizdedzināja papīrus un pagales. Liesma cēlās augšup, viņš ar izmeklētu rūpību rušināja un kurināja uguni. Es atgūlos viņam līdzās uz izdilušā paklāja. Viņš stingi skatījās ugunī, kura valdzināja arī mani, un kādu stundu mēs klusēdami gulējām uz vēdera pie liesmojošās uguns, vērojām, kā tā plaiksnās un plosās, pierimst un saveļas kamolā, izverd beidzamās liesmas, līpinās un beidzot domīgi noplok pie zemes klusā, rimtā kvēlē.

"Uguns pielūgšana nebija pats muļķīgākais, kas izdomāts," viņš reiz pie sevis nomurmināja. Citādi neviens no mums nebilda ne vārda. Stingu skatienu es vēros ugunī, grimu sapnī un klusumā, dūmos redzēju tēlus un pelnos — ainas. Reiz es uztrūkos. Mans biedrs iemeta gailē sveķu gabaliņu, izšāvās maza, slaika liesmiņa, es tajā saskatīju putnu ar dzelteno vēja vanaga galvu. Zeltaini mirdzoši pavedieni mirstošajā kamīna kvēlē savienojās tīklos, parādījās burti un attēli, atmiņas par sejām, dzīvniekiem, augiem, par tārpiem un čūskām. Kad es mozdamies paskatījos uz ērģelnieku, viņš, zodu atbalstījis dūrēs, nekustīgi, aizrautīgi un fanātiski raudzījās pelnos.

"Tagad man jāiet," es klusu ierunājos.

"Jā, tad ejiet. Uz redzēšanos!"

Viņš necēlās kājās, un, tā kā lampa bija nodzēsta, man ar pūlēm nācās taustīties pa tumšo istabu, pa tumšajiem gaiteņiem un kāpnēm, laukā no šīs apburtās, vecās mājas. Uz ielas es apstājos un paskatījos augšup uz veco māju. Nevienā logā nedega gaisma. Gāzes laternas blāzmā pie durvīm spīgoja maza misiņa plāksnīte.

"Pistoriuss, virsmācītājs," es tur izlasīju.

Tikai mājās, kad pēc vakariņām vienatnē sēdēju savā mazajā istabiņā, man ienāca prātā, ka no Pistoriusa neesmu uzzinājis neko nedz par Abraksu, nedz ko citu, ka mēs vispār esam pārmijuši labi ja desmit vārdu. Tomēr ar savu apciemojumu pie viņa es biju ļoti apmierināts. Un nākamajai reizei viņš bija man apsolījis gluži izcilu vecas ērģeļmūzikas skaņdarbu — Bukstehūdes pasakalju.

Man pašam neapzinoties, ērģelnieks Pistoriuss bija sniedzis man pirmo mācības stundu, kad biju gulējis viņam līdzās pie kamīna uz grīdas viņa drūmajā vientuļnieka istabā. Skatīšanās ugunī bija nākusi man par labu, tā bija stiprinājusi un apliecinājusi manī noslieces, kuras man allaž bijušas, bet kuras es nekad nebiju īsti piekopis. Pamazām un pa daļai tas man kļuva skaidrs.

Jau agrā bērnībā man lāgiem bija piemitusi tieksme noraudzīties uz ērmotiem dabas veidojumiem, nevis pētot, bet gan ļaujoties to īpatajai burvībai, to samezglotajai, dziļajai valodai. Garas, pārkoksnējušās koku saknes, krāsainas dzīsliņas akmeņos, eļļas lāsumi, kas peld ūdenī, plaisas stiklā — visas tamlīdzīgas lietas savulaik mani stipri apbūra, pirmām kārtām jau ūdens un uguns, dūmi, mākoņi, putekļi un jo īpaši virmojošie krāsu plankumi, kurus ieraudzīju, aizmiedzis acis. Dienās pēc manas pirmās ciemošanās pie Pistoriusa tas viss atkal sāka nākt man prātā. Jo es apjautu, ka par zināmu spēcinājumu un prieku, par savas pašizjūtas pastiprināšanos, ko jutu kopš tā laika, man jāpateicas vienīgi tam, ka ilgi biju skatījies atklātā ugunī. Tāda skatīšanās bija neparasti labdarīga un bagātinoša!

Nedaudzajiem pieredzējumiem, ko līdz šim biju atradis ceļā uz savu īsteno dzīves mērķi, pievienojās šis jaunais: šādu veidojumu vērošana, nodošanās iracionālām, samezglotām, savādām dabas formām rada mūsos sajūtu, ka mūsu iekšējā pasaule ir saskaņā ar to gribu, kura likusi rasties šiem veidojumiem, — drīz mēs sajūtam kārdinājumu uzskatīt tās par saviem pašu untumiem, par saviem pašu radījumiem, — mēs redzam, kā robeža starp mums un dabu notrīs un izplūst, un mācāmies pazīt noskaņu, kurā nezinām, vai attēli uz mūsu tīklenes ceļas no ārējiem vai no iekšējiem iespaidiem. Vienkāršāk un vieglāk nekā jebkur citur mēs šajā vingrinājumā atklājam, cik lielā mērā esam radītāji, cik lielā mērā mūsu dvēsele allaž piedalās nerimstošajā pasaules radīšanā. Drīzāk tā ir tā pati nedalāmā dievība, kura darbojas gan mūsos, gan dabā, un, ja ārējā pasaule ietu bojā, tad viens no mums būtu spējīgs uzbūvēt to no jauna, jo kalns un upe, koks un lapa, sakne un zieds, viss, kas izveidots dabā, iepriekš ir izveidots mūsos, top no dvēseles, kuras būtība ir nemirstība, kuras būtību mēs nepazīstam, taču tā lielākoties ļauj sevi sajust kā mīlas spēks un radošais spēks.

Tikai dažus gadus vēlāk es atradu šo novērojumu apstiprinātu kādā grāmatā, kuras autors ir Leonardo da Vinči; vienā vietā viņš runā par to, cik labi un cik ļoti rosinoši ir raudzīties uz mūri, uz kuru daudzi spļāvuši. Vērodams šos traipus uz mitrā mūra, viņš bija jutis to pašu, ko mēs ar Pistoriusu jutām pie uguns.

Mūsu nākamās tikšanās laikā ērģelnieks man kaut ko paskaidroja.

"Savas personības robežas mēs vienmēr novelkam daudz par šauru! Savai personai mēs vienmēr pieskaitām tikai to, ko uzskatām par individuāli atšķirīgu, par citādu. Taču mēs — ikviens no mums — sastāvam no visa pasaules satura, un, tāpat kā mūsu ķermenis nes sevī attīstības ciltskokus līdz pat zivij un vēl daudz tālāk, arī mūsu dvēselē ir viss, kas jebkad mitis cilvēku dvēselēs. Visi dievi un velni, kas jebkad bijuši, visviens, vai pie grieķiem, ķīniešiem vai zulusiem, visi ir mūsos, visi ir klāt kā iespējas, kā vēlmes, kā izejas. Ja cilvēce izmirtu un paliktu viens vienīgs daudzmaz apdāvināts bērns, kurš nav baudījis nekādu izglītību, tad šis bērns atkal atrastu visu lietu ritumu, viņš radītu dievus, dēmonus, paradīzes, baušļus un aizliegumus, Vecās un Jaunās derības, itin visu viņš spētu radīt no jauna."

"Nu labi," es iebildu, "bet kur tad paliek atsevišķā cilvēka vērtība? Kāpēc mēs vēl cenšamies, ja mūsos viss jau ir gatavs?"

"Paga!" Pistoriuss sparīgi iesaucās. "Ir liela starpība, vai jūs tikai nesat sevī pasauli vai to arī apzināties! Vājprātīgais var izteikt tādas domas, kuras atgādinās Platonu, un mazs, dievbijīgs skolaspuika hernhūtiešu audzināšanas iestādē savās domās radoši atkārto dziļas mitoloģiskas sakarības, kuras atrodamas gnostiķu vai Zaratustras darbos. Taču viņš neko par to nezina! Kamēr viņš to nezina, viņš ir koks vai akmens, labākajā gadījumā dzīvnieks. Bet tad, kad paspīd pirmā šīs atskārsmes dzirksts, — tad viņš top par cilvēku. Visus šos divkājainus, kas tur klimst pa ielu, jūs taču neuzskatīsiet par cilvēkiem tikai tāpēc vien, ka viņi pārvietojas uz divām kājām un savus pēcnācējus iznēsā deviņus mēnešus? Jūs taču redzat, cik daudzi no viņiem ir zivis vai aitas, tārpi vai dēles, cik daudzi ir skudras, cik daudzi ir bites! Jā, katrā no viņiem gan mājo iespējas tapt par cilvēku, bet šīs iespējas piederēs viņam tikai tad, kad viņš tās apjautīs, kad pa daļai pat iemācīsies tās apzināties."

Apmēram tādas bija mūsu sarunas. Reti tās sniedza man ko pilnīgi jaunu, ko caur un cauri pārsteidzošu. Toties visas, arī pati banālākā, ar viegliem, pastāvīgiem āmura sitieniem trāpīja manī pa vienu un to pašu punktu, visas palīdzēja mani veidot, visas palīdzēja man nomest ādas, pāršķelt čaumalas, un no katras es pacēlu galvu mazliet augstāk, mazliet brīvāk, līdz mans dzeltenais putns izgrūda savu skaisto plēsējputna galvu no sašķaidītās pasaules čaulas.

Bieži mēs arī stāstījām viens otram savus sapņus. Pistoriuss mācēja tos izskaidrot. Man atmiņā palicis kāds dīvains piemērs. Es biju redzējis sapni, kurā pratu lidot, tomēr tā, ka pa gaisu mani zināmā mērā aizsvieda spēcīgs vēziens, pār kuru nevaldīju es pats. Šī lidojuma sajūta bija pacilājoša, taču drīz pārvērtās bailēs, kad es attapos, ka bez savas gribas esmu uzrauts satraucošos augstumos. Tad pār mani nāca pestījošā atklāsme, ka savu celšanos un krišanu es varu regulēt, aizturot elpu vai ļaujot tai plūst.

Par to Pistoriuss teica: "Vēziens, kas liek jums lidot, ir mūsu lielais cilvēces īpašums, kas pieder ikvienam. Tā ir apjausma par kopību ar visa spēka saknēm, bet, to jūtot, drīz kļūst baisi! Tas ir sasodīti bīstami! Tāpēc vairums tik viegli atsakās no lidošanas un labprātāk staigā pa ietvi, balstoties uz likumīgiem priekšrakstiem. Taču ne jūs. Jūs turpināt lidot, kā pieklājas dūšīgam puisim. Un, paskat, nu jūs atklājat to savādību, ka pamazām spējat noteikt to, lai lielajam, vispārējam spēkam, kas rauj jūs prom, pievienotos smalks, mazs paša spēks, orgāns, stūre! Tas ir lieliski. Citādi cilvēks bez paša gribas aizlidotu gaisos, tā dara, piemēram, ārprātīgie. Viņiem ir dotas dziļākas apjausmas nekā ļaudīm uz ietves, tomēr viņiem nav vajadzīgās atslēgas un stūres, un viņi aiztraucas bezgalībā. Bet jūs, Sinkler, jūs tiekat galā! Un kā vēl! To jūs laikam vēl nemaz nezināt? Jūs to paveicat ar šo jauno orgānu, ar elpas regulētāju. Un nu jūs varat redzēt, cik maz "personiska" savos dziļumos ir jūsu dvēsele. Jo tā jau neizgudro šo regulētāju! Tas nav jauns! Tas ir aizguvums, tas eksistē jau gadu tūkstošiem. Tas ir zivju līdzsvara orgāns — peldpūslis. Un patiesi, vēl šodien pastāv dažas nedaudzas, retas un konservatīvas zivju sugas, kurām peldpūslis reizē ir sava veida plaušas un zināmos apstākļos tiešām var kalpot elpošanai. Tātad — uz mata tāpat kā plaušas, kuras jūs sapnī izmantojat par lidpūsli!"

Viņš pat atnesa man kādu zooloģijas sējumu un parādīja šo vecmodīgo zivju nosaukumus un attēlus. Un es ar savādām trīsām jutu sevī atdzīvojušos kādu māku no agrīnajiem attīstības laikmetiem.

Sestā nodaļa

Jēkaba cīņa

Tas, ko es no dīvainā mūziķa Pistoriusa uzzināju par Abraksu, nav īsi atstāstāms. Taču svarīgākais, ko es no viņa iemācījos, bija nākamais solis ceļā pie sevis paša. Tolaik, gadu astoņpadsmit vecumā, es biju neparasts jauns cilvēks, simt lietās pāragri nobriedis, simt citās lietās gaužām atpalicis un bezpalīdzīgs. Šad tad salīdzinādams sevi ar citiem, es bieži biju juties lepns un iedomīgs, taču tikpat bieži arī nomākts un pazemots. Biju uzskatījis sevi te par ģēniju, te par pustraku. Man neizdevās piedalīties savu vienaudžu priekos un dzīvē, un nereti es biju mocījies pašpārmetumos un bažās, it kā būtu bezcerīgi šķirts no viņiem, it kā dzīves vārti man būtu slēgti.

Pistoriuss, kurš pats bija gatavais savādnieks, mācīja man saglabāt drosmi un cieņu pašam pret sevi. Paraugu viņš man rādīja, allaž atrazdams manos vārdos, manos sapņos, manās fantāzijās un domās ko vērtīgu, allaž nopietni tās uztverdams un pārrunādams.

"Jūs man stāstījāt," viņš teica, "ka mīlat mūziku, jo tajā nav morāles. Manis dēļ. Taču tad arī jums pašam nevajag būt morālistam! Jūs nedrīkstat salīdzināt sevi ar citiem, un, ja daba ir radījusi jūs par sikspārni, jūs nedrīkstat censties pārtaisīt sevi par strausu. Reizēm jūs uzskatāt sevi par dīvainu, pārmetat sev, ka ejat citus ceļus nekā vairums ļaužu. No tā jums jāatradinās. Paskatieties ugunī, paskatieties mākoņos un, tiklīdz nāks apjausmas un ierunāsies jūsu dvēseles balsis, ļaujieties tām, iepriekš nejautājot, vai tas būs pa prātam un patiks arī skolotāja kungam vai tēva kungam, vai kaut kādam mīļajam dieviņam! Tā var sevi samaitāt. Tā var nonākt uz ietves un kļūt par fosiliju. Mīļo Sinkler, mūsu dievu sauc par Abraksu, un viņš ir dievs un sātans, viņā ir gaišā un tumšā pasaule. Abraksam nekas nav iebilstams ne pret vienu jūsu domu, ne pret vienu jūsu sapni. Nekad to neaizmirstiet. Taču viņš jūs pametīs, ja reiz kļūsiet nevainojams un normāls. Tad viņš jūs pametīs un meklēs sev jaunu katlu, kurā vārīt savas domas."

No visiem maniem sapņiem tumšais mīlas sapnis bija pats uzticīgākais. Bieži, bieži es to redzēju, zem vapeņa putna iegāju mūsu vecajā namā, gribēju pieglaust sev klāt māti un viņas vietā apskāvu lielo, pa pusei vīrišķo, pa pusei mātišķo sievu, no kuras baidījos un pie kuras mani tomēr vilka viskvēlākā vēlme. Un šo sapni es nekad nespēju izstāstīt savam draugam. To es paturēju pie sevis arī tad, kad biju atklājis viņam visu pārējo. Tas bija mans stūrītis, mans noslēpums, mans patvērums.

Ja jutos nomākts, es lūdzu, lai Pistoriuss nospēlē man vecā Bukstehūdes pasakalju. Tad es sēdēju vakarīgajā, tumšajā baznīcā, pagaisdams šajā savādajā, izjustajā, sevī iegrimušajā, sevi uzklausošajā mūzikā, kura man ikreiz darīja labu un vēl vairāk sagatavoja mani tam, lai es atzītu, ka dvēseles balsīm ir taisnība.

Lāgiem vēl kādu brīdi pēc tam, kad ērģeles jau bija izskanējušas, mēs palikām sēžam baznīcā un nolūkojāmies, kā vārā gaisma iespīd pa augstajiem, smaili spraišļotajiem logiem un izzūd.

"Izklausās jocīgi," Pistoriuss teica, "ka reiz esmu bijis teologs un bezmaz kļuvis par mācītāju. Taču šī mana rīcība bija tikai formas kļūda. Būt par priesteri ir mans amats un mans mērķis. Tikai es par agru apmierinājos un nodevu sevi Jahves rīcībā — vēl pirms tam, kad iepazinu Abraksu. Ak, katra reliģija ir skaista. Reliģija ir dvēsele, visviens, vai tu baudi kristiešu vakarēdienu vai dodies svētceļojumā uz Meku."

"Bet tad jau," es ieminējos, "jums patiesi būtu bijis jākļūst par mācītāju."

"Nē, Sinkler, nē. Tad tak man būtu jāmelo. Mūsu reliģija tiek piekopta tā, it kā nemaz nebūtu reliģija. Tā izliekas par saprāta veidojumu. Sliktākajā gadījumā es vēl varētu būt katolis, bet protestantu priesteris — nē! Nedaudzie patiešām ticīgie — es tādus pazīstu — labprāt turas pie burtiskā, viņiem es nevarētu sacīt, ka, piemēram, Kristus man ir nevis persona, bet gan varonis, mīts, milzīgs ēnas siluets, kurā cilvēce saredz sevi pašu, uzgleznotu uz mūžības sienas. Un pārējie, kas nāk uz baznīcu, lai dzirdētu gudrus vārdus, lai izpildītu pienākumu, lai neko nenokavētu un tā tālāk, — jā, ko lai es teiktu tiem? Jūs sacīsiet, ka man vajadzētu vest viņus pie ticības? Bet to es nemaz negribu. Priesteris negrib nevienu vest pie ticības, viņš grib tikai dzīvot starp ticīgajiem, starp sev līdzīgajiem, nest un paust tās jūtas, no kurām mēs veidojam savus dievus."

Viņš aprāvās. Tad turpināja: "Mūsu jaunā ticība, kurai tagad izraugāmies Abraksa vārdu, ir skaista, mīļais draugs. Tā ir labākais, kas mums ir. Taču tā vēl ir zīdainis! Tai vēl nav izauguši spārni. Ak, vientuļa reliģija, tas vēl nav īstais. Tai jātop kopīgai, tai vajadzīgs kults un noreibums, svētki un mistērijas…"

Viņš aizdomājās un iegrima sevī.

"Vai tad mistērijas nevar piekopt arī vienatnē vai visšaurākajā lokā?" es vilcinādamies jautāju.

"Var jau," viņš pamādams atbildēja. "Es tās piekopju jau sen. Esmu piekopis kultus, par kuriem man vajadzētu gadiem ilgi sēdēt pārmācības namā, ja kāds par tiem uzzinātu. Taču es zinu, tas vēl nav īstais."

Pēkšņi viņš uzsita man uz pleca tā, ka es sarāvos. "Zēn," viņš ar uzsvaru sacīja, "arī jums ir mistērijas. Es zinu, ka jums noteikti ir sapņi, kurus jūs man nestāstāt. Es negribu tos zināt. Taču es jums saku: izdzīvojiet šos sapņus, izspēlējiet tos, celiet tiem altārus! Tā vēl nav pilnība, tomēr tas ir ceļš. Vai mēs — jūs un es, un pāris citu — reiz atjaunosim pasauli, to rādīs laiks. Taču iekšēji, sevī, tā mums ir jāatjauno katru dienu, citādi no mums nekas neiznāks. Padomājiet par to! Jums ir astoņpadsmit gadu, Sinkler, jūs neskraidāt pie ielas staigulēm, jums noteikti ir mīlas sapņi, mīlas vēlmes. Varbūt tādas, ka jūs no tām baidāties. Nebaidieties! Tās ir labākais, kas jums ir! Varat man ticēt. Es daudz zaudēju tāpēc, ka, būdams jūsu gados, varmācīgi apspiedu savus mīlas sapņus. To nedrīkst darīt. Ja zina par Abraksu, to vairs nedrīkst darīt. Nedrīkst baidīties ne no kā un uzskatīt par aizliegtu neko tādu, ko mūsos vēlas dvēsele."

Es izbijies iebildu: "Bet nevar taču darīt visu, kas ienāk prātā! Nedrīkst taču arī nonāvēt cilvēku tāpēc, ka viņš tev derdzas."

Ērģelnieks pievirzījās man tuvāk.

"Zināmos apstākļos drīkst arī to. Tikai — lielākoties tie ir maldi. Es jau arī nedomāju, ka jums vienkārši jādara viss, kas iešaujas prātā. Nē, bet šīs idejas, kurām ir laba jēga, jums nevajadzētu padarīt kaitīgas tādējādi, ka jūs tās atgaiņājat un par tām moralizējat. Var nevis sist krustā sevi vai kādu citu, bet gan ar svinīgām domām dzert no kausa vīnu, reizē domājot par upurēšanas mistēriju. Arī bez šādām darbībām ir iespējams ar cieņu un mīlestību izturēties pret savām dziņām un tā dēvētajiem kārdinājumiem. Tad tie parāda savu jēgu, un jēga ir tiem visiem. — Sinkler, ja jums kādreiz atkal ienāks prātā kaut kas īsti traks vai grēcīgs, ja jums gribēsies kādu nomaitāt vai izdarīt kaut ko gigantiski piedauzīgu, tad mirkli atcerieties, ka tas ir Abrakss, kurš jūsos šādi fantazē! Cilvēks, kuru jums gribas nogalināt, jau nekad nav tāds un tāds kungs, viņš noteikti ir tikai maska. Kad mēs ienīstam kādu cilvēku, tad viņa tēlā ienīstam kaut ko tādu, kas mājo mūsos pašos. Tas, kā mūsos nav, mūs neuztrauc."

Vēl nekad Pistoriuss nebija pateicis man kaut ko tādu, kas tik dziļi būtu skāris pašu slepenāko manī. Es nespēju atbildēt. Taču tas, kas bija saviļņojis mani visspēcīgāk un visdīvaināk, bija šī padoma sakritība ar Demiana vārdiem, kurus es jau gadu gadiem nēsāju sevī. Viņi neko nezināja viens par otru un abi sacīja man vienu un to pašu.

"Tas, ko mēs redzam," Pistoriuss klusu teica, "ir tas pats, kas mīt mūsos. Nav nekādas citas īstenības kā vien tā, kas ir mūsos. Vairums cilvēku tik neīsti dzīvo tāpēc, ka ārējās ainas uzskata par īstenību un savu pašu pasauli nemaz nelaiž pie vārda. To darot, var justies laimīgs. Bet, reiz uzzinot to otro, vairs nav iespējams izvēlēties vairākuma ceļu. Sinkler, vairākuma ceļš ir viegls, mūsējais ir grūts. — Iesim."

Pēc dažām dienām, divreiz gaidījis veltīgi, es viņu sastapu vēlu vakarā uz ielas, saltajā nakts vējā viņš vientulīgi atplīvoja ap stūri, streipuļodams un galīgi piedzēries. Man negribējās viņam uzsaukt. Viņš pagāja garām, mani neredzēdams, un stingi skatījās uz priekšu ar kvēlojošām un vientuļām acīm, it kā sekotu kādam tumšam saucienam no nezināmā. Es sekoju viņam vienas ielas garumā, viņš slīdēja prom kā neredzamā stieplē vilkts, fanātiskā, tomēr atraisītā gaitā kā rēgs. Es skumīgs devos atpakaļ uz mājām, pie saviem neatsvabinātajiem sapņiem.

"Ak šādi viņš atjauno pasauli sevī!" es nodomāju un tai pašā acumirklī jutu, ka šī doma ir zemiska un moralizējoša. Ko gan es zināju par viņa sapņiem? Savā skurbulī viņš varbūt gāja drošāku ceļu nekā es savās raizēs.

Starpbrīžos starp mācību stundām es lāgiem manīju, ka man cenšas tuvoties kāds skolasbiedrs, kuram nekad nebiju piegriezis vērību. Tas bija mazs, izstīdzējis vārgulīga izskata jauneklis ar sarkanīgi gaišiem, plāniem matiem, un viņa skatienā un uzvedībā bija kaut kas savdabīgs. Kādu vakaru, kad gāju mājās, viņš gaidīja mani uz ielas, ļāva man paiet garām, tad steidzās nopakaļ un apstājās pie mūsu namdurvīm.

"Vai tev no manis kas vajadzīgs?" es jautāju.

"Es tikai gribētu ar tevi parunāties," viņš bikli sacīja. "Esi tik labs un panāc dažus soļus līdzi."

Es viņam sekoju un jutu, ka viņš ir stipri satraukts un gaidu pilns. Viņam trīcēja rokas.

"Vai tu esi spiritists?" viņš pēkšņi noprasīja.

"Nē, Knauer," es smiedamies atbildēju. "Nekas tamlīdzīgs. Kā tas tev ienācis prātā?"

"Bet teosofs tu taču esi?"

"Arī nē."

"Ak, nu neesi tik noslēgts! Es tak itin labi nojaušu, ka tevī ir kas īpašs. Tas tev ir acīs. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tev ir sakari ar gariem. — Es nejautāju aiz ziņkārības, Sinkler, nē! Es pats esmu meklētājs, saproti, un esmu tik vientuļš."

"Tad stāsti!" es viņu mudināju. "Par gariem es gan nezinu itin neko, es dzīvoju savos sapņos, un to tu esi nojautis. Arī citi cilvēki dzīvo sapņos, bet ne paši savējos, tur ir tā atšķirība."

"Jā, tā varbūt ir," viņš nočukstēja. "Viss atkarīgs no tā, kas tie par sapņiem, kuros cilvēks dzīvo. — Vai tu jau esi dzirdējis par balto maģiju?"

Man bija jāatzīst, ka ne.

"Tas ir tad, kad cilvēks iemācās valdīt pār sevi. Tā var kļūt nemirstīgs un arī burt. Vai tu nekad neesi veicis tādus vingrinājumus?"

Kad es ziņkārīgi jautāju, kas tie par vingrinājumiem, viņš sākumā izturējās noslēpumaini, līdz es pagriezos uz promiešanu, un tad ņēmās stāstīt.

"Piemēram, ja es gribu aizmigt vai arī koncentrēties, tad veicu tādu vingrinājumu. Es kaut ko iedomājos, piemēram, kādu vārdu vai nosaukumu, vai ģeometrisku figūru. To es tad iedomāju sevī iekšā, cik stipri vien spēju, cenšos iztēloties to sev galvas iekšpusē, līdz jūtu, ka tā tiešām ir tur. Tad es iedomāju to kaklā un tā tālāk, līdz esmu pilnīgi piepildīts ar to. Tad es esmu gluži ciets, un vairs nekas nespēj iztraucēt manu mieru."

Es apmēram aptvēru, kā viņš to domā. Tomēr skaidri jutu, ka viņam uz sirds ir vēl kaut kas, viņš bija savādi satraukts un steidzīgs. Es centos padarīt jautāšanu vieglāku, un tad viņš drīz izteica savu īsto vajadzību.

"Tu tak arī atturies?" viņš man bailīgi jautāja.

"Kā tu to domā? Vai tu runā par dzimuma lietām?"

"Jā, jā. Es jau divus gadus atturos, kopš zinu par mācību. Agrāk es piekopu netikumu, tu jau zini. — Tātad tu nekad neesi bijis pie sievietes?"

"Nē," es teicu. "Neesmu atradis īsto."

"Bet, ja tu atrastu tādu, kura tev liktos īstā, vai tad tu ar viņu gulētu?"

"Jā, protams. — Ja viņai nebūtu iebildumu," es nedaudz zobgalīgi sacīju.

"Ak, bet tad tu esi uz aplamā ceļa! Iekšējos spēkus var attīstīt tikai tad, ja pilnīgi atturas. Es to esmu darījis — veselus divus gadus. Divus gadus un vēl mazliet ilgāk par mēnesi! Tas ir tik grūti! Dažreiz es gandrīz vairs nespēju to izturēt!"

"Klausies, Knauer, es neticu, ka atturība ir tik briesmīgi svarīga."

"Zinu," viņš noraidoši attrauca, "tā saka visi. Taču no tevis es to nebiju gaidījis. Tam, kurš grib iet augstāko garīgo ceļu, ir jāpaliek tīram, visādā ziņā!"

"Jā, nu tad dari tā! Bet es neaptveru, kāpēc lai tāds, kurš apspiež savu dzimumu, būtu "tīrāks" par jebkuru citu. Vai varbūt tu spēj izslēgt dzimuma lietas arī no visām domām un sapņiem?"

Viņš izmisis paskatījās manī.

"Nu nē taču! Dievs Kungs, un tomēr tas ir jādara. Naktīs man rādās tādi sapņi, kurus es nespētu atstāstīt pat sev! Drausmīgi sapņi, saproti!"

Es atcerējos to, ko man teicis Pistoriuss. Taču, lai cik pareizi man šķita viņa vārdi, es nevarēju stāstīt tos tālāk, nevarēju dot padomu, kurš nenāca no manas paša pieredzes un kuram sekot vēl nejutos gatavs arī pats. Es kļuvu nerunīgs un jutos pazemots tāpēc, ka padomu pie manis meklēja kāds, kuram nevarēju to dot. "Es visu esmu izmēģinājis!" Knauers man blakus gaudās. "Esmu darījis visu iespējamo, ar aukstu ūdeni, ar sniegu, ar vingrošanu un skriešanu, bet nekas nelīdz. Katru nakti es pamostos no tādiem sapņiem, par kuriem nemaz nedrīkstu domāt. Un pats šausmīgākais: tādā veidā man pamazām atkal zūd viss, ko esmu iemācījies garīgi. Man gandrīz vairs nekad neizdodas koncentrēties vai iemidzināt sevi, bieži es visu nakti noguļu nomodā. To es vairs ilgi neizcietīšu. Kad beidzot vairs nespēšu izturēt cīņu, kad padošos un atkal aptraipīšos, tad es būšu sliktāks par visiem pārējiem, kuri vispār nekad nav cīnījušies. To taču tu aptver?"

Es pamāju, tomēr nespēju neko pateikt. Viņš sāka mani garlaikot, un es nobijos no sevis paša, jo viņa klajais posts un izmisums neatstāja uz mani nekādu dziļāku iespaidu. Jutu tikai vienu: es tev nevaru palīdzēt.

"Tātad tu man nezini nekāda padoma?" viņš pēdīgi teica, pārguris un noskumis. "Itin nekāda? Ir taču jābūt kādam veidam! Kā tad to dari tu?"

"Nevaru tev neko pateikt, Knauer. Tādās lietās viens otram nevar palīdzēt. Arī man neviens nepalīdzēja. Tev jāieklausās pašam savā sirdī un tad jādara tas, kas tiešām nāk no tavas būtības. Nekā cita nav. Ja tu nespēj atrast pats sevi, tad, manuprāt, neatradīsi arī nekādus garus."

Vīlies un piepeši zaudējis valodu, mazais Knauers raudzījās manī. Tad viņa skatienā uzliesmoja spējš naids, viņš saviebās un nikni iekliedzās: "Jā, tu nu gan esi varens svētais! Arī tev ir netikums, es zinu! Tu tēlo gudro, bet slepeni vārties tajos pašos mēslos, kur es un visi pārējie! Tu esi cūka, cūka, tāpat kā es pats. Mēs visi esam cūkas!"

Es devos prom, atstādams viņu tur stāvam. Viņš pagāja divus trīs soļus man nopakaļ, tad atpalika, pagriezās un aizskrēja. Man kļuva nelabi no līdzcietības un pretīguma sajūtas, un no šīs sajūtas es netiku vaļā, līdz mājās, savā mazajā istabiņā, saliku ap sevi savas nedaudzās gleznas un ar ilgpilnu degsmi nodevos pats saviem sapņiem. Un tūdaļ arī atgriezās mans sapnis par namdurvīm un vapeni, par māti un svešo sievieti, un šīs sievietes vaibstus es redzēju tik pārmērīgi skaidri, ka jau tai pašā vakarā sāku zīmēt viņas ģīmetni.

Kad šis zīmējums pēc dažām dienām bija gatavs, gluži kā neapzināti uzskicēts sapņainās ceturtdaļstundās, es vakarā pakarināju to pie sienas, noliku tam priekšā lasāmo lampu un nostājos tam pretim kā garam, ar kuru man jācīnās līdz izšķirošām beigām. Šī seja bija līdzīga iepriekšējai, līdzīga manam draugam Demianam, dažos vaibstos līdzīga arī man pašam. Viena acs atradās manāmi augstāk par otru, skatiens slīdēja man pāri domīgi stings, likteņa pilns.

Es stāvēju tam pretim, un no iekšējas piepūles mani līdz pat krūšu dziļumiem pārņēma aukstums. Es jautāju šim attēlam, es to apsūdzēju, es to glāstīju, es to lūdzos; es dēvēju to par māti, es dēvēju to par mīļoto, dēvēju to par palaistuvi un padauzu, dēvēju to par Abraksu. Tikmēr man prātā iekrita Pistoriusa — vai varbūt Demiana? — vārdi; nespēju atcerēties, kad tie teikti, tomēr man šķita, ka tagad dzirdu tos atkal. Tie bija vārdi par Jēkaba cīņu ar Dieva eņģeli un: "Es tevi neatlaidīšu, līdz tu mani svētīsi."

Līdz ar katru piesaukšanu uzzīmētā seja lampas gaismā mainījās. Tā kļuva gaiša un mirdzoša, kļuva melna un drūma, aizdarīja bālus plakstus pār pamirušām acīm, atdarīja tos atkal un meta kvēlošus skatienus, tā bija sieviete, bija vīrietis, bija meitene, bija mazs bērns, dzīvnieks, izplūda plankumā, atkal kļuva liela un skaidra. Beigās es, paklausīdams spēcīgam, iekšējam aicinājumam, aizvēru acis un tagad redzēju šo attēlu sevī iekšā, stiprāku un varenāku. Gribēju nomesties tā priekšā ceļos, taču tas tik ļoti bija manī iekšā, ka vairs nespēju nošķirt to no sevis, it kā tas būtu pārtapis par tīro "es".

Te es izdzirdu tumšu, smagu šalkoņu kā pavasara vētrā un nodrebēju neaprakstāmi jaunā baiļu un piedzīvojuma izjūtā. Manā priekšā mirgoja un apdzisa zvaigznes, man garām blīvi plūda atmiņas līdz pat visagrākai, visaizmirstākai bērnībai, jā, pat līdz pirmseksistencēm un agrīnajām tapšanas pakāpēm. Taču atmiņas, kuras it kā atkārtoja man visu manu mūžu līdz pat slepenākiem sīkumiem, nebeidzās ar vakardienu vai šodienu, tās turpinājās tālāk, atspoguļoja nākotni, no šodienas ierāva mani jaunās dzīvības formās, kuru tēli bija drausmīgi gaiši un žilbinoši, bet nevienu no tiem es vēlāk nejaudāju īsti atminēties.

Naktī es uzmodos no dziļa miega, es nebiju izģērbies un gulēju šķērsām pār gultu. Es iededzu gaismu, jutu, ka man jāapdomā kas svarīgs, vairs nenieka nezināju par iepriekšējām stundām. Es iededzu gaismu, un atmiņa pamazām atgriezās. Es meklēju ģīmetni, tā vairs nekarājās pie sienas, negulēja arī uz galda. Tad es neskaidri atcerējos, ka it kā esmu to sadedzinājis. Vai varbūt tas bija bijis sapnis, ka esmu to sadedzinājis savās rokās un pelnus apēdis?

Mani trenca liels, trīsošs nemiers. Es uzliku platmali, kā spaidu dzīts izgāju no mājas un aizsoļoju pa ielu, nerimtīgi klīdu pa ielām un pār laukumiem kā vētras rauts, paklausījos pie sava drauga tumšās baznīcas, meklēju un meklēju tumšā dziņā, pats nezinādams, ko. Es gāju pa priekšpilsētu, kur atradās meitumājas, šur tur vēl dega gaisma. Tālāk nomalē pacēlās jaunbūves un ķieģeļu kaudzes, ko pa daļai klāja pelēks sniegs. Kamēr es kā mēnessērdzīgais, svešas varas dzīts, klaiņoju pa šo tuksnesi, man prātā ienāca jaunbūve dzimtajā pilsētā; mans spīdzinātājs Kromers reiz bija aizvilcis mani turp uz mūsu pirmo norēķināšanos. Līdzīga būve slējās šeit naktī, manā priekšā, atvāzusi man pretim melnu durvju aili. Kaut kas vilka mani iekšā, es gribēju izvairīties un klupu pa smiltīm un gružiem; dziņa bija stiprāka, man bija jāiet iekšā.

Pār dēļiem un sadauzītiem ķieģeļiem es ielaipoju tukšajā telpā, tajā sērīgi oda pēc drēgnuma un akmeņiem. Tur vīdēja smilšu kaudze, gaišpelēks plankums, citādi viss bija tumšs.

Te man uzsauca šausmu pārņemta balss: "Dieva dēļ, Sinkler, kā tu te radies?"

Un man blakus no tumsas izslējās cilvēks, mazs, kalsns puisis, gluži kā rēgs, un, kamēr mati man vēl cēlās stāvus, es pazinu savu skolasbiedru Knaueru.

"Kā tu te radies?" viņš jautāja, aiz satraukuma kā jucis. "Kā tu varēji mani atrast?" Es nesapratu.

"Neesmu tevi meklējis," es apdullis sacīju; katrs vārds sagādāja pūles un mokpilni vēlās pār mirušām, smagām, gluži kā sasalušām lūpām.

Viņš stingi blenza manī.

"Neesi meklējis?"

"Nē. Kaut kas vilka mani šurp. Vai tu mani sauci? Tu noteikti būsi mani saucis. Ko tad tu te dari? Ir taču nakts."

Viņš krampjaini apskāva mani ar savām tievajām rokām.

"Jā, nakts. Drīz laikam būs rīts. Ak, Sinkler, un tu neesi mani aizmirsis! Vai tu vari man piedot?"

"Ko tad?"

"Ak, es taču biju tik pretīgs!"

Tikai tagad es atcerējos mūsu sarunu. Vai tā bija notikusi pirms četrām, piecām dienām? Man šķita, ka kopš tā laika pagājis vesels mūžs. Taču tad es pēkšņi visu atskārtu. Ne tikai to, kas noticis starp mums, bet arī to, kādēļ esmu atnācis uz šejieni un ko Knauers šeit, nomalē, ir gribējis izdarīt.

"Tātad tu gribēji izdarīt pašnāvību, Knauer?"

Viņš nodrebēja no aukstuma un no bailēm.

"Jā, gribēju. Nezinu, vai būtu to spējis. Gribēju nogaidīt, līdz pienāk rīts."

Es izvilku viņu laukā. Pelēkajos gaisos neizsakāmi saltas un negribīgas blāzmoja dienas pirmās, līmeniskās gaismas strēles.

Kādu gabalu es vedu šo zēnu pie rokas. No manas mutes izskanēja vārdi: "Tagad tu iesi mājās un nevienam neko neteiksi! Tu esi gājis aplamo ceļu, aplamo ceļu! Un turklāt mēs neesam cūkas, kā tu domā. Mēs esam cilvēki. Mēs radām dievus un cīnāmies ar tiem, un tie mūs svētī."

Mēs klusēdami gājām tālāk un izšķīrāmies. Kad atgriezos mājās, bija jau diena.

Labākais, ko man vel sagādāja šis laiks Št., bija stundas kopā ar Pistoriusu pie ērģelēm vai pie kamīna uguns. Mēs kopīgi lasījām kādu grieķu tekstu par Abraksu, viņš lasīja man priekšā Vēdu tulkojuma fragmentus un mācīja mani izrunāt svēto Om. Tikmēr iekšēji mani rosināja nevis šīs gudrības, bet gan drīzāk gluži pretējais. Par labu man nāca tas, ka es atradu ceļu uz priekšu pats sevī, kā arī augošā uzticēšanās paša sapņiem, domām un nojautām un augošās zināšanas par varu, ko sevī nesu.

Ar Pistoriusu es sapratos visādā ziņā. Man tikai vajadzēja stipri par viņu iedomāties, un es biju drošs, ka sagaidīšu viņu pašu vai kādu sveicienu no viņa. Viņam, tāpat kā Demianam, es varēju kaut ko pajautāt arī tad, ja viņa paša nebija klāt: man vajadzēja tikai stipri viņu iztēloties un intensīvu domu veidā vērst uz viņu savus jautājumus. Tad viss jautājumā ieliktais dvēseles spēks atgriezās manī kā atbilde. Tikai — tā nebija Pistoriusa persona, ko es iztēlojos, un arī ne Makša Demiana persona; man bija jāizsauc mans nosapņotais un uzgleznotais tēls, mana dēmona vīrišķi sievišķais sapņu tēls. Tas tagad dzīvoja ne vairs tikai manos sapņos un ne vairs uzgleznots uz papīra, bet gan manī, kā manis paša vēlamais tēls un kāpinājums.

Savdabīgas un lāgiem jocīgas bija attiecības, kuras ar mani veidoja neizdevies pašnāvnieks Knauers. Kopš tās nakts, kad es tiku viņam sūtīts, viņš bija man pieķēries kā uzticams kalps vai suns, centās saistīt savu dzīvi ar manējo un akli sekoja man. Viņš nāca pie manis ar visdīvainākiem jautājumiem un vēlmēm, gribēja redzēt garus, gribēja apgūt kabalu un neticēja man, kad es viņam apliecināju, ka no visām šīm lietām nesaprotu nenieka. Viņš piedēvēja man jebkuru varu. Tomēr savādi bija tas, ka ar saviem dīvainajiem un muļķīgajiem jautājumiem viņš bieži ieradās pie manis tieši tad, kad man sevī bija jāatraisa kāds mezgls, un ka viņa untumainās iedomas un vajadzības nereti deva man atslēgu un ierosmi šim atrisinājumam. Bieži viņš mani apgrūtināja un tika pavēlnieciski raidīts projām, tomēr es jutu: arī viņš bija man sūtīts, arī no viņa manī divkārtīgi atgriezās tas, ko biju viņam devis, arī viņš man bija vadonis vai arī ceļš. Trakās grāmatas un raksti, kurus viņš man nesa un kuros meklēja savu laimi, iemācīja man vairāk, nekā tobrīd spēju apzināties.

Vēlāk šis Knauers nejūtami pazuda no mana ceļa. Ar viņu nebija nepieciešama nekāda izskaidrošanās. Toties ar Pistoriusu gan. Uz sava mācību laika beigām Št. es ar šo savu draugu vēl piedzīvoju kaut ko neparastu.

Arī miermīlīgiem cilvēkiem diez vai tiek aiztaupīts tas, ka vienu vai dažas reizes dzīvē viņi nonāk konfliktā ar skaistajiem pietātes un pateicības tikumiem. Katram reiz ir jāsper tas solis, kurš šķir viņu no tēva, no skolotājiem, katram jāsajūt kaut kas no vientulības skarbuma, lai arī vairums cilvēku no tā spēj panest maz un drīz atkal meklē kādu patvērumu. — No saviem vecākiem un viņu pasaules, manas skaistās bērnības "gaišās" pasaules es biju nevis šķīries niknā cīņā, bet gan lēni un gandrīz nemanāmi attālinājies un atsvešinājies no viņiem. Par to man bija žēl, un, apmeklējot dzimteni, tas man bieži sagādāja rūgtas stundas; tomēr tas negāja līdz sirdij, to varēja panest.

Toties tur, kur mēs nevis aiz ieraduma, bet gan paši pēc savas ierosmes esam dāvājuši mīlestību un godbijību, tur, kur no visas sirds esam bijuši mācekļi un draugi, — tur tas ir rūgts un briesmīgs mirklis, kad mēs pēkšņi šķietam apjautuši, ka straume, kura mūs iekšēji vada, grib vest mūs projām no mīļotā. Tad katra doma, kura atraida draugu un skolotāju, ar indīgu dzeloni vēršas pret mūsu pašu sirdi, tad katrs aizsargāšanās trieciens trāpa mums pašiem sejā. Tad tam, kurš domājies nesam sevī pareizu morāli, gluži kā kaunpilni zaimu saucieni un iededzinātas kauna zīmes prātā uzpeld vārdi "neuzticība" un "nepateicība", tad izbiedētā sirds tramīgi bēg atpakaļ uz mīļajām bērnības tikumu lejām un nespēj noticēt, ka arī šī plaisa ir jācērt, arī šī saikne jāpārgriež.

Ar laiku kādas jūtas manī bija palēnām vērsušās pret to, ka mans draugs Pistoriuss tik neapstrīdami jāatzīst par vadoni. Savu jaunekļa gadu svarīgākajos mēnešos es biju pie dzīvojis draudzību ar viņu, viņa padomu, viņa mierinājumu, viņa tuvumu. No viņa uz mani bija runājis Dievs. Ar viņa muti man tika atdoti mani sapņi, apskaidroti un iztulkoti. Viņš man bija uzdāvinājis drosmi būt man pašam. — Ak, un tagad es jutu, kā manī pamazām aug pretestība pret viņu. Viņa vārdos es saklausīju pārāk daudz pamācoša, es jutu, ka visā pilnībā viņš izprot tikai daļu no manis.

Starp mums nenotika ne strīds, ne scēna, ne attiecību pārtraukšana un pat ne norēķināšanās. Es pateicu viņam tikai vienu vienīgu, patiesībā nekaitīgu vārdu — un tomēr tas bija acumirklis, kurā kāda ilūzija starp mums sašķīda krāsainās lauskās.

Priekšnojauta bija nomākusi mani jau labu laiku, par skaidru sajūtu tā kļuva kādā svētdienā viņa vecajā zinātnieka istabā. Mēs gulējām uz grīdas pie uguns, un viņš runāja par mistērijām un reliģijas formām, kuras pētīja, par kurām prātoja un kuru iespējamā nākotne viņu nodarbināja. Turpretī man šis viss likās vairāk kuriozs un interesants nekā būtiski svarīgs, no tā man pretim skanēja zinātniskums, gurda rakņāšanās pa agrāku pasauļu drupām. Un piepeši es sajutu nepatiku pret visu šo manieri, pret šo mitoloģiju kultu, pret šo mozaīkas spēli ar mantotām ticības formām.

"Pistorius," es pēkšņi teicu, un mani pašu pārsteidza un izbiedēja izlauzušies ļaunprātība, "jums reiz vajadzētu atkal izstāstīt man kādu sapni, īstu sapni, kuru esat redzējis naktī. Tas, ko jūs tur runājat, ir tik — tik sasodīti antikvāri!"

Viņš nekad nebija dzirdējis mani tā runājam, un reizē es pats ar kaunu un šausmām zibenīgi apjautu, ka bulta, kuru esmu uz viņu raidījis un kura trāpījusi viņam sirdī, ir ņemta no viņa paša ieroču noliktavas, — ka pašpārmetumus, kurus nejauši esmu dzirdējis no viņa, izteiktus ironiskā tonī, es tagad saasinātus ļaunprātīgi metu viņam.

Viņš to sajuta acumirklī un tūdaļ apklusa. Ar bailēm sirdī es paskatījos uz viņu un redzēju, ka viņš drausmīgi nobāl.

Pēc gara, smaga klusuma brīža viņš ielika ugunī jaunu pagali un rāmi sacīja: "Jums ir pilnīga taisnība, Sinkler, jūs esat gudrs puisis. Es jums aiztaupīšu šīs antikvārās blēņas."

Viņš runāja ļoti mierīgi, tomēr teiktajā es skaidri saklausīju ievainojuma sāpes. Ko es biju izdarījis!

Es biju tuvu asarām, gribēju sirsnīgi uzrunāt viņu, gribēju lūgt viņam piedošanu, apliecināt viņam savu mīlestību, savu izjusto pateicību. Man prātā nāca aizkustinoši vārdi — tomēr es nespēju tos izrunāt. Es paliku guļam, raudzījos ugunī un klusēju. Un klusēja arī viņš, un tā mēs gulējām, un uguns izdega un noplaka, un ar katru izplēnošo liesmu es jutu izkvēlojam un gaistam kaut ko skaistu un sirsnīgu, kas vairs nevarēja atgriezties.

"Baidos, ka jūs mani pārprotat," es pēdīgi ierunājos gluži aizsmacis, sausā, aizkritušā balsī. Šie muļķīgie, bezjēdzīgie vārdi nāca man pār lūpām gandrīz vai mehāniski, it kā es tos lasītu priekšā no kāda avīžu romāna.

"Es jūs saprotu pilnīgi pareizi," Pistoriuss klusu sacīja. "Jums taču ir taisnība." Viņš nogaidīja. Tad lēni turpināja: "Cik nu cilvēkam vispār var būt taisnība attiecībā uz otru."

Nē, nē, manī sauca kāda balss, man nav taisnība! — taču pateikt es nejaudāju neko. Es zināju, ka ar savu vienīgo, mazo vārdu esmu norādījis viņam uz kādu būtisku vājību, uz viņa nelaimi un rētu. Es biju pieskāries tam punktam, kurā viņš bija spiests neuzticēties pats sev. Viņa ideāls bija "antikvārs", viņš savos meklējumos virzījās atpakaļ, viņš bija romantiķis. Un piepeši es dziļi izjutu: tieši tas, kas Pistoriuss bija man bijis, viņš nespēja būt sev pašam, tāpat kā nespēja dot sev to, ko bija devis man. Viņš bija vedis mani pa ceļu, kurā man tagad bija jāpārkāpj pāri viņam pašam, vadonim, un jāpamet viņš.

Dievs vien zina, kā tāds vārds rodas! Es nemaz nebiju domājis to ļauni, pat nebiju nojautis katastrofu. Es biju pateicis kaut ko tādu, ko teikšanas mirklī nemaz neizpratu pats, biju ļāvies mazai, nedaudz asprātīgai, nedaudz ļaunprātīgai iedomai, un no tās bija tapis liktenis. Es biju pateicis mazu, nevērīgu rupjību, un viņam tā bija kļuvusi par tiesas spriedumu.

Ak, cik ļoti es tobrīd vēlējos, lai viņš sadusmojas, lai aizstāvas, lai uzkliedz man! Neko tamlīdzīgu viņš nedarīja, tas viss man sevī bija jādara pašam. Viņš būtu pasmaidījis, ja vien spētu. Tas, ka viņš to nespēja, man bija visskaidrākais apliecinājums tam, cik smagi esmu viņu aizskāris.

Un, kamēr Pistoriuss tik mēmi uzņēma triecienu no manis, sava vīzdegunīgā un nepateicīgā skolnieka, kamēr viņš klusēja un atzina manu taisnību, kamēr viņš uztvēra manus vārdus kā likteni, viņš lika man ienīst sevi pašu, padarīja manu neapdomību tūkstoškārt lielāku. Atvēzēdamies sitienam, es biju domājis, ka situ stiprajam, kurš spēj aizsargāties, — bet man klusēdams padevās rāms, panesīgs cilvēks, neaizsargātais.

Ilgu laiku mēs palikām zvilnot pie izkvēlojošās uguns, kurā katrs gailošais veidols, katrs izlocījies pelnu stiebriņš atsauca man atmiņā laimīgas, skaistas, bagātas stundas un vērta aizvien lielāku un lielāku manu pateicības parādu Pistoriusam. Pēdīgi es vairs nespēju to paciest. Es piecēlos un gāju prom. Ilgi es stāvēju pie viņa durvīm, ilgi stāvēju tumšajās kāpnēs, ilgi stāvēju vēl ārā pie mājas, gaidīdams, vai viņš tomēr neiznāks ārā, lai man sekotu. Tad es devos tālāk un garas stundas, līdz pat vakaram, klīdu pa pilsētu un priekšpilsētām, pa parku un mežu. Un tolaik es pirmo reizi sajutu sev pierē Kaina zīmi.

Tikai pamazām es sāku to apdomāt. Visām manām domām bija viens nolūks — apsūdzēt mani un aizstāvēt Pistoriusu. Un visas beidzās ar gluži pretējo. Tūkstoškārt es biju gatavs nožēlot un ņemt atpakaļ savu pārsteidzīgo vārdu — un tomēr tas bija bijis patiess. Tikai tagad man izdevās saprast Pistoriusu, uzbūvēt savu acu priekšā visu viņa sapni. Šis sapnis bija bijis — būt priesterim, sludināt jauno reliģiju, sniegt jaunus pacilājuma, mīlestības un pielūgsmes veidus, celt jaunus simbolus. Taču tas nebija viņa spēks, viņa amats. Viņš pārlieku ērti mājoja bijušajā, pārlieku labi pazina kādreizējo, pārlieku daudz zināja par Ēģipti, par Indiju, par Mitru, par Abraksu. Viņa mīlestība bija saistīta pie ainām, kuras pasaule jau bija redzējusi, un turklāt sirds dziļumos viņš droši vien pats zināja, ka jaunajam jābūt jaunam un citādam, ka tam jāizverd no svaigas augsnes un nevis jātop pasmeltam no krājumiem un bibliotēkām. Varbūt viņa amats bija palīdzēt vest cilvēkus pašus pie sevis, kā viņš bija palīdzējis man. Dot viņiem neredzēto, jaunos dievus, — tas nebija viņa amats.

Un te kā asa liesma mani pēkšņi apsvilināja atskārsme: katram ir kāds "amats", taču nevienam tas nav tāds, kuru viņš pats varētu izvēlēties, pielāgot sev un īstenot pēc patikas. Bija aplam gribēt jaunus dievus, bija pilnīgi aplam gribēt kaut ko dot pasaulei! Cilvēkiem, kas atmodušies, nebija nekāda, nekāda, nekāda pienākuma kā tikai šis viens: meklēt pašiem sevi, nostiprināties sevī, taustīties uz priekšu pašiem pa savu ceļu, visviens, kurp tas ved. — Tas mani dziļi satricināja, un tas man bija šī piedzīvojuma auglis. Es bieži biju spēlējies ar nākotnes ainām, sapņojis par lomām, kuras varētu būt paredzētas man, varbūt kā dzejniekam vai pravietim, vai gleznotājam, vai vēl kādam. Tas viss bija tukši. Es nebiju piedzimis, lai dzejotu, lai sprediķotu, lai gleznotu; šim nolūkam nebiju dzimis nedz es, nedz kāds cits cilvēks. Tas viss notika tikai starp citu. īstais amats katram bija tikai viens: nonākt pie sevis paša. Beigās viņš varēja kļūt par dzejnieku vai vājprātīgo, par pravieti vai noziedznieku, — tas nebija viņa uzdevums, jā, galu galā tas pat nebija svarīgi. Viņa uzdevums bija atrast savu likteni, nevis jebkādu, bet gan savu, un izdzīvot to sevī pilnīgu, nesalauzītu. Viss pārējais bija tikai pa pusei, tas bija mēģinājums izvairīties, tā bija bēgšana atpakaļ masas ideālā, pielāgošanās un bailes no savas iekšējās pasaules. Drausmīga un svēta manu acu priekšā pacēlās šī jaunā aina, simtkārt nojausta, varbūt bieži jau izteikta vārdos, tomēr piedzīvota tikai tagad. Es biju dabas metiens, metiens nezināmajā, lai taptu varbūt par ko jaunu, varbūt par neko, un ļaut izpausties šim metienam iz pirmatnējām dzīlēm, sajust sevī tā gribu un pilnīgi padarīt to par savējo tikai tas bija maus amats. Tikai tas!

Daudz vientulības es jau biju izbaudījis. Nu es nojautu, ka pastāv vēl dziļāka un ka tā ir neizbēgama.

Es nemēģināju izlīgt ar Pistoriusu. Mēs palikām draugi, taču attiecības bija mainījušās. Tikai vienu vienīgu reizi mēs par to runājām vai, pareizāk sakot, par to runāja tikai viņš. Viņš sacīja: "Es vēlos kļūt par priesteri, to jūs zināt. Visvairāk es gribēju kļūt par priesteri jaunajā reliģijā, par kuru mums ir dažas nojausmas. Es nekad nespēšu tas būt — es to zinu un esmu zinājis jau sen, pilnīgi neatzīdamies pats sev. Tad nu es kalpošu par priesteri citādā veidā, varbūt pie ērģelēm, varbūt vēl kaut kā. Tomēr man ir nepieciešams, lai ap mani allaž būtu kaut kas tāds, ko es izjūtu kā skaistu un svētu, — ērģeļmūzika un mistērija, simbols un mīts, tas man ir vajadzīgs, un no tā es neatkāpšos. — Tā ir mana vājība. Jo dažreiz es zinu, Sinkler, lāgiem es zinu, ka man nevajadzētu lolot šādas vēlēšanās, ka tās ir greznība un vājība. Būtu diženāk, būtu pareizāk, ja es gluži vienkārši ļautos likteņa gribai, bez kādām prasībām. Taču to es nespēju; tas ir vienīgais, ko es nespēju. Varbūt kādreiz to spēsiet jūs. Tas ir grūti, tas ir vienīgais patiesi grūtais pasaulē, manu zēn. Bieži esmu par to sapņojis, tomēr nespēju, tas man iedveš šausmas: es nespēju palikt tik pilnīgi kails un vientuļš, arī es esmu nabaga vājš suns, kuram vajadzīgs mazliet siltuma un barības un kurš grib reizēm sajust tuvumā sev līdzīgos. Tam, kurš patiesi negrib neko citu kā vien savu likteni, vairs nav līdzīgo, tas stāv pilnīgi viens, un ap viņu plešas vienīgi saltā pasaules telpa. Ziniet, tas ir Jēzus Ģetzemanes dārzā. Ir bijuši mocekļi, kuri labprātīgi ļāvuši piesist sevi krustā, taču arī viņi nebija varoņi, nebija atbrīvoti, arī viņi gribēja kaut ko mīļi pierastu un pazīstamu kopš dzimšanas, viņiem bija paraugi, viņiem bija ideāli. Tam, kurš grib tikai un vienīgi likteni, nav vairs ne paraugu, ne ideālu, viņam nav nekā mīļa, nekā mierinoša! Un patiesībā tieši šo ceļu vajadzētu iet. Tādi cilvēki kā jūs un es jau ir visai vientuļi, tomēr mēs taču vēl esam viens otram, mums ir slepenais gandarījums par to, ka esam citādi, ka dumpojamies, ka gribam neparasto. Arī tas jāatmet, ja cilvēks grib iet savu ceļu līdz galam. Viņš nedrīkst arī gribēt būt revolucionārs, priekšzīme, moceklis. Nav iespējams iedomāties…"

Nē, to nebija iespējams iedomāties. Taču to bija iespējams sapņot, izjust jau iepriekš, nojaust. Dažas reizes es jutu kaut ko no tā, kad man gadījās kāda pilnīgi rāma stunda. Tad es ieskatījos sevī un ielūkojos vaļējās, stingās acīs sava likteņa tēlam. Šīs acis varēja būt vieduma pilnas, tās varēja būt ārprāta pilnas, tās varēja izstarot mīlestību vai dziļu ļaunumu, tas bija vienalga. Neko no tā nedrīkstēja izvēlēties, neko nedrīkstēja gribēt. Drīkstēja gribēt vienīgi sevi, savu likteni. Ceļā uz turieni Pistoriuss kādu laiku bija kalpojis man kā vadonis.

Tajās dienās es staigāju apkārt kā akls, manī brāzmoja vētra, katrs solis veda briesmās. Savā priekšā es neredzēju neko citu kā vien bezdibenīgo tumsu, kurā izbeidzās un nogrima visi līdzšinējie ceļi. Un savā sirdī es redzēju vadoņa tēlu, kurš līdzinājās Demianam un kura acīs blāzmoja mans liktenis.

Es uzrakstīju uz papīra lapas: "Mani ir pametis vadonis. Es stāvu pilnīgā tumsā. Viens es nespēju paspert ne soli. Palīdzi man!"

To es gribēju nosūtīt Demianam. Tomēr atteicos no šī nodoma; ikreiz, kad grasījos to īstenot, tas izskatījās aušīgs un bezjēdzīgs. Tomēr šo mazo lūgšanu es zināju no galvas un klusībā bieži skaitīju. Tā pavadīja mani ik stundu. Es sāku nojaust, kas ir lūgšana.

Manas skolas gaitas bija galā. Nu vajadzēja doties brīvlaika ceļojumā, to bija izdomājis mans tēvs, un pēc tam man bija jāstājas universitātē. Kurā fakultātē, to es nezināju. Man tika dota atļauja vienu semestri studēt filosofiju. Tikpat apmierināts es būtu bijis ar visu citu.

Septītā nodaļa

Evas kundze

Brīvdienās es reiz aizgāju līdz tai mājai, kurā pirms gadiem bija dzīvojis Maksis Demians un viņa māte. Dārzā pastaigājās veca sieviņa, es viņu uzrunāju un uzzināju, ka māja pieder viņai. Apprasījos par Demiana ģimeni. To viņa labi atcerējās. Taču nezināja, kur viņi dzīvo tagad. Juzdama manu interesi, viņa ieveda mani mājā, sameklēja ādas vākos iesietu albumu un parādīja man Demiana mātes fotogrāfiju. Es viņu tikpat kā vairs neatcerējos. Taču, ieraugot mazo attēlu, man salēcās sirds. — Tas bija mans sapņu tēls! Tā bija viņa, lielā, gandrīz vīrišķīgā sievietes figūra, līdzīga savam dēlam, ar mātišķības vaibstiem, ar stingrības vaibstiem, ar dziļas kaisles vaibstiem, daiļa un vilinoša, daiļa un nepieejama, dēmons un māte, liktenis un mīļotā. Tā bija viņa!

Pārvarīgi brīnumaina sajūta iestrāvoja manī, šādi uzzinot, ka mans sapņu tēls dzīvo pasaulē! Eksistēja sieviete, kura šādi izskatījās, kurai sejā bija mana likteņa vaibsti! Kur viņa bija? Kur? — Un viņa bija Demiana māte.

Drīz pēc tam es devos savā ceļojumā. Dīvains ceļojums! Nemiera pārņemts, es braucu no vienas vietas uz citu, sekodams katrai iedomai, aizvien meklēdams šo sievieti. Bija dienas, kad es nemitīgi satiku sievietes, kuras atgādināja viņu, raisīja atmiņas par viņu, līdzinājās viņai, tās vilināja mani pa svešu pilsētu ielām, caur stacijām, iekšā vilcienos, gluži kā juceklīgos sapņos. Bija citas dienas, kad es atzinu, cik veltīgi ir mani meklējumi; tad es dīki sēdēju kaut kur kādā parkā, kādā viesnīcas dārzā, kādā uzgaidāmajā zālē, ielūkojos sevī un mēģināju atdzīvināt sevī šo tēlu. Taču tas tagad bija kļuvis bikls un izvairīgs. Es vairs nespēju iemigt, iesnaudos tikai uz kādu ceturtdaļstundu, braukdams vilcienā pa nepazīstamiem apvidiem. Reiz Cīrihē man sāka sekot kāda sieviete — glīts, visai nekaunīgs sievišķis. Tik tikko uzmetis viņai acis, es gāju tālāk, it kā viņa būtu tukšs gaiss. Drīzāk es būtu nomiris uz līdzenas vietas, nevis kaut vai tikai stundu izrādījis interesi par kādu citu sievieti.

Es jutu, kā mani pievelk mans liktenis, jutu, ka piepildījums ir tuvu, un gandrīz vai zaudēju prātu aiz nepacietības, ka neko tur nevaru darīt. Reiz kādā stacijā, manuprāt, tas bija Insbrukā, es kāda prombraucoša vilciena logā pamanīju stāvu, kurš man atgādināja viņu, un dienām ilgi jutos nelaimīgs. Un pēkšņi šis stāvs parādījās man atkal, naktī, sapnī, es pamodos ar apkaunojošu un bezcerīgu apjautu par savu meklējumu bezjēdzību un taisnā ceļā braucu atpakaļ uz mājām.

Pēc pāris nedēļām es iestājos H. universitātē. Viss sagādāja man vilšanos. Noklausījos priekšlasījumu par filosofijas vēsturi, un tas bija nebūtisks, gluži kā fabrikā ražots, tieši tāpat kā šo studējošo jaunekļu burzma. Viss bija tik šablonisks, katrs centās līdzināties pārējiem, un satvīkušais prieks zēniskajās sejās izskatījās tik nomācoši tukšs, īsta masveida prece! Taču es biju brīvs, man piederēja visa mana diena, es klusi un skaisti dzīvoju vecos mūros aiz pilsētas robežas, un uz mana galda gulēja pāris Nīčes sējumu. Ar viņu es dzīvoju, jutu viņa dvēseles vientulību, nojautu likteni, kas viņu neatturami dzina, cietu kopā ar viņu un jutos bezgala laimīgs par to, ka ir bijis kāds, kurš tik nepielūdzami gājis savu ceļu.

Reiz vēlu vakarā, skarbā rudens vējā es klīdu pa pilsētu un dzirdēju, kā krogos dzied studentu apvienības. Ārā pa vaļējiem logiem mutuļos vēlās tabakas dūmi un biezā šaltī plūda dziedāšana, skaļa un braša, taču bez jūsmas, nedzīvi vienveidīga.

Es stāvēju kādā ielas stūri un klausījos, no divām dzertuvēm naktī aizskanēja jaunatnes nepārprotami paustā jautrība. Visur kopība, visur turēšanās barā, visur likteņa atvairīšana un bēgšana tuvāk pie ganāmpulka siltuma!

Man garām lēni pagāja divi vīrieši. Es dzirdēju daļu no viņu sarunas.

"Vai tas neatgādina jauno vīriešu namu kādā nēģeru ciemā?" sacīja viens. "Viss saskan, pat tetovējumi vēl ir modē. Redziet nu, tā ir jaunā Eiropa!"

Šī balss man šķita neparasti dzirdēta — pazīstama. Es sekoju abiem pa tumšo ieliņu. Viens bija japānis, mazs un elegants, kādas laternas gaismā es redzēju paspīdam viņa dzelteno, smaidošo seju.

Te otrais ierunājās atkal.

"Nu, pie jums Japānā jau droši vien nav labāk. Ļaudis, kuri neskrien pakaļ baram, visur sastopami reti. Arī šeit tādi ir."

Katrs vārds pildīja mani ar priecīgu izbīli. Es pazinu runātāju. Tas bija Demians.

Vējainajā naktī es sekoju viņam un japānim pa tumšajām ieliņām, klausījos viņu sarunās un baudīju Demiana balss skaņu. Tai bija senais tonis, tajā bija senā, skaistā drošība un miers, un tai bija vara pār mani. Nu viss bija labi. Es biju viņu atradis.

Priekšpilsētas ielas galā japānis atvadījās un atslēdza kādas namdurvis. Demians devās atceļā, es biju apstājies un gaidīju viņu tālāk uz ielas. Sirdij strauji pukstot, es redzēju, ka viņš nāk man pretim, stalts un vingrs, brūnā gumijota auduma mētelī, elkonī iekāris tievu spieķi. Nemainīdams savu vienmērīgo soli, viņš pienāca man tuvu klāt un noņēma platmali, atsegdams man savu seno, gaišo seju ar apņēmīgo muti 'un savdabīgo gaišumu uz platās pieres. "Demian!" es iesaucos.

Viņš sniedza man roku.

"Tātad tu esi klāt, Sinkler! Es tevi gaidīju." "Vai tu zināji, ka esmu šeit?"

"Īsti nezināju, taču cerēju noteikti. Es tevi ieraudzīju tikai šovakar, tu jau visu laiku gāji mums nopakaļ." "Tātad tu mani tūdaļ pazini?"

"Protams. Tiesa, tu esi mainījies. Bet zīme tev taču ir?" "Zīme? Kāda zīme?"

"Agrāk mēs to dēvējām par Kaina zīmi, ja tu vēl atceries. Tā ir mūsu zīme. Tev tā ir bijusi vienmēr, tāpēc es kļuvu par tavu draugu. Bet tagad tā ir tapusi skaidrāka."

"Es to nezināju. Nē, patiesībā es zināju. Reiz uzgleznoju tavu ģīmetni, Demian, un jutos izbrīnījies, ka tā ir līdzīga arī man. Vai tā bija šī zīme?"

"Jā, bija gan. Labi, ka nu tu esi klāt! Arī mana māte priecāsies."

Es izbijos. 'Tava māte? Vai viņa ir šeit? Viņa jau mani nemaz nepazīst."

"O, viņa par tevi zina. Viņa pazīs tevi arī tad, ja es nepateikšu, kas tu esi. — No tevis ilgi nav bijis nekādu ziņu."

"Ak, es bieži gribēju rakstīt, bet nekas man neiznāca. Kopš kāda laika es jutu, ka drīz tevi noteikti atradīšu. To es gaidīju katru dienu."

Viņš paņēma mani zem elkoņa un kopā ar mani gāja tālāk. No viņa izstaroja miers, ieplūzdams manī. Drīz mēs tērzējām kā senāk. Mēs atcerējāmies skolas laiku, iesvētīšanas mācību, arī to nelaimīgo tikšanos toreiz brīvdienās, — tikai par agrāko un ciešo saikni starp mums, par notikumu ar Franci Kromeru arī šoreiz netika runāts.

Neviļus mēs iegrimām savādās un nojausmu pilnās valodās. Atsaukdamies uz Demiana pirmītējo sarunu ar japāni, mēs bijām pārrunājuši studentu dzīvi un no tās pārgājuši uz ko citu, šķietami pavisam attālu; tomēr Demiana vārdos tas ieguva ciešu kopsakaru.

Viņš runāja par Eiropas garu un par šī laika iezīmēm. Visur, viņš teica, valdot apvienošanās un baru veidošanās, taču nekur nevaldot brīvība un mīlestība. Visa šī kopība — no studentu biedrībām un koriem līdz pat valstīm — esot piespiedu veidojums, tā esot kopība, kam pamatā bailes, biklums, apjukums, un savā iekšējā būtībā tā esot satrunējusi un veca, tuvu sabrukumam.

"Kopība," Demians sacīja, "ir skaista lieta. Bet tas, ko mēs te visur redzam plaukstot, nemaz nav kopība. Tā radīsies no jauna, no katra indivīda zināšanas par citiem indivīdiem, un kādu laiku tā pārveidos pasauli. Tā kopība, kāda pastāv patlaban, ir tikai baru veidošanās. Cilvēki bēg cits pie cita, jo baidās cits no cita — kungi atsevišķi, strādnieki atsevišķi, zinātnieki atsevišķi! Un kāpēc viņi baidās? Bailes ir tikai tad, ja pats neesi saskaņā ar sevi. Viņiem ir bailes, jo viņi nekad nav atzinuši paši sevi. Kopība, ko veido tikai tādi cilvēki, kuri baidās no nepazīstamā sevī! Viņi visi jūt, ka viņu dzīves likumi vairs nav pareizi, ka viņi dzīvo pēc vecām bauslībām, ka nedz viņu reliģijas, nedz viņu likumi — nekas neatbilst tam, kas mums nepieciešams. Simt un vairāk gadu Eiropa ir vairs tikai studējusi un būvējusi fabrikas! Viņi skaidri zina, cik gramu pulvera vajadzīgs, lai nogalinātu cilvēku, taču viņi nezina, kā lūgt Dievu, viņi pat nezina, kā vienu vienīgu stundu izklaidēties. Ieskaties kādreiz kādā studentu krodziņā! Vai pat kādā izklaides vietā, kuru apmeklē bagātnieki! Bezcerīgi! — Mīļo Sinkler, no tā visa nevar rasties nekas jauks. Šie cilvēki, kuri tik bailīgi pulcējas kopā, ir pilni baiļu un pilni ļaunuma, neviens neuzticas otram. Viņi tveras pie ideāliem, kuri vairs nav nekādi ideāli, un nomētā ar akmeņiem katru, kurš izvirza jaunu ideālu. Es jūtu, ka briest sadursmes. Tās nāks, tici man, drīz tās nāks! Protams, tās "neuzlabos" pasauli. Visviens, vai strādnieki nositīs savus fabrikantus, vai Krievija un Vācija šaus viena uz otru, — nomainīsies tikai īpašnieki. Tomēr veltīgi tas nebūs. Tas parādīs šodienas ideālu nevērtību, tiks aizvākti akmens laikmeta dievi. Šī pasaule, kāda tā ir tagad, mirs, tā ies bojā, tā būs." "Un kas tad notiks ar mums?" es jautāju.

"Ar mums? O, varbūt reizē bojā iesim arī mēs. Nosist jau var arī tādus kā mēs. Tikai — tā mēs netiksim iznīcināti pilnīgi. Ap to, kas paliks pēc mums, vai ap tiem no mums, kas to pārdzīvos, sakrāsies nākotnes griba. Sevi parādīs tā cilvēces griba, kuru mūsu Eiropa kādu laiku ir pārkliegusi ar savu tehnikas un zinātnes gadatirgu. Un tad kļūs redzams tas, ka cilvēces griba nekad un nekur nav vienāda ar šodienas kopību, ar valstu un tautu, ar apvienību un baznīcu gribu. Gluži otrādi — tas, kas dabai padomā ar cilvēku, ir ierakstīts atsevišķajos, ierakstīts tevī un manī. Tas bija ierakstīts Jēzū, tas bija ierakstīts Nīčē. Šiem strāvojumiem, kuri vienīgie ir svarīgi — un kuri, protams, ik dienu var izskatīties citādi —, vieta radīsies tad, kad sabruks tagadējās kopības."

Vēlu naktī mēs apstājāmies pie kāda dārza upmalā.

"Te mēs dzīvojam," Demians teica. "Atnāc drīz ciemos! Mēs tevi ļoti gaidīsim."

Nakts bija kļuvusi vēsa, kad es priecīgs devos savā tālajā mājupceļā. Šur tur pilsētā, iedami mājup, trokšņoja un streipuļoja studenti. Es bieži biju sajutis pretstatu starp viņu jocīgo jautrības veidu un savu vientuļo dzīvi, reizē nereti juzdamies aplaupīts, nereti arī zobodamies par to. Taču ar tādu mieru un slepenu spēku kā šobrīd es vēl nekad nebiju jutis, cik maz tas viss mani skar, cik tāla un zudusi man ir šī pasaule. Es atcerējos savas dzimtās pilsētas ierēdņus, vecus, cienīgus kungus, kuri turējās pie atmiņām par saviem senajiem, noplītētajiem studiju semestriem kā pie piemiņas par svētlaimīgu paradīzi, bet savu studentu gadu pagaisušo "brīvību" padarīja par tādu kultu, par kādu vēl varbūt dzejnieki vai citi romantiķi pārvērš savu bērnību. Visur viens un tas pats! Šo "brīvību" un "laimi" viņi visur meklēja kaut kur ārpus sevis, pagātnē, — no bailēm, ka atmiņā varētu ataust pašu atbildība un brīdinājums par to ceļu, kas ejams viņiem pašiem. Pāris gadu tika žūpots un gavilēts, un pēc tam cilvēks nolīda maliņā un kļuva par nopietnu kungu valsts dienestā. Jā, kaut kas te trunēja, pie mums kaut kas trunēja, un šī studentu muļķība bija mazāk muļķīga un mazāk ļauna par simtām citu.

Tomēr, kad es nonācu savā nomaļajā dzīvoklītī un devos pie miera, visas šīs domas bija izklīdušas un mans prāts gaidoši kavējās vienīgi pie lielā solījuma, ko man bija sniegusi šī diena. Tiklīdz es vēlējos, jau rīt, es varēju ieraudzīt Demiana māti. Lai studenti pulcējas savos krogos un tetovē sev sejas, lai pasaule satrun un gaida savu bojāeju — kas man tur daļas! Es gaidīju tikai to, ka mans liktenis nostāsies manu acu priekšā jaunā tēlā.

Es nogulēju ciešā miegā līdz pat vēlai rīta stundai. Jaunā diena man sākās kā svinīga svētku diena, kādu es vairs nebiju piedzīvojis kopš Ziemassvētku svinībām bērnībā. Es biju pilns dziļi iekšēja nemiera, tomēr bez kādām bailēm. Es jutu, ka man sākusies svarīga diena, pasauli ap sevi es redzēju un jutu pārvērtušos, gaidošu, zīmīgu un svinīgu, arī vieglais rudens lietus bija skaists, rāms un svētdienīgs, pilns nopietni līksmas mūzikas. Ārējā pasaule pirmo reizi pilnīgi saskanēja ar manu iekšējo — tad dvēselei ir svētku diena, tad ir vērts dzīvot. Ārā uz ielas man netraucēja neviena māja, neviens skatlogs, neviena seja, viss bija tāds, kādam tam jābūt, taču bez ikdienišķā un ierastā tukšās sejas, viss bija gaidoša daba, viss stāvēja bijības pilns, gatavs liktenim. Būdams mazs zēns, lādu es biju redzējis pasauli lielo svētku dienu rītos, Kristus piedzimšanas dienā un Lieldienās. Es nebiju zinājis, ka šī pasaule vēl var būt tik skaista. Es biju ieradinājies dzīvot sevī un samierināties ar to, ka izpratne par visu ārējo man ir zudusi, ka mirdzošo krāsu zaudējumam ir neizbēgams sakars ar bērnības zaudējumu un ka par dvēseles brīvību un briedumu zināmā mērā ir jāmaksā ar atteikšanos no šī daiļā mirdzuma. Tagad es sajūsmināts redzēju, ka tas viss bijis tikai aizbērts un aptumšots un ka arī tad, ja esi kļuvis brīvs un atsacījies no bērnības laimes, ir iespējams redzēt pasauli starojam un izbaudīt bērnišķīga redzējuma dziļās šalkas.

Pienāca stunda, kad es atkal uzmeklēju priekšpilsētas dārzu, pie kura šonakt biju atvadījies no Makša Demiana.

Paslēpies aiz augstiem, lietū pelēkiem kokiem, tur pacēlās mazs namiņš, gaišs un mājīgs, augsti puķu ceri aiz lielas stikla sienas, aiz spodriem logiem tumšas istabu sienas ar gleznām un grāmatām. Namdurvis veda tieši mazā, sasildītā hallē, iekšā mani ielaida mēma, veca kalpone, melna, ar baltu priekšautu, un paņēma manu mēteli.

Hallē viņa atstāja mani vienatnē. Es paskatījos apkārt un acumirklī atrados savā sapnī. Augšā pie tumšās koka sienas, virs kādām durvīm, melnā ietvarā zem stikla vīdēja labi pazīstama glezna, mans putns ar zeltaini dzelteno vēja vanaga galvu, traukdamies laukā no zemeslodes čaulas. Es saviļņots paliku stāvam — ap sirdi man bija tik līksmi un smeldzīgi, it kā šajā mirklī viss, ko jebkad esmu darījis un pārdzīvojis, atgrieztos pie manis kā atbilde un piepildījums. Gar manas dvēseles acīm zibenīgi aizslīdēja neskaitāmas ainas; dzimtais tēva nams ar veco akmens vapeni virs namdurvīm, zēns Demians, kurš zīmēja šo vapeni, es pats kā mazs zēns, baiļpilni iestidzis sava ienaidnieka Kromera ļaunajā burvestībā, es pats kā jauneklis savā skolnieka istabiņā, pie klusa galda gleznodams savu ilgu putnu, dvēsele sapinusies pašas pavedienu tīklā, — un viss, itin viss līdz pat šim mirklim manī atbalsojās, guva manī apliecinājumu, atbildi, atzinību.

Valgām acīm es lūkojos savā gleznā un lasīju sevī pašā. Te mans skatiens noslīga lejup: vaļējās durvīs zem putna attēla stāvēja stalta sieviete tumšā tērpā. Tā bija viņa.

Es nejaudāju izteikt ne vārda. Skaistās, cienīgās sievietes sejā, kura, tāpat kā dēlam, bija bez laika un vecuma, pilna apgarotas gribas, atplauka laipns smaids. Viņas skatiens bija piepildījums, viņas sveiciens nozīmēja atgriešanos mājās. Klusēdams es izstiepu viņai pretim rokas. Viņa tās satvēra savās stingrajās, siltajās plaukstās.

"Jūs esat Sinklers. Es jūs uzreiz pazinu. Esiet sveicināts!"

Viņas balss bija samtaina un silta, es dzēru to kā saldu vīnu. Un tad es pacēlu skatienu un ielūkojos viņas rimtajā sejā, melnajās, neizdibināmajās acīs, paraudzījos uz svaigo, pilnīgo muti, uz brīvo, karalisko pieri, uz kuras viņa nesa zīmi.

"Kā es priecājos!" es teicu un noskūpstīju viņai rokas. "Man liekas, visu savu mūžu es allaž esmu bijis ceļā — un nu esmu pārnācis mājās."

Viņa mātišķīgi pasmaidīja.

"Mājās nevar pārnākt nekad," viņa laipni sacīja. "Taču tur, kur sastopas draudzīgi ceļi, visa pasaule kādu stundu izskatās kā dzimtene."

Viņa izteica to, ko es biju jutis ceļā pie viņas. Šī balss un arī vārdi bija ļoti līdzīgi viņas dēla balsij un vārdiem un tomēr pavisam citādi. Viss bija nobriedušāks, siltāks, pašsa-protamāks. Taču, tāpat kā Maksis senāk nebija ne uz vienu atstājis zēna iespaidu, arī viņa māte nemaz neizskatījās kā pieauguša dēla māte, tik jauna un salda bija vizma pār viņas seju un matiem, tik tvirta un gluda bija viņas zeltainā āda, tik ziedoša mute. Vēl ķēnišķīgāka nekā manā sapnī viņa stāvēja manā priekšā, un viņas tuvums bija mīlas laime, viņas skatiens bija piepildījums.

Tātad šis bija jaunais tēls, kurā man parādījās mans liktenis, ne vairs bargs, ne vairs vientulību raisošs, nē, nobriedis un kārdinošs! Es nepieņēmu nekādus lēmumus, neko nezvērēju — es biju nonācis pie kāda mērķa, savā ceļā uzkāpis pakalnā, no kurienes plaši un krāšņi pavērās tālākais ceļš, tiekdamies pretim apsolītajām zemēm, tuvās laimes lapotņu apēnots, visu baudu dārzu tuvuma spirdzināts. Lai man klājas kā klādamies, es biju svētlaimē par to, ka pasaulē pazīstu šo sievieti, ka dzeru viņas balsi un ieelpoju viņas tuvumu. Visviens, lai viņa top man par māti, mīļoto, dievieti — ja tikai viņa ir šeit! Ja tikai mans ceļš vijas tuvu blakus viņējam!

Viņa norādīja augšup, uz manu vēja vanaga gleznu.

"Mūsu Maksim jūs nekad nebijāt sagādājis lielāku prieku, kā atsūtīdams šo gleznu," viņa domīgi sacīja. "Un arī man tāpat. Mēs jūs gaidījām un, kad pienāca glezna, sapratām, ka jūs esat ceļā pie mums. Kad jūs, Sinkler, bijāt mazs puisēns, mans dēls kādu dienu pārnāca no skolas un teica: ir viens zēns, tam pierē ir zīme, viņam jākļūst par manu draugu. Tas bijāt jūs. Jums nav gājis viegli, taču mēs jums ticējām. Reiz, brīvlaikā būdams mājās, jūs atkal sastapāt Maksi. Jums toreiz bija gadu sešpadsmit. Maksis man par to stāstīja…"

Es iejaucos: "Žēl, ka viņš ir jums to stāstījis! Tas man bija pats briesmīgākais laiks!"

"Jā, Maksis man teica: tagad Sinkleru gaida pats grūtākais. Viņš vēlreiz mēģina patverties kopībā, ir pat kļuvis par krogusbrāli; taču tas viņam neizdosies. Viņa zīme ir aizsegta, tomēr slepeni viņu dedzina. — Vai tad tā nebija?"

"Ak jā, tā bija, tieši tā. Tad es atradu Beatriči, un tad pie manis beidzot atkal ieradās kāds vadonis. Viņu sauca par Pistoriusu. Tikai tad man kļuva skaidrs, kāpēc mana bērnība bijusi tik cieši saistīta ar Maksi, kāpēc es neesmu spējis no viņa atbrīvoties. Mīļā kundze — mīļā māt, tolaik es bieži domāju, ka man jāizdara pašnāvība. Vai tad ceļš katram ir tik grūts?"

Viņa pārlaida plaukstu man pār matiem, pieskāriens bija viegls kā gaiss.

"Piedzimt vienmēr ir grūti. Jūs jau zināt, putnam vajag daudz pūļu, lai izšķiltos no olas. Atcerieties un pajautājiet: vai tad ceļš bija tik grūts? Tikai grūts? Vai tas nebija arī skaists? Vai jūs būtu zinājis kādu skaistāku, kādu vieglāku?"

Es papurināju galvu.

"Bija grūti," es teicu kā miegā, "bija grūti, līdz parādījās sapnis."

Viņa pamāja un vērīgi paskatījās manī.

"Jā, vajag atrast savu sapni, tad ceļš kļūst viegls. Taču pastāvīgu sapņu nav, katru nomaina jauns, un nekad nedrīkst vēlēties kādu paturēt sev."

Es dziļi izbijos. Vai tas jau bija brīdinājums? Vai tā jau bija vairīšanās? Taču lai — es biju gatavs ļauties viņas vadībai un nejautāt pēc mērķa.

"Nezinu," es sacīju, "cik ilgi jāturpinās manam sapnim. Es vēlos, kaut tas būtu mūžīgs. Zem putna attēla mani sagaidīja mans liktenis — kā māte un kā mīļotā. Es piederu tam un nevienam citam."

"Kamēr jūsu sapnis ir jūsu liktenis, tikmēr jums jāpaliek tam uzticīgam," viņa nopietni apstiprināja.

Mani pārņēma skumjas un ilgpilna vēlēšanās mirt šai apburtajā stundā. Es jutu, kā manī neatturami uzviļņo asaras — cik bezgalīgi ilgi es vairs nebiju raudājis! — un tās mani pieveica. Es spēji novērsos no viņas, piegāju pie loga un aklām acīm raudzījos pār puķēm.

Sev aiz muguras es izdzirdu balsi, tā skanēja nosvērti, tomēr bija tik pilna maiguma kā kauss, kas līdz malām piepildīts ar vīnu.

"Sinkler, jūs esat bērns! Jūsu liktenis taču jūs mīl. Reiz tas piederēs jums pavisam, tā, kā jūs sapņojat, ja vien paliksiet uzticīgs."

Es biju savaldījies un atkal pievērsu viņai seju. Viņa sniedza man roku.

"Man ir daži draugi," viņa smaidot sacīja, "pavisam nedaudzi, pavisam tuvi draugi, viņi uzrunā mani par Evas kundzi. Arī jūs, ja vēlaties, varat mani tā dēvēt."

Viņa pieveda mani pie durvīm, atvēra tās un norādīja uz dārzu. "Maksi jūs atradīsiet tur, ārā."

Augsto koku paēnā es stāvēju apdullis un satricināts, vairāk nekā jebkad nomodā vai aizsapņojies, — pats nezināju, kāds. No zariem liegi lāsoja lietus. Es lēnām iegāju dārzā, kurš pletās tālu gar upes krastu. Pēdīgi es atradu Demianu. Viņš, līdz vidum kails, stāvēja vaļējā dārza namiņā un pie pakarināta smilšu maisiņa vingrinājās boksā.

Es izbrīnījies apstājos. Demians izskatījās lieliski, platās krūtis, stingrā, vīrišķīgā galva, paceltās rokas ar saspringtiem muskuļiem bija spēcīgas un spara pilnas, kustības izstrāvoja no gurniem, pleciem un roku locītavām kā rotaļīgi avoti.

"Demian!" es iesaucos. "Ko tad tu tur dari?"

Viņš jautri iesmējās.

"Vingrinos. Esmu apsolījis vienu čīkstinu mazajam japānim, tas puisis ir izmanīgs kā kaķis un, dabiski, tikpat viltīgs. Taču ar mani viņš netiks galā. Esmu viņam parādā kādu mazītiņu pazemojumu."

Viņš uzvilka kreklu un žaketi.

"Vai tu jau biji pie manas mātes?" viņš jautāja.

"Jā. Demian, kas tev par brīnišķīgu māti! Evas kundze! Šis vārds viņai precīzi piestāv, viņa ir kā Ieva, visu būtņu māte."

Mirkli viņš domīgi raudzījās man sejā.

"Tu jau zini viņas vārdu? Vari būt lepns, zēn! Tu esi pirmais, kam viņa to pateikusi jau pirmajā stundā."

Kopš tās dienas es bieži kavējos viņu mājā — kā dēls un brālis, tomēr arī kā mīlētājs. Kad aizvēru aiz sevis vārtiņus, jā, jau pat tad, kad ieraudzīju tālumā iznirstam dārza augstos kokus, es biju bagāts un laimīgs. Ārpusē bija "realitāte", ārpusē bija ielas un nami, cilvēki un iestādes, bibliotēkas un mācību telpas — bet šeit iekšā bija mīlestība un dvēsele, šeit dzīvoja pasaka un sapnis. Un tomēr mēs nekādā ziņā nedzīvojām, noslēgušies no pasaules, domās un sarunās mēs nereti dzīvojām pašā tās vidū, tikai citā laukā, no cilvēku vairuma mūs šķīra nevis robežas, bet gan tikai citāds redzējuma veids. Mūsu uzdevums bija veidot šai pasaulē kādu salu, varbūt paraugu, taču katrā ziņā sludināt citu iespēju, kā dzīvot. Es, tik sen bijis vientuļš, iepazinu kopību, kas iespējama starp cilvēkiem, kuri izbaudījuši pilnīgu vienatni. Vairs nekad es neilgojos tikt atpakaļ pie laimīgo galdiem, uz priecīgo svētkiem, vairs nekad mani nepārņēma naids vai smeldzīgas ilgas, redzot citu cilvēku kopību. Un pamazām es tiku iesvētīts noslēpumā, kuru zināja tie, kas nesa sevī "zīmi".

Mūs, kas nesām zīmi, pasaulei bija visas tiesības uzskatīt par savādiem, jā, pat par trakiem un bīstamiem. Mēs bijām pamodušies vai modāmies un reizē tiecāmies uz arvien pilnīgāku nomodu, kamēr pārējo tieksmes un laimes meklējumi vedināja viņus aizvien ciešāk saistīt savus viedokļus, ideālus un pienākumus, savu dzīvi un laimi ar bara centieniem. Arī tur bija tiekšanās, arī tur bija spēks un dižums. Taču, kamēr mēs, iezīmētie, uzskatījām, ka paužam dabas gribu pēc jaunā, pēc atsevišķā un nākotnei piederošā, pārējie dzīvoja pastāvības gribā. Cilvēce — kuru viņi mīlēja tāpat kā mēs — viņiem bija kaut kas gatavs, kas jāsaglabā un jāaizsargā. Mums cilvēce bija tāla nākotne, uz kuru mēs visi bijām ceļā, kuras tēlu nepazina neviens, kuras likumi nekur nebija rakstīti.

Bez Evas kundzes, Makša un manis mūsu lokam tuvāk vai attālāk piederēja vēl nedaudzi un gaužām dažādi meklētāji. Daži no viņiem gāja pa īpašām takām, bija izvirzījuši sev savrupus mērķus un pieturējās pie īpašiem viedokļiem un pienākumiem, starp viņiem bija astrologi un kabalisti, arī viens grāfa Tolstoja piekritējs, un visvisādi maigi, bikli, ievainojami cilvēki, jaunu sektu dalībnieki, indiešu vingrinājumu piekopēji, augu ēdēji un citi. Ar tiem visiem mums patiesībā nebija garīgi kopīgs nekas cits kā vien cieņa, ko katrs veltīja otra slepenajam dzīves sapnim. Tuvāki mums bija citi, kuri izsekoja cilvēces pagātnes meklējumiem pēc dieviem un jauniem ideāliem un kuru studijas man nereti atgādināja mana Pistoriusa pētījumus. Viņi atnesa līdzi grāmatas, tulkoja mums tekstus no senām valodām, rādīja mums senu simbolu un rituālu attēlus un mācīja mums saskatīt, ka viss līdzšinējās cilvēces ideālu krājums sastāv no neapzinātās dvēseles sapņiem, no sapņiem, kuros cilvēce taustīdamās seko savu nākotnes iespēju nojausmām. Tā mēs izgājām cauri visiem brīnišķiem, tūkstošgalvainiem senās pasaules dievu mudžekļiem līdz pat kristīgās apgaismošanas ausmai. Mēs uzzinājām svēto vientuļnieku ticības apliecinājumus un reliģiju pārvērtības no tautas uz tautu. Un no visa, ko mēs sakrājām, izrietēja kritika par mūsu laiku un tagadējo Eiropu, kura milzīgos pūliņos bija radijusi varenus, jaunus cilvēces ieročus, taču pēdīgi nonākusi dziļa un visbeidzot kliedzoša gara panīkumā. Jo tā bija iemantojusi visu pasauli, bet, to iemantojot, zaudējusi savu dvēseli.

Arī šeit bija noteiktu cerību un pestīšanas mācību piekritēji un atzinēji. Bija budisti, kuri gribēja vest Eiropu uz īstenā ceļa, un Tolstoja mācekļi, un citu ticību paudēji. Mēs savā šaurākajā lokā klausījāmies un nevienu no šīm mācībām neuztvērām citādi kā simbolu. Mums, iezīmētajiem, nepienācās rūpes par nākotnes veidošanu. Katra ticība, katra pestīšanas mācība mums jau iepriekš šķita mirusi un bezjēdzīga. Un kā pienākumu un likteni mēs uztvērām vienīgi to: lai katrs no mums taptu tik pilnīgi viņš pats, tik pilnīgi pielāgotos darbīgajam dabas dīgstam sevī un dzīvotu pēc tā gribas, ka nezināmā nākotne atrastu mūs gatavus itin visam, ko tā varētu nest.

Jo, vai nu izteiktu, vai neizteiktu, mēs visi skaidri izjutām to, ka jaunpiedzimšana un tagadnes sabrukums ir tuvu un jau apjaušams. Demians man dažkārt sacīja: "Tas, kas nāks, nav prātam aptverams. Eiropas dvēsele ir dzīvnieks, kurš bezgalīgi ilgi gulējis savažots. Kad tas atbrīvosies, tā pirmās kustības nebūs tās piemīlīgākās. Taču ceļi un apkārtceļi nav svarīgi, ja vien izpaužas dvēseles patiesā nepieciešamība, kura kopš tik ilgiem laikiem atkal un atkal tikusi melīgi noliegta un notrulināta. Tad pienāks mūsu diena, tad mēs būsim vajadzīgi, nevis kā vadoņi vai jauni likumdevēji — jaunos likumus mēs vairs nepiedzīvosim —, bet gan drīzāk kā brīvprātīgie, kā tādi, kas gatavi iet līdzi un nostāties tur, kurp sauc liktenis. Redzi, visi cilvēki ir gatavi paveikt neticamo, ja tiek apdraudēti viņu ideāli. Toties neviena nav tad, kad pie durvīm klauvē jauns ideāls, jauna, varbūt bīstama un biedējoša augšanas dziņa. Tie nedaudzie, kuri tad būs klāt un ies līdzi, — tie būsim mēs. Tādēļ mēs esam iezīmēti — tāpat kā Kains bija iezīmēts tādēļ, lai izraisītu bailes un naidu un lai toreizējo cilvēci no šaurās idilles izdzītu bīstamos plašumos. Visi cilvēki, kas iespaidojuši cilvēces gaitu, visi bez atšķirības, ir bijuši spējīgi un ietekmīgi tikai tāpēc, ka ir bijuši gatavi liktenim.

Tas attiecas uz Mozu un Budu, tas attiecas uz Napoleonu un Bismarku. Tas, kuram vilnim cilvēks kalpo, no kura pola tiek pārvaldīts, nav viņa ziņā. Ja Bismarks būtu sapratis sociāldemokrātus un pieskaņojies viņiem, tad būtu gan bijis gudrs kungs, bet ne likteņa cilvēks. Tāpat bija ar Napoleonu, ar Cēzaru, ar Lojolu, ar visiem! Par to allaž ir jādomā, balstoties uz bioloģiju un uz attīstības vēsturi! Kad zemes garozas pārveidojumi izdzina ūdens dzīvniekus uz sauszemes un sauszemes dzīvniekus iegrūda ūdenī, tad tikai liktenim gatavie īpatņi spēja īstenot jauno un neredzēto un glābt savu sugu, pielāgojoties jaunajam. Vai tie bija tie paši īpatņi, kuri iepriekš savā sugā izcēlās kā konservatīvi un pastāvīgi, vai drīzāk tie bija savdabji un revolucionāri — to mēs nezinām. Tie bija gatavi un tāpēc spēja saglabāt savu sugu arī jaunos attīstības posmos. To mēs zinām. Tāpēc mums jābūt gataviem."

Šādās sarunās bieži piedalījās Evas kundze, tomēr pati nekad šādi neiesaistījās valodās. Katram no mums, kas izteica savas domas, viņa bija klausītāja un atbalss, pilna uzticēšanās, pilna izpratnes; šķita, ka visas domas nāk no viņas un atgriežas viņā. Sēdēt viņas tuvumā, lāgiem dzirdēt viņas balsi un kavēties brieduma un dvēseles gaisotnē, kas viņu ietvēra, — tā man bija laime.

Viņa allaž uzreiz uztvēra to, ja manī risinājās kāda pārmaiņa, kāda saduļķošanās vai atjaunināšanās. Man šķita, ka sapņi, ko redzu miegā, ir viņas iedvesti. Es bieži atstāstīju tos viņai, un tie viņai bija saprotami un dabiski, nebija nekādu savādību, kurām viņa nespētu sekot ar skaidru izjūtu. Kādu laiku man rādījās sapņi, kuri bija kā mūsu dienas sarunu atdarinājums. Es sapņoju, ka visā pasaulē valda jukas un ka es, vienatnē vai kopā ar Demianu, saspringti gaidu lielo likteni. Liktenis palika aizplīvurots, tomēr tam kaut kādā ziņā bija Evas kundzes vaibsti, — tikt viņas izraudzītam vai atraidītam, tas bija liktenis.

Reizumis viņa smaidot sacīja: "Jūsu sapnis nav pilnīgs, Sinkler, jūs esat piemirsis pašu labāko…" - un gadījās, ka tad tas man atkal iekrita prātā un es nespēju aptvert, kā esmu varējis to aizmirst.

Lāgiem es zaudēju mieru un mani mocīja iekāre. Man šķita, ka tas vairs nav paciešams — redzēt Evas kundzi sev blakus, neslēdzot viņu savos apskāvienos. Arī to viņa pamanīja nekavējoties. Kad reiz es vairākas dienas nerādījos un tad apjucis atgriezos, viņa aizveda mani maliņā un teica: "Jums nevajag nodoties vēlmēm, kurām jūs neticat. Es zinu, ko jūs vēlaties. Jums jāspēj atteikties no šīm vēlmēm vai arī jāvēlas pilnīgi un pa īstam. Ja reiz spēsiet lūgt tā, ka sevī būsiet pilnīgi drošs par piepildījumu, tad piepildījums arī pienāks. Taču jūs vēlaties un tad to nožēlojat, un reizē baidāties. Tas viss ir jāpārvar. Es pastāstīšu jums kādu pasaku."

Un viņa stāstīja man par jaunekli, kurš iemīlējies zvaigznē. Viņš stāvēja jūras malā, pacēla rokas un pielūdza zvaigzni, viņš sapņoja par to un sūtīja tai savas domas. Taču viņš zināja vai domājās zinām, ka cilvēks nespēj apskaut zvaigzni. To viņš uzskatīja par savu likteni — bez cerībām un piepildījuma mīlēt zvaigzni, un no šīs domas viņš izveidoja veselu mūža dzejojumu par atteikšanos un par mēmām, uzticīgām ciešanām, kuras viņu labos un šķīstīs. Taču visi viņa sapņi traucās uz šo zvaigzni. Reiz naktī viņš atkal stāvēja jūras malā, augstā klintī, raudzījās uz zvaigzni un dega mīlā pret to. Un viskarstāko ilgu brīdī viņš metās uz priekšu un krita tukšumā, pretim zvaigznei. Taču lēciena mirklī viņš vēl zibenīgi nodomāja: bet tas taču nav iespējams! Un tūdaļ viņš bez dzīvības gulēja liedagā. Viņš neprata mīlēt. Ja lēciena mirklī viņam būtu pieticis dvēseles spēka cieši un droši ticēt piepildījumam, viņš būtu uzlidojis gaisos un savienojies ar zvaigzni.

"Mīlestībai nav jālūdz," Evas kundze sacīja, "un nav arī jāpieprasa. Mīlestībai ir jābūt apveltītai ar tādu spēku, lai nonāktu pie skaidrības sevī. Tad tā vairs nepakļaujas pievilkšanas spēkam, bet gan pievelk pati. Sinkler, jūsu mīlestību pievelku es. Ja tā reiz pievilks mani, es nākšu. Es negribu dot dāvanas, es gribu tikt iemantota."

Taču citu reizi viņa stāstīja man citu pasaku. Tā vēstīja par mīlētāju, kurš mīlēja bez cerībām. Viņš pilnīgi patvērās savā dvēselē un domāja, ka sadegs no mīlas. Pasaule viņam zuda, viņš vairs neredzēja zilās debesis un zaļo mežu, strauts viņam nešalca, arfa viņam neskanēja, viss bija aizgrimis, un viņš bija tapis nabags un nelaimīgs. Taču viņa mīlestība auga, un viņš daudz labprātāk bija ar mieru mirt un aiziet postā nekā atteikties no daiļās sievietes, kuru mīlēja. Te viņš sajuta, ka šī mīlestība ir sadedzinājusi viņā visu pārējo, un tā kļuva varena un vilka, un vilka, un daiļajai sievietei bija tai jāseko, viņa atnāca, jauneklis stāvēja, izpletis rokas, lai pieglaustu viņu sev klāt. Bet, kad sieviete nostājās viņa priekšā, viņa bija pilnīgi pārvērtusies, un jauneklis nodrebot juta un ieraudzīja, ka pievilcis sev klāt visu zudušo pasauli. Viņa stāvēja jaunekļa priekšā un atdeva sevi viņa rokās, debesis un mežs, un strauts, viss nāca viņam pretim jaunās krāsās, svaigs un krāšņs, piederēja viņam, runāja viņa valodā. Un viņš bija ne tikai ieguvis vienu sievieti, viņam pie sirds nu glaudās visa pasaule, un katra zvaigzne pie debesīm staroja viņā un meta viņa dvēselē baudas dzirksteles. — Viņš bija mīlējis un reizē atradis sevi. Taču vairums mīl un reizē sevi pazaudē.

Mana mīlestība pret Evas kundzi man šķita vienīgais dzīves saturs. Taču viņa katru dienu izskatījās citāda. Dažkārt es domājos skaidri jūtam, ka manu būtību tik spēcīgi pievelk ne jau viņas persona; ka viņa drīzāk ir tikai manas iekšējās pasaules simbols un grib vienīgi ievest mani dziļāk manī pašā. Bieži es dzirdēju no viņas vārdus, kuri skanēja kā manas bezapziņas atbildes uz urdošiem jautājumiem, kuri mani nodarbināja. Savukārt bija brīži, kuros es viņai līdzās degu jutekliskā iekārē un skūpstīju priekšmetus, kuriem viņa pieskārusies. Un miesiskā un bezmiesiskā mīlestība, realitāte un simbols pamazām saplūda kopā. Tad gadījās, ka mājās, savā istabā es domāju par viņu mierīgā sirsnībā un man šķita, ka jūtu viņas roku savējā, viņas lūpas pie savējām. Vai arī - es biju pie viņas, raudzījos viņai sejā, runāju ar viņu, dzirdēju viņas balsi un tomēr nezināju, vai viņa ir reāla un nevis sapnis. Es sāku nojaust, kā var ilgstoši un nemirstīgi lolot mīlestību. Lasot kādu grāmatu, es guvu jaunu atklāsmi un jutos tāpat, kā saņēmis Evas kundzes skūpstu. Viņa glāstīja man matus un smaidot apveltīja mani ar savu nobriedušo, smaržīgo siltumu, un man bija tāda pati sajūta kā tad, ja es būtu panācis kādu augšupeju pats sevī. Viss, kas man bija svarīgs un liktenīgs, varēja iemiesoties viņas veidolā. Viņa varēja pārvērsties par jebkuru no manām domām, un jebkura no šīm domām varēja pārtapt viņā.

Ziemassvētku dienas, kuras pavadīju pie saviem vecākiem, es biju gaidījis ar bailēm, jo domāju, ka tās būs mokas — divas nedēļas dzīvot tālumā no Evas kundzes. Taču tās nebija mokas, bija brīnišķīgi būt mājās un domāt par viņu. Atgriezies H., es vēl divas dienas negāju uz viņas māju un izbaudīju šo drošību un neatkarību no viņas jutekliskās klātbūtnes. Es arī redzēju sapņus, kuros mana savienošanās ar viņu notika jaunos veidos, kas atgādināja līdzības. Viņa bija jūra, kurā es aumaļaini ieplūdu. Viņa bija zvaigzne, un es pats kā zvaigzne biju ceļā pie viņas, un mēs satikāmies un jutām viens otra pievilkšanas spēku, palikām kopā un mūžīgā svētlaimē virpuļojām viens ap otru ciešos, skanīgos lokos.

Šo sapni es viņai izstāstīju, pirmo reizi apmeklēdams viņu atkal.

"Tas ir skaists sapnis," viņa klusu sacīja. "Pārvērtiet to īstenībā!"

Priekšpavasara laikā pienāca kāda diena, kuru es vairs nekad neesmu aizmirsis. Es iegāju hallē, logs bija vaļā, un siltena gaisa strāva vēla pa telpu smago hiacinšu dvesmu. Neviena neredzēdams, es uzkāpu pa kāpnēm un devos uz Makša Demiana darbistabu. Klusu pieklauvējis, es iegāju iekšā, nenogaidīdams uzaicinājumu, kā biju paradis citkārt.

Istabā bija tumšs, visi aizkari aizvilkti. Vaļā stāvēja durvis uz mazu blakustelpu, kur Maksis bija ierīkojis ķīmijas laboratoriju. No turienes plūda gaišā, baltā gaisma no pavasara saules, kas spīdēja caur lietus mākoņiem. Nospriedis, ka te neviena nav, es pavēru vienu aizkaru.

Un tad pie kāda no aptumšotajiem logiem es ieraudzīju uz soliņa sēžam Maksi Demianu, sakumpušu un savādi pārvērtušos, un kā zibsnis man cauri izšāvās sajūta: to tu jau reiz esi piedzīvojis! Viņa rokas nekustīgi nokarājās lejup, plaukstas bija saliktas klēpī, pieliektā seja ar neko neredzošajām acīm bija pamirusi, acu zīlītēs gluži kā stikla lauskās nedzīvi vizuļoja mazs, spilgts gaismas atspulgs. Bālā seja bija iegrimusi sevī, tajā nebija nekādas izteiksmes, tikai neaptverams stingums, tā izskatījās kā mūžveca dzīvnieka maska pie kāda tempļa portāla. Šķita, ka viņš neelpo.

Mani pāršalca atmiņas — tādu, tieši tādu es jau reiz biju viņu redzējis, pirms daudziem gadiem, kad vēl biju mazs zēns. Acis tāpat bija raudzījušās iekšup, rokas tikpat nedzīvi gulējušas viena otrai blakus, viņam pār seju bija rāpojusi muša. Un toreiz, varbūt pirms sešiem gadiem, viņš bija izskatījies tikpat vecs un bezlaicīgs, šodien sejā nebija mainījies ne vaibsts.

Baiļu pārņemts, es klusu izgāju no istabas un nokāpu pa kāpnēm. Hallē es sastapu Evas kundzi. Viņa bija bāla un šķita pagurusi, ko viņā vēl nekad nebiju manījis, pa logu ielidoja ēna, spilgtā, baltā saule pēkšņi bija nozudusi.

"Es biju pie Makša," es čukstus nobēru. "Vai kaut kas noticis? Viņš guļ vai ir iegrimis sevī, es nezinu, jau agrāk reiz esmu redzējis viņu tādu."

"Jūs taču nemodinājāt viņu?" Evas kundze steigšus vaicāja.

"Nē. Viņš mani nedzirdēja. Es tūdaļ izgāju ārā. Evas kundze, sakiet man — kas ar viņu ir?"

Viņa ar plaukstas virspusi pārvilka sev par pieri. "Esiet mierīgs, Sinkler, viņam nekas nekaiš. Viņš ir iegājis sevī. Tas nebūs ilgi."

Viņa piecēlās un izgāja dārzā, lai gan patlaban sāka līt. Es jutu, ka nevajag viņai sekot. Tāpēc staigāju šurpu turpu pa halli, paostīju apdullinoši smaržojošās hiacintes, raudzījos savā putna gleznā virs durvīm un nomākts ieelpoju savādo ēnu, kas šai rītā piepildīja māju. Kas tas bija? Kas bija noticis?

Evas kundze drīz atgriezās. Tumšajos matos vizēja lietus lāses. Viņa apsēdās savā atzveltnī. Viņu ietina nogurums. Es nostājos viņai līdzās, noliecos pār viņu un izskūpstīju lāses no matiem. Acis viņai bija gaišas un rāmas, bet lietus lāsēm bija asaru garša.

"Vai man aiziet pie viņa?" es čukstus jautāju.

Evas kundze vāri pasmaidīja.

"Neesiet mazs bērns, Sinkler!" viņa skaļi aizrādīja, it kā vēlēdamās lauzt sevī kādu burvestību. "Tagad ejiet un vēlāk atnāciet atkal, šobrīd es nevaru ar jums runāt."

Es aizgāju, devos prom no mājas un pilsētas uz kalnu pusi, slīpais, retais lietus cirtās man pretim, mākoņi slīdēja garām zemu, smaga spiediena mākti, kā bailēs. Lejā tikpat kā nepūta vējš, bet augšā šķita plosāmies vētra, no tēraudpelēkās mākoņu blīvas vairākkārt uz brīdi izlauzās bāla un spilgta saule.

Te pār debesīm aizslīdēja viens pats dzeltens mākonis, tas atdūrās pret pelēko sienu, un vējš dažās sekundēs izveidoja no dzeltenā un zilā gleznu — milzīgu putnu, kurš izrāvās no zilā mudžekļa un ar platiem spārnu vēzieniem nozuda debesīs. Tad iegaudojās vētra, un lejup triecās lietus, sajaucies ar krusu. Pār lietus šaustīto ainavu nodārdēja īss, neticami un baismīgi skanošs pērkona grāviens, tūdaļ pēc tam caur mākoņiem atkal izlauzās saule, un tuvīnajos kalnos pār brūno mežu palsi un nereāli iemirdzējās bālais sniegs.

Kad es, izmircis un vēja sapluinīts, pēc vairākām stundām atgriezos, namdurvis man atvēra Demians pats.

Viņš aizveda mani uz savu istabu, laboratorijā dega gāzes liesmiņa, apkārt mētājās papīri, šķita, ka viņš ir strādājis.

"Sēdies!" viņš aicināja. "Tu būsi noguris, laiks bija drausmīgs, var redzēt, ka esi krietni izstaigājies. Tūdaļ būs tēja."

"Šodien kaut kas notiek," es vilcinādamies iesāku. "Vainīgs jau nevar būt tikai tas nieka negaiss." Viņš pētīgi paraudzījās manī. "Vai tu kaut ko redzēji?"

"Jā. Mākoņos es vienu mirkli skaidri saredzēju ainu." "Kādu ainu?" "Tas bija putns."

"Vēja vanags? Tiešām? Tavs sapņu putns?" "Jā, tas bija mans vēja vanags. Tas bija dzeltens un milzīgs un ielidoja zili melnajās debesīs." Demians dziļi uzelpoja.

Atskanēja klauvējiens. Vecā kalpone ienesa tēju. "Ņem, Sinkler, lūdzu. — Jādomā, to putnu tu neredzēji nejauši?"

"Nejauši? Vai kaut ko tādu ir iespējams redzēt nejauši?"

"Labi, nē. Tas kaut ko nozīmē. Vai tu zini, ko?"

"Nē. Es tikai jūtu, ka tas nozīmē satricinājumu, vienu soli liktenī. Manuprāt, tas skar mūs visus."

Demians strauji staigāja šurpu turpu.

"Vienu soli liktenī!" viņš skaļi iesaucās. "To pašu es šonakt redzēju sapnī, un manai mātei vakar bija kāda nojauta, viņa sacīja to pašu. — Sapnī redzēju, ka es kāpju augšup pa trepēm, kas pieslietas pie koka stumbra vai pie torņa. Ticis augšā, es ieraudzīju visu zemi, tas bija liels līdzenums ar degošām pilsētām un ciemiem. Es vēl nevaru izstāstīt visu, man viss vēl nav skaidrs."

"Vai tu šo sapni attiecini uz sevi?" es jautāju.

"Uz sevi? Protams. Neviens nesapņo par to, kas viņu neskar. Tomēr tas skar ne tikai mani vienu, tur tev taisnība. Es diezgan skaidri izšķiru sapņus, kuri man norāda uz paša dvēseles kustībām, un pārējos, visai nedaudzos, kuri ļauj nojaust visas cilvēces likteni. Tādi sapņi man ir bijuši reti, un nekad nav rādījies tāds, par kuru es varētu sacīt, ka tas bijis pareģojums un pēcāk piepildījies. Skaidrojumi ir pārāk nenoteikti. Taču es droši zinu, ka esmu sapņojis kaut ko tādu, kas skar ne tikai mani vienu. Jo šis sapnis pieder pie tiem, agrākajiem, kurus esmu redzējis un kurus tas turpina. Tieši no šiem sapņiem, Sinkler, man ir radušās nojautas, par kurām jau esmu tev stāstījis. To, ka mūsu pasaule ir galīgi satrunējusi, mēs jau zinām, tas vēl nebūtu iemesls pareģot tās bojāeju vai ko tamlīdzīgu. Taču kopš vairākiem gadiem man rādās sapņi, no kuriem es secinu vai jūtu, sauc to, kā vēlies, — no kuriem es tātad jūtu, ka tuvojas kādas vecas pasaules sabrukums. Sākumā tās bija pavisam vājas, tālas nojausmas, taču tās ir kļuvušas arvien skaidrākas un spēcīgākas. Vēl es nezinu neko citu kā vien to, ka nāk kaut kas liels un briesmīgs, kas attiecas arī uz mani. Sinkler, mēs piedzīvosim to, par ko dažreiz esam runājuši! Pasaule grib atjaunoties. Tajā ož pēc nāves. Nekas jauns nenāk bez nāves. — Tas ir šausmīgāk, nekā biju domājis." Es izbijies skatījos viņā.

"Vai nevari izstāstīt man savu sapni līdz galam?" es bikli lūdzu.

Viņš papurināja galvu.

"Nē."

Atvērās durvis, un ienāca Evas kundze.

"Te nu jūs abi sēžat! Bērni, jūs tak nebūsiet noskumuši?"

Viņa izskatījās spirgta, nemaz vairs ne nogurusi. Demians viņai uzsmaidīja, viņa pienāca pie mums kā māte pie baiļu pārņemtiem bērniem.

"Mēs neesam noskumuši, māt, mēs tikai drusku palauzījām galvu par šīm jaunajām zīmēm. Taču no tām jau nekas nav atkarīgs. Tas, kas grib nākt, piepeši būs klāt, un tad mēs uzzināsim to, kas mums jāuzzina."

Tomēr man bija nelāgi ap sirdi, un, kad biju atvadījies un vienatnē gāju pa halli, hiacinšu smarža man šķita savītusi, novadējusies un mironīga. Pār mums bija kritusi kāda ēna.

Astotā nodaļa

Beigu sākums

Es biju panācis to, ka drīkstēju pavadīt H. vēl arī vasaras semestri. Nu mēs vairs nepalikām mājā, bet gandrīz vienmēr bijām dārzā pie upes. Japānis, kurš, starp citu, toreiz tiešām zaudēja cīniņā, bija aizbraucis, nebija vairs arī Tolstoja piekritēja. Demians bija iegādājies zirgu un katru dienu cītīgi devās izjādēs. Es bieži paliku vienatnē ar viņa māti.

Lāgiem es brīnījos par savas dzīves rāmo plūdumu. Es tik ilgi biju pieradis būt viens, atteikties, ar pūlēm ciest savas mokas, ka šie mēneši H. man šķita kā sapņu sala, kurā es, omulīgs un apburts, drīkstēju dzīvot tikai starp skaistām, patīkamām lietām un jūtām. Es nojautu, ka tas piesaka jauno, augstāko kopību, par kuru mēs domājām. Un šajā laimē mani šad un tad pārņēma dziļas skumjas, jo es skaidri zināju, ka tā nevar turpināties. Man nebija lemts elpot pārpilnībā un labsajūtā, man bija nepieciešamas mokas un nemiers. Es jutu: kādu dienu es pamodīšos no šīm skaistajām mīlas ainām un atkal būšu viens, pilnīgi viens saltajā pārējo pasaulē, kur mani gaida tikai vientulība vai cīņa, bet nekad ne miers, ne līdzdzīvošana.

Tad es ar divkāršu maigumu baudīju Evas kundzes tuvumu, priecīgs par to, ka manam liktenim vēl aizvien piemīt šie skaistie, rimtie vaibsti.

Vasaras nedēļas pagāja ātri un viegli, semestris jau tuvojās izskaņai. Drīz bija gaidāmas atvadas, es nemaz neuzdrīkstējos par tām domāt un arī nedomāju, bet gan kavējos pie skaistajām dienām kā tauriņš pie medus puķes. Tas nu bija bijis mans laimes laiks, pirmais mana mūža piepildījums un mana uzņemšana savienībā, — kas sekos pēc tam? Es atkal cīnīšos uz priekšu, mocīšos ilgās, sapņošu, būšu viens.

Kādā no šīm dienām šī priekšnojauta pārņēma mani tik stipri, ka pēkšņi mana mīlestība pret Evas kundzi sāpīgi uzliesmoja. Ak Dievs, cik drīz, pēc tam es viņu vairs neredzēšu, vairs nedzirdēšu viņas stingros, labos soļus mājā, vairs neatradīšu viņas puķes uz sava galda! Un ko es biju sasniedzis? Es biju sapņojis un ieaijājis sevi labsajūtā, nevis iemantojis viņu, nevis cīnījies par viņu un uz mūžiem ieguvis viņu sev! Man prātā nāca viss, ko viņa jebkad teikusi man par īsto mīlestību, simt smalku mājienu, simt klusu vilinājumu, solījumu varbūt, — ko es ar tiem biju iesācis? Neko! Neko!

Es nostājos savas istabas vidū, sakopoju visu apziņu un domāju par Evu. Es vēlējos sasprindzināt dvēseles spēkus, lai liktu viņai sajust savu mīlestību, lai vilktu viņu pie sevis. Viņai bija jāatnāk un karsti jāilgojas pēc maniem apskāvieniem, manam skūpstam bija nepiesātināmi jāgremdējas viņas nobriedušajās mīlas lūpās.

Es stāvēju un sasprindzinājos, līdz no roku pirkstgaliem un pēdām sajutu kāpjam aukstumu. Es jutu, ka no manis strāvo spēks. Dažus mirkļus kaut kas manī cieši un blīvi savilkās, kaut kas gaišs un vēss; mirkli man bija sajūta, ka sirdī man ir kristāls, un es sapratu, ka tas ir mans "es". Aukstums uzkāpa man līdz krūtīm.

Pamodies no šausmīgā sasprindzinājuma, es jutu, ka tūdaļ kaut kas notiks. Biju pārguris līdz nāvei, tomēr gatavs ieraudzīt, ka istabā ienāk Eva, kvēloša un sajūsmināta.

Pa ielu tagad tuvojās pakavu klaboņa, skanēja tuvu un skaļi, pēkšņi apklusa. Es metos pie loga. Lejā no zirga nolēca Demians. Es skrēju lejup.

"Kas noticis, Demian? Tavai mātei taču nekas nebūs atgadījies?"

Viņš neklausījās manos vārdos. Viņš bija ļoti bāls, no pieres pār vaigiem plūda sviedri. Viņš piesēja sakarsušā zirga pavadu pie dārza žoga, saņēma mani zem rokas un soļoja prom pa ielu.

"Vai tu jau kaut ko zini?"

Es nezināju neko.

Demians saspieda manu delmu, pagriezās pret mani un pievērsa man tumšu, līdzcietīgu, dīvainu skatienu.

"Jā, manu zēn, tagad iet vaļā. Tu taču zināji par saspringto stāvokli ar Krieviju…"

"Ko? Būs karš? Nekad nebūtu tam ticējis."

Viņš runāja klusu, lai gan tuvumā nebija neviena cilvēka.

"Tas vēl nav pieteikts. Tomēr karš būs. Vari tam ticēt. Ar šo jautājumu es tevi vairs neesmu apgrūtinājis, tomēr kopš tā laika trīsreiz esmu redzējis jaunas zīmes. Tātad nebūs ne pasaules bojāejas, ne zemestrīces, ne revolūcijas. Būs karš. Tu redzēsi, kas tad sāksies! Ļaudīm būs lielie prieki, jau tagad visi līksmo par gaidāmo kautiņu. Tik apnicīga viņiem kļuvusi dzīve. — Bet tu redzēsi, Sinkler, tas ir tikai sākums. Varbūt tas būs liels karš, ļoti liels karš. Taču arī tas ir tikai sākums. Sākas jaunais, un tiem, kuri pieķērušies vecajam, jaunais būs šausmīgs. Ko darīsi tu?"

Es jutos satriekts, tas viss man vēl skanēja sveši un neticami.

"Es nezinu — un tu?"

Viņš paraustīja plecus.

"Tiklīdz sāksies mobilizācija, es pieteikšos. Es esmu leitnants."

"Tu? Par to man nebija ne jausmas."

"Jā, tas bija viens no maniem pielāgošanās veidiem. Tu zini, man nekad nav paticis ārēji izcelties, un es vienmēr esmu drīzāk darījis mazliet par daudz, lai tikai būtu korekts. Manuprāt, pēc astoņām dienām es jau būšu kaujas laukā…"

"Dieva dēļ…"

"Nu, zēn, tas tev nav jāuztver jūtelīgi. Būtībā man nebūs nekāda prieka dot pavēles šaut uz dzīviem cilvēkiem, taču tā būs tikai blakuslieta. Tagad katrs no mums iekļūs lielajā ritenī. Arī tu. Tevi noteikti iesauks armijā."

"Un tava māte, Demian?"

Tikai tagad es atkal atcerējos, kas noticis pirms ceturtdaļstundas. Kā bija pārvērtusies pasaule! Es biju sakopojis visus spēkus, lai uzburtu pašu saldāko tēlu, un nu liktenis pēkšņi raudzījās manī citādi — ar draudīgas, šaušalīgas maskas acīm.

"Mana māte? Ak, par viņu mums nav jāraizējas. Viņa ir drošībā, lielākā drošībā nekā šodien jebkurš cits pasaulē. — Tu viņu tik ļoti mīli?"

"Tu to zināji, Demian?"

Viņš iesmējās gaiši un pavisam brīvi. "Mazo puisīt! Skaidrs, ka es to zināju. Neviens vēl nav dēvējis manu māti par Evas kundzi, viņu nemīlēdams. Starp citu, kā tas bija? Šodien tu sauci viņu vai mani, jā?"

"Jā, es saucu… Es saucu Evas kundzi."

"Viņa to sajuta. Pēkšņi sūtīja mani prom, man esot jāsteidzas pie tevis. Nupat biju izstāstījis viņai ziņas par Krieviju."

Mēs griezāmies atpakaļ un vairs nerunājām daudz, Demians atraisīja zirga pavadu un iekāpa seglos.

Tikai augšā, savā istabā, es sajutu, cik pārguris esmu — gan no Demiana ziņas, gan, vēl daudz vairāk, no pirmītējā sasprindzinājuma. Tomēr Evas kundze bija mani sadzirdējusi! Es biju sasniedzis viņu ar savām sirds domām. Viņa būtu atnākusi pati — ja vien… Cik dīvaini tas viss bija un cik skaisti savā būtībā! Tagad bija jāsākas karam. Tagad bija jāsākas tam, par ko mēs tik bieži bijām runājuši. Un tik daudz no tā Demians bija zinājis jau iepriekš. Cik savādi, ka pasaules straume tagad vairs neplūdīs kaut kur mums garām — ka tagad tā piepeši strāvos caur mūsu sirdīm, ka mūs aicinās dēkas un mežonīgi likteņi un ka tūdaļ vai drīz pienāks mirklis, kad mēs būsim vajadzīgi pasaulei, kad tā gribēs pārvērsties. Demianam bija taisnība, to nedrīkstēja uztvert jūtelīgi. Neparasti bija tikai, ka šo tik vientuļo parādību — "likteni" — man tagad vajadzēs piedzīvot kopīgi ar tik daudziem, ar visu pasauli. Nu labi!

Es biju gatavs. Vakarā, kad gāju pa pilsētu, visos stūros šalkoja lielais satraukums. Visur šis vārds — "karš"!

Es devos uz Evas kundzes māju, mēs ieturējām vakariņas dārza namiņā. Es biju vienīgais viesis. Par karu neviens nebilda ne vārda. Tikai vēlu, īsi pirms manas promiešanas Evas kundze sacīja: "Mīļo Sinkler, jūs šodien mani saucāt. Jūs saprotat, kāpēc neatnācu es pati. Taču neaizmirstiet: tagad jūs zināt šo saucienu un, kad vien jums ir vajadzīgs kāds, kurš nes zīmi, tad sauciet atkal!"

Viņa piecēlās un dārza mijkrēslī gāja man pa priekšu. Stalta un karaliska šī noslēpumainā soļoja starp klusējošiem kokiem, un pār viņas galvu mazas un maigas mirdzēja daudzās zvaigznes.

Es tuvojos noslēgumam. Notikumi gāja savu straujo ceļu. Drīz sākās karš, un Demians aizbrauca, savādi svešs mundierī ar sudrabpelēko šineli. Es aizvedu viņa māti atpakaļ uz mājām. Drīz no viņas atvadījos arī es, viņa noskūpstīja mani uz lūpām un mirkli piekļāva sev pie krūtīm, un viņas lielās, liesmainās acis tuvu un cieši raudzījās manējās.

Un visi cilvēki bija kā sabrāļojušies. Viņi domāja par tēvzemi un godu. Taču tas bija liktenis, kam viņi visi vienu mirkli ieskatījās atsegtajā vaigā. Jauni vīrieši iznāca no kazarmām, kāpa vilcienos, un daudzās sejās es redzēju zīmi — ne mūsējo —, skaistu un cieņas pilnu zīmi, kura nozīmēja mīlestību un nāvi. Arī mani apskāva cilvēki, kurus nekad nebiju redzējis, un es to sapratu un labprāt atbildēju uz šiem apskāvieniem. Viņi to darīja, skurbuma, nevis likteņa gribas vadīti, taču šis skurbums bija svēts, tas radās no tā, ka viņi visi bija metuši šo īso, satricinošo skatienu liktenim acis.

Jau bija gandrīz ziema, kad es nonācu karalaukā.

Sākumā, par spīti šāvienu zalvju radītajam iespaidam, viss man sagādāja vilšanos. Agrāk es daudz biju prātojis par to, kāpēc cilvēks tik ārkārtīgi reti spēj dzīvot ideālam. Tagad es redzēju, ka daudzi, jā, pat visi cilvēki ir spējīgi mirt par ideālu. Tikai tas nedrīkstēja būt personisks, brīvs, izraudzīts ideāls; tam bija jābūt kopīgam un pārmantotam.

Taču ar laiku es aptvēru, ka cilvēkus esmu vērtējis par zemu. Lai cik vienveidīgus viņus darīja dienests un kopīgās briesmas, es tomēr redzēju daudzus, gan dzīvus, gan mirstošus, brīnišķi tuvojamies likteņa gribai. Daudziem, ļoti daudziem ne vien uzbrukumā, bet arī jebkurā citā laikā bija stingrais, tālais, mazliet it kā apsēstais skatiens, kurš neko nezina par mērķiem un nozīmē pilnīgu atdevību pārvarīgajam. Lai kam viņi ticētu, lai ko viņi domātu — viņi bija gatavi, viņi bija lietojami, no viņiem būtu iespējams veidot nākotni. Un, jo nelokāmāk pasaule likās pievērsusies karam un varonībai, godam un citiem veciem ideāliem, jo tālāk un mazticamāk skanēja katra šķietamas cilvēcības balss — tas viss bija tikai virspuse, tāpat kā tikai virspusējs palika jautājums par kara ārējiem un politiskiem mērķiem. Dziļumos kaut kas tapa. Kaut kas līdzīgs jaunai cilvēcībai. Jo es varēju ieraudzīt daudzus, un dažs no viņiem mira man līdzās, — kuri bija izjutuši atskārsmi, ka naids un dusmas, nogalināšana un iznīcināšana nav saistītas pie to objektiem. Nē, šie objekti, tāpat kā mērķi, bija pilnīgi nejauši. Sākotnējās izjūtas, arī pašas mežonīgākās, nebija vērstas pret ienaidnieku, šo izjūtu asiņainais darbs izstaroja tikai no iekšienes, no sevī sašķeltās dvēseles, kura gribēja trakot un nonāvēt, iznīcināt un mirt, lai spētu piedzimt no jauna. Milzu putns lauzās ārā no olas, un šī ola bija pasaule, un pasaulei bija jāsabrūk drupās.

Pie lauku sētas, kuru mēs bijām ieņēmuši, es kādā priekšpavasara naktī stāvēju sardzē. Untumainās brāzmās pūta gurdens vējš, pār augstajām Flandrijas debesīm jāja mākoņu karapulki, kaut kur aiz tiem bija nojaušams mēness. Jau visu dienu es biju jutis nemieru, man traucēja kādas bažas. Tagad, savā tumšajā posteni, es ar sirsnību atcerējos ainas no savas līdzšinējās dzīves, Evas kundzi, Demianu. Es stāvēju, atbalstījies pret papeli, un stingi raudzījos trauksmainajās debesīs, kur slepeni trīsuļojošie gaišuma laukumi drīz pārtapa lielās, izplūstošās ainu virtenēs. Pēc sava dīvaini vājā pulsa, pēc savas ādas nejutības pret vēju un lietu, pēc dzirksteļojošas iekšējas modrības es nojautu, ka manā tuvumā ir kāds vadonis.

Mākoņos bija saredzama liela pilsēta, no tās izplūda miljoniem cilvēku, kas baros izklīda pa plašiem apvidiem. Viņu vidū nostājās varens dievības tēls ar zvīļojošām zvaigznēm matos, liels kā kalns, ar Evas kundzes vaibstiem. Šai tēlā gluži kā milzu alā nozuda cilvēku virknes. Dieviete notupās uz zemes, gaiši vizēja zīme viņas pierē. Šķita, viņa ir kāda sapņa varā; viņa aizvēra acis, un lielā seja saviebās sāpēs. Pēkšņi viņa spalgi iekliedzās, un viņai no pieres izsprāga zvaigznes, daudzi tūkstoši spožu zvaigžņu, kas krāšņos lokos un pusapļos lidoja pār melnajām debesīm.

Viena no zvaigznēm ar gaišu skaņu traucās tieši pie manis, likās mani meklējam. — Tad tā rēkdama sašķīda tūkstoš dzirkstelēs, es tiku uzrauts gaisā un atkal nosviests zemē, pār mani dārdēdama sagruva pasaule.

Mani atrada netālu no papeles, apbirušu ar zemēm un daudzkārt ievainotu.

Es gulēju pagrabā, virs manis dunēja ieroči. Es gulēju ratos, kuri kratīdamies brauca pa tukšiem laukiem. Lielākoties es gulēju miegā vai biju bez samaņas. Taču, jo dziļākā miegā es gulēju, jo spēcīgāk izjutu, ka mani kaut kas velk, ka es sekoju kādam spēkam, kurš valda pār mani.

Es gulēju stallī uz salmiem, bija tumšs, kāds bija uzkāpis man uz rokas. Taču iekšēji es gribēju iet tālāk, kaut kas vēl stiprāk vilka mani prom. Es atkal gulēju ratos un vēlāk uz nestuvēm vai uz trepēm, arvien stiprāk es jutu, ka man pavēlēts kaut kur tikt, nejutu neko citu kā vien tieksmi beidzot tur nonākt.

Tad es tiku pie mērķa. Bija nakts, es biju pie pilnas samaņas, vēl nupat biju jutis sevī šo vareno pievilkšanas spēku un tieksmi. Tagad es gulēju kādā zālē, noguldīts uz grīdas, un jutu, ka atrodos tur, kurp esmu ticis saukts. Es paskatījos apkārt, cieši blakus manam matracim bija otrs un uz tā kāds cilvēks, viņš paliecās uz priekšu un paraudzījās manī. Viņam pierē bija zīme. Tas bija Maksis Demians.

Es nespēju parunāt, un arī viņš to nespēja vai negribēja. Viņš tikai raudzījās manī. Sejā blāzmoja gaisma no lampiņas, kura karājās virs viņa pie sienas. Viņš man uzsmaidīja.

Bezgalīgi ilgu laiku Demians neatraudamies lūkojās man acīs. Lēnām viņš virzīja man tuvāk savu seju, līdz mēs gandrīz saskārāmies.

"Sinkler!" viņš nočukstēja.

Ar acīm devu zīmi, ka saprotu viņu.

Viņš atkal pasmaidīja, gandrīz līdzcietīgi.

"Mazo puisīt!" viņš smaidot sacīja.

Viņa mute tagad bija pavisam tuvu manējai. Viņš turpināja klusu runāt.

"Vai tu vēl atceries Franci Kromeru?" viņš jautāja.

Es viņam pamirkšķināju un spēju arī pasmaidīt.

"Mazo Sinkler, klausies uzmanīgi! Man būs jādodas prom. Varbūt kādreiz es atkal būšu tev vajadzīgs, pret Kromeru vai kā citādi. Ja tu tad mani sauksi, es vairs neieradīšos tik rupji — zirga mugurā vai ar vilcienu. Tad tev būs jāieklausās sevī, un tu pamanīsi, ka es esmu tevī. Saproti? — Un vēl kas! Evas kundze teica, ja tev reiz klāšoties slikti, tad lai es sniedzot tev to skūpstu, ko viņa iedevusi man līdzi… Aizver acis, Sinkler!"

Es paklausīgi aizvēru acis, jutu vieglu skūpstu sev uz lūpām, uz kurām man vienmēr bija mazliet asiņu, kas neparko negribēja iet mazumā. Un tad es iemigu.

No rīta mani pamodināja, mani vajadzēja pārsiet. Beidzot atmodies pilnīgi, es steigšus pagriezos pret blakusesošo matraci. Uz tā gulēja svešs cilvēks, kuru es nekad nebiju redzējis.

Pārsiešana bija sāpīga. Viss, kas ar mani notika kopā tā laika, bija sāpīgs. Taču, kad es lāgiem atrodu atslēgu un pilnīgi nokāpju sevī pašā, tur, kur tumšā spogulī snauž likteņa tēli, tad man ir tikai jānoliecas pār melno spoguli - un es ieraugu savu paša attēlu, kurš tagad pilnīgi līdzinās Viņam, Viņam, manam draugam un vadonim.

Content

Hese Hermanis Demians

Pirmā nodaļa Divas pasaules

Otrā nodaļa Kains

Trešā nodaļa Ļaundaris

Ceturtā nodaļa Beatriče

Piektā nodaļa Putns laužas ārā no olas

Sestā nodaļa Jēkaba cīņa

Septītā nodaļa Evas kundze

Astotā nodaļa Beigu sākums