Hese Hermanis

Sidharta

Hermanis Hese

Sidharta

1922

No vācu valodas tulkoja: Silvija Brice.1998

Hermanis Hese (vācu: hermann Hesse; dzimis 1877. gada 2. jūlijā Vācijā, miris 1962. gada 9. augustā) bija viens no izcilākajiem rakstniekiem vācu literatūrā. Viņa tēvs dzimis Igaunijā, bet māte - Indijā. Viņi bija misionāri Indijā. Abi gaidīja, ka Hese kļūs par teologu. Viņš gan 1891. gadā sāka mācīties protestantu seminārā, taču tika no tā izslēgts. Arī laicīgā skolā viņam neveicās, tāpēc viņš mācības pameta. Viņš strādāja par grāmatu veikala ierēdni, mehāniķi, pievienojās arī literātu lokam Le Petit Cйnacle. Šajā laikā viņš daudz lasīja un bija nolēmis kļūt par rakstnieku. 1912. gadā viņš emigrēja uz Šveici un 1923. gadā kļuva par Šveices pilsoni. Hese bija pārliecināts pacifists, kas arī redzams daudzos viņa darbos, taču II pasaules kara laikā viņa darbību neparedzēti atbalstīja Jozefs Gēbelss. Tomēr pēc tam, kad viņš pieprasīja, lai cenzūrai netiktu pakļautas vairākas grāmatas "Narciss un Zeltamute" daļas (par masu slaktiņiem), viņš tika iekļauts nacistu "melnajā sarakstā". Par spīti tam viņam tomēr izdevās pārdzīvot II pasaules karu.

**********

PIRMĀ DAĻA

Dārgais, godātais Romēn Rolān!

Kopš 1914. gada rudens, kad nesen iestājušos garīguma elpas trūkumu piepeši sajutu arī es un no svešiem krastiem mēs sniedzām viens otram roku, ticēdami vienām un tām pašām pārnacionālajām nepieciešamībām, — kopš tā laika esmu vēlējies reiz sniegt Jums mīlestības zīmi un reizē arī sava darba paraugu līdz ar ieskatu savā domu pasaulē.

Laipni pieņemiet mana vēl nepabeigtā indiešu dzejojuma ļums veltīto pirmo daļu

no Jūsu Hermaņa Heses

Brāhmana dēls

Mājas ēnā, upes krasta saulē pie laivām, blīgznu meža ēnā, vīģeskoka ēnā auga Sidharta, brāhmana skaistais dēls, jaunais piekūns, kopā ar Govindu, savu draugu, brāhmana dēlu. Saule brūnināja viņa gaišos plecus upes krastā, peldes laikā, svētās apmazgāšanās laikā, svētās upurēšanas laikā. Ēna ieplūda viņa melnajās acīs mango birzī, zēniem rotaļājoties, mātei dziedot, svētās upurēšanas laikā, viņa tēva, zinību vīra, sniegto mācību laikā, viedo sarunu laikā. Jau sen Sidharta piedalījās viedo sarunās, kopā ar Govindu vingrinājās vārdu cīņās, kopā ar Govindu vingrinājās apceres mākslā, iedziļināšanās darbā. Jau viņš prata bez skaņas izteikt Om, visu vārdu vārdu, bez skaņas ierunāt to sevī līdz ar ieelpu, bez skaņas izrunāt to no sevis līdz ar izelpu, ar sakopotu dvēseli, ap pieri vizot skaidri domājošā gara mirdzumam. Jau viņš prata savas būtnes dziļumos apzināties Atmanu, nesagraujamu, vienotu ar Visumu.

Prieks uzplauka tēva sirdī par dēlu, vērīgo, zināšanu alkstošo, viņš dēlā redzēja augam dižu viedo un priesteri, princi starp brāhmaniem.

Svētlaime uzplauka mātes krūtīs, kad viņa redzēja dēlu, kad redzēja viņu soļojam, kad redzēja viņu sēstamies un ceļamies, Sidhartu, stipro, skaisto, slaikām kājām ejošo, kurš viņu sveicināja ar visdziļāko cieņu.

Mīlestība modās brāhmanu jauno meitu sirdīs, kad pa pilsētas ieliņām gāja Sidharta vizošu pieri, zēnišķīgām acīm, šauriem gurniem.

Tak vairāk par visiem viņu mīlēja Govinda, viņa draugs, brāhmana dēls. Viņš mīlēja Sidhartas acis un piemīlīgo balsi, viņš mīlēja Sidhartas gaitu un viņa kustību cildenumu, viņš mīlēja visu, ko Sidharta darīja un sacīja, bet visvairāk viņš mīlēja Sidhartas garu, viņa dižās, ugunīgās domas, viņa kvēlošo gribu, viņa augsto sūtību. Govinda zināja — viņš nekļūs ne par vienkāršu brāhmanu, ne par laisku upurēšanas kalpotāju, ne par alkatīgu burvju vārdu tirgoni, ne par plātīgu, tukšvārdīgu runātāju, ne par ļaunu, viltīgu priesteri un arī ne par dumju lāga avi daudzo ganāmpulkā. Nē, un arī viņš, Govinda, negribēja par tādu kļūt — ne par brāhmanu, kādu ir desmiti tūkstošu. Viņš gribēja sekot Sidhartam, mīļotajam, diženajam. Un, kad Sidharta reiz taps par dievu, kad viņš reiz pievienosies Mirdzošajiem, Govinda gribēja viņam sekot kā draugs, kā pavadonis, kā kalps, kā šķēpnesis, kā ēna.

Tā Sidhartu mīlēja visi. Visiem viņš darīja prieku, visus ielīksmoja.

Taču viņš pats, Sidharta, nedarīja sev prieku, neielīksmoja sevi. Klīzdams pa vīģu dārza sārtajām takām, sēdēdams apceres birzs zilganajā ēnā, mazgādams savus locekļus dienišķajā grēku šķīstīšanas peldē, upurēdams dziļi ēnainajā mango mežā, cildenuma pilnām kustībām, visu mīlēts, visu prieks, viņš savā sirdī tomēr neglabāja prieku. Sapņi un nemierīgas domas strāvoja viņam pretim no upes ūdeņiem, zalgoja no naksnīgajām zvaigznēm, plūda no kūstošajiem saules stariem, viņu pārņēma

sapņi un dvēseles nemiers, kas kūpēja no ziedokļiem, dvesmoja no Rigvēdas pantiem, lāsoja no veco brāhmanu mācībām.

Sidharta bija sācis audzēt sevī neapmierinātību. Viņš bija sācis just, ka tēva mīlestība un mātes mīlestība, un arī viņa drauga Govindas mīlestība neaplaimos, neremdinās, nesātinās un nepiepildīs viņu uz visiem laikiem. Viņš bija sācis nojaust, ka godājamais tēvs un pārējie skolotāji, viedie brāhmani, viņam jau ir izpauduši svarīgāko un labāko no savas gudrības, jau ielējuši savu krājumu viņa gaidošajā traukā, un šis trauks netika pilns, viņa gars nebija apmierināts, dvēsele nebija rāma, sirds nebija gandarīta. Apmazgāšanās darīja labu, taču tas bija tikai ūdens, tas nenomazgāja grēku, neremdēja gara slāpes, nekliedēja sirds bailes. Lieliska bija upurēšana un dievu piesaukšana — bet vai tas bija viss? Vai upuri sniedza laimi? Un kā bija ar dieviem? Vai pasauli tiešām bija radījis Pradžāpati? Vai tas nebija Ātmans, Viņš, Vienīgais, Vienvarenais? Vai dievi nebija veidoli, radīti tāpat kā es un tu, pakļauti laikam, pārejoši? Tāpēc — vai bija labi, vai bija pareizi, vai tā bija jēgpilna un cildena rīcība — upurēt dieviem? Kam gan citam bija upurēt, ko citu bija godināt, ja ne Viņu, Vienīgo, Atmanu? Un kur Ātmans bija atrodams, kur Viņš mita, kur pukstēja Viņa mūžīgā sirds, kur gan citur, ja ne savā paša patībā, dzīļu dzīlē, nesagraujamā, ko katrs nesa sevī? Bet kur — kur bija šī patība, šī dzīļu dzīle, šis visubeidzamais? Tā nebija miesa un kauli, tā nebija doma vai apziņa, mācīja visviedie. Tad kur — kur tas bija? Lai nokļūtu tur, pie patības, pie manis, pie Atmana, — vai bija kāds cits ceļš, kuru vērts meklēt? Ak, un neviens nerādīja šo ceļu, neviens to nezināja, ne tēvs, ne skolotāji un viedie, ne svētās upurēšanas dziesmas! Visu viņi zināja, brāhmani un viņu svētās grāmatas, visu viņi zināja, par visu un vairāk nekā par visu viņi bija prātojuši — par pasaules radīšanu, par to, kā radusies valoda, ēdiens, ieelpa, izelpa, jutekļu kārtība, dievu darbi, — viņi zināja bezgala daudz, — bet vai bija vērts to visu zināt, ja nezināms palika Viens un Vienīgais, svarīgākais, vienīgais svarīgais?

Protams, daudzi svēto grāmatu panti, sevišķi Sāmavēdas upanišadas, vēstīja par šo dzīļu dzīli un visubeidzamo, lieliski panti. "Tava dvēsele ir visa pasaule," tur bija rakstīts, un rakstīts bija, ka miegā, dziļā miegā cilvēks nonākot savā dzīlē un mītot Ātmanā. Šajos pantos bija brīnišķa gudrība, tur bija visas visviedo zināšanas, izteiktas maģiskos vārdos, dzidras kā bišu savākts medus. Nē, nedrīkstēja par zemu novērtēt milzīgo atziņu pūru, ko te bija sakrājusi un glabājusi neskaitāmu viedu brāhmanu paaudžu virtene. — Bet kur gan bija tie brāhmani, kur priesteri, kur viedie vai grēku nožēlnieki, kuriem bija izdevies ne vien apgūt šīs visdziļākās zināšanas, bet arī izdzīvot tās? Kur bija tas prātnieks, kurš Atmanu no miega valstības spēja aizburt uz nomodu, uz dzīvi, uz katru soli, uz katru vārdu un darbu? Sidharta pazina daudzus godājamus brāhmanus un kā pašu pirmo — savu tēvu, skaidro, mācīto, augsti cienījamo. Apbrīnojams bija viņa tēvs, rāma un cildena bija viņa izturēšanās, skaidra viņa dzīve, viedi viņa vārdi, skaistas un cēlas domas mita viņa galvā — bet arī viņš, kurš zināja tik daudz, vai gan viņš dzīvoja svētlaimībā, vai baudīja mieru, vai arī viņš nebija tikai meklētājs, izslāpušais? Vai viņam, slāpstošajam, atkal un atkal nevajadzēja veldzēties pie svētajiem avotiem, ziedokļiem, grāmatām, brāhmanu sarunām? Kāpēc viņam, nevainojamam, katru dienu vajadzēja nomazgāt grēku, katru dienu censties pēc šķīstīšanās, katru dienu no jauna? Vai tad viņā nemita Ātmans, vai viņa paša sirdī nemutuļoja mūžīgais avots? To vajadzēja atrast, šo mūžīgo avotu sevī, to vajadzēja iemantot! Viss pārējais bija meklējumi, aplinku ceļi, maldi.

Tādas bija Sidhartas domas, tādas viņa slāpes, tādas viņa ciešanas.

Pie sevis viņš bieži atkārtoja vārdus no Šandogja upanišadas: "Patiesi, Brāhmana vārds ir Sātjams — un tiešām, kas to zina, tas ik dienu ieiet debesu pasaulē." Bieži tā šķita esam tuvu, šī debesu pasaule, tak nekad viņš netika sasniedzis to pilnīgi, nekad netika remdējis beidzamās slāpes. Un no visiem viedajiem un visviedajiem, kurus viņš pazina un kuru pamācības baudīja, no viņiem visiem nebija neviena, kurš būtu pilnīgi sasniedzis šo debesu pasauli, kurš būtu pilnīgi remdējis šīs mūžīgās slāpes.

"Govinda," Sidharta sacīja savam draugam, "mīļais Govinda, nāc man līdzi pie banjana koka, gremdēsimies apcerē."

Viņi aizgāja pie banjana koka un apsēdās, Sidharta šeit, Govinda divdesmit soļu tālāk. Apsēdies un gatavodamies izrunāt Om, Sidharta klusu atkārtoja pantu:

"Om ir loks, bet dvēsele — bulta,

Brāhmans ir šīs bultas mērķis,

Šai mērķī droši jātrāpa."

Kad bija aizritējis parastais apceres laiks, Govinda piecēlās. Bija iestājies vakars, pienācis laiks uzsākt vakarstundas ap-mazgāšanos. Viņš sauca Sidhartas vārdu. Sidharta neatbildēja. Sidharta sēdēja nodziļinājies, viņa acis bija stingi pievērstas kādam ļoti tālam mērķim, starp zobiem mazliet vīdēja mēles galiņš, šķita, ka viņš neelpo. Tā viņš sēdēja, iegrimis apcerē, domādams Om, savu dvēseli kā bultu raidījis uz Brāhmanu.

Reiz caur Sidhartas pilsētu bija gājuši samani, klejojoši askēti, trīs izdēdējuši, apdzisuši vīri, ne veci, ne jauni, ar noputējušiem un asiņainiem pleciem, gandrīz kaili, saules apsvilināti, vientulības apņemti, pasaulei sveši un naidīgi, svešinieki un kārni šakāļi cilvēku valstībā. Viņiem nopakaļ strāvoja klusas kaislības, iznīcinošas kalpošanas, nežēlīgas sevis noliegšanas karstais smārds.

Vakarā, pēc apceres stundas, Sidharta sacīja Govindam: "Rīt agri, mans draugs, Sidharta dosies pie sāmaniem. Viņš taps par samanu."

Govinda nobāla, dzirdēdams šos vārdus un redzēdams drauga bezkaislīgajā sejā apņēmību, nenovēršamu kā no loka izšauta bulta. Tūliņ un no pirmā skatiena Govinda atskārta: tagad tas sākas, tagad Sidharta iet savu ceļu, tagad sāk dīgt viņa liktenis un līdz ar viņējo arī manējais. Un viņš kļuva bāls kā izkaltusi banāna miza.

"Ak, Sidharta," viņš iesaucās, "vai tēvs tev to atļaus?"

Sidharta paraudzījās viņā kā nule atmodies. Bultas ātrumā viņš lasīja Govindas dvēselē, izlasīja tur bailes, izlasīja padevību.

"Ak, Govinda," viņš klusām teica, "netērēsim vārdus! Rīt, dienai austot, es uzsākšu samana dzīvi. Nerunā vairs par to."

Sidharta iegāja istabā, kur uz lūku pīteņa sēdēja viņa tēvs, nostājās tēvam aiz muguras un palika tur stāvam, līdz tēvs juta kādu stāvam sev aizmugurē. Brāhmans ierunājās: "Vai tu tas esi, Sidharta? Tad saki, ko esi nācis sacīt!"

Sidharta teica: "Ar tavu atļauju, tēvs. Esmu nācis tev sacīt, ka vēlos rīt atstāt tavu namu un doties pie askētiem. Mana vēlme ir tapt par samanu. Ceru, ka mans tēvs neiebildīs."

Brāhmans klusēja, un viņš klusēja tik ilgi, ka zvaigznes aiz mazā lodziņa klejoja un mainīja savus veidolus, pirms klusums istabā tika pārtraukts. Kluss un nekustīgs sakrustotām rokām stāvēja dēls, kluss un nekustīgs uz pīteņa sēdēja tēvs, un zvaigznes slīdēja pār debesīm. Tad tēvs ierunājās: "Brāhmanam nepiedien sacīt bargus un dusmu pilnus vārdus. Tomēr manu sirdi pārņem netīksme. Šo lūgumu no tavām lūpām es negribētu dzirdēt otru reizi."

Brāhmans lēnām piecēlās, Sidharta sakrustotām rokām stāvēja kluss.

"Ko tu gaidi?" tēvs jautāja.

Sidharta atteica: "Tu to zini."

Tēvs netīksmē izgāja no istabas, netīksmē viņš devās uz savu guļvietu un apgūlās.

Pēc stundas, nespēdams iemigt, brāhmans piecēlās, soļoja šurpu turpu, izgāja no mājas. Pa mazo lodziņu ieskatījies istabā, viņš ieraudzīja stāvam Sidhartu sakrustotām rokām, nepakustējušos. Palsi vizēja viņa gaišās drānas. Ar nemieru sirdī tēvs atgriezās savā guļvietā.

Pēc stundas, nespēdams iemigt, brāhmans piecēlās atkal, soļoja šurpu turpu, izgāja mājas priekšā, redzēja, ka uzlēcis mēness. Viņš ieskatījās pa istabas logu, tur nepakustējies stāvēja Sidharta sakrustotām rokām, viņa kailajos stilbos atspīdēja mēness gaisma. Ar raizēm sirdī tēvs devās uz savu guļvietu.

Un viņš atnāca atkal pēc stundas, atnāca atkal pēc divām stundām, ieskatījās pa mazo lodziņu, redzēja Sidhartu stāvam mēnesnīcā, zvaigžņu gaismā, tumsā. Un viņš klusēdams nāca atkal, stundu pēc stundas, ieskatījās istabā, redzēja dēlu nekustīgi stāvam, pildīja savu sirdi ar dusmām, pildīja savu sirdi ar nemieru, pildīja savu sirdi ar bailēm, pildīja to ar sāpēm.

Un pēdējā nakts stundā, pirms iesākās diena, viņš atgriezās atkal, iegāja istabā, ieraudzīja tur stāvam jaunekli, kurš viņam šķita liels un itin kā svešs.

"Sidharta," viņš ierunājās, "ko tu gaidi?"

"Tu to zini."

"Vai tu mūžam tā stāvēsi un gaidīsi, līdz pienāks diena, pienāks dienasvidus, pienāks vakars?" "Es stāvēšu un gaidīšu." "Tu nogursi, Sidharta." "Es noguršu." "Tu iemigsi, Sidharta." "Es neiemigšu." "Tu nomirsi, Sidharta." "Es nomiršu."

"Tu labāk gribi mirt, nevis klausīt savam tēvam?"

"Sidharta vienmēr ir klausījis savam tēvam."

"Tad tu atteiksies no sava nodoma?"

"Sidharta darīs to, ko tēvs viņam liks."

Istabā iespīdēja pirmā dienas blāzma. Brāhmans redzēja, ka Sidhartam viegli trīc ceļgali. Sidhartas sejā viņš neredzēja trīsu, acis lūkojās tālumā. Tad tēvs atskārta, ka jau tagad Sidharta vairs nav pie viņa un dzimtenē, ka dēls jau tagad ir viņu atstājis.

Tēvs pieskārās Sidhartas plecam.

"Tu dosies uz mežu," viņš sacīja, "un tapsi par samanu. Ja mežā tu atradīsi svētlaimību, nāc un iemāci svētlaimību man! Ja atradīsi vilšanos, tad atgriezies, un mēs kopā atkal upurēsim dieviem. Tagad ej un noskūpsti savu māti, pasaki viņai, kurp dodies. Bet man ir laiks iet uz upi un sākt pirmo

apmazgāšanos."

Viņš noņēma plaukstu no dēla pleca un izgāja ārā. Mēģinādams spert pirmo soli, Sidharta sagrīļojās. Viņš savaldīja savus locekļus, paklanījās tēvam un devās pie mātes, lai darītu, kā tēvs licis.

Kad agrajā dienas gaismā viņš stingām kājām lēni pameta vēl dusošo pilsētu, pie pēdējās būdiņas pacēlās kāda ēna, kas tur bija gaidījusi, un pievienojās svētceļniekam — Govinda.

"Tu esi atnācis," Sidharta sacīja un pasmaidīja. "Es esmu atnācis," Govinda teica.

Pie sāmaniem

Tās dienas vakarā viņi panāca askētus, izdēdējušos sāmanus, un piedāvāja tiem savu pavadību un padevību. Viņi tika pieņemti.

Savas drānas Sidharta uz lielceļa atdāvināja kādam nabadzīgam brāhmanam. Viņš palika ģērbies vairs vienīgi gurnautā un nešūtā zemeskrāsas apmetnī. Viņš ēda tikai vienu reizi dienā un nepieskaras nevārītam ēdienam. Viņš gavēja piecpadsmit dienu. Viņš gavēja divdesmit astoņas dienas. Miesa kusa no viņa stilbiem un vaigiem. Kveldinoši sapņi zibēja viņa acīs, kas bija tapušas lielākas, gari izauga kalstošo pirkstu nagi un sausā, spurainā bārda uz zoda. Ledains kļuva viņa skatiens, kad viņš sastapa sievietes; viņa lūpas nicīgi savilkās, kad viņš gāja pa pilsētu starp skaisti tērptiem cilvēkiem. Viņš redzēja, kā tirgoņi tirgojas, prinči dodas medībās, sērotāji apraud savus mirušos, palaistuves piedāvājas, ārsti aprūpē slimniekus, priesteri nosaka sējas dienu, mīlētāji mīl, mātes zīda savus bērnus, — un tas viss nebija viņa acu skatiena vērts, tas viss meloja, viss smirdēja, viss smirdēja pēc meliem, viss tēloja jēgu un laimi, un skaistumu un neatzinās savā trūdēšanā. Pasaule garšoja rūgti. Dzīve bija ciešanas.

Sidhartam bija mērķis, viens vienīgs: kļūt tukšam, tukšam no slāpēm, tukšam no vēlmēm, tukšam no sapņiem, tukšam no priekiem un bēdām. Aizmirt projām no sevis paša, zaudēt savu patību, ar iztukšotu sirdi atrast mieru, bezpatības domāšanā atvērties brīnumam — tas bija viņa mērķis. Kad visa patība būs pārvarēta un mirusi, kad sirdī apklusīs visas alkas un visas dziņas, tad bija jāpamostas visubeidzamam, dzīļu dzīlei būtnē, kam vairs nebija patības, lielajam noslēpumam.

Klusēdams Sidharta stāvēja nežēlīgajā saules svelmē, kvēlodams sāpēs, kvēlodams slāpēs, un stāvēja tikmēr, līdz vairs nejuta ne sāpju, ne slāpju. Klusēdams viņš stāvēja lietusgāzē, ūdens no matiem pilēja uz salstošiem pleciem, uz salstošiem gurniem un kājām, un grēku nožēlnieks stāvēja tikmēr, līdz pleci un kājas vairs nesala, līdz tie apklusa, līdz tie bija rimti. Klusēdams viņš tupēja ērkšķu biezoknī, no kaistošās ādas sūcās asinis, no augoņiem strutas, un Sidharta palika stings, palika nekustīgs, līdz asinis vairs neplūda, līdz nekas vairs nedūra, līdz nekas vairs nekaisa.

Sidharta sēdēja stalti un mācījās taupīt elpu, mācījās iztikt ar mazumiņu elpas, mācījās apturēt elpu. Sācis ar elpu, viņš mācījās apvaldīt savus sirdspukstus, mācījās samazināt savu sirdspukstu skaitu, līdz to atlika nedaudz un neatlika gandrīz nemaz.

Samanu vecākā pamācīts, Sidharta vingrinājās pašnolieg-šanā, vingrinājās apcerē pēc jauniem samanu likumiem. Pār bambusu mežu laidās gārnis — un Sidharta uzņēma gārni savā dvēselē, laidās pār mežiem un kalniem, bija gārnis, ēda zivis, cieta gārņa izsalkumu, runāja gārņa klaigās, mira gārņa nāvē. Smilšainajā krastā gulēja beigts šakālis, un Sidhartas dvēsele ieslīdēja līķī, tā bija beigts šakālis, gulēja krastmalā, uzpūtās, smirdēja, trūdēja, tika hiēnu saplosīta, tika liju nodīrāta, tapa par ģindeni, tapa par pīšļiem, aizvējoja ārēs. Un Sidhartas dvēsele atgriezās, bija mirusi, satrūdējusi, sabirusi pīšļos, nogaršojusi aprites duļķaino skurbumu, jaunās slāpēs gluži kā mednieks uzglūnēja alai, pa kuru varētu izbēgt no šīs aprites un aiz kuras sāktos visu cēloņu gals, mūžība bez ciešanām. Sidharta nogalināja savus jutekļus, nogalināja atmiņas, iz savas patības ienira tūkstoš svešos veidolos, bija dzīvnieks, sprāgonis, akmens, koks, ūdens un pamozdamies ikreiz atkal atrada sevi, lai spīdēja saule vai mēness, viņš atkal bija pats, riņķoja apritē, juta slāpes, pārvarēja slāpes, juta jaunas slāpes.

Daudz Sidharta iemācījās pie sāmaniem, daudzus ceļus projām no savas patības viņš iemācījās iet. Viņš gāja pašnoliegšanas ceļu caur sāpēm, labprātīgi ciezdams un pārvarēdams sāpes, izsalkumu, slāpes, nogurumu. Viņš gāja pašnoliegšanas ceļu caur meditāciju, ar domu spēku iztukšodams saprātu no visiem tēliem. Šo un citus ceļus viņš iemācījās iet, tūkstošiem reižu viņš pameta savu patību, stundām un dienām viņš palika bezpatība. Taču, lai gan šie ceļi veda projām no patības, galu galā tie allaž noveda pie patības atpakaļ. Lai gan Sidharta tūkstošiem reižu aizbēga no savas patības, kavējās nebūtībā, kavējās dzīvniekā, akmenī, nenovēršama bija atgriešanās, neizbēgama stunda, kad viņš atkal atrada sevi saules vai mēness gaismā, ēnā vai lietū un atkal bija pats un Sidharta, un atkal sajuta sev lemtās aprites mokas.

Viņam blakus dzīvoja Govinda, viņa ēna, gāja tos pašus ceļus, nodevās tiem pašiem pūliņiem. Reti abi sarunājās par ko citu kā vien par to, ko prasīja kalpošana un vingrinājumi. Dažkārt viņi divatā staigāja pa ciemiem, lai saubagotu pārtiku sev un saviem skolotājiem.

"Kā tu domā, Govinda," Sidharta reiz ierunājās, kad abi gāja pēc žēlastības dāvanām, "kā tu domā, vai mēs esam tikuši tālāk? Vai esam sasnieguši mērķus?"

Govinda atbildēja: "Mēs esam iemācījušies, un mēs turpinām mācīties. Tu būsi dižs sāmans, Sidharta. Tu ātri apgūsti katru vingrinājumu, vecie samani bieži ir tevi apbrīnojuši. Tu būsi svētais, ak, Sidharta!"

Sidharta sacīja: "Tā man vis neliekas, mans draugs. To, ko līdz šai dienai esmu iemācījies pie sāmaniem, to, ak, Govinda, es būtu varējis iemācīties ātrāk un vienkāršāk. To, mans draugs, es būtu varējis iemācīties katrā pilsētas izlaidības nostūra krogā, ormaņu un kauliņspēlmaņu vidū."

Govinda teica: "Sidharta dzen ar mani jokus. Kā gan tur, pie tiem nožēlojamiem, tu būtu varējis iemācīties gremdēties apcerē, apturēt savu elpu, nejust izsalkumu un sāpes?"

Un, gluži kā sarunādamies pats ar sevi, Sidharta klusām sacīja: "Kas gan ir apcere? Kas ir ķermeņa atstāšana? Kas ir gavēšana? Kas ir elpas apturēšana? Tā ir bēgšana no savas patības, tā ir īslaicīga paslēpšanās no patības mokām, īslaicīga apskurbināšanās, lai nejustu dzīves sāpes un bezjēdzību. Tāpat bēg, tāpat īslaicīgi apskurbinās vēršu dzinējs iebraucamā vietā, izdzēris pāris kausu rīsu degvīna vai raudzēta kokosriekstu piena. Tad viņš vairs nejūt savu patību, tad viņš vairs nejūt dzīves sāpes, tad viņš rod īslaicīgu glābiņu. Iesnaudies pie sava risu degvīna kausa, viņš atrod to pašu, ko atrod Sidharta un Govinda, kad, pēc ilgiem vingrinājumiem atstājuši savu ķermeni, kavējas bezpatība. Tā tas ir, ak, Govinda."

Govinda teica: "Tā tu saki, ak, draugs, un tomēr zini, ka Sidharta nav vēršu dzinējs un sāmans nav pļēgurs. Tiesa, dzērājs apdullinās, rod īslaicīgu patvērumu un atelpu, taču, kad atjēdzas no skurbuma, viss ir tāpat, kā bijis, viņš nav kļuvis viedāks, nav guvis atziņas, nav pacēlies ne pakāpienu augstāk."

Un Sidharta smaidot sacīja: "To es nezinu, nekad neesmu bijis dzērājs. Bet to, ka es, Sidharta, savos vingrinājumos un apcerē rodu tikai īslaicīgu skurbumu un no vieduma, no pestīšanas esmu tikpat tālu kā bērns mātes miesās, to es zinu, ak, Govinda, to es zinu."

Un atkal citu reizi, kad Sidharta ar Govindu atstāja mežu, lai ciemā saubagotu mazliet pārtikas saviem brāļiem un skolotājiem, Sidharta sāka runāt un teica: "Kā tad ir, ak, Govinda, vai nu mēs esam uz pareizā ceļa? Vai tuvojamies apskaidrībai? Vai tuvojamies pestīšanai? Vai varbūt mēs staigājam pa apli — mēs, kas taču bijām nodomājuši izbēgt no aprites?"

Govinda atbildēja: "Daudz mēs esam iemācījušies, Sidharta, daudz vēl jāiemācās. Mēs nestaigājam pa apli, mēs ejam augšup, aplis ir spirāle, un dažu labu pakāpienu mēs jau esam pieveikuši."

Sidharta jautāja: "Kā tev šķiet, cik gadu ir vecākajam samanām, mūsu godājamam skolotājam?"

Govinda teica: "Mūsu vecākajam varētu būt gadu sešdesmit."

Un Sidharta: "Viņš ir nodzīvojis sešdesmit gadu un nav sasniedzis nirvānu. Viņam apritēs septiņdesmit un astoņdesmit, un tu un es — mēs kļūsim tikpat veci un vingrināsimies, un gavēsim, un meditēsim. Bet nirvānu nesasniegs ne viņš, ne mēs. Ak, Govinda, man šķiet, no visiem sāmaniem pasaulē varbūt neviens, neviens nesasniegs nirvānu. Mēs rodam mierinājumu, mēs rodam skurbumu, mēs iemācāmies prasmes, ar kurām sevi maldināt. Bet būtisko, visu ceļu ceļu, mēs neatrodam."

"Kaut jel tu nerunātu tik baismīgus vārdus, Sidharta!" Govinda sacīja. "Kā gan tas var būt, ka no tik daudziem mācītiem vīriem, no tik daudziem brāhmaniem, no tik daudziem stingriem un godājamiem sāmaniem, no tik daudziem meklējošiem, tik daudziem no sirds centīgiem, no tik daudziem svētiem vīriem neviens neatradīs visu ceļu ceļu?"

Bet Sidharta teica balsī, kurā bija tikpat daudz skumju kā zobgalības, klusā, mazliet skumīgā, mazliet zobgalīgā balsī: "Govinda, drīz tavs draugs atstās šo samanu taku, pa kuru tik ilgi gājis kopā ar tevi. Es ciešu slāpes, ak, Govinda, un šai garajā samanu ceļā manas slāpes nenieka nav mazinājušās. Es allaž esmu slāpis pēc apskaidrības, allaž esmu bijis pilns jautājumu. Gadu no gada es esmu iztaujājis brāhmanus, gadu no gada esmu iztaujājis svētās Vēdas, gadu no gada esmu iztaujājis dievbijīgos sāmanus. Varbūt, ak, Govinda, būtu bijis tikpat labi, tikpat gudri un svētīgi, ja es būtu iztaujājis degunradža putniņu vai šimpanzi. Man vajadzēja ilgu laiku, un es vēl neesmu līdz galam iemācījies, lūk, ko, ak, Govinda: ka iemācīties nevar neko! Manuprāt, tā, ko mēs dēvējam par "mācīšanos", īstenībā nemaz nav. Ir tikai viena zināšana, ak, mans draugs, tā ir visur, tas ir Ātmans, tas ir manī un tevī, un katrā būtnē. Un tāpēc es sāku ticēt: šai zināšanai nav ļaunāka ienaidnieka par zinātgribu, par mācīšanos."

Te Govinda apstājās uz ceļa, pacēla rokas un iesaucās: "Kaut jel tu, Sidharta, nebiedētu savu draugu ar tādām runām! Patiesi, tavi vārdi modina manā sirdī bailes. Un apdomā: kur gan paliktu lūgšanu svētums, kur paliktu brāhmanu kārtas cienīgums, kur samanu svētums, ja būtu tā, kā tu saki, ja nebūtu mācīšanās?! Kas, ak, Sidharta, kas gan tad notiktu ar visu to, kas zemes virsū svēts, vērtīgs, cienījams?!"

Un Govinda pie sevis nomurmināja kādu pantu, upanišadas pantu:

"Tam, kas apcerīgs,

skaidru garu,

gremdējas Ātmanā,

Sirds svētlaime

ir vārdos neizsakāma."

Taču Sidharta klusēja. Viņš domāja par vārdiem, kurus viņam bija sacījis Govinda, un pārdomāja šos vārdus līdz galam.

Jā, viņš domāja, stāvēdams noliektu galvu, kas tad paliktu pāri no visa tā, kas mums šķitis svēts? Kas paliek? Kas izrādās patiess esam? Un viņš papurināja galvu.

Reiz, kad abi jaunekļi jau gadus trīs bija dzīvojuši pie sāmaniem un vingrinājušies kopā ar viņiem, pa daždažādiem taisniem un aplinkiem ceļiem viņus sasniedza vēsts, bauma, teiksma: esot parādījies kāds, vārdā Gotama, Diženais, Buda, viņš esot sevī pārvarējis pasaules sāpes un apturējis atdzimšanu ratu. Savu mācekļu ielenkts, viņš klīstot pa visu zemi sludinādams, bez kāda īpašuma, bez dzimtenes, bez sievas, askēta dzeltenajā mētelī, bet ar līksmu vaigu, svētlaimīgais, un brāhmani un prinči noliecoties viņa priekšā un kļūstot par viņa skolniekiem.

Šī teiksma, šī bauma, šī pasaka ieskanējās, uzsmaržoja gan te, gan tur, par to runāja brāhmani pilsētās, samani mežā, līdz jaunekļu ausīm atkal un atkal nonāca Gotamas Budas vārds, gan laba, gan ļauna, gan slavinājumu, gan paļu pavadīts.

Ja kādā zemē izceļas mēris un atskan ziņa, ka tur un tur esot kāds vīrs, viedais, zinātājs, ar kura vārdu un dvašu pietiekot, lai izdziedētu katru sērgas piemeklēto, tad šī ziņa izplatās pa visu zemi un par to runā visi, daudzi tic, daudzi šaubās, bet daudzi nekavēdamies dodas ceļā, lai uzmeklētu šo viedo,

šo palīgu, — gluži tāpat pa visu zemi izplatījās šī teiksma, šī smaržīgā teiksma par Gotamu Budu, viedo no Šākju dzimtas. Viņš, tā runāja ticīgie, esot iemantojis augstāko apskaidrību, viņš atceroties savas iepriekšējās dzīves, viņš esot sasniedzis nirvānu un vairs nekad neatgriezīšoties apritē, neieniršot veidolu duļķainajā straumē. Par viņu stāstīja daudz brīnišķa un neticama, viņš esot darījis brīnumus, pieveicis velnu, runājis ar dieviem. Tak viņa naidnieki un neticīgie daudzināja, ka šis Gotama esot tukšvārdīgs krāpnieks, savas dienas viņš aizvadot pārticībā, apnicinot upurēšanu, esot gluži nemācīts un nepazīstot ne vingrināšanos, ne paššaustīšanos.

Saldi skanēja teiksma par Budu, šajos stāstos smaržoja burvestība. Pasaule taču bija slima, dzīve smagi panesama — un, raugi, te šķita plūstam avots, te šķita skanam ziņneša sauciens, mierinošs, žēlsirdīgs, pilns cildenu solījumu. Visur, kurp aizskanēja valodas par Budu, visās Indijas zemēs jaunekļi ieklausījās, sajuta ilgas, sajuta cerības, un brāhmanu dēli pilsētās un ciemos sirsnīgi sagaidīja katru svētceļnieku un svešinieku, ja vien viņš nesa vēstis par viņu, Diženo, Šākjamuni.

Arī pie sāmaniem mežā, arī pie Sidhartas, arī pie Govindas bija nonākusi šī teiksma, lēnām, pa lāsei vien, katra lāse pilna cerību, katra lāse pilna šaubu. Par to viņi runāja maz, jo samanu vecākais nebija šai teiksmai draugs. Viņš bija dzirdējis, ka vīrs, kurš uzdodas par Būdu, agrāk esot bijis askēts un dzīvojis mežā, bet tad atgriezies pie pārticības un pasaulīgajiem priekiem, un šo Gotamu viņš nevērtēja augstu.

"Ak, Sidharta," Govinda reiz uzrunāja savu draugu. "Šodien es biju ciemā, un kāds brāhmans ielūdza mani savā namā, un viņa namā bija cita brāhmana dēls no Magādhas, viņš pats savām acīm ir redzējis Budu un dzirdējis viņu sludinām. Patiesi, elpa man plosīja krūtis, un es pie sevis nodomāju: kaut jel arī es, kaut jel mēs abi, Sidharta un es, piedzīvotu to stundu, kad izdzirdēsim mācību no Visupilnīgā lūpām! Saki, draugs, — vai gan mēs neiesim uz turieni un nenoklausīsimies mācību no Budas lūpām?"

Sidharta teica: "Allaž, ak, Govinda, es biju domājis, ka Govinda paliks pie sāmaniem, allaž man šķita, ka viņa mērķis ir piedzīvot sešdesmit un septiņdesmit gadus un arvien vairāk izkopt mākslas un vingrinājumus, kuri rotā samanu. Bet, raugi, pārāk maz es esmu pazinis Govindu, maz zinājis par viņa sirdi. Tātad tagad tu, mans visudārgais, gribi iet jaunu taku un doties turp, kur Buda sludina savu mācību."

Govinda sacīja: "Tev labpatīk zoboties. Nu, tad zobojies, Sidharta! Bet vai arī tevī nav pamodusies vēlme, kāre dzirdēt šo mācību? Un vai reiz tu man neteici, ka samanu ceļu vairs neiesi ilgi?"

Te Sidharta iesmējās savus īpatnos smieklus, kuros balss toni iekrāsoja gan skumju ēna, gan zobgalības ēna, un atbildēja: "Vārds vietā, Govinda, vārds vietā, atmiņa tevi neviļ. Bet atceries arī ko citu, ko esi no manis dzirdējis, proti, ka es neuzticos mācībai un mācīšanai un esmu no tām noguris un ka maz ticu vārdiem, kuri nāk pie mums no skolotājiem. Tomēr lai notiek, mans mīļais, es esmu gatavs noklausīties šo mācību — lai gan sirds dziļumos domāju, ka šīs mācības labāko augli mēs jau esam nobaudījuši."

Govinda teica: "Tava piekrišana priecē manu sirdi. Bet saki — kā tas ir iespējams? Kā lai Gotamas mācība, pirms vēl esam to dzirdējuši, jau varētu būt atklājusi mums savu labāko augli?"

Sidharta atbildēja: "Baudīsim šo augli un nogaidīsim turpmāko, ak, Govinda! Bet šis auglis, par kuru mēs varam pateikties Gotamam jau tagad, ir tas, ka viņš sauc mūs projām no sāmaniem. Vai viņam ir mums dodams vēl kas cits un labāks, ak, draugs, to mēs mierīgu sirdi pagaidīsim."

Tai pašā dienā Sidharta pavēstīja samanu vecākajam, ka nolēmis viņu pamest. Viņš to pavēstīja vecākajam ar tādu pieklājību un pazemību, kāda piedien gados jaunākajam un skolniekam. Bet sāmans noskaitās, ka abi jaunekļi grib viņu pamest, pacēla balsi un lietoja rupjus lamuvārdus.

Govinda izbijās un apjuka, bet Sidharta pieliecās Govindam pie auss un pačukstēja: "Tagad es parādīšu vecajam vīram, ka esmu no viņa kaut ko iemācījies." Nostājies tuvu samanām, viņš sakopotiem dvēseles spēkiem uztvēra vecā vīra skatienu ar savējo, nobūra viņu, padarīja mēmu, laupīja viņam gribu, pakļāva viņu savai gribai, pavēlēja viņam, nebilstot ne vārda, darīt to, ko no viņa pieprasīja. Vecais vīrs kļuva mēms, viņa skatiens sastinga, griba pamira, rokas nokarājās lejup, viņš bezspēcīgi padevās Sidhartas burvju spēkam. Sidhartas domas pakļāva samanu sev, viņam bija jādara tas, ko tās pavēlēja. Tā nu vecais vīrs vairākkārt paklanījās, paceltām rokām deva svētību, stomīgi un dievbijīgi novēlēja laimīgu ceļu. Un jaunekļi pateikdamies paklanījās viņam pretim, pateicās par novēlējumu un atsveicinājušies devās prom.

Ceļā Govinda sacīja: "Ak, Sidharta, pie sāmaniem tu esi iemācījies vairāk, nekā biju domājis. Ir grūti, ļoti grūti noburt vecu samanu. Patiesi, ja tu būtu palicis tur, tad drīz iemācītos staigāt pa ūdens virsu!"

"Es nealkstu staigāt pa ūdens virsu," Sidharta atteica. "Lai ar tādām mākslām apmierinās veci samani!"

Gotama

Savāthi pilsētā katrs bērns zināja Diženā Budas vārdu un katrs nams bija gatavs piepildīt ziedojumu trauku Gotamas mācekļiem, bezvārdu lūdzējiem. Netālu no pilsētas atradās Gotamas iemīļotā uzturēšanās vieta, Jetavanas birzs, kuru viņam un viņa sekotājiem bija uzdāvinājis bagātais tirgonis Anathapindika, padevīgs Diženā pielūdzējs.

Uz šo apvidu bija norādījuši visi stāsti un atbildes, ko dzirdēja abi jaunie askēti, meklēdami Gotamas mitekli. Tiklīdz viņi nonāca Savāthi, jau pirmajā mājā, pie kuras durvīm viņi apstājās, lūgdami dāvanas, viņiem tika piedāvāta maltīte, un Sidharta sacīja sievietei, kura sniedza viņiem ēdienu:

"Labprāt, ak, labdare, labprāt mēs uzzinātu, kur apmeties visugodājamais Buda, jo mēs esam divi samani no meža, atnākuši, lai ieraudzītu viņu, Visupilnīgo, un dzirdētu mācību no viņa lūpām."

Sieviete atteica: "Patiesi, ak, samani no meža, jūs esat nonākuši īstajā vietā. Tad ziniet, Diženais ir apmeties Jetavanā, Anathapindikas dārzā. Tur jūs, svētceļnieki, varēsiet pavadīt nakti, jo tur pietiek vietas pat tiem neskaitāmajiem, kuri plūst uz turieni, lai dzirdētu mācību no viņa lūpām."

Te Govinda nopriecājās un prieka pilns iesaucās: "Tad mūsu mērķis ir sasniegts un ceļš ir galā! Bet saki mums, ak, svētceļnieku māte, — vai tu pazīsti viņu, Budu, vai esi redzējusi viņu savām acīm?"

Sieviete atbildēja: "Daudzas reizes es esmu redzējusi viņu, Diženo. Daudzas dienas esmu redzējusi, kā viņš iet pa ielām klusēdams, dzeltenā mētelī, kā viņš pie durvīm klusēdams pasniedz savu žēlastības dāvanu trauku, kā aiznes piepildīto trauku prom."

Govinda sajūsmā klausījās, gribēdams jautāt un dzirdēt vēl daudz. Bet Sidharta mudināja doties tālāk. Viņi pateikušies gāja prom, un viņiem tikpat kā nevajadzēja prasīt ceļu, jo ne mazums svētceļnieku un mūku no Gotamas kopienas devās uz Jetavanu. Galā viņi nonāca naktī, un visapkārt pastāvīgi ieradās, sasaucās un sarunājās ļaudis, kas meklēja un atrada apmešanās vietu. Abi samani, pieraduši pie dzīves mežā, ātri un bez trokšņa sagādāja sev patvērumu un atpūtās tur līdz rītam.

Saulei lecot, viņi izbrīnījušies ieraudzīja, cik milzīgs ticīgo un ziņkārīgo pulks te nakšņojis. Pa visām krāšņās birzs takām klīda mūki dzeltenos tērpos, tie sēdēja visās malās zem kokiem, iegrimuši apcerē vai garīgās sarunās, ēnainie dārzi atgādināja pilsētu, pilnu ļaudīm, kas spietoja kā bites. Lielākā daļa mūku devās ceļā ar žēlastības dāvanu traukiem, lai pilsētā savāktu pārtiku pusdienām, vienīgajai dienas maltītei. Arī pats Buda, Apskaidrotais, ik rītu mēdza doties ubagot.

Sidharta ieraudzīja viņu un tūdaļ pazina, it kā turp būtu norādījis kāds dievs. Sidharta ieraudzīja viņu, vienkāršu vīru dzeltenā mūka tērpā, rāmi ejam prom, rokā turot žēlastības dāvanu trauku.

"Skaties!" Sidharta klusu sacīja Govindam. "Tas ir Buda."

Govinda pētīgi paskatījās uz mūku dzeltenajā tērpā; šķita, viņš ne ar ko neatšķiras no simtiem pārējo mūku. Un drīz arī Govinda redzēja: tas ir viņš. Un abi sekoja viņam un vēroja viņu.

Domās nogrimis, Buda vienkārši gāja savu ceļu, viņa mierīgā seja nebija ne priecīga, ne skumīga, šķita, ka viņš klusu smaida uz iekšu. Ar slēptu smaidu, rimts, mierīgs, līdzīgs veselīgam bērnam, Buda gāja, nesdams savu tērpu un likdams kāju tāpat kā visi viņa mūki, pēc stingriem priekšrakstiem. Taču viņa seja un solis, viņa rimtais, lejupvērstais skatiens, viņa rimtā, lejupvērstā roka un katrs šīs rimti lejupvērstās rokas pirksts izstaroja mieru, izstaroja pilnību, nemeklēja, neatdarināja, liegi elpoja nevīstošā rāmumā, nevīstošā gaismā, neaizskaramā mierā.

Tā Gotama devās uz pilsētu, lai vāktu žēlastības dāvanas, un abi samani pazina viņu tikai pēc rāmās pilnības, pēc viņa klusā stāva, kurā nebija jaušama ne meklēšana, ne vēlme, ne atdarināšana, ne pūliņi, tikai gaisma un miers.

"Šodien mēs dzirdēsim mācību no viņa lūpām," sacīja Govinda.

Sidharta neatbildēja. Mācība viņu ziņkārajā maz, viņš neticēja, ka tā paudīs viņam ko jaunu, jo viņš, tāpat kā Govinda, vairākas reizes bija dzirdējis šīs Budas mācības saturu, kaut arī no divkāršiem un trīskāršiem pārstāstiem. Toties viņš vērīgi lūkojās uz Gotamas galvu, uz viņa pleciem, uz kājām, uz rimti lejupvērsto roku, un viņam šķita, it kā katrs posmiņš katrā šīs rokas pirkstā pats būtu mācība, runātu, elpotu, smaržotu, izstarotu patiesību. Šis vīrs, šis Buda, bija patiesīgs līdz pat sava mazākā pirksta galiņam. Šis vīrs bija svētais. Nekad vēl Sidharta nebija tā godājis nevienu cilvēku, nekad vēl nevienu cilvēku nebija mīlējis tā kā šo.

Abi sekoja Budam līdz pilsētai un klusēdami griezās atpakaļ, jo paši bija nolēmuši šajā dienā atturēties no ēdiena. Viņi redzēja, kā Gotama pārnāk, redzēja, kā viņš ietur maltīti savu mācekļu lokā — ar to, ko viņš iebaudīja, nepietiktu pat putnam —, un redzēja, kā viņš aiziet mango koku ēnā.

Bet vakarā, kad karstums mazinājās un nometnē visi atdzīvojās un pulcējās kopā, viņi izdzirda Budu sludinām. Viņi dzirdēja viņa balsi, un arī tā bija pati pilnība, pilnīgi rimta, pilna miera. Gotama sludināja mācību par ciešanām, par ciešanu cēloņiem, par ceļu, kā atbrīvoties no ciešanām. Rāma un skaidra plūda viņa klusā valoda. Dzīve bija ciešanas, pasaule bija ciešanu pilna, bet bija atrasta pestīšana no ciešanām: pestīšanu atrada tas, kurš gāja Budas ceļu.

Diženais runāja liegā, taču drošā balsī, sludināja četrus pamatlikumus, mācīja par astoņkāršo taku, pacietīgi izsekoja ierasto mācības, piemēru, atkārtojumu ceļu, gaiša un rāma viņa balss lidinājās pār klausītājiem gluži kā gaisma, kā zvaigžņota debess.

Kad Buda — jau bija iestājusies nakts — pabeidza savu runu, daži svētceļnieki piegāja pie viņa un lūdza uzņemt viņus kopienā, meklēja patvērumu mācībā. Un Gotama pieņēma viņus, sacīdams: "Jūs esat uzklausījuši mācību, un tā ir tapusi sludināta. Tad nāciet un staigājiet svētumā, lai darītu galu visām ciešanām!"

Raugi, nu pie viņa piegāja arī Govinda, biklais, un teica: "Arī es meklēšu patvērumu pie Diženā un viņa mācības," — un lūdza, lai viņu pieņem par mācekli, un tika pieņemts.

Tūdaļ pēc tam, kad Buda bija devies pie miera, Govinda pievērsās Sidhartam un dedzīgi ierunājās: "Sidharta, man nepiedien izsacīt tev pārmetumu. Mēs abi dzirdējām Diženo, abi uzklausījām mācību. Govinda dzirdēja mācību un atrada tajā patvērumu. Bet tu, godātais, vai tad tu negribi stāties uz pestīšanas takas? Vai tu vilcināsies, vai tu vēl gaidīsi?"

Izdzirdis Govindas vārdus, Sidharta pamodās kā no miega. Viņš ilgi lūkojās Govindam sejā. Tad ierunājās klusā balsī, kurā nebija zobgalības: "Govinda, mans draugs, tagad tu esi spēris soli, tagad tu esi izraudzījies ceļu. Vienmēr, ak, Govinda, tu esi bijis mans draugs, vienmēr esi gājis vienu soli man iepakaļ. Es bieži esmu domājis: vai Govinda reiz nespers soli arī viens pats, bez manis, paša dvēseles aicināts? Raugi, nu tu esi kļuvis par vīru un pats izvēlies savu ceļu. Nostaigā to līdz galam, ak, mans draugs! Atrodi pestīšanu!"

Govinda, vēl īsti nesapratis, ar vieglu nepacietību atkārtoja savu jautājumu: "Runā jel, es lūdzu tevi, mans mīļais! Saki man, jo citādi nevar būt, ka arī tu, mans mācītais draugs, meklēsi patvērumu pie diženā Budas!"

Sidharta uzlika roku Govindam uz pleca. "Tu nesaklausīji manus svētības vārdus, ak, Govinda. Es tos atkārtošu: nostaigā šo ceļu līdz galam! Atrodi pestīšanu!"

Šajā mirklī Govinda aptvēra, ka draugs ir viņu atstājis, un sāka raudāt.

"Sidharta!" viņš žēli iesaucās.

Sidharta viņam mīļi sacīja: "Neaizmirsti, Govinda, ka tagad tu esi viens no Budas sāmaniem! Tu esi atsacījies no dzimtenes un vecākiem, atsacījies no cilmes un īpašuma, atsacījies no savas paša gribas, atsacījies no draudzības. Tā grib mācība, tā grib Diženais. Tā tu gribēji pats. Rīt, ak, Govinda, es tevi atstāšu."

Vēl ilgi draugi staigāja pa birzi, ilgi viņi gulēja nomodā un nespēja iemigt. Un aizvien no jauna Govinda lūdzās, lai draugs pasaka viņam, kāpēc negrib meklēt patvērumu Gotamas mācībā, kādu trūkumu viņš šajā mācībā saskata. Taču Sidharta viņu ikreiz atraidīja, teikdams: "Esi mierā, Govinda! Diženā mācība ir ļoti laba, kā lai es tur saskatītu kādu trūkumu?"

Rīta agrumā pa dārzu staigāja Budas sekotājs, viens no viņa vecākajiem mūkiem, saukdams pie sevis visus tos, kuri nule bija raduši patvērumu mācībā, lai iedotu viņiem dzelteno tērpu un izskaidrotu viņu kārtas pirmās mācības un pienākumus. Govinda metās atpakaļ, vēlreiz apskāva savu jaunības draugu un pievienojās jauno mācekļu gājienam.

Bet Sidharta domīgs klīda pa birzi.

Tur viņš sastapa Diženo Gotamu, un, kad Sidharta viņu godbijīgi sveicināja un Budas skatiens bija tik pilns labsirdības un miera, jauneklis saņēma drosmi un lūdza Godājamam atļauju parunāties ar viņu. Diženais klusēdams piekrītoši pamāja.

Sidharta sacīja: "Vakar, ak, Diženais, man bija tā laime dzirdēt tavu brīnišķo mācību. Kopā ar savu draugu es ierados no tālienes, lai šo mācību dzirdētu. Un tagad mans draugs paliks pie tavējiem, pie tevis viņš ir radis patvērumu. Bet es sākšu savu svētceļojumu no jauna."

"Kā tev tīk," Godājamais laipni atbildēja.

"Pārlieku pārdroša ir mana valoda," Sidharta turpināja, "tomēr es negribētu atstāt Diženo, godīgi nepateicis viņam savas domas. Vai Godājamais veltīs man vēl mirkli uzmanības?"

Buda klusēdams piekrītoši pamāja.

Sidharta sacīja: "Vienu, ak, Visugodājamais, es tavā mācībā apbrīnoju visvairāk. Viss tavā mācībā ir pilnīgi skaidrs un pierādīts; pasauli tu rādi kā pilnīgu, nekad un nekur nepārtrauktu ķēdi, kā mūžīgu ķēdi, kura sastāv no cēloņiem un sekām. Vēl nekad tas nav saskatīts tik skaidri, parādīts tik neapgāžami; patiesi, ikvienam brāhmanam sirds noteikti sāk pukstēt straujāk, kad viņš caur tavu mācību ierauga pasauli kā pilnīgu sakarību, bez pārrāvumiem, skaidru kā kristāls, neatkarīgu no gadījuma, neatkarīgu no dieviem. Vai tā ir laba vai ļauna, vai dzīve tajā ir ciešanas vai prieks, tas lai paliek neizšķirts, var būt, ka tas nav būtiski, — bet pasaules vienotība, visu notikumu kopsakars, tas, ka visu lielo un mazo ietver viena un tā pati straume, viens un tas pats cēloņsakarību, tapšanas un miršanas likums, tas gaiši staro iz tavas diženās mācības, ak, Visupilnīgais. Taču, pēc tavas paša mācības, šī visu lietu vienotība un secība vienā vietā tomēr ir pārrauta, pa mazu spraudziņu šajā vienotības pasaulē ieplūst kaut kas svešs, kaut kas jauns, kaut kas tāds, kā nebija iepriekš un ko nevar ne parādīt, ne pierādīt: tā ir tava mācība par pasaules pārvarēšanu, par pestīšanu. Un šis sīkais robs, šis sīkais pārrāvums sagrauj un iznīcina visu mūžīgo un vienoto pasaules likumību. Piedod man, ka izsaku šo iebildumu."

Gotama bija klausījies viņā rāms un nekustīgs. Tagad Visupilnīgais ierunājās savā labsirdīgajā, laipnajā un skaidrajā balsī: "Tu dzirdēji mācību, ak, brāhmana dēls, un labi, ka esi to pārdomājis tik dziļi. Tu esi atradis tajā robu, trūkumu. Turpini domāt par to! Bet ļauj, zinātkārais, lai brīdinu tevi no viedokļu biezokņa un no strīda par vārdiem. Viedokļiem nav nozīmes, tie var būt skaisti vai neglīti, gudri vai muļķīgi, katrs var tiem pievienoties vai tos noraidīt. Bet tā mācība, ko tu dzirdēji no manis, nav viedoklis, un tās mērķis nav izskaidrot pasauli zinātkārajiem. Tai ir cits mērķis; tās mērķis ir atpestīt no ciešanām. To māca Gotama, neko citu."

"Nedusmojies uz mani, ak, Diženais," jauneklis sacīja. "Tā es ar tevi runāju ne tādēļ, lai meklētu strīdu, lai strīdētos par vārdiem. Patiesi, tev ir taisnība, viedokļiem ir maza nozīme. Bet ļauj man pateikt vēl vienu: ne mirkli es neesmu par tevi šaubījies. Ne mirkli es neesmu šaubījies par to, ka tu esi Buda, ka tu esi sasniedzis mērķi, pašu augstāko, uz kuru dodas tik daudzi tūkstoši brāhmanu un brāhmanu dēlu. Tu esi atradis pestīšanu no nāves. To tu esi iemantojis pats savos meklējumos, iedams pats savu ceļu, caur domām, caur apceri, caur atziņu, caur apskaidrību. Tu neesi to iemantojis caur mācību! Un — tāda ir mana doma, ak, Diženais, — neviens negūst pestīšanu caur mācību! Nevienam, ak, Godājamais, tu nevarēsi ar vārdiem vai mācību izskaidrot un pastāstīt, kas ar tevi notika tavas apskaidrības stundā! Daudz ko ietver apskaidrotā Budas mācība, daudziem tā iemāca dzīvot krietni, vairīties no ļaunuma. Bet vienu šī tik skaidrā, tik godājamā mācība tomēr neietver: tā neizpauž noslēpumu, ko piedzīvojis pats Diženais, viņš vienīgais starp simttūkstošiem. Lūk, ko es domāju un atskārtu, klausīdamies mācībā. Lūk, kāpēc es turpinu savus klejojumus — nevis lai meklētu citu, labāku mācību, jo es zinu, ka tādas nav, bet gan — lai pamestu visas mācības un visus skolotājus un vienatnē sasniegtu savu mērķi vai mirtu. Tomēr bieži es atcerēšos šo dienu, ak, Diženais, un šo stundu, kad manas acis skatīja svēto."

Budas acis rāmi raudzījās zemē, rāma un pilnīgi nosvērta staroja viņa neizdibināmā seja. "Lai tavas domas nav maldi!" Godājamais lēnām teica. "Lai tu nonāc pie mērķa! Bet saki man: vai tu redzēji manu samanu, šo manu daudzo brāļu, pulku, kas atraduši patvērumu mācībā? Un vai tu domā, svešais sāman, vai tu domā, ka tiem visiem būtu labāk pamest mācību un atgriezties pasaules un kārību dzīvē?"

"Tāda doma man ir tāla!" Sidharta iesaucās. "Lai viņi visi paliek pie mācības, lai sasniedz savu mērķi! Man nepiedien spriest par cita dzīvi. Tikai par sevi pašu, par sevi vienīgo man ir jāspriež, jāizvēlas, jānoraida. Mēs, samani, meklējam atpestīšanu no patības, ak, Diženais. Ja es būtu viens no taviem mācekļiem, ak, Godājamais, tad baidos — varētu notikt tā, ka mana patība tikai šķietami, tikai maldīgi iegūtu mieru un tiktu atpestīta, bet patiesībā turpinātu dzīvot un augtu, jo mācību, sekošanu, savu mīlestību pret tevi, mūku kopienu es tad būtu padarījis par savu patību!"

Ar vieglu smaidu, ar nesatricināmu gaišumu un laipnību Gotama ieskatījās svešiniekam acis un ar tikko manāmu mājienu ļāva viņam iet.

"Tu esi gudrs, ak, sāman," Godājamais sacīja. "Gudri tu māki runāt, mans draugs. Sargies no pārlieku lielas gudrības!"

Buda devās prom, un viņa skatiens un vieglais smaids uz mūžu palika iekalts Sidhartas atmiņā. "Nekad vēl neesmu redzējis kādu cilvēku tā skatāmies un smaidām, tā sēžam un soļojam," viņš domāja. "Patiesi, arī es vēlos, kaut prastu tā skatīties un smaidīt, sēdēt un soļot, tik brīvi, tik cienīgi, tik apvaldīti, tik atklāti, tik bērnišķīgi un noslēpumaini. Patiesi, tā skatās un soļo tikai cilvēks, kurš ietiecies savas patības dzīlē. Un arī es centīšos ietiekties savas patības dzīlē."

"Es esmu redzējis vienu cilvēku," Sidharta domāja, "vienu vienīgu, kura priekšā man bija jānolaiž acis. Vairs neviena priekšā es nenolaidīšu acis, vairs neviena. Mani vairs nevilinās neviena mācība, jo mani nepievilināja šī cilvēka mācība."

"Buda ir mani aplaupījis," Sidharta domāja, "viņš ir mani aplaupījis, bet vēl vairāk apdāvinājis. Viņš man nolaupīja draugu, to, kurš ticēja man un tagad tic viņam, kurš bija mana ēna un tagad ir Gotamas ēna. Bet viņš man uzdāvināja Sidhartu, mani pašu."

Pamošanās

Atstājis birzi, kurā palika Visupilnīgais Buda, kurā palika Govinda, Sidharta juta, ka arī viņa līdzšinējā dzīve paliek šajā birzī un šķiras no viņa. Lēni soļodams, viņš prātoja par šo izjūtu, kura pilnīgi piepildīja viņu. Viņš prātoja dziļi, kā caur dziļu ūdeni nolaidās līdz šīs izjūtas dzīlei, līdz turienei, kur glabājas cēloņi, jo atskārst cēloņus, tā viņam šķita, arī nozīmē domāt un tikai tādējādi izjūtas top par atziņām un nepazūd, bet gan iegūst satvaru un sāk izstarot to, kas tajās slēpts.

Lēni soļodams, Sidharta gremdējās pārdomās. Viņš saprata, ka vairs nav jauneklis, bet gan kļuvis par vīru. Viņš saprata, ka viņu kaut kas ir pametis, tāpat kā čūsku pamet tās vecā āda, ka viņā vairs nav kaut kā tāda, kas pavadījis viņu visu jaunību un bijis daļa no viņa: vēlmes iemantot skolotājus un klausīties mācības. Pēdējo skolotāju, kurš bija parādījies viņa ceļā, arī viņu, visaugstāko un viedāko skolotāju, Vissvētāko Budu viņš bija pametis, viņam bija no tā jāšķiras, viņš nebija spējis pieņemt tā mācību.

Domātājs pagausināja soli un jautāja sev: "Bet kas gan ir tas, ko tu gribēji iemācīties no skolotājiem un mācībām un ko viņi, kas tev daudz mācījuši, tomēr nespēja tev iemācīt?" Un viņš saprata: "Tā bija patība, kuras jēgu un būtību es gribēju apgūt. Tā bija patība, no kuras es gribēju atbrīvoties, kuru gribēju pārvarēt. Taču es nespēju to pārvarēt, spēju to tikai maldināt, bēgt no tās, slēpties no tās. Patiesi, neviena lieta pasaulē nav nodarbinājusi manas domas tik daudz kā šī mana patība, šī mīkla, ka es dzīvoju, ka esmu viens, nošķirts un savrup no visiem pārējiem, ka es esmu Sidharta! Un ne par vienu lietu pasaulē es nezinu mazāk kā par sevi, par Sidhartu!"

Lēni soļojošais domātājs apstājās, šīs domas pārņemts, un no šīs domas tūdaļ izlēca kāda cita, jauna doma, kura skanēja: "Tam, ka es neko nezinu par sevi, tam, ka Sidharta man palicis tik svešs un nepazīstams, ir viens cēlonis, viens vienīgs: man bija bail no sevis, es bēgu no sevis! Es meklēju Atmanu, es meklēju Brāhmanu, es gribēju sadalīt un nolobīt savu patību, lai tās nepazīstamajā dzīlē atrastu visu čaumalu kodolu, Atmanu, Dzīvību, Dievišķo, Visubeidzamo. Bet, to darot, es pazaudēju pats sevi."

Sidharta pacēla acis un paskatījās apkārt, viņa sejā atplauka smaids, un līdz pat pirkstu galiem viņu spēcīgi pārņēma tāda sajūta, it kā viņš būtu pamodies no ilgiem sapņiem. Un tūliņ viņš steidzās tālāk, steidzās ātri kā cilvēks, kurš zina, kas viņam darāms.

"Ak," viņš domāja, dziļi ievilkdams elpu, "tagad es vairs neļaušu, lai Sidharta no manis aizbēg! Es vairs nesākšu savu domāšanu un savu dzīvi ar Atmanu un pasaules ciešanām. Es vairs nenonāvēšu un nesadalīšu sevi, lai zem drupām atrastu noslēpumu. Mani vairs nemācīs ne Jogavēda, ne Atharvavēda, ne askēti, ne jebkāda mācība. Es mācīšos pats no sevis, būšu skolnieks, iepazīšu sevi, noslēpumaino Sidhartu."

Viņš paskatījās apkārt, it kā redzētu pasauli pirmo reizi. Skaista bija pasaule, raiba bija pasaule, savāda un mīklaina bija pasaule! Te bija zilā, te bija dzeltenā, te bija zaļā krāsa, debesis plūda un upe, mežs pacēlās un kalni, viss skaists, viss mīklains un maģisks, un pa vidu viņš, Sidharta, kurš modās un bija ceļā pats uz sevi. Tas viss, viss šis dzeltenais un zilais, upe un mežs, pirmo reizi ienāca Sidharta caur acīm, vairs nebija Māras burvestība, vairs nebija Maijas plīvurs, vairs nebija bezjēdzīga un nejauša parādību pasaules daudzveidība, ko nievā dziļdomīgais brāhmans, kurš nicina daudzveidību, kurš meklē vienotību. Zilgme bija zilgme, upe bija upe, un, kaut arī zilgme un upe Sidharta bija vienotā un Dievišķā mājoklis, tā tomēr bija Dievišķā griba un nodoms — šeit būt dzeltenajai krāsai, šeit zilajai, tur debesīm, tur mežam un šeit Sidhartam. Jēga un būtība nemājoja kaut kur aiz lietām, tā bija tajās, visā.

"Cik kurls un truls es esmu bijis!" viņš domāja, iedams straujā solī. "Ja kāds lasa rokrakstu, kura jēgu grib meklēt, tad nenicina tā zīmes un burtus un nedēvē tos par māņiem, nejaušību un bezvērtīgu čaulu, nē, viņš lasa tos, pēta un mīl tos, burtu pa burtam. Bet es, kas gribēju lasīt pasaules grāmatu un savas paša būtības grāmatu, es, pakļaudamies iepriekš-pieņemtam spriedumam, nicināju zīmes un burtus, dēvēju parādību pasauli par māņiem, dēvēju savas acis un mēli par nejaušām un bezvērtīgām parādībām. Nē, tas ir galā, es esmu pamodies, es patiesi esmu pamodies un piedzimis tikai šodien."

Risinādams šo domu, Sidharta atkal apstājās, tik spēji, it kā viņa priekšā uz ceļa locītos čūska.

Te pēkšņi viņam kļuva skaidrs arī tas: viņam, kurš patiesi bija kā nule pamodies vai jaunpiedzimis, tagad vajadzēja sākt savu dzīvi no jauna, no paša sākuma. Kad šajā pašā rītā viņš bija atstājis Jetavanas birzi, Diženā birzi, jau mozdamies, jau ceļā uz sevi, tad viņa nolūks, kas pašam šķita dabisks un pašsaprotams, bija — pēc askēta dzīves gadiem atgriezties dzimtenē, pie tēva. Tomēr tagad, tikai šajā mirklī, apstājies, it kā priekšā uz ceļa locītos čūska, viņš pamodās arī šādai atziņai: "Es taču vairs neesmu tas, kas biju, es vairs neesmu askēts, es vairs neesmu priesteris, es vairs neesmu brāhmans. Ko gan es darīšu mājās un pie sava tēva? Mācīšos? Upurēšu? Gremdēšos apcerē? Tas viss jau ir pagājis, ar to visu man vairs nav pa ceļam."

Sidharta palika nekustīgi stāvam, un vienu mirkli, vienu elpas vilcienu ilgi viņa sirds sala, viņš juta to salstam krūtīs kā mazu dzīvnieciņu, kā putnu vai zaķēnu, redzēdams, cik vientuļš viņš ir. Gadiem ilgi viņš bija dzīvojis bez dzimtenes un nejutis to. Tagad viņš to juta. Allaž, arī visdziļākajā apcerē iegrimis, viņš bija bijis sava tēva dēls, brāhmans, augstdzimušais, ticības vīrs. Tagad viņš bija vairs tikai Sidharta, tas, kurš pamodies, nekas vairāk. Viņš dziļi ievilka elpu, un mirkli viņš sala un trīcēja. Neviens nebija tik vientuļš kā viņš. Ne dižciltīgais, kurš pieder pie dižciltīgajiem, ne amatnieks, kurš pieder pie amatniekiem un rod pie viņiem patvērumu, dzīvo vienu dzīvi ar viņiem, runā viņu valodā. Ne brāhmans, kurš pieder pie brāhmaniem un dzīvo kopā ar viņiem, ne askēts, kurš atrod patvērumu samanu kārtā, un arī ne mežā aizmaldījies vientuļnieks nebija viens un vientuļš, arī viņu ietvēra piederība, arī viņš piederēja pie kādas kārtas, kas viņam bija dzimtene. Govinda bija kļuvis par mūku, un tūkstoš mūku bija viņa brāļi, valkāja tādu pašu tērpu, dalījās tai pašā ticībā, runāja tai pašā valodā. Bet viņš, Sidharta, pie kā piederēja viņš? Kura dzīvē viņš dalīsies? Kura valodā runās?

No šī acumirkļa, kad pasaule ap viņu izkusa, kad viņš stāvēja viens kā zvaigzne debesīs, no šī aukstuma un izmisuma acumirkļa Sidharta iznira, vairāk pats nekā agrāk, sakopots ciešākā kodolā. Viņš juta: šīs bija bijušas pēdējās pamošanās trīsas, pēdējais dzemdību sāpju vilnis. Un tūdaļ viņš atsāka soļot, sāka iet strauji un nepacietīgi, ne vairs uz mājām, ne vairs pie tēva, ne vairs atpakaļ.

OTRĀ DAĻA

Veltījums Vilhelmam Gundertam,

Manam brālēnam Japānā

Kamala

Katrā sava ceļa solī Sidharta iemācījās kaut ko jaunu, jo pasaule bija pārvērtusies un viņa sirds bija apburta. Viņš redzēja, kā saule uzlec pār mežainajiem kalniem un noriet pār tālo palmu krastu. Naktīs viņš redzēja, kā debesīs sakārtojas zvaigznes un kā mēnessirpis peld zilgmē līdzīgi laivai. Viņš redzēja kokus, zvaigznes, dzīvniekus, mākoņus, varavīksnes, klintis, zāli, puķes, strautus un upes, rasas zibšņus rīta krūmājā, tālus, augstus kalnus, zilgus un palsus, dziedāja putni, un sanēja bites, vējš sudrabains strāvoja rīsa laukā. Tas viss, tūkstošveidīgs un krāsains, bija pastāvējis vienmēr, vienmēr bija spīdējusi saule un mēness, vienmēr salkušās upes un dūkušas bites, bet Sidhartam agrākos laikos tas viss nebija bijis nekas cits kā vien gaistošs un mānīgs plīvurs acu priekšā, uzlūkots ar neuzticību, paredzēts tam, lai doma to pāršķeltu un iznīcinātu, jo tā nebija būtība, jo būtība atradās ārpus saredzamā. Bet tagad viņa atbrīvotais skatiens kavējās šaipusē, viņš ieraudzīja un pazina saredzamo, meklēja dzimteni šajā pasaulē, nemeklēja būtību, nemērķēja uz viņsauli. Skaista bija pasaule, ja to uzlūkoja šādi, bez meklēšanas, tik vienkārši, tik bērnišķīgi. Skaists bija mēness un zvaigznes, skaists bija strauts un krasts, mežs un klints, kaza un zelta vabole, puķe un tauriņš. Skaisti un jauki bija tā iet pa pasauli, tik bērnišķīgi, tik nomodā, ar sirdi tik atvērtu tuvajam, bez kādas neuzticēšanās. Saule citādi kveldēja galvu, citādi spirdzināja meža ēna, citādi garšoja ūdens no strauta un kannas, citādi ķirbis un banāns, īsas bija dienas, īsas bija naktis, katra stunda aizlidoja strauji kā bura jūrā, zem buras kuģis, pilns ar dārgumiem, pilns ar priekiem. Sidharta redzēja augstajā meža lapotnē, augstu zaros klīstam pērtiķu baru un dzirdēja to mežonīgo, kārīgo dziesmu. Sidharta redzēja, kā auns panāk un aplec aitu. Niedru ezerā viņš redzēja līdaku medījam vakara izsalkumā, tās priekšā izbijušās, trīcošas un zibošas pa ūdeni bariem traucās mazās zivtiņas, spēks un kaisle skaudri uzsmaržoja no straujajiem ūdens virpuļiem, ko savērpa negantā vajātāja.

Tas viss bija pastāvējis vienmēr, un viņš to nebija redzējis; viņš nebija piedalījies. Tagad viņš piedalījās, viņš bija daļa no tā. Caur viņa acīm strāvoja gaisma un ēna, caur viņa sirdi strāvoja zvaigznes un mēness.

Pa ceļam Sidharta atminējās arī visu to, ko piedzīvojis Jetavanas dārzā, mācību, ko tur dzirdējis, dievišķo Budu, atvadas no Govindas, sarunu ar Diženo. Savus paša vārdus, ko sacījis Diženajam, viņš atminējās atkal, katru vārdu, un ar izbrīnu atskārta, ka pateicis to, ko tolaik vēl īsti nebija zinājis. Ko viņš bija sacījis Gotamam: ka viņa, Budas, dārgums un noslēpums ir nevis mācība, bet gan neizsakāmais un neiemācāmais, ko viņš piedzīvojis reiz savas apgaismības stundā, — tieši to jau viņš pats tagad devās piedzīvot, to piedzīvot viņš tagad sāka. Tagad viņam vajadzēja piedzīvot pašam sevi. Tiesa, viņš jau sen bija zinājis, ka Ātmans ir viņa patība, savā būtībā tikpat mūžīga ka Brahmans. Tomēr nekad viņš nebija īstenībā atradis šo patību, jo bija gribējis notvert to ar domas tīklu. Protams, patība nebija ne ķermenis, ne jutekļu spēle, bet tā arī nebija nedz domāšana, nedz saprāts, nedz iemācītā gudrība, nedz iemācītā māksla izdarīt slēdzienus un no pārdomātā vērpt jaunas domas. Nē, arī šī domu pasaule vēl bija šaipus, un nevarēja nonākt ne pie kāda mērķa, nonāvējot jutekļu nejaušo patību un tās vietā audzējot domu un zinību nejaušo patību. Abas, gan domas, gan jutekļi, bija skaistas lietas, aiz abām slēpās visubeidzamā jēga, vajadzēja uzklausīt abas, spēlēties ar abām, abas nedrīkstēja ne noniecināt, ne pārvērtēt, abās bija jāsaklausa slepenās dzīles balsis. Viņš nealks neko citu kā vien to, ko pavēlēs alkt šī balss, nekavēsies ne pie kā cita kā vien pie tā, ko ieteiks šī balss. Kāpēc reiz, visu stundu stundā, Gotama bija apsēdies zem bo koka, kur pār viņu nāca apgaismība? Viņš bija dzirdējis balsi, balsi savā paša sirdī, un tā pavēlēja viņam atpūsties zem šī koka, un viņš nebija devis priekšroku ne paššaustīšanai, ne upurēšanai, ne peldei vai lūgšanām, ne ēšanai vai dzeršanai, ne miegam vai sapņiem, viņš bija klausījis balsij. Tā paklausīt, ne ārējai pavēlei, bet tikai balsij, būt tik gatavam, tas bija labi, tas bija nepieciešams, nekas cits nebija nepieciešams.

Naktī, gulēdams kāda pārcēlāja salmu būdā pie upes, Sidharta redzēja sapni: viņa priekšā dzeltenā askēta tērpā stāvēja Govinda. Skumīgs izskatījās Govinda, skumīgi viņš jautāja: "Kāpēc tu mani atstāji?" Te Sidharta apskāva Govindu, apvija ap viņu rokas, bet, kad piekļāva viņu sev pie krūtīm un skūpstīja, tas vairs nebija Govinda, tā bija sieviete, un no sievietes drānām izvēlās pilnīga krūts, pie tās Sidharta pieplaka un dzēra, saldi un spēcīgi garšoja šīs krūts piens. Tas garšoja pēc sievietes un vīrieša, pēc saules un meža, pēc dzīvnieka un puķes, pēc katra augļa, pēc katras baudas. Tas dāvāja skurbumu un laupīja samaņu. — Kad Sidharta pamodās, aiz būdas durvīm zalgoja palsā upe un mežā dobji un maigi skanēja pūces tumšais sauciens.

Kad iesākās diena, Sidharta lūdza savam namatēvam pārcēlājam, lai tas pārved viņu pār upi. Pārcēlājs ar bambusa plostu pārveda viņu pār upi, platā ūdens strēle rīta blāzmā vizēja sarkanīga.

"Skaista upe," Sidharta sacīja savam pavadonim.

"Jā," pārcēlājs atbildēja, "ļoti skaista upe, es to mīlu vairāk par visu. Bieži esmu tajā klausījies, bieži raudzījies tai acīs un allaž esmu no tās mācījies. No upes var iemācīties daudz."

"Es pateicos tev, mans labdari," Sidharta tencināja, izkāpis otrā krastā. "Man nav ciemakukuļa, ko tev dot, mīļo cilvēk, un nav arī atalgojuma, ko tev dot. Man nav dzimtenes, es esmu brāhmana dēls un sāmans."

"To es pamanīju," pārcēlājs teica, "un negaidīju no tevis ne atalgojumu, ne ciemakukuli. Dāvanu tu man iedosi citu reizi."

"Vai tu tā domā?" Sidharta uzjautrināts vaicāja.

"Protams. Arī to es esmu iemācījies no upes: viss atgriežas. Atgriezīsies arī tu, sāman. Un tagad paliec sveiks! Lai man par atalgojumu ir tava draudzība. Piemini mani, kad upurēsi dieviem!"

Smaidīdami viņi atvadījās. Smaidīdams Sidharta priecājās par pārcēlāja draudzību un labsirdību. "Viņš ir kā Govinda," Sidharta smaidīdams domāja. "Visi, ko sastopu ceļā, ir kā Govinda. Visi ir pateicīgi, lai gan pateicība pienāktos viņiem pašiem. Visi ir pazemīgi, visi labprāt grib būt draugos, labprāt grib paklausīt, bet maz domāt. Cilvēki ir bērni."

Ap dienasvidu viņš gāja caur kādu ciemu. Ieliņā pie mālu kleķa būdām draiskojās bērni, spēlējās ar ķirbju sēklām un gliemežvākiem, klaigāja un plosījās, bet visi bikli aizmuka no svešā samana. Ciema galā ceļš veda pār strautu, un strauta malā, ceļos nometusies, jauna sieviete mazgāja veļu. Kad Sidharta viņu sveicināja, viņa pacēla galvu un smaidot paskatījās augšup uz viņu, tā ka Sidharta pamanīja pazibam viņas acu baltumus. Viņš uzsauca sievietei svētības novēlējumu, kā mēdz darīt ceļinieki, un jautāja, cik vēl tālu līdz lielajai pilsētai. Tad sieviete piecēlās un piegāja pie viņa, jaunajā sejā skaisti spulgoja valgā mute. Viņa pārmija ar Sidhartu pa kādam jokam, apvaicājās, vai viņš jau paēdis un vai tas esot tiesa, ka samani mežā nakšņojot vieni un nedrīkstot dzīvot kopā ar sievietēm. Runādama viņa uzlika savu kreiso pēdu uz Sidhartas labās un sakustējās tā, kā sakustas sieviete, aicinādama vīrieti uz to mīlas baudas veidu, kas svētajās grāmatās dēvēts par "kāpšanu kokā". Sidharta juta asinis iesilstam un, šai brīdī atcerējies neseno sapni, pieliecās sievietes priekšā un noskūpstīja viņas brūno krūtsgalu. Pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja viņas sejā iekāres pilnu smaidu un pievērtajās acīs ilgpilnu lūgumu.

Arī Sidharta juta sevī mostamies ilgas un uzbrāzmojam dzimuma avotu; taču, tā kā viņš vēl nekad nebija pieskāries sievietei, tad mirkli vilcinājās, lai gan rokas jau bija gatavas sievieti satvert. Un šajā mirklī viņš nodrebēdams izdzirda balsi savā iekšienē, un šī balss teica "nē". Nu no jaunās sievietes smaidošās sejas pagaisa visa burvība, viņš neredzēja neko vairāk kā vien kārīgas dzīvnieku mātītes valgo skatienu. Laipni noglāstījis viņai vaigu, Sidharta novērsās un, pametis viņu vīlušos, vieglā solī nozuda bambusu audzē.

Šajā dienā viņš jau pirms vakara iestāšanās sasniedza lielu pilsētu un nopriecājās, jo alka pēc cilvēkiem. Ilgi viņš bija dzīvojis mežā, un pārcēlāja salmu būdas jumts, zem kura viņš bija pārlaidis šo nakti, kopš ilgiem laikiem bija pirmais jumts virs viņa galvas.

Pie pilsētas, skaistas, iežogotas birzs malā ceļotājs sastapa nelielu bariņu kalpu un kalpoņu ar groziņiem rokās. Četru vīru nestā, izgreznotā palankīnā zem krāsaina sauljuma uz sarkaniem spilveniem sēdēja sieviete, viņu kundze. Sidharta apstājās pie birzs ieejas un nolūkojās gājienā, redzēja kalpus, meitas, grozus, redzēja palankīnu un palankīnā redzēja dāmu. Zem augsti uzsukātiem melniem matiem viņš redzēja ļoti gaišu, ļoti maigu, ļoti gudru seju, gaišsārtu muti kā svaigi pāršķeltu vīģi, koptas un augstos lokos izzīmētas uzacis, tumšas acis, gudras un vērīgas, gaišu, slaidu kaklu, kas pacēlās no zaļi zeltītā virstērpa, rāmas, gaišas rokas, garas un šauras, ar platām zelta sprādzēm ap locītavām.

Sidharta redzēja, cik viņa skaista, un sirds viņam iesmējās. Kad palankīns tuvojās, viņš zemu palocījās un, izslējies atkal, ielūkojās gaišajā, piemīlīgajā sejā, mirkli lasīja gudrajās acīs zem augstajiem uzacu lokiem, ieelpoja nepazīstamas smaržas dvesmu. Skaistā sieviete smaidīdama pamāja, vienu mirkli, un nozuda birzī līdz ar saviem kalpiem.

"Tā es ieeju šajā pilsētā," Sidharta domāja, "zem piemīlības zīmes." Viņam gribējās tūdaļ iet birzī, tomēr viņš apdomājās un tikai tagad atskārta, kā viņu pie ieejas bija vērojuši kalpi un meitas, cik nicīgi, cik neuzticīgi, cik noraidoši.

"Vēl es esmu sāmans," viņš nodomāja, "vēl aizvien askēts un ubags. Tāds es nedrīkstēšu palikt, tāds nedrīkstēšu ieiet birzī." Un viņš iesmējās.

Nākamajam cilvēkam, kurš gadījās ceļā, viņš apvaicājās par birzi un pajautāja sievietes vārdu, un uzzināja, ka tā ir Kāmalas, slavenās kurtizānes, birzs un ka viņai pieder ne vien birzs, bet arī nams pilsētā.

Tad viņš iegāja pilsētā. Tagad viņam bija mērķis.

Sekodams savam mērķim, viņš ļāva pilsētai sevi iesūkt, kustējās ieliņu straumē, stāvēja laukumos, atpūtās uz akmens kāpnēm pie upes. Pret vakaru viņš iedraudzējās ar bārddziņa palīgu, kuru bija pamanījis strādājam kādas arkas ēnā, kuru atrada Višnu templī skaitām lūgšanas, kuram pastāstīja par Višnu un Lakšmi. Sidharta pārnakšņoja pie laivām upmalā, bet agri no rīta, iekams bija ieradušies pirmie bārddziņa apmeklētāji, bārddziņa palīgs noskuva Sidhartam bārdu un apcirpa matus, sasukāja tos un iezieda ar dārgu eļļu. Tad Sidharta devās uz upi mazgāties.

Kad vēlā pēcpusdienā skaistā Kāmala palankīnā tuvojās savai birzij, pie ieejas stāvēja Sidharta, paklanījās un saņēma kurtizānes sveicienu. Bet kalpam, kurš virtenē gāja pats pēdējais, viņš pamāja un lūdza paziņot kundzei, ka ar viņu vēlas runāt jauns brāhmans. Pēc brīža kalps atgriezās, aicināja gaidītāju sekot, klusēdams ieveda sekotāju paviljonā, kur uz dīvāna zvilnēja Kāmala, un atstāja viņus divatā.

"Vai jau vakar tu nestāvēji tur ārā un nesveicināji mani?" Kāmala jautāja.

"Jā, patiesi, jau vakar es tevi redzēju un sveicināju." "Bet vai vakar tev nebija bārda, gari mati un matos putekļi?"

"Patiesi, tu esi vērīgi skatījusies, visu tu esi redzējusi. Tu redzēji Sidhartu, brāhmana dēlu, kurš pametis dzimteni, lai taptu par samanu, un trīs gadus bijis sāmans. Bet tagad es esmu atstājis to taku un nonācis pilsētā, un pirmā, ko es satiku, pilsētā vēl neiegājis, biji tu. Esmu ieradies, lai pateiktu to tev, ak, Kāmala! Tu esi pirmā sieviete, ar kuru Sidharta runā, nenolaidis acu. Vairs nekad es nenolaidīšu acis, sastapis skaistu sievieti."

Kāmala smaidīdama rotaļājās ar pāva spalvu vēdekli. Un jautāja: "Un Sidharta ir ieradies pie manis tikai tādēļ, lai to pasacītu?"

"Lai pasacītu to un pateiktos tev, ka tu esi tik skaista. Un, ja vien tev tas pa prātam, Kāmala, es vēlētos lūgt, lai tu kļūsti par manu draudzeni un skolotāju, jo es vēl nenieka nezinu par to mākslu, kuru tik meistarīgi pieproti tu."

Te Kāmala skaļi iesmējās.

"Draugs, nekad man nav gadījies, ka pie manis no meža ierastos sāmans un gribētu no manis mācīties! Nekad man nav gadījies, ka pie manis ierastos sāmans ar gariem matiem, vecā, noskrandušā gurnautā! Pie manis nāk daudz jaunekļu, un to vidū ir arī brāhmanu dēli, bet viņi nāk skaistās drānās, viņi nāk smalkos apavos, mati viņiem smaržo tīkami un zu-teņos ir nauda. Tādi, sāman, izskatās tie jaunekļi, kuri nāk pie manis."

Sidharta sacīja: "Jau es sāku no tevis mācīties. Arī vakar es jau mācījos. Jau es esmu noskuvis bārdu, sasukājis matus, ieziedis matos eļļu. Maz man vēl pietrūkst, tu lieliskā: smalku drānu, smalku apavu, naudas zutenī. Jel zini, Sidharta ir apņēmies paveikt daudz ko grūtāku par šiem sīkumiem un arī sasniedzis to. Kā gan lai es nesasniegtu to, ko esmu apņēmies vakar: kļūt par tavu draugu un mācīties no tevis mīlas priekus! Tu redzēsi, Kāmala, cik es esmu apķērīgs skolnieks, esmu mācījies arī grūtākas zinības par tām, kuras man mācīsi tu. Un tātad — Sidharta tev nav gana labs tāds, kāds viņš ir, ar eļļu matos, bet bez drānām, bez apaviem, bez naudas?"

Kāmala smiedamās iesaucās: "Nē, dārgais, tāds viņš nav gana labs! Viņam vajag drānas, skaistas drānas, un apavus, skaistus apavus, un daudz naudas zutenī, un dāvanas Kāmalai. Vai tagad tu to zini, sāman no meža? Vai esi to ielāgojis?"

"Patiesi, to es esmu ielāgojis," Sidharta atteica. "Kā gan lai es neielāgotu to, kas nāk no šādas mutes! Kāmala, tava mute ir kā svaigi pāršķelta vīģe. Arī mana mute ir sārta un svaiga, tā saderēsies ar tavējo, gan redzēsi. — Bet saki, daiļā Kāmala, — vai tu nemaz nebaidies no meža samana, kas atnācis mācīties mīlestību?"

"Kālab lai es baidītos no samana, no muļķa mežinieka samana, kurš nāk no šakāļiem un vēl nemaz nezina, kas ir sievietes?"

"Ak, bet sāmans ir stiprs un nebīstas ne no kā. Viņš varētu piespiest tevi ar varu, daiļā meitene. Viņš varētu tevi nolaupīt. Viņš varētu nodarīt tev sāpes."

"Nē, sāman, no tā es nebaidos. Vai jel viens sāmans vai brāhmans jelkad ir baidījies, ka varētu atnākt kāds, sagrābt viņu un nolaupīt viņa zinības un dievbijību, un dziļdomības spēju? Nē, jo tās pieder viņam vien un no tām viņš atdod vienīgi, cik grib atdot un kam grib atdot. Tāpat, tieši tāpat ir arī ar Kāmalu un ar mīlas priekiem. Skaista un sārta ir Kāmalas mute, bet pamēģini noskūpstīt to pret Kāmalas gribu, un ne lāsi saldmes tu nesaņemsi no tās, kura prot dot tik daudz salduma! Tu esi apķērīgs skolnieks, Sidharta, tad iemācies arī to: mīlestību var izdiedelēt, nopirkt, saņemt kā dāvanu, atrast uz ielas, bet nolaupīt to nevar. Te nu tu esi iecerējis aplamu ceļu. Nē, būtu žēl, ja tik skaists jauneklis kā tu gribētu visu sākt tik aplami."

Sidharta smaidīdams paklanījās. "Būtu žēl, Kāmala, tev ir pilnīga taisnība! Būtu pārlieku žēl. Nē, man nezudīs ne lāse no tavas mutes saldmes un arī tev no manējās ne! Tātad paliek, kā norunāts: Sidharta atgriezīsies, kad viņam būs tas, kā vēl pietrūkst, — drānas, apavi, nauda. Bet saki, daiļā Kāmala, — vai vari dot man vēl vienu mazu padomu?"

"Padomu? Kālab ne? Kurš gan labprāt nedotu padomu nabaga nejēgam samanām, kas atnācis no meža šakāļiem?"

"Mīļā Kāmala, tad pasaki: kurp man doties, lai drīzāk atrastu šīs trīs lietas?"

"To, draugs, gribētu zināt daudzi. Tev jādara tas, ko esi mācījies, un par to jāprasa nauda un drānas, un apavi. Citādi nabags pie naudas netiek. Ko tu māki?"

"Es māku domāt. Es māku gaidīt. Es māku gavēt."

"Vairāk neko?"

"Neko. Jā, vēl es māku dzejot. Vai par dzejoli tu sniegsi man skūpstu?"

"Sniegšu, ja tavs dzejolis man patiks. Kā tas skan?" Mirkli apdomājies, Sidharta noskandēja šādus pantus:

"Savā ēnainā birzē

iegāja daiļā Kāmala,

Pie birzes vārtiem

brūnais sāmans stāvēja.

Lotosa ziedu redzot,

viņš klanījās zemu,

Sveicienu smaidot

atņēma Kāmala.

Tīkamāk, jauneklis domāja,

nekā upurēt dieviem,

Tīkamāk upurēt būtu

daiļajai Kāmalai."

Kāmala skaļi sasita plaukstas, nošķindēja zelta sprādzes.

"Skaisti ir tavi panti, brūnais sāman, un patiesi, es neko nezaudēšu, ja par tiem sniegšu tev skūpstu."

Viņa ar acīm pievilka Sidhartu sev klāt, viņš tuvināja savu seju Kāmalas sejai un piekļāva savas lūpas viņas mutei, kas bija kā svaigi pāršķelta vīģe. Ilgi Kāmala viņu skūpstīja, un Sidharta dziļā izbrīnā juta, kā viņa viņu māca, cik vieda viņa ir, kā viņa valda pār viņu, atraida viņu, vilina viņu un kā aiz šī pirmā skūpsta gaida gara, labi sakārtota, labi izmēģināta skūpstu virtene, katrs citāds nekā iepriekšējais. Dziļi elpodams, viņš palika stāvam un šajā mirldī gluži kā bērns brīnījās par zināšanu un vērtīgu mācību pārpilnību, kas pavērās viņa skatienam.

"Ļoti skaisti ir tavi panti!" Kāmala iesaucās. "Ja es būtu bagāta, tad dotu tev par tiem zelta gabalus. Tomēr tev būs grūti ar pantiem nopelnīt tik daudz naudas, cik vajadzīgs. Jo tev vajag daudz naudas, ja gribi būt Kāmalas draugs."

"Kā tu proti skūpstīt, Kāmala," Sidharta izdvesa.

"Jā, to es tiešām protu, tāpēc man netrūkst drānu, apavu, rokassprādžu un citu skaistu lietu. Bet kas notiks ar tevi? Vai tu nemāki neko citu kā vien domāt, gavēt, dzejot?"

"Es māku arī upurēšanas dziesmas," Sidharta atteica, "taču vairs negribu tās dziedāt. Es māku arī burvju vārdus, bet vairs negribu tos skaitīt. Esmu lasījis rakstus…"

"Pagaidi!" Kāmala viņu pārtrauca. "Tu proti lasīt? Un rakstīt?"

"Zināms, protu. To prot dažs labs."

"Vairums to neprot. Arī es ne. Tas ir ļoti labi, ka tu proti lasīt un rakstīt, ļoti labi. Arī burvju vārdi tev vēl noderēs."

Šajā mirklī atskrēja kalpone un iečukstēja kundzei ausī kādu vēsti.

"Man atnākuši viesi!" Kāmala iesaucās. "Steidzies un pazudi, Sidharta, neviens nedrīkst tevi te ieraudzīt, iegaumē to! Rīt redzēšu tevi atkal."

Bet meitai viņa pavēlēja iedot dievbijīgajam brāhmanam baltu virstērpu. Neapjēgdams, kas ar viņu notiek, Sidharta ļāva, lai meita velk viņu prom, pa apkārtceļiem aizved uz dārza namiņu, uzdāvina drānas, ieved krūmājā un bargi piekodina, lai viņš nemanīts tūdaļ pat pazūdot no birzs.

Viņš apmierināts darīja, kā sacīts. Būdams pieradis pie meža, viņš bez trokšņa izkļuva no birzs un tika pāri žogam. Apmierināts viņš atgriezās pilsētā, padusē nesdams saritinātās drānas. Iebraucamā vietā, kur mēdza apmesties ceļinieki, viņš apstājās pie durvīm, klusēdams lūdza ēdienu, klusēdams pieņēma gabalu rīsu cepuma. Varbūt jau rīt, viņš domāja, es vairs nevienam nelūgšu ēdienu.

Viņā pēkšņi uzliesmoja lepnums. Viņš vairs nebija sāmans, viņam vairs nepiedienēja ubagot. Viņš atdeva rīsu cepumu sunim un palika bez maltītes.

"Vienkārša ir dzīve, ko dzīvo te, pasaulē," Sidharta nodomāja. "Tajā nav nekādu grūtību. Grūti bija viss, mokoši un beigu beigās bezcerīgi, kad vēl biju sāmans. Tagad viss ir viegli, viegli kā skūpstīšanās mācība, ko man sniedz Kāmala. Man vajag drānas un naudu, citu neko, tie ir sīki, tuvi mērķi, tie netraucē miegu."

Jau sen viņš bija izdibinājis, kur pilsētā atrodas Kāmalas nams, un nākamajā dienā devās turp.

"Viss iet labi!" Kāmala sauca viņam pretim. "Tevi gaida Kāmasvāmi, viņš ir bagātākais tirgonis šajā pilsētā. Ja tu viņam patiksi, viņš pieņems tevi dienestā. Esi gudrs, brūnais sāman! Es gādāju, lai viņam par tevi pastāsta citi. Izturies pret viņu laipni, viņš ir ļoti varens. Bet neesi pārlieku pazemīgs! Es negribu, lai tu topi par viņa kalpu, tev jātop par viņam līdzīgu, citādi es nebūšu ar tevi mierā. Kāmasvāmi kļūst vecs un kūtrs. Ja tu viņam iepatiksies, viņš tev daudz ko uzticēs."

Sidharta pateicās un smējās, un Kāmala, uzzinājusi, ka ne todien, ne iepriekšējā dienā viņš nav neko ēdis, lika atnest maizi un augļus un apkalpoja viņu.

"Tev ir laimējies," viņa atvadoties sacīja, "tev atveras vienas durvis pēc otrām. Kā gan tas nākas? Vai tev ir kāda burvestība?"

Sidharta atteica: "Vakar es tev stāstīju, ka protu domāt, gaidīt un gavēt, bet tev šķita, ka tas nekam neder. Taču tas der daudz kam, Kāmala, redzēsi. Tu redzēsi, ka muļķa samani mežā iemācās un prot daudz skaista, ko neprotat jūs. Aizvakar es vēl biju pinkains ubags, vakar es jau skūpstīju Kāmalu, un drīz es būšu tirgonis, man būs nauda un visas tās lietas, kuras tu vērtē tik augstu."

"Tiesa gan," viņa atzina. "Bet kas ar tevi būtu noticis bez manis? Kas tu būtu, ja Kāmala tev nepalīdzētu?"

"Mīļā Kāmala," Sidharta sacīja un stalti izslējās, "aiziedams pie tevis uz birzi, es spēru pirmo soli. Mana apņemšanās bija mācīties mīlestību no šīs visudaiļākās sievietes. Kopš mirkļa, kad to apņēmos, es zināju arī, ka to paveikšu. Es zināju, ka tu man palīdzēsi, no tava pirmā skatiena pie birzs ieejas es to jau zināju."

"Bet ja es nebūtu to gribējusi?"

"Tu gribēji. Raugi, Kāmala: ja tu iemet ūdenī akmeni, tad tas vistaisnākā ceļā steidzas nogrimt ezera dibenā. Tāpat notiek, ja Sidhartam ir kāds mērķis, kāda apņemšanās. Sidharta nedara neko, viņš gaida, domā, gavē, tomēr iziet caur pasaules lietām tāpat kā akmens caur ūdeni, neko nedarīdams, nepakustēdamies; viņu velk, viņš ļaujas kritienam. Mērķis velk viņu pie sevis, jo viņš neielaiž savā dvēselē neko, kas varētu pretoties mērķim. Lūk, ko Sidharta ir iemācījies pie sāmaniem. Nelgas to dēvē par burvestību un uzskata, ka to paveic dēmoni. Dēmoni nepaveic neko, nekādu dēmonu nav. Katrs var burt, katrs var sasniegt savus mērķus, ja vien prot domāt, ja vien prot gaidīt, ja vien prot gavēt."

Kāmala klausījās. Viņa mīlēja Sidhartas balsi, viņa mīlēja Sidhartas acu skatienu.

"Varbūt ir tā, kā tu saki, draugs," viņa klusu teica. "Bet varbūt arī ir tā, ka Sidharta ir skaists vīrietis, ka viņa skatiens patīk sievietēm, ka tāpēc laime nāk viņam pretim."

Sidharta atvadījās ar skūpstu. "Lai tā būtu, mana skolotāja. Lai tev vienmēr patīk mans skatiens, lai no tevis man pretim vienmēr nāk laime!"

Pie bērnišķiem cilvēkiem

Sidharta devās pie tirgoņa Kāmasvāmi, bagātā namā viņš tika aicināts, pa dārgiem paklājiem kalpi ieveda viņu istabā, kur viņš gaidīja nama kungu.

Ienāca Kāmasvāmi, straujš, rosīgs vīrs ar stipri sirmojošiem matiem, ar ļoti gudrām, piesardzīgām acīm, ar juteklīgu muti. Kungs un viesis laipni sasveicinājās.

"Man stāstīja," tirgonis ierunājās, "ka tu esot brāhmans, mācīts vīrs, bet meklējot darbu pie tirgoņa. Vai tad tu, brāhman, esi nonācis trūkumā, ka meklē darbu?"

"Nē," Sidharta atbildēja, "es neesmu nonācis trūkumā un nekad neesmu cietis trūkumu. Jel zini, ka es nāku no sāmaniem, pie kuriem dzīvoju ilgu laiku."

"Kā gan lai tu neciestu trūkumu, ja nāc no sāmaniem? Vai tad nav tā, ka sāmaniem nekas nepieder?"

"Man nepieder nekas," Sidharta sacīja, "ja runa ir par īpašumu, kuru domā tu. Protams, man nepieder nekas. Taču tāds es esmu no brīva prāta, tātad neciešu trūkumu."

"Bet no kā tu dzīvosi, ja tev nekas nepieder?"

"Par to es vēl nekad neesmu domājis, kungs. Vairāk nekā trīs gadus man nav piederējis nekas, un es nekad neesmu domājis par to, no kā dzīvošu."

"Tad tu dzīvoji no citu īpašuma."

"Droši vien tas ir tiesa. Taču arī tirgonis dzīvo no citu mantas."

"Labi teikts. Tomēr citu cilvēku mantu viņš neņem par velti; par to viņš dod tiem savas preces."

"Laikam tā patiesi notiek. Katrs ņem, katrs dod, tāda ir dzīve."

"Bet atļauj jautāt: ja jau tev nekas nepieder, ko tad tu dosi?"

"Katrs dod to, kas viņam ir. Karotājs dod spēku, tirgotājs dod preci, skolotājs mācību, zemnieks rīsus, zvejnieks zivis."

"Ļoti labi. Un kas ir dodams tev? Ko tu esi iemācījies, ko tu proti?"

"Es protu domāt. Es protu gaidīt. Es protu gavēt."

"Tas ir viss?"

"Manuprāt, tas ir viss."

"Un kam tas der? Piemēram, gavēšana — kāds no tās labums?"

"No tās ir ļoti liels labums, kungs. Ja cilvēkam nav nekā, ko ēst, tad visgudrāk ir gavēt. Ja, piemēram, Sidharta nebūtu iemācījies gavēt, tad šodien viņam būtu jāpieņem jebkurš darbs, vai nu pie tevis, vai pie kāda cita, jo izsalkums piespiestu viņu to darīt. Bet tagad Sidharta var mierīgi gaidīt, viņš nepazīst nepacietību, nepazīst nepieciešamību, viņš ilgi var atvairīt izsalkumu un vēl smieties. Tāds labums, kungs, ir no gavēšanas."

"Tev taisnība, sāman. Pagaidi mirkli!"

Kāmasvāmi izgāja un atgriezās ar rakstu rulli, ko sniedza viesim, jautādams: "Vai vari izlasīt šo?"

Sidharta aplūkoja tīstoldi, kurā bija uzrakstīts tirdzniecības līgums , un sāka skaļi lasīt tā saturu.

"Lieliski!" tirgonis sacīja. "Un vai tu man kaut ko uzrakstīsi uz šīs lapas?"

Viņš iedeva Sidhartam papīra lapu un grifeli, un Sidharta, uzrakstījis dažus vārdus, sniedza lapu atpakaļ.

Kāmasvāmi lasīja: "Rakstīt ir labi, domāt ir labāk. Gudrība ir laba, pacietība ir labāka."

"Rakstīt tu proti teicami," tirgonis uzslavēja. "Mums vēl būs daudz kas pārrunājams. Bet šodien es lūdzu — esi mans viesis un apmeties uz dzīvi šajā namā!"

Sidharta pateicās, pieņēma piedāvājumu un apmetās uz dzīvi tirgoņa namā. Viņam atnesa drānas un apavus, un kalps ik dienu sagatavoja viņam peldi. Divreiz dienā tika pasniegta dāsna maltīte. Taču Sidharta ēda tikai vienu reizi dienā un nepieskaras ne gaļai, ne vīnam. Kāmasvāmi pastāstīja viņam par saviem veikaliem, parādīja preces un noliktavas, parādīja aplēses. Daudz jauna iemācījās Sidharta, viņš dzirdēja daudz un runāja maz. Un, pieminēdams Kāmalas vārdus, viņš nekad nezemojās tirgonim, piespieda viņu izturēties pret sevi kā pret līdzīgu, jā, pat vairāk nekā līdzīgu. Kāmasvāmi vadīja savus veikalus rūpīgi un nereti kaislīgi, bet Sidharta to visu uzlūkoja kā spēli, kuras noteikumus centās labi iemācīties, bet kuras saturs nesatrauca viņa sirdi.

Neilgi pabijis Kāmasvāmi namā, viņš jau sāka piedalīties sava namatēva darījumos. Taču ik dienu tajā stundā, kuru viņam nosauca daiļā Kāmala, Sidharta apmeklēja viņu, tērpies skaistās drānās, smalkos apavos, un drīz nesa viņai arī dāvanas. Daudz viņam iemācīja Kāmalas sārtā, gudrā mute. Daudz viņam iemācīja viņas maigā, vijīgā roka. Viņam, kurš mīlestībā vēl bija mazs zēns un sliecās akli un nesātīgi mesties baudā kā bezdibenī, Kāmala no paša sākuma iemācīja gudrību, ka baudu nevar ņemt, baudu nedodot, un ka ikvienai kustībai, ikvienam glāstam, ikvienam pieskārienam un skatienam, ikvienai mazākajai ķermeņa vietiņai ir savs noslēpums, kura modināšana sniedz zinātājam laimi. Viņa iemācīja viņam, ka pēc mīlas svinībām mīlētāji nedrīkst šķirties, neapbrīnojuši viens otru, nebūdami tikpat uzvarēti, cik ir uzvarējuši, lai nevienu no abiem nepārņemtu pārsātinājums un vilšanās, un netīkamā izjūta, ka viņš ir tikai izmantojis vai tikai izmantots. Brīnišķas stundas viņš pavadīja pie daiļās un gudrās kurtizānes, kļuva par viņas skolnieku, mīļāko, draugu. Šeit, pie Kāmalas, nevis Kāmasvāmi veikalos bija viņa tagadējās dzīves vērtība un jēga.

Tirgonis uzticēja viņam svarīgu vēstuļu un līgumu rakstīšanu un pierada apspriesties ar viņu par visām svarīgām lietām. Drīz viņš redzēja, ka Sidharta maz saprot no rīsiem un vilnas, no kuģošanas un tirdzniecības, bet ka viņam ir laimīga roka un ka Sidharta pārspēj viņu, tirgoni, mierā un nosvērtībā, mākslā klausīties un ietekmēt svešus cilvēkus. "Šis brāhmans," viņš sacīja kādam draugam, "nav īsts tirgonis un nekad par tādu nekļūs, viņš nepievēršas veikaliem ar visu sirdi un dvēseli. Bet viņam piemīt to cilvēku noslēpums, pie kuriem veiksme nāk pati no sevis, vai nu viņš būtu piedzimis zem laimīgas zvaigznes, vai pieprastu burvestības, vai būtu to iemācījies pie sāmaniem. Allaž viņš it kā tikai spēlējas ar darījumiem, nekad tie nepārņem viņu pilnīgi, nekad viņš nebaidās no neveiksmes, nekad viņu neapbēdina zaudējums."

Draugs ieteica tirgonim: "No tiem darījumiem, ko viņš veic tavā vārdā, dod viņam trešdaļu peļņas, bet liec ciest arī tādu pašu daļu zaudējuma, ja tāds radies. Tad viņš kļūs centīgāks."

Kāmasvāmi ņēma šo padomu vērā. Bet Sidhartam tas rūpēja maz. Ja viņam gadījās peļņa, viņš to uztvēra vienaldzīgi; ja gadījās zaudējums, viņš smējās un sacīja: "Paskat vien, tātad šoreiz ir izgājis greizi!"

Patiesi šķita, ka veikali viņam ir vienaldzīgi. Reiz viņš devās uz kādu ciemu, lai tur iepirktu lielu rīsa ražu. Bet, kad viņš ieradās, rīss jau bija pārdots citam tirgonim. Tomēr Sidharta dažas dienas pakavējās šajā ciemā, cienāja zemniekus, dāvināja viņu bērniem kapara monētas, piedalījās kāzu svinībās un no ceļojuma atgriezās ļoti apmierināts. Kāmasvāmi pārmeta, ka viņš neesot tūliņ griezies atpakaļ, ka esot izšķiedis laiku un naudu. Sidharta atbildēja: "Nerājies nu, mīļais draugs! Ar rašanos vēl nekad nekas nav panākts. Ja ir radies zaudējums, tad liec to ciest man. Esmu ļoti apmierināts ar šo ceļojumu. Es iepazinos ar daudziem cilvēkiem, kāds brāhmans kļuva par manu draugu, bērni šūpojās uz maniem ceļgaliem, zemnieki rādīja man savas druvas, neviens neuzskatīja mani par tirgoni."

"Tas viss ir ļoti skaisti," īgni iesaucās Kāmasvāmi, "bet man gan šķiet, ka patiesībā tu tomēr esi tirgonis! Vai varbūt tu turp devies tikai sava prieka pēc?"

"Protams," Sidharta smējās, "protams, ka es turp devos sava prieka pēc. Kālab tad vēl? Es iepazinu cilvēkus un vietas, baudīju laipnību un uzticību, atradu draudzību. Raugi, mīļais draugs, ja es būtu Kāmasvāmi, tad, tiklīdz ieraudzījis, ka darījums pagalam, būtu steigšus devies mājup, pilns dusmu, un laiks un nauda patiesi būtu zaudēti. Bet tagad es pavadīju jaukas dienas, daudz iemācījos, baudīju prieku, nekaitēju ne sev, ne citiem ar dusmām un pārsteidzību. Un, ja es jelkad nonākšu tur atkal, varbūt lai iepirktu vēlāku ražu vai kādā citā nolūkā, tad mani laipni un līksmi sagaidīs draudzīgi cilvēki un es slavēšu sevi par to, ka toreiz neizrādīju steigu un nepatiku. Tāpēc lai nu paliek, draugs, nekaitē sev ar rašanos! Ja pienāks diena, kurā tu ieraudzīsi — šis Sidharta nodara man zaudējumus —, tad pasaki vienu vārdu, un Sidharta aizies savu ceļu. Bet tikmēr būsim mierā viens ar otru."

Veltīgi bija arī tirgoņa centieni pārliecināt Sidhartu, ka tas ēd viņa, Kāmasvāmi, maizi. Sidharta ēda pats savu maizi, vēl vairāk — viņi abi ēda citu cilvēku maizi, visu cilvēku maizi. Sidharta nekad neieklausījās Kāmasvāmi bažās, bet Kāmasvāmi bažījās daudz. Ja bija iesākts darījums, kuram draudēja neveiksme, ja kāds preču sūtījums šķita pazaudēts, ja kāds parādnieks nevarēja samaksāt, Kāmasvāmi nekad nespēja pārliecināt savu līdzstrādnieku, ka ir vērts šķiest raižpilnus vai dusmīgus vārdus, raukt pieri grumbās, slikti gulēt. Kad reiz Kāmasvāmi pārmeta, ka visu, ko Sidharta protot, viņš esot iemācījies no sava maizestēva, Sidharta atbildēja: "Nezobo jel mani ar tādiem jokiem! No tevis es esmu iemācījies, cik maksā grozs zivju un cik augļu var prasīt par aizdotu naudu. Tās ir tavas zinības. Domāt es neesmu iemācījies no tevis, dārgais Kāmasvāmi, mēģini labāk iemācīties to no manis."

Patiesi, viņa dvēselei tirgošanās bija vienaldzīga. Veikali noderēja, lai ienestu viņam naudu Kāmalas labad, un tie ienesa daudz vairāk, nekā viņam vajadzēja. Citādi Sidhartu saistīja un ziņkāroja vienīgi cilvēki, kuru veikali, amati, rūpes, izpriecas un muļķības viņam agrāk bija bijušas tik svešas un tālas kā mēness. Cik viegli viņam izdevās ar visiem runāt, ar visiem sadzīvot, no visiem mācīties, tikpat skaidri viņš tomēr sāka apzināties, ka ir kaut kas tāds, kas viņu no tiem šķir, un šī šķīrēja bija viņa samana kārta. Viņš redzēja, ka cilvēki dzīvo kādā bērnišķā vai dzīvnieciskā veidā, kuru viņš reizē mīlēja un arī nicināja. Viņš redzēja, kā tie nopūlas, redzēja, kā tie mokās un nosirmo tādu lietu dēļ, kuras viņam nemaz nešķita tādas cenas vērtas, — naudas, sīku prieciņu, sīku pagodinājumu dēļ, redzēja, kā tie gāna un apvaino cits citu, redzēja, kā tie gaužas par sāpēm, par kurām sāmans pasmaida, un cieš par zaudējumiem, kurus sāmans nejūt.

Viņš pieņēma visu, ko šie cilvēki viņam nesa. Gaidīts viņam bija tirgonis, kas piedāvāja pārdošanai linaudeklu, gaidīts parādnieks, kas meklēja aizdevumu, gaidīts ubags, kas veselu stundu stāstīja viņam par savu nabadzību, nebūdams ne pustik nabags kā kurš katrs sāmans. Pret bagātu ārzemju tirgoni viņš neizturējās citādi kā pret kalpu, kurš skuva viņam bārdu, un pret ielas tirgotāju, kuram viņš, pirkdams banānus, ļāva sevi apkrāpt par sīku monētu. Kad pie viņa atnāca Kāmasvāmi, lai izsūdzētu savas raizes vai pārmestu par kādu darījumu, Sidharta klausījās ziņkāri un līksmi, brīnījās par viņu, lūkoja viņu saprast, ļāva paturēt tirgonim mazliet taisnības, tik, cik viņam šķita nepieciešams, un novērsās no viņa, lai pievērstos nākamajam, kuram bija vajadzīgs. Un daudzi nāca pie viņa, daudzi, lai tirgotos ar viņu, daudzi, lai viņu apkrāptu, daudzi, lai viņu iztaujātu, daudzi, lai modinātu viņa līdzjūtību, daudzi, lai dzirdētu viņa padomu. Viņš deva padomus, juta līdzi, dāvināja, ļāva sevi mazliet apkrāpt, un šī spēle un kaisle, ar kādu visi cilvēki šai spēlei nodevās, nodarbināja viņa domas tikpat stipri, kā reiz bija nodarbinājuši dievi un Brāhmans.

Lāgiem dziļi krūtīs viņš juta mirstošu, klusu balsi, kura klusām brīdināja, klusām sūdzējās, un viņš to gandrīz nedzirdēja. Tad viņš uz stundu apzinājās, ka dzīvo dīvainu dzīvi, ka

dara kaut ko tādu, kas ir tikai spēle, ka viņš gan ir līksms un reizēm jūt prieku, bet ka īstā dzīve tomēr plūst garām, viņu neskarot. Kā bumbas spēlmanis spēlējas ar savām bumbām, tā viņš spēlējās ar saviem veikaliem, ar apkārtējiem cilvēkiem, vēroja tos, uzjautrinājās par tiem; bet viņa sirds un viņa būtības avots tur nepiedalījās. Avots plūda kaut kur, itin kā tālumā no viņa, plūda un plūda neredzams, tam vairs nebija nekādas daļas viņa dzīvē. Un dažkārt viņš izbijās no šādām domām un vēlējās, kaut arī viņam būtu ļauts ar kaisli un ar visu sirdi piedalīties ikdienas bērnišķajā rosībā, dzīvot pa īstam, strādāt pa īstam, baudīt un dzīvot pa īstam, nevis tikai stāvēt nomaļus kā skatītājam.

Tak aizvien no jauna viņš devās pie daiļās Kāmalas, mācījās mīlas mākslu, pielūdza baudu, kurā došana un ņemšana saplūst vienā veselumā vairāk nekā jebkur citur, tērzēja ar viņu, mācījās no viņas, deva viņai padomus, uzklausīja padomus. Kāmala saprata viņu labāk, nekā reiz bija sapratis Govinda, Kāmala viņam līdzinājās vairāk.

Reiz Sidharta viņai teica: "Tu esi kā es, tu esi citāda nekā vairums cilvēku. Tu esi Kāmala, nekas cits, un tevī ir miers un patvērums, kurā tu katrā laikā vari ieiet un būt mājās, tāpat kā to varu arī es. Tāda spēja ir tikai nedaudziem cilvēkiem, bet tā varētu būt visiem."

"Ne visi cilvēki ir gudri," Kāmala sacīja.

"Nē," Sidharta atteica, "ne jau tas ir iemesls. Kāmasvāmi ir tikpat gudrs kā es, tomēr viņam nav patvēruma sevī. Tas ir citiem, kuriem saprāts ir kā maziem bērniem. Vairums cilvēku, Kāmala, ir kā birstošas lapas, kas vējo un virpuļo gaisā, un šūpojas, un svārstoties nokrīt zemē. Bet citi, nedaudzi, ir kā zvaigznes, tās iet stingri nospraustu ceļu, tās neaizsniedz nekāds vējš, pašām sevī tām ir savs likums un savs ceļš. Visu to zinību vīru un samanu vidū, no kuriem es pazinu daudzus, bija viens tāds, pati pilnība, nekad es viņu neaizmirsīšu. Tas ir Diženais Gotama, savas mācības sludinātājs. Tūkstoš mācekļu ik dienu klausās viņa mācību, ik stundu seko viņa priekšrakstiem, tomēr visi viņi ir krītošas lapas, viņos pašos nav ne mācības, ne likuma."

Kāmala smaidot uzlūkoja Sidhartu. "Tu atkal runā par viņu," viņa sacīja, "tev atkal ir samana domas."

Sidharta apklusa, un viņi spēlēja mīlas spēli, vienu no trīsdesmit vai četrdesmit spēlēm, kuras Kāmala zināja. Viņas augums bija lokans kā jaguāram un vingrs kā mednieka loks; tas, kurš mācījies no viņas mīlestību, pazina daudzas baudas, daudzus noslēpumus. Ilgi viņa rotaļājās ar Sidhartu, vilināja viņu, atraidīja, iekaroja, aptvēra kā gredzenā, priecājās par viņa meistarību, līdz viņš bija uzvarēts un pārguris gulēja viņai līdzās.

Hetēra noliecās pār viņu, ilgi raudzījās viņa sejā, nogurušajās acīs.

"Tu esi vislabākais mīlētājs, kādu es esmu redzējusi," viņa domīgi ierunājās. "Tu esi stiprāks par citiem, lunkanāks, alkaināks. Labi tu esi apguvis manu mākslu, Sidharta. Reiz, kad būšu kļuvusi vecāka, es gribēšu no tevis bērnu. Un tomēr, mīļais, tu esi un paliec sāmans, tomēr tu mani nemīli, tu nemīli nevienu cilvēku. Vai tā nav?"

"Tā var būt," Sidharta gurdi atbildēja. "Es esmu tāds pats kā tu. Arī tu nemīli — kā gan citādi tu varētu nodarboties ar mīlestību kā ar mākslu? Tādi cilvēki kā mēs varbūt nemaz nespēj mīlēt. Bērnišķie cilvēki to spēj; tas ir viņu noslēpums."

Sansara

Ilgu laiku Sidharta bija dzīvojis pasaules un baudu dzīvi, tomēr tai nepiederēdams. Viņa jutekļi, ko viņš bija nonāvējis dedzīgajos samana gados, bija atkal pamodušies, viņš bija nobaudījis bagātību, nobaudījis saldkaisli, nobaudījis varu; tomēr sirdī ilgu laiku vēl palicis sāmans, to gudrā Kāmala bija saskatījusi pareizi. Vēl arvien viņa dzīvi vadīja domāšanas, gaidīšanas, gavēšanas māksla, vēl arvien pasaules cilvēki, šie bērnišķie cilvēki, bija palikuši viņam tikpat sveši, cik svešs viņš bija tiem.

Gadi aizritēja, un Sidharta, labklājības apņemts, gandrīz nemanīja, kā tie zūd. Viņš bija kļuvis bagāts, viņam sen piederēja pašam sava māja un savi kalpi, un dārzs upmalā pie pilsētas. Cilvēki viņu labi ieredzēja, nāca pie viņa, ja vajadzēja naudu vai padomu, bet tuvs viņam nebija neviens, tikai Kāmala vienīgā.

Tas augstais, gaišais nomods, kuru viņš bija piedzīvojis reiz savas jaunības kalngalā, dienās pēc Gotamas svētrunas, pēc šķiršanās no Govindas, tās spriegās gaidas, tā lepnā vienatne bez mācībām un bez skolotājiem, tā kaislā gatavība izdzirdēt dievišķo balsi savā sirdī pamazām bija kļuvusi par atmiņām, bijusi pārejoša; tālu un klusu šalkoja svētais avots, kurš reiz bija bijis tuvu, reiz bija šalkojis viņā pašā. Tomēr daudz kas, ko viņš bija iemācījies no sāmaniem, no Gotamas, no sava tēva brāhmana, vēl ilgu laiku bija palicis viņā: mērena dzīve, domāšanas prieks, apceres stundas, slepena zināšana par savu būtību, mūžīgo patību, kas nav nedz miesa, nedz apziņa. Kaut kas no tā bija viņā palicis, kaut kas nogrima aizmirstībā un pārklājās putekļiem. Tāpat kā podnieka virpa, kas, reiz iekustināta, griežas vēl ilgi un tikai pamazām pagurst un rimst, arī askēzes rats, domāšanas rats, izšķiršanas rats Sidhartas dvēselē bija turpinājis griezties, griezās vēl arvien, tomēr griezās lēnām un vilcinādamies, jau gandrīz stādamies. Lēnām, kā mitrums iesūcas mirstošā koka stumbrā, lēnām to piepilda un liek tam satrūdēt, pasaule un kūtrums bija iesūkušies Sidhartas dvēselē, lēnām tie pildīja viņa dvēseli, darīja to smagu, darīja to gurdenu, iemidzināja. Toties atdzīvojušies bija viņa jutekļi, daudz tie bija iemācījušies, daudz uzzinājuši.

Sidharta bija iemācījies tirgoties, valdīt pār cilvēkiem, izklaidēties ar sievieti, viņš bija iemācījies nēsāt skaistas drānas, pavēlēt kalpiem, mazgāties smaržīgā ūdenī. Viņš bija iemācījies ēst smalki un rūpīgi gatavotus ēdienus, arī zivis, arī gaļu un putnus, virces un saldumus, un dzert vīnu, kas dara kūtru un gremdē aizmirstībā. Viņš bija iemācījies spēlēt kauliņus un šahu, noraudzīties dejotājās, sēdēt kalpu nestā palankīnā, gulēt mīkstā gultā. Tomēr aizvien viņš bija juties atšķirīgs no citiem un pārāks par viņiem, aizvien noraudzījies viņos ar vieglu zobgalību, ar viegli zobgalīgu nicinājumu, ar to pašu nicinājumu, kādu sāmans allaž jūt pret pasaules ļaudīm. Kad Kāmasvāmi savārga, kad viņš dusmojās, kad jutās aizvainots, kad mocījās savās tirgoņa rūpēs, Sidharta uz to allaž bija nolūkojies ar zobgalību. Pavisam lēnām un nemanāmi, ražas laikiem un lietavu laikiem aizritot, viņa zobgalība bija kļuvusi gurdenāka, viņa pārākums rimtāks. Pavisam lēnām, savām bagātībām augot, Sidharta pats bija pārņēmis kaut ko no bērnišķo cilvēku izturēšanās, kaut ko no viņu bērnišķības un bailīguma. Un tomēr viņš tos apskauda, apskauda jo vairāk, jo līdzīgāks tiem kļuva. Viņš tos apskauda par to vienu, kā viņam trūka un kas tiem bija, par svarīgumu, kuru tie mācēja piešķirt savai dzīvei, par prieku un baiļu kaisli, par biedīgo, bet saldo mūžīgās iemīlēšanās laimi. Šie cilvēki vienmēr bija iemīlējušies paši sevī, sievietēs, savos bērnos, godā vai naudā, nodomos vai cerībās. Bet tieši to Sidharta no viņiem neiemācījās, tieši to ne, šo bērnišķo prieku un bērnišķo neldzību; viņš iemācījās tieši nepatīkamo, ko pats nicināja. Arvien biežāk gadījās, ka rītā pēc saviesīga vakara viņš ilgi palika gultā, juzdamies truls un paguris. Gadījās, ka viņš kļuva dusmīgs un nepacietīgs, kad Kāmasvāmi garlaikoja viņu ar savām rūpēm. Gadījās, ka viņš pārāk skaļi smējās, zaudējis kauliņu spēlē. Viņa seja vēl aizvien bija gudrāka un apgarotāka nekā citiem, taču tā reti smaidīja un citu pēc cita ieguva tos vaibstus, kādi tik bieži redzami bagātu ļaužu sejās, neapmierinātības, slimīguma, nepatikas, kūtruma, nemīlības vaibstus. Lēnām viņu pārņēma bagātnieku dvēseles slimība.

Kā plīvurs, kā plāna migliņa pār Sidhartu nolaidās nogurums, lēnām, ar katru dienu mazliet biezāks, ar katru mēnesi mazliet tumšāks, ar katru gadu mazliet smagāks. Tāpat kā jauns tērps ar laiku top vecs, ar laiku zaudē savas skaistās krāsas, pārklājas ar traipiem, saburzās, nodriskājas vīlēs un šur tur izdilst līdz plāniem pavedieniem, tāpat arī Sidhartas jaunā dzīve, kuru viņš bija uzsācis pēc šķiršanās no Govindas, bija tapusi veca, gadu ritumā zaudēja krāsas un spozmi, tajā krājās grumbas un traipi, un, dziļumā slēpti, šur tur jau neglīti pavīdēdami, gaidīja vilšanās un riebums. Sidharta to nemanīja. Viņš manīja tikai to, ka gaišā un drošā iekšējā balss, kas viņā reiz bija pamodusies un allaž vadījusi viņu labajos laikos, ir apklususi.

Viņu bija sagūstījusi pasaule, bauda, iekāre, kūtrums un visbeidzot arī tas netikums, kuru viņš kā pašu muļķīgāko allaž bija nievājis un izsmējis visvairāk: mantkārība. Arī manta, īpašums un bagātība beidzot bija viņu sagūstījuši, vairs nebija spēle un laika kavēklis, bija pārvērtušies par važām un nastu. Šajā pēdējā un visnicināmākā atkarībā Sidharta bija nonācis pa savādu un viltīgu ceļu — spēlēdams kauliņus. Kopš sirdī viņš vairs nebija sāmans, Sidharta ar aizvien lielāku niknumu un kaislību bija sācis spēlēt šo spēli uz naudu un dārglietām, turpretim agrāk bija piedalījies tajā smaidot, nevērīgi, kā jau bērnišķo cilvēku ierašā. Viņš bija bīstams pretinieks, tikai nedaudzi uzdrīkstējās ielaisties ar viņu spēlē, tik augstas un pārdrošas bija viņa likmes. Viņš spēlēja aiz sirds izmisuma, nožēlojamās naudas paspēlēšana un izšķiešana iesvēla viņā niknu prieku, nekādā citā veidā viņš nevarēja skaidrāk un izsmējīgāk parādīt savu nicinājumu pret bagātību, šo tirgoņu elku. Tā nu viņš spēlēja uz augstām likmēm, bez žēlastības, pats sevi ienīzdams, pats sevi izsmiedams, laimēja tūkstošus, tūkstošus palaida vējā, paspēlēja naudu, paspēlēja dārglietas, paspēlēja lauku māju, laimēja atkal, paspēlēja atkal. Šīs bailes, šīs drausmīgās un stindzinošās bailes, kuras viņš izjuta, metot kauliņus, uztraucoties par augstām likmēm, šīs bailes viņš mīlēja un centās izjust aizvien no jauna, aizvien pastiprināt, aizvien saasināt, jo tikai šajās izjūtās viņš vēl atrada kaut ko līdzīgu laimei, kaut ko līdzīgu skurbumam, kaut ko līdzīgu augstākai dzīvei savas pārsātinātās, remdenās, pliekanās dzīves vidū. Un pēc katra liela zaudējuma viņš meklēja jaunu bagātību, cītīgāk pievērsās tirdzniecībai, stingrāk piespieda savus parādniekus maksāt, jo gribēja spēlēt atkal, gribēja izšķiest atkal, gribēja atkal izrādīt nicinājumu bagātībai. Sidharta zaudēja aukstasinību neveiksmēs, zaudēja pacietību pret tūļīgiem maksātājiem, zaudēja labsirdību pret ubagiem, zaudēja prieku dāvināt un aizdot naudu lūdzējiem. Viņš, kurš paspēlēja desmit tūkstošus vienā kauliņu metienā un vēl smējās, darījumos kļuva stingrāks un sīkumaināks, naktīs lāgiem sapņoja par naudu! Un ikreiz, kad viņš pamodās no šīs pretīgās burvestības, ikreiz, kad guļamistabas spogulī ieraudzīja savu seju, kas bija kļuvusi vecāka un neglītāka, ikreiz, kad viņu pārņēma kauns un riebums, viņš bēga tālāk, bēga jaunā laimes spēlē, bēga saldkaisles un vīna reibonī un no turienes — atpakaļ krāšanas un iegūšanas dziņā. Šajā bezjēdzīgā lokā viņš noskrējās pārguris, noskrējās vecs, noskrējās slims.

Te viņu reiz brīdināja sapnis. Vakara stundas viņš bija pavadījis pie Kāmalas, viņas skaistajā birzī. Abi sēdēja koku paēnā, gremdējās sarunā, un Kāmala pateica domīgus vārdus — vārdus, kuros slēpās skumjas un nogurums. Viņa bija lūgusi pastāstīt par Gotamu un nespēja vien gana noklausīties, cik dzidrs bijis viņa skatiens, cik rimtas un skaistas viņa lūpas, cik labsirdīgs viņa smaids, cik mierpilna viņa gaita. Ilgi Sidhartam bija jāstāsta par Diženo Budu, un Kāmala ar nopūtu sacīja: "Reiz, varbūt jau drīz, arī es sekošu šim Budam. Es uzdāvināšu viņam savu birzi un meklēšu patvērumu viņa mācībā."

Bet pēc tam viņa iekairināja Sidhartu un ar sāpīgu kaisli saistīja pie sevis mīlas spēlē, pilnā kodienu, pilnā asaru, itin kā vēlreiz gribētu izspiest no šīs veltīgās, pārejošās baudas pēdējo saldmes lāsi. Vēl nekad Sidhartam nebija kļuvis tik savādi skaidrs, cik ļoti baudkāre radniecīga nāvei. Pēc tam viņš gulēja Kāmalai līdzās, un Kāmalas seja bija viņam tuvu, un zem viņas acīm un ap mutes kaktiņiem viņš tik skaidri kā vēl nekad lasīja baisu rakstu, smalku līniju un vieglu rieviņu rakstu, rakstu, kurš atgādināja par rudeni un vecumu, tāpat kā Sidharta pats, būdams tikai mazliet pāri četrdesmitiem, jau šur tur savos melnajos matos bija pamanījis sirmus pavedienus. Pagurums bija ierakstīts Kāmalas daiļajā sejā, pagurums pēc gara ceļa gājuma, kuram nav priecīga mērķa, pagurums un pirmais vītums, un apslēpta, vēl neizteikta, varbūt pat vēl neapjausta trauksme: bailes no vecuma, bailes no rudens, bailes no tā, ka būs jāmirst. Nopūzdamies viņš atvadījās no Kāmalas, dvēsele bija pilna netīksmes un slepenu baismu.

Pēc tam Sidharta pavadīja nakti savā mājā kopā ar dejotājām pie vīna kausa, savas kārtas vīru vidū tēloja pārākumu, kura vairs nebija, izdzēra daudz vīna un vēlu pēc pusnakts uzmeklēja savu guļvietu, noguris un tomēr satraukts, tuvu asarām un izmisumam, ilgi un veltīgi pūlējās iemigt, sirds bija tik pilna posta, ka viņš to vairs nejaudāja paciest, pilna riebuma, kas piesātināja viņu gluži kā remdenā, pretīgā vīna garša, kā pārmēru saldā, tukšā mūzika, kā pārmēru mīlīgie dejotāju smaidi, kā viņu matu un krūšu pārmēru saldā smarža. Bet vairāk par visu pārējo viņam riebās viņš pats, paša smaržīgie mati, vīna dvinga mutē, ādas ļenganais gurdums un vītums. Tāpat kā cilvēks, kurš par daudz ēdis vai dzēris, ar mokām izvemj to visu un tomēr priecājas par atvieglojumu, arī Sidharta, mētādamies bez miega, vēlējās milzīgā pretīguma šaltī atbrīvoties no šīm baudām, no šiem ieradumiem, no visas šīs bezjēdzīgās dzīves un no sevis paša. Tikai tad, kad ausa rīts un uz ielas pie viņa nama pilsētā modās pirmā rosība, viņš iesnaudās un uz dažiem mirkļiem guva tādu kā aizmirstību, kaut ko līdzīgu miegam. Šajos mirkļos viņš redzēja sapni.

Kāmalai piederēja mazs, neredzēts dziedātājputns zelta būrī. Viņš sapņoja par šo putnu. Viņš sapņoja: putns, kurš rīta stundā allaž mēdza dziedāt, bija apklusis, un, to pamanījis, viņš piegāja pie būra un ieskatījās iekšā, un mazais putniņš bija pagalam, sastindzis gulēja uz būra grīdas. Viņš izņēma putniņu ārā, mirkli pasvārstīja rokā un tad izsvieda laukā, uz ielas, un tai pašā brīdī viņš briesmīgi izbijās, un sirds viņam sāpēja tā, it kā līdz ar šo beigto putnu viņš būtu aizmetis prom visu vērtīgo un visu labo. Uztrūcies no šī sapņa, viņš sajuta dziļas skumjas. Bezvērtīgi, tā viņam šķita, bezvērtīgi un bezjēdzīgi viņš bija pavadījis savu dzīvi; viņam rokās nebija palicis nekas dzīvs, nekas jel cik vērtīgs vai saglabājams. Viņš stāvēja viens un tukšs, kā krastā stāv kuģa bojāeju pārcietušais.

Sadrūmis Sidharta devās uz izpriecu dārzu, kas piederēja viņam, aizslēdza vārtus, apsēdās zem mango koka, juta sirdī nāvi un krūtīs šausmas, sēdēja un juta, kā viss viņā mirst, vīst, beidzas. Pamazām viņš sakopoja domas un garā vēlreiz nostaigāja visu savu dzīvesceļu no pašām pirmajām dienām, kuras spēja atminēties. Kad gan viņš bija piedzīvojis prieku, jutis patiesu svētlaimi? Ak jā, to viņš bija piedzīvojis vairākas reizes. Zēna gados viņš bija to izbaudījis, iegūdams uzslavu no brāhmaniem, kad, aizsteidzies tālu priekšā saviem vienaudžiem, bija izcēlies svēto pantu skaitīšanā, pārrunās ar zinību vīriem, kā palīgs upurēšanas ceremonijā. Tad viņš savā sirdī bija jutis: "Tavā priekšā ir ceļš, kuram tu esi aicināts, tevi gaida dievi." Un jaunekļa gados, kad visu pārdomu mērķis, kurš traucās aizvien augstāk, pacēla viņu pār līdzcensoņu pulku un vilka sev tuvāk, kad viņš sāpēs cīnījās izprast Brāhmana jēgu, kad katra sasniegta zināšana tikai izraisīja viņā jaunas slāpes, toreiz viņš šo slāpju un sāpju vidū bija jutis to pašu: "Tālāk! Tālāk! Tu esi aicināts!" Šo balsi viņš dzirdēja, atstājis dzimteni un izraudzījies samana dzīvi, un arī tad, kad no sāmaniem devās pie Visupilnīgā, bet no viņa — nezināmajā. Cik ilgi viņš vairs nebija dzirdējis šo balsi, cik ilgi nebija sasniedzis nevienu augstieni, cik gluds un tukšs bija ritējis viņa ceļš daudzus garus gadus, bez augsta mērķa, bez slāpēm, bez pacilājuma, apmierā ar maziem prieciņiem un tomēr allaž bez gandarījuma! Visus šos gadus viņš, pats to nezinādams, bija centies un ilgojies būt tāds pats cilvēks kā šie daudzie, kā šie bērni, un turklāt viņa dzīve bija bijusi daudz nožēlojamāka un nabadzīgāka nekā viņiem, jo viņu mērķi nebija Sidhartas mērķi, tāpat arī viņu rūpes, un visa šī Kāmasvāmi cilvēku pasaule viņam taču bija bijusi tikai spēle, deja, kurā var noraudzīties, komēdija. Tikai Kāmala vienīgā bija viņam bijusi mīļa, vērtīga — bet vai viņa joprojām tāda bija? Vai viņam joprojām bija vajadzīga Kāmala un Kāmalai viņš? Vai viņi nespēlēja bezgalīgu spēli? Vai tādēļ bija nepieciešams dzīvot? Nē, tas nebija nepieciešams! Šo spēli sauca par sansāru, tā bija spēle, kas domāta bērniem, spēle, kuru ir jauki paspēlēt vienreiz, divreiz, desmitreiz — bet spēlēt to atkal un atkal?

Tad Sidharta saprata, ka spēle ir beigusies, ka viņš vairs nespēj to spēlēt. Pār miesu pārskrēja šermuļi, un viņš juta, ka viņa būtības dziļumos kaut kas ir miris.

Visu to dienu viņš nosēdēja zem mango koka, domādams par savu tēvu, domādams par Govindu, domādams par Gotamu. Vai vajadzēja viņus visus pamest, lai kļūtu par Kāmasvāmi? Viņš tur sēdēja vēl tad, kad bija satumsusi nakts. Pacēlis acis un ieraudzījis zvaigznes, viņš nodomāja: "Te nu es sēžu zem sava mango koka, savā izpriecu dārzā." Viņš vāri pasmaidīja — vai tad tas bija nepieciešams, vai tas bija pareizi, vai tā nebija muļķīga spēle, ka viņam piederēja mango koks un dārzs?

Arī ar to viņš noslēdza rēķinus, un arī tas viņā nomira. Viņš piecēlās, atvadījās no mango koka, atvadījās no izpriecu dārza. Visu dienu palicis bez maltītes, viņš sajuta stipru izsalkumu un atcerējās savu namu pilsētā, savu istabu un gultu, galdu ar ēdieniem. Viņš gurdi pasmaidīja, papurināja galvu un atvadījās no šīm lietām.

Tajā pašā nakts stundā Sidharta atstāja savu dārzu, atstāja pilsētu un neatgriezās vairs nekad. Ilgi Kāmasvāmi lika viņu meklēt, jo domāja, ka viņš kritis laupītāju rokās. Kāmala nelika viņu meklēt. Uzzinājusi, ka Sidharta pazudis, viņa nebrīnījās. Vai viņa allaž nebija to gaidījusi? Vai viņš nebija sāmans bez mājām, svētceļnieks? Un visstiprāk viņa bija to jutusi, satiekoties pēdējo reizi, un savās zaudējuma sāpēs viņa priecājās, ka šai pēdējā reizē tik sirsnīgi glaudusi viņu pie savas sirds, vēlreiz jutusi, ka pilnīgi pieder un pakļaujas viņam.

Saņēmusi pirmo ziņu par Sidhartas pazušanu, viņa piegāja pie loga, kur zelta būra gūstā dzīvoja neredzēts dziedātājputns. Viņa atvēra būra durtiņas, izņēma putnu ārā un palaida brīvībā. Ilgi viņa noraudzījās pakaļ aizlidojošam putnam. Kopš šīs dienas viņa vairs nepieņēma apmeklētājus un turēja savu namu aizslēgtu. Taču pēc kāda laika viņa atskārta, ka no pēdējās kopbūtnes ar Sidhartu ir tapusi grūta.

Pie upes

Sidharta klīda pa mežu, jau tālu no pilsētas, un nezināja neko citu kā tikai vienu — ka atpakaļceļa vairs nav, ka šī dzīve, kādu viņš dzīvojis nu jau daudzus gadus, ir pagājusi un zudusi, izgaršota un izsūkta līdz riebumam. Miris bija dziedātājputns, par kuru viņš bija sapņojis. Miris bija putns viņa sirdī. Dziļi viņš bija iestidzis sansārā, no visām pusēm iesūcis sevī riebumu un nāvi, tāpat kā sūklis iesūc sevī ūdeni, līdz tiek pilns. Pilns viņš bija apnikuma, pilns posta, pilns nāves, pasaulē vairs nebija nekā, kas spētu viņu vilināt, priecināt, mierināt.

Karsti viņš vēlējās neko vairs nezināt par sevi, gūt mieru, būt miris. Kaut jel nāktu zibens un nospertu viņu! Kaut jel nāktu tīģeris un aprītu viņu! Kaut jel būtu tāds vīns, tāda inde, kas dotu viņam reibumu, aizmirstību un miegu bez pamošanās! Vai tad bija vēl kādi dubļi, ar kuriem viņš nebija notraipījies, kāds grēks un muļķība, ko viņš nebija pastrādājis, kāda dvēseles nasta, ko viņš sev nebūtu uzkrāvis? Vai tad bija vēl iespējams dzīvot? Vai bija iespējams vēl un vēlreiz ievilkt elpu, izpūst elpu, just izsalkumu, atkal ēst, atkal gulēt, atkal glāstīt sievieti? Vai šis loks viņam nebija izsmelts un noslēdzies?

Mežā Sidharta nonāca pie lielās upes, pie tās pašas upes, pār kuru reiz, kad viņš vēl bija jauns vīrietis un nāca no Gotamas pilsētas, viņu bija pārvedis pārcēlājs. Pie šīs upes viņš apstājās, vilcinādamies stāvēja krastā. Nogurums un izsalkums bija viņu novārdzinājuši, un kālab lai viņš ietu tālāk, uz kurieni gan, uz kādu mērķi? Nē, vairs nebija nekādu mērķu, vairs nebija nekā, vien dziļas, smeldzīgas ilgas nopurināt no sevis visu šo baismīgo sapni, izspļaut šo novadējušos vīnu, darīt galu šai nožēlojamai un kaunpilnai dzīvei.

Pār upes krastu bija nolīcis koks, kokosa koks, pret to Sidharta atbalstījās ar plecu, aplika roku ap stumbru un raudzījās lejup, zaļajā ūdenī, kas plūda un plūda viņam garām, raudzījās lejup un juta, ka viņu pārpilda vēlēšanās atlaist roku un nogrimt šajā ūdenī. No ūdens viņam pretim spoguļojās drausmīgs tukšums, kuram atbildēja baismīgais tukšums viņa dvēselē. Jā, viņš bija nonācis galā. Viņam vairs neatlika nekas cits kā vien izdzēst sevi, sadauzīt savas dzīves neizdevušos tēlu, aizmest to projām, ņirdzīgi smejošiem dieviem pie kājām. Šī bija lielā attīrīšanās, pēc kuras viņš bija ilgojies: nāve, ienīstā veidola sadauzīšana! Lai viņu aprij zivis, šo suni Sidhartu, šo vājprātīgo, šo samaitāto un sapuvušo miesu, šo sašļukušo un nelietīgi izmantoto dvēseli! Lai viņu aprij zivis un krokodili, lai saplosa dēmoni! Ar pārvērstu seju viņš stingi skatījās ūdenī, redzēja savas sejas atspulgu un uzspļāva tam. Dziļā pagurumā viņš noņēma roku no koka stumbra un mazliet pagriezās, lai stāvus kristu lejup, lai beidzot nogrimtu. Aizvērtām acīm viņš liecās pretim nāvei.

Te no viņa dvēseles vistālākajiem nostūriem, no viņa nogurdinātās dzīves pagātnes atvirmoja kāda skaņa. Tas bija vārds, zilbe, kuru viņš nedomādams murmināja pie sevis, visu

brāhmanu lūgšanu senais sākuma un beigu vārds, svētais Om, kas nozīmē "pilnīgais" vai "pilnība". Un tajā mirklī, kad Sidhartas dzirdi skāra Om skaņa, viņa dusošais gars pēkšņi pamodās un aptvēra viņa rīcības neldzīgumu.

Sidharta izbijās līdz sirds dziļumiem. Tātad tiktāl viņš bija nonācis, tik pazudis viņš bija, tik apmaldījies un visu zināšanu pamests, ka bija spējis meklēt nāvi, ka viņā bija varējusi nobriest šī vēlme, šī bērnišķā vēlme: rast mieru, iznīcinot savu miesu! To, ko nebija panākušas visas pēdējā laika mokas, visa atjēgšanās, viss izmisums, to panāca šis mirklis, kad viņa apziņā ielauzās Om: viņš apzinājās savu postu un maldus.

"Om!" viņš pie sevis teica. "Om!" Un atkal atcerējās Brāhmanu, atcerējās dzīves neiznīcību, atcerējās visu dievišķo, ko bija aizmirsis.

Taču tas bija tikai acumirklis, zibsnis. Sidharta noslīga kokosa koka pakājē, pārguruma stindzināts, murminādams Om, nolika galvu uz koka saknes un iegrima dziļā miegā.

Dziļš bija viņa miegs un brīvs no sapņiem, kopš ilgiem laikiem viņš vairs nebija pazinis tādu miegu. Kad pēc dažām stundām viņš pamodās, viņam šķita, ka pagājuši desmit gadi, viņš dzirdēja ūdens klusās čalas, nezināja, kur atrodas un kas viņu šurp atvedis, atvēra acis, izbrīnā ieraudzīja virs sevis kokus un debesis un atcerējās, kur atrodas un kā šeit nonācis. Taču tam bija vajadzīgs labs brīdis, un pagājušais viņam šķita kā aizplīvurots, bezgalīgi tāls, bezgalīgi attālināts, bezgalīgi vienaldzīgs. Viņš zināja tikai to, ka savu agrāko dzīvi (atjēgšanās pirmajā mirklī šī agrākā dzīve viņam likās kā vecveca, izbijusi iemiesošanās, kā viņa tagadējās patības senāka dzīve) — ka savu agrāko dzīvi viņš ir pametis, ka, pilns riebuma un bēdu, pat gribējis aizmest prom savu dzīvību, ka atjēdzies pie upes, zem kokosa koka, ar svēto Om vārdu uz lūpām, tad iegrimis snaudā un tagad ir pamodies un noraugās pasaulē kā gluži cits cilvēks. Viņš klusām izrunāja Om vārdu, kuru sacīdams bija iemidzis, un viņam šķita, ka viss šis ilgais miegs nav bijis nekas cits kā vien ilga, dziļa Om izrunāšana, Om domāšana, ieniršana un pilnīga ieiešana Om, bezvārdīgajā, visupilnīgajā. Kas tas bija bijis par brīnišķu miegu! Vēl nekad miegs nebija viņu tā spirdzinājis, tā atjaunojis, darījis tik jauneklīgu! Varbūt viņš patiesi bija nomiris, nogrimis un tad atdzimis jaunā veidolā? Bet nē, viņš pazina sevi, pazina savas rokas un kājas, pazina vietu, kur gulēja, pazina šo patību savās krūtīs, šo Sidhartu, stūrgalvīgo, savdabīgo, tomēr šis Sidharta bija pārvērties, atjaunots, neparasti izgulējies, neparasti modrs, priecīgs un zinātkārs.

Sidharta piecēlās un ieraudzīja, ka viņam iepretim sēd kāds cilvēks, svešs vīrs, mūks dzeltenā tērpā, ar skūtu galvu, pārdomu pozā. Viņš vēroja šo vīru, kuram nebija ne matu, ne bārdas, un, necik ilgi neskatījies, pazina šajā mūkā Govindu, savu jaunības draugu Govindu, kurš bija atradis patvērumu pie diženā Budas. Govinda bija novecojis, arī viņš, tomēr viņa sejā joprojām bija senie vaibsti, tie liecināja par centību, uzticību, meklējumiem, biklumu. Bet, kad Govinda, sajutis viņa skatienu, pacēla acis un uzlūkoja viņu, Sidharta redzēja, ka Govinda viņu nepazīst. Govinda priecājās, ka viņš pamodies, acīmredzot ilgi bija tur sēdējis un gaidījis šo pamošanos, lai gan nepazina viņu.

"Es gulēju," Sidharta ierunājās. "Kā tu te nonāci?"

"Tu gulēji," Govinda sacīja. "Nav labi gulēt šādās vietās, kur bieži ir čūskas un kur ved meža dzīvnieku takas. Es, ak, kungs, esmu dižā Gotamas, Šākjamuni Budas māceklis un kopā ar vairākiem no mūsu brāļiem gāju pa šo ceļu, kad ieraudzīju tevi guļam tādā vietā, kur gulēt ir bīstami. Tāpēc es mēģināju pamodināt tevi, ak, kungs, bet, kad redzēju, ka tavs miegs ir ļoti dziļš, atpaliku no savējiem un pasēdēju pie tevis. Un tad, kā liekas, es iemigu arī pats, lai gan gribēju apsargāt tavu miegu. Slikti es esmu veicis savu pienākumu, mani pievārēja nogurums. Bet tagad tu esi pamodies, tāpēc ļauj man iet, lai panāku savus brāļus."

"Es pateicos tev, sāman, ka apsargāji manu miegu," Sidharta teica. "Jūs, Diženā mācekļi, esat labsirdīgi. Tagad tu vari iet."

"Es iešu, kungs. Lai kungam allaž klājas labi!"

"Es pateicos tev, sāman."

Govinda pacēla roku sveicienā un sacīja: "Paliec sveiks!" "Paliec sveiks, Govinda," Sidharta atteica. Mūks apstājās.

"Piedod, kungs, — kā tu zini manu vārdu?" Sidharta pasmaidīja.

"Es pazīstu tevi, ak, Govinda, no tava tēva būdas un no brāhmanu skolas, un no upurēšanām, un no mūsu gājiena pie sāmaniem, un no tās stundas, kad tu Jetavanas birzī atradi patvērumu pie Diženā."

"Tu esi Sidharta!" Govinda skaļi iesaucās. "Tagad es tevi pazīstu un vairs nesaprotu, kā nepazinu uzreiz. Esi sveicināts, Sidharta, liels ir mans prieks redzēt tevi atkal!"

"Arī man ir prieks tevi redzēt. Tu biji mana miega sargs, es vēlreiz pateicos tev par to, lai gan sarga man nebūtu vajadzējis. Uz kurieni tu ej, ak, draugs?"

"Es neeju ne uz kurieni. Allaž mēs, mūki, esam ceļā, ja vien nav lietavu laiks, allaž mēs staigājam no vietas uz vietu, dzīvojam pēc likuma, sludinām mācību, pieņemam žēlastības dāvanas, ejam tālāk. Allaž ir tā. Bet tu, Sidharta, uz kurieni ej tu?"

Sidharta atbildēja: "Arī ar mani, draugs, ir tāpat kā ar tevi. Es neeju ne uz kurieni. Es tikai esmu ceļā. Es dodos svētceļojumā."

Govinda sacīja: "Tu saki, ka dodies svētceļojumā, un es tev ticu. Tomēr piedod, ak, Sidharta, tu neizskaties pēc svētceļnieka. Tev ir bagātnieka drānas, tev ir augstmaņa kurpes, un tavi mati, kas dvesmo kā smaržīgs ūdens, nav svētceļnieka mati, nav samana mati."

"Patiesi, mīļais draugs, tu esi vērīgs, visu redz tavs asais skatiens. Taču es tev neteicu, ka esmu sāmans. Es teicu: es dodos svētceļojumā. Un tā tas ir: es dodos svētceļojumā."

"Tu dodies svētceļojumā," Govinda sacīja. "Bet nedaudzi tajā dodas šādās drānās, nedaudzi šādās kurpēs, nedaudzi ar šādiem matiem. Es, kas ceļoju jau tik daudzus gadus, vēl nekad neesmu sastapis tādu svētceļnieku."

"Es ticu tev, mans Govinda. Bet tagad, šodien, tu esi sastapis tādu svētceļnieku tādās kurpēs, tādās drānās. Atceries, mīļais: iznīcīga ir veidolu pasaule, iznīcīgas, gaužām iznīcīgas ir mūsu drānas un matu izskats, un mūsu mati, un pati miesa. Es valkāju bagātnieka drānas, to tu esi ievērojis pareizi. Es tās valkāju, jo biju bagātnieks, un mati man ir sakārtoti kā pasaulīgajiem un baudkārajiem ļaudīm, jo viens no tiem es biju."

"Un tagad, Sidharta, kas tu esi tagad?"

"To es nezinu, tas man zināms tikpat maz kā tev. Es esmu ceļā. Es biju bagātnieks un vairs tas neesmu; un to, kas būšu rīt, es nezinu."

"Tu zaudēji savu bagātību?"

"Es to zaudēju, vai tā zaudēja mani. Tā man gaisa. Strauji griežas veidolu rats, Govinda. Kur ir brāhmans Sidharta? Kur ir sāmans Sidharta? Kur bagātnieks Sidharta? Strauji mainās iznīcīgais, Govinda, tu to zini."

Govinda lūkojās savā jaunības draugā ilgi, ar šaubām acīs. Pēc tam sveicināja viņu, kā sveicina augstmaņus, un gāja savu ceļu.

Ar smaidu sejā Sidharta noraudzījās viņam pakaļ, viņš vēl aizvien mīlēja Govindu, uzticamo, biklo. Un kā gan lai viņš šajā mirklī, šajā lieliskajā stundā, pēc sava brīnišķā miega, Om caurstrāvots, varētu kādu vai kaut ko nemīlēt! Tieši tā jau izpaudās burvība, kas bija viņu pārņēmusi miegā un caur Om, ka viņš mīlēja visu, bija līksmas mīlas pilns pret visu, ko redzēja. Un tagad viņam likās — tik ļoti slims viņš iepriekš bija juties tieši tāpēc, ka nebija spējis mīlēt neko un nevienu.

Ar smaidu sejā Sidharta noraudzījās pakaļ aizejošam mūkam. Miegs bija viņu ļoti spēcinājis, taču gaužām mocīja izsalkums, jo nu viņš jau divas dienas nebija neko ēdis un sen bija garām laiks, kad viņš prata izsalkumu atvairīt. Noskumis, taču reizē arī smiedamies viņš domāja par to laiku. Viņš atminējās, kā toreiz bija dižojies Kāmalai ar trim lietām, bija pratis trīs cildenas un nepārspējamas mākslas: gavēt — gaidīt — domāt. Tas bija bijis viņa īpašums, viņa vara un spēks, viņa stiprais spieķis, savas jaunības čaklajos, pūliņu pilnajos gados viņš bija iemācījies šīs trīs mākslas, neko citu. Un tagad tās bija viņu pametušas, viņam vairs nepiederēja neviena no tām, ne gavēšana, ne gaidīšana, ne domāšana. Par pašu nožēlojamāko viņš bija tās atdevis, par pašu iznīcīgāko, par jutekļu baudu, par labklājību, par bagātību! Patiesi, dīvaini viņam bija klājies. Un nu, kā šķita, nu viņš tiešām bija kļuvis par bērnišķo cilvēku.

Sidharta pārdomāja savu stāvokli. Domāšana padevās grūti, būtībā viņam negribējās domāt, tomēr viņš sevi piespieda.

Tagad, viņš domāja, kad visas šīs iznīcīgās lietas ir izslīdējušas man no rokām, tagad es atkal stāvu zem saules, kā stāvēju reiz, būdams mazs bērns, nekas nav mans, neko es neprotu, neko nespēju, neko neesmu iemācījies. Cik tas savādi! Tagad, kad es vairs neesmu jauns, kad mati man jau pa pusei nosirmojuši, kad spēki zūd, tagad es sāku vēlreiz no sākuma, no bērnības! Viņam atkal bija jāpasmaida. Jā, dīvains bija viņa liktenis! Tas veda viņu lejup, un nu viņš pasaulē atkal stāvēja tukšs un kails, un dumjš. Tomēr par to viņš nespēja bēdāties, nē, viņš pat juta stipru vēlēšanos smieties, smieties par sevi, smieties par šo dīvaino, muļķīgo pasauli. "Ar tevi iet uz leju!" viņš sev teica un iesmējās, un, to sakot, viņa skatiens pievērsās upei, un arī upi viņš redzēja plūstam uz leju, arvien strāvojam uz leju, turklāt dziedam un priecājamies. Tas viņam gaužām patika, laipni viņš uzsmaidīja upei. Vai tā nebija tā pati upe, kurā viņš bija gribējis noslīcināties reiz, pirms simt gadiem, vai varbūt viņš bija to nosapņojis?

Patiesi, savāda ir bijusi mana dzīve, tā viņš domāja, savādus aplinku ceļus tā ir gājusi. Zēna gados es nodarbojos tikai ar dieviem un upurēšanu. Jaunekļa gados es nodarbojos tikai ar askēzi, ar domāšanu un apceri, es meklēju Brāhmanu, godāju mūžīgo Atmana. Bet jauna vīrieša gados es devos līdzi grēku nožēlniekiem, dzīvoju mežā, cietu no karstuma un sala, mācījos badoties, mācījos mērdēt savu miesu. Tieši tolaik no lielā Budas mācības man pretim nāca brīnišķa atskārsme, es jutu, kā zināšana par pasaules vienotību riņķo manī kā paša asinis. Bet arī no Budas un no lielās zināšanas man bija jāaiziet. Es gāju un mācījos mīlas priekus no Kāmalas, mācījos tirgošanos no Kāmasvāmi, raušu naudu, izšķiedu naudu, mācījos mīlēt savu kuņģi, mācījos glaimot saviem jutekļiem. Daudzus gadus man vajadzēja, lai zaudētu garu, atradinātos domāt, aizmirstu vienotību. Vai nav tā, it kā lēnām un pa gariem aplinku ceļiem es būtu kļuvis no vīra par bērnu, no domātāja par bērnišķu cilvēku? Un tomēr šis ceļš ir bijis ļoti labs, un tomēr putns manās krūtīs nav miris. Bet kas tas bija par ceļu! Man bija jāiziet caur tik daudzām muļķībām, tik daudziem netikumiem, tik daudziem maldiem, caur tik lielu riebumu un vilšanos, un bēdām tikai tālab, lai atkal taptu par bērnu un varētu sākt visu no sākuma. Bet tā bija pareizi, mana sirds tam piekrīt, manas acis smejas. Man bija jāpiedzīvo izmisums, man bija jānogrimst līdz visneldzīgākai no visām domām — līdz domai par pašnāvību, lai varētu piedzīvot žēlastību, lai atkal saklausītu Om, lai atkal varētu gulēt, kā nākas, un mosties, kā nākas. Man bija jātop par nelgu, lai atkal atrastu sevī Atmanu. Man bija jāgrēko, lai atkal varētu dzīvot. Uz kurieni gan vēl vedīs mans ceļš? Aušīgs tas ir, šis ceļš, tas iet cilpās, varbūt tas iet pa apli. Lai tas iet, kā grib, es tam sekošu.

Viņš juta krūtīs brīnišķi uzviļņojam prieku. No kurienes gan, viņš jautāja savai sirdij, no kurienes tevī šis prieks? Vai tas nāk no ilgā, labā miega, kurš mani tā spirdzinājis? Vai no Om vārda, ko es izrunāju? Vai no tā, ka esmu aizbēdzis, ka mana bēgšana izdevusies, ka beidzot atkal esmu brīvs un stāvu zem debesjuma kā bērns? Ak, cik laba ir šī izbēgšana, šī atbrīvošanās! Cik tīrs un jauks šeit ir gaiss, cik labi to elpot! Tur, no kurienes es aizbēgu, tur viss oda pēc ziedēm, pēc vircēm, pēc vīna, pēc pārmērības, pēc kūtruma. Kā es nīdu šo bagātnieku, uzdzīvotāju, spēlmaņu pasauli! Kā es nīdu pats sevi par to, ka tik ilgi paliku šajā baismīgajā pasaulē! Kā es sevi nīdu, aplaupīju, indēju, spīdzināju, padarīju sevi vecu un ļaunu! Nē, vairs nekad es nedarīšu tā, kā reiz darīju tik labprāt, neiedomāšos, ka Sidharta ir vieds! Bet to gan es paveicu labi, tas man patīk, tas man jāslavē, ka tagad darīts gals šai sevis nīšanai, šai muļķīgajai un tukšajai dzīvei! Es slavēju tevi, Sidharta, pēc tik daudziem muļķības gadiem tev atkal atausa kāda doma, tu kaut ko paveici, izdzirdi dziedam putnu savās krūtīs un sekoji tam!

Tā viņš sevi slavēja, priecājās par sevi, ziņkārīgi ieklausījās savā kuņģī, kurš aiz izsalkuma kurca. Tagad, tā viņš juta, šajos pēdējos laikos un dienās viņš bija caur un cauri izgaršojis un izspļāvis gabalu ciešanu, gabalu posta, bija ēdis to līdz izmisumam un līdz nāvei. Tā bija labi. Vēl ilgi viņš būtu varējis palikt pie Kāmasvāmi, iegūt naudu, notriekt naudu, audzēt savu vēderu un ļaut slāpēs nonīkt savai dvēselei, vēl ilgi viņš būtu varējis dzīvot tajā glaudīgajā, mīkstiem spilveniem izklātajā ellē, ja nebūtu pienācis tas: pilnīgas bezcerības un izmisuma mirklis, šis galējais mirklis, kad viņš karājās virs plūstošā ūdens un bija gatavs sevi iznīcināt. Tāpēc, ka viņš bija jutis šo izmisumu, šo visdziļāko riebumu un nebija tam padevies, tāpēc, ka putns, līksmais avots un balss viņā vēl bija dzīvi, tāpēc viņš juta šo prieku, tāpēc smējās, tāpēc staroja viņa seja zem nosirmojušiem matiem.

"Ir labi," viņš domāja, "pašam izbaudīt visu, ko nepieciešams zināt. Ka pasaulīgie prieki un bagātība nav no laba, to es iemācījos jau bērnībā. Es to zināju sen, bet piedzīvoju tikai tagad. Un tagad es to zinu, zinu ne tikai ar atmiņu, bet gan arī ar acīm, ar sirdi, ar kuņģi. Cik labi, ka es to zinu!"

Ilgi viņš prātoja par savu pārvērtību, klausījās putnā, kurš dziedāja aiz prieka. Vai šis putns viņā nebija nomiris, vai viņš

nebija jutis tā nāvi? Nē, viņā bija miris kaut kas cits, kaut kas tāds, kas jau sen bija ilgojies nāves. Vai tas nebija tas pats, ko viņš bija gribējis nonāvēt reiz, savos kvēlajos grēku nožēlnieka gados? Vai tā nebija viņa patība, viņa mazā, bailīgā un lepnā patība, ar kuru viņš bija cīnījies tik daudzus gadus, kura aizvien no jauna bija viņu uzvarējusi, kura pēc katras nonāvēšanas atgriezās atkal, aizliedza prieku, izjuta bailes? Vai tieši tā šodien beidzot nebija atradusi savu nāvi šeit, mežā, pie šīs jaukās upes? Vai ne šīs nāves dēļ viņš tagad bija kā bērns, tik pilns uzticēšanās, tik bezbailīgs, tik pilns prieka?

Nu Sidharta nojauta ari, kāpēc, būdams brāhmans, būdams grēku nožēlnieks, bija veltīgi cīnījies ar šo patību. Par daudz zināšanas bija viņam traucējis, par daudz svēto pantu, par daudz upurēšanas noteikumu, par daudz paššaustīšanās, par daudz darbošanās un cenšanās! Pilns augstprātības viņš bija bijis, allaž visgudrākais, allaž viscentīgākais, allaž visiem soli priekšā, allaž zinošais un apgarotais, allaž priesteris vai viedais. Šajā priesterībā, šajā augstprātībā, šajā garīgumā bija paslēpusies viņa patība, tur tā nesatricināmi sēdēja un auga, kamēr viņš domājās to mērdējam ar gavēšanu un grēku nožēlu. Tagad viņš to saprata un redzēja arī, ka slepenajai balsij bijusi taisnība, ka neviens skolotājs nekad nebūtu spējis viņu atpestīt. Tāpēc viņam bija vajadzējis iet pasaulē, pazaudēt sevi baudā un varā, sievietēs un naudā, kļūt par tirgoni, kauliņu spēlmani, dzērāju un mantrausi, līdz priesteris un sāmans viņā bija miris. Tāpēc viņam bija jāturpina panest šos pretīgos gadus, jāpanes tukšas un zaudētas dzīves riebums, tukšums un bezjēdzība līdz pat galam, līdz rūgtam izmisumam, līdz ari izvirtulis Sidharta, mantrausis Sidharta varēja mirt. Viņš bija nomiris, no miega bija pamodies jauns Sidharta. Arī viņš kļūs vecs, arī viņam reiz būs jāmirst, iznīcīgs bija Sidharta, iznīcīgs bija katrs veidols. Bet šodien viņš bija jauns, bija bērns, jaunais Sidharta, un pilns prieka.

Šīs domas viņš risināja, smaidot ieklausījās savā kuņģī, pateicīgi ieklausījās bites sanešanā. Līksmi viņš raudzījās upes straumē, nevieni ūdeņi viņam nebija patikuši tik labi kā šie, nekad viņš tik spēcīgu un skaistu nebija uztvēris plūstošā ūdens balsi un tajā saskatāmo līdzību. Viņam šķita, ka upe grib pateikt kaut ko īpašu, kaut ko tādu, ko viņš vēl nezina, kas viņu vēl gaida. Šajā upē Sidharta bija gribējis noslīcināties, tajā šodien bija noslīcis vecais, pagurušais, izmisušais Sidharta. Bet jaunais Sidharta juta dziļu mīlestību pret šiem plūstošiem ūdeņiem un klusībā nolēma tik drīz tos neatstāt.

Pārcēlājs

Pie šīs upes es palikšu, Sidharta domāja, tā ir tā pati, pār kuru es reiz pārcēlos, dodamies pie bērnišķajiem cilvēkiem, mani toreiz veda laipns pārcēlājs, pie viņa es došos, no viņa būdas ceļš mani reiz aizveda jaunā dzīvē, kura tagad ir novecojusi un nomirusi, — lai turpat sākas arī mans tagadējais ceļš, mana tagadējā jaunā dzīve!

Maigi viņš ieskatījās plūstošajos ūdeņos, caurspīdīgā zaļumā, noslēpumainā zīmējumā, līnijās, skaidrās kā kristāls. Gaišas pērles viņš redzēja paceļamies no dzelmes, klusus ūdens burbuļus peldam pa upes spoguli, debesu zilgmes atspulgu tajā. Ar tūkstoš acīm viņu uzlūkoja upe, ar zaļām, baltām, skaidrām kā kristāls, zilām kā debess. Kā viņš mīlēja šos ūdeņus, kā tie viņu sajūsmināja, cik pateicīgs viņš tiem bija! Savā sirdī viņš saklausīja balsi, no jauna pamodušos, un tā viņam teica: mīli šos ūdeņus! Paliec pie tiem! Mācies no tiem! Ak jā, viņš gribēja no tiem mācīties, gribēja tajos klausīties. Viņam šķita, ka tas, kurš izprastu šos ūdeņus un to noslēpumus, izprastu arī daudz ko citu, daudzus noslēpumus, visus noslēpumus.

Bet no upes noslēpumiem viņš todien ieraudzīja tikai vienu, kas aizgrāba viņa dvēseli. Viņš redzēja: šie ūdeņi skrēja un skrēja, un tomēr allaž bija tepat, allaž un vienmēr palika, kādi bijuši, un tomēr katru acumirkli citādi! Ak, kas gan varēja to aptvert, to izprast! Viņš to neizprata un neaptvēra, tikai juta sevī mostamies nojausmu, tālas atmiņas, dievišķas balsis.

Sidharta piecēlās, nepanesama kļuva izsalkuma plosīšanās viņa miesā. Piedzīvotā pārņemts, viņš gāja tālāk pa krastmalas taku, pretim straumei, ieklausījās tās plūdumā, ieklausījās izsalkumā, kas rūca viņa kuņģī.

Kad viņš sasniedza pārceltuvi, laiva patlaban bija sagatavota, tajā stāvēja tas pats pārcēlājs, kas reiz bija pārvedis pār upi jauno samanu, Sidharta viņu pazina, arī viņš bija stipri novecojis.

"Vai pārvedīsi mani pāri?" viņš jautāja.

Pārcēlājs, izbrīnījies par to, ka tik smalks kungs ceļo viens un kājām, uzņēma viņu laivā un atstūmās no krasta.

"Skaistu dzīvi tu esi sev izraudzījies," viesis ierunājās. "Droši vien ir skaisti katru dienu dzīvot pie šiem ūdeņiem un airēt pa tiem."

Airētājs smaidot šūpojās laivā. "Tas ir skaisti, kungs, ir tā, kā tu saki. Bet vai gan katra dzīve, katrs darbs nav skaisti?"

"Var jau būt. Bet tevi es apskaužu par tavējo."

"Ak, tas tevi drīz vairs nepriecētu. Tāda dzīve neder ļaudīm smalkās drānās."

Sidharta iesmējās. "Manu drānu dēļ mani šodien jau vienreiz pētīja, pētīja ar neuzticību. Pārcēlāj, vai negribi pieņemt no manis šīs drānas, kuras ir man par nastu? Jo zini — man nav naudas, ar ko tev samaksāt par pārcelšanu."

"Kungs joko," pārcēlājs smējās.

"Es nejokoju, draugs. Raugi, vienreiz tu savā laivā jau pārvedi mani pār šiem ūdeņiem, un tev to atlīdzināja tikai dievi. Tad dari tā arī šodien un par to pieņem no manis šīs drānas!"

"Un vai kungs dosies tālāk bez drānām?"

"Ak, es labprāt nemaz nedotos tālāk. Vislabāk man patiktu, pārcēlāj, ja tu man iedotu vecu skoteli un paturētu mani pie sevis par palīgu vai drīzāk par mācekli, jo man vispirms jāiemācās apieties ar laivu."

Pārcēlājs ilgi un vērīgi raudzījās svešiniekā.

"Tagad es tevi pazīstu," viņš beidzot sacīja. "Reiz tu pārnakšņoji manā būdā, sen tas bija, laikam pagājis vairāk nekā divdesmit gadu, es tevi pārcēlu pār upi, un mēs atvadījāmies kā labi draugi. Vai tu nebiji sāmans? Tavu vārdu es vairs nevaru atminēties."

"Mans vārds ir Sidharta, un es biju sāmans, kad tu mani pēdējoreiz redzēji."

"Tad esi sveicināts, Sidharta! Mans vārds ir Vāsudeva. Ceru, ka arī šodien tu būsi mans viesis un nakšņosi manā būdā, un pastāstīsi man, no kurienes nāc un kāpēc tavas skaistās drānas ir tev par nastu."

Viņi jau bija upes vidū, un Vāsudeva stiprāk iegūla airos, lai noturētos pret straumi. Viņš strādāja mierīgi, stiprām rokām, skatienu pievērsis laivas priekšgalam. Sidharta sēdēja, noraudzījās viņā un atcerējās, kā jau toreiz, samana laika pēdējā dienā, viņa sirdī bija modusies mīlestība pret šo vīru. Ar pateicību viņš pieņēma Vāsudevas ielūgumu. Kad abi piestāja krastā, Sidharta palīdzēja viņam piesiet laivu pie pāļiem, pēc tam pārcēlājs lūdza viņu ienākt būdā, pasniedza maizi un ūdeni, un Sidharta ar prieku ēda, ar prieku nogaršoja arī mango augļus, ko piedāvāja Vāsudeva. Pēc tam, tuvu saulrietam, viņi apsēdās krastmalā uz koka bluķa, un Sidharta pastāstīja pārcēlājam par savu izcelsmi un dzīvi, kādu to bija redzējis acu priekšā todien, izmisuma stundā. Līdz dziļai naktij turpinājās viņa stāsts.

Vāsudeva klausījās ļoti uzmanīgi. Klausīdamies viņš visu uzņēma sevī, izcelsmi un bērnību, visu mācīšanos, visus meklējumus, visus priekus, visas bēdas. No pārcēlāja tikumiem šis bija viens no lielākajiem: viņš prata klausīties, kā to prot tikai nedaudzi. Viņš nebilda nenieka, taču stāstītājs juta, kā Vāsudeva ielaiž sevī viņa vārdus, kluss, atvērts, gaidošs, kā nepazaudē nevienu pašu, nevienu negaida ar nepacietību, nenoliek tam blakus ne uzslavu, ne nopēlumu, tikai klausās. Sidharta juta, kāda tā ir laime — atzīties tādam klausītājam, iegremdēt viņa sirdī savu dzīvi, savus meklējumus, savas ciešanas.

Taču uz Sidhartas stāsta beigām, kad viņš runāja par koku pie upes un par savu dziļo kritienu, par svēto Om un par to, kā pēc dusas sajutis tik lielu mīlestību pret upi, pārcēlājs klausījās divtik uzmanīgi, pilnīgi un galīgi atdevies stāstījumam, aizvērtām acīm.

Bet, kad Sidharta apklusa un labu bridi bija valdījis klusums, Vāsudeva sacīja: "Ir tā, kā es domāju. Upe tevi uzrunāja. Arī tev tā ir draugs, arī ar tevi tā runā. Tas ir labi, tas ir ļoti labi. Paliec pie manis, Sidharta, mans draugs! Man reiz bija sieva, viņas guļvieta atradās līdzās manējai, taču viņa jau sen ir mirusi, sen es dzīvoju viens. Nāc un dzīvo pie manis, vietas un ēdiena pietiks abiem!"

"Es tev pateicos," Sidharta teica, "es tev pateicos un pieņemu tavu piedāvājumu. Un arī par to es tev pateicos, Vāsudeva, ka tu manī tik labi klausījies! Nav daudz cilvēku, kas prot klausīties, un es neesmu sastapis nevienu, kas to prastu tā kā tu. Arī to es no tevis mācīšos."

"Tu to mācīsies," Vāsudeva sacīja, "bet ne no manis. Klausīties man iemācīja upe, no tās iemācīsies arī tu. Upe zina visu, visu no tās var iemācīties. Raugi, no ūdens tu jau esi iemācījies arī to, ka ir labi tiekties lejup, grimt, meklēt dzīli. Bagātais un smalkais Sidharta taps par airētāju, mācītais brāhmans Sidharta taps par pārcēlāju: arī to tev ir pateikusi upe. No tās tu iemācīsies arī pārējo."

Pēc ilga klusuma Sidharta ierunājās: "Kas ir tas pārējais, Vāsudeva?"

Vāsudeva piecēlās. "Ir jau vēls," viņš teica, "iesim gulēt. "Pārējo" es tev nevaru pateikt, ak, draugs. Tu to iemācīsies, varbūt tu to jau zini. Raugi, es neesmu mācīts vīrs, es neprotu runāt, neprotu arī domāt. Es protu tikai klausīties un būt dievbijīgs, neko citu es neesmu mācījies. Ja es spētu to pateikt un iemācīt, tad varbūt būtu viedais, bet tagad esmu tikai pārcēlājs, un mans uzdevums ir pārvest pār šo upi cilvēkus. Daudzus es esmu pārcēlis, tūkstošus, un viņiem visiem mana upe nebija nekas cits kā vien šķērslis ceļojumos. Viņi devās pēc naudas un darījumiem, uz kāzām un uz svētceļojumiem, un upe bija viņiem ceļā, un pārcēlājs bija vajadzīgs tādēļ, lai aši pārvestu viņus pār šo šķērsli. Tomēr dažiem starp šiem tūkstošiem, pavisam nedaudziem, četriem vai pieciem, upe izbeidza būt šķērslis, viņi sadzirdēja tās balsi, ieklausījās tajā, un upe viņiem kļuva svēta tāpat kā man. Un tagad iesim pie miera, Sidharta."

Sidharta palika pie pārcēlāja un mācījās apkalpot laivu, un, ja pārceltuvē nekas nebija darāms, viņš kopā ar Vāsudevu strādāja rīsa laukā, vāca malku, plūca banānkoku augļus. Viņš iemācījās pagatavot airi, iemācījās labot laivu un pīt grozus un priecājās par visu, ko iemācījās, un dienas un mēneši aiztrauca vēja spārniem. Bet vēl vairāk, nekā varēja iemācīt Vāsudeva, viņam iemācīja upe. No tās viņš mācījās nemitīgi. Pirmām kārtām viņš no tās mācījās klausīties, ieklausīties ar klusu sirdi, ar gaidošu, atvērtu dvēseli, bez kaislības, bez vēlmēm, bez sprieduma, bez viedokļa.

Draudzīgi viņš dzīvoja līdzās Vāsudevam, un lāgiem viņi pārmija dažus vārdus, nedaudzus un ilgi apdomātus vārdus. Vāsudeva nebija vārdiem draugs, reti Sidhartam izdevās ierosināt viņu uz runāšanu.

"Vai tu," viņš reiz jautāja Vāsudevam, "vai tu esi no upes iemācījies ari šo noslēpumu — ka laika nav?"

Vāsudevas sejā atplauka gaišs smaids.

"Jā, Sidharta," viņš atbildēja. "Tu taču domā to: upe visur ir vienāda, pie iztekas un pie ietekas, pie ūdenskrituma, pie pārceltuves, pie krācēm, jūrā, kalnos, visur vienāda, un tai ir tikai tagadne, ne ēnas no pagātnes, ne ēnas no nākotnes?"

"Jā, tieši to," Sidharta sacīja. "Un, to iemācījies, es paraudzījos uz savu dzīvi, un arī tā bija upe, un zēnu Sidhartu no vīra Sidhartas un no sirmgalvja Sidhartas šķīra tikai ēnas, nevis īstenība. Arī Sidhartas agrākās dzīves nebija pagātne, un viņa nāve un atgriešanās pie Brahmā nebija nākotne. Nekā nav bijis, nekā nebūs; viss ir, visam ir būtība un tagadne."

Sajūsmā runāja Sidharta, dziļi viņu bija aplaimojusi šī atskārsme. Ak, vai gan visas ciešanas nebija laiks, vai visas pašmocības un bailes nebija laiks, vai viss smagais, viss naidīgais pasaulē nebija pagaisis un pārvarēts, tiklīdz bija pārvarēts laiks, tiklīdz par laiku varēja nedomāt? Jūsmīgi viņš bija runājis, bet Vāsudeva starojoši uzsmaidīja viņam un apstiprinādams pamāja, klusēdams viņš pamāja, ar plaukstu noglauda Sidhartas plecu, atgriezās pie sava darba.

Un reiz atkal, kad upes ūdeņi lietavās bija kāpuši un vareni šalca, Sidharta sacīja: "Vai nav tiesa, ak, draugs, upei ir tik daudz balsu, ļoti daudz balsu? Vai gan tai nav ķēniņa balss un karotāja balss, un vērša, un naktsputna, un dzemdētājas, un nopūtu balss, un vēl tūkstoš citu balsu?"

"Tā ir," Vāsudeva pamāja, "upes balsī ir visu radījumu balsis."

"Un vai tu zini," Sidharta turpināja, "kādu vārdu tā saka, kad tev izdodas saklausīt visas desmittūkstoš balsis reizē?"

Vāsudevas seja staroja laimīgā smaidā, viņš pieliecās Sidhartam klāt un iečukstēja viņam ausī svēto Om. Un tieši to pašu bija dzirdējis arī Sidharta.

Un ar katru reizi viņa smaids kļuva līdzīgāks pārcēlāja smaidam, kļuva gandrīz tikpat starojošs, gandrīz tikpat pie-mirdzēts laimes, tāpat atspīdošs tūkstoš mazās grumbiņās, tikpat bērnišķš, tikpat vecišķs. Daudzi ceļinieki, redzēdami abus pārcēlājus, noturēja viņus par brāļiem. Vakaros abi bieži sēdēja krastmalā uz koka bluķa, abi klusēja un ieklausījās ūdeņos, kas viņiem bija nevis ūdeņi, bet gan dzīvības balss, visa esošā, mūžīgi topošā balss. Un lāgiem notika tā, ka abi, klausoties upē, domāja par vienu un to pašu, par aizviņdien risinātu sarunu, par kādu no saviem ceļotājiem, kura seja un liktenis nodarbināja viņu prātu, par nāvi, par savu bērnību, un tajā mirklī, kad upe bija pateikusi viņiem kaut ko labu, abi saskatījās, domādami tieši vienu un to pašu, abi laimīgi par to pašu atbildi uz to pašu jautājumu.

No pārceltuves un no abiem pārcēlājiem strāvoja kaut kas tāds, ko sajuta arī daži ceļinieki. Lāgiem gadījās, ka ceļotājs, ieskatījies vienam no pārcēlājiem sejā, sāka stāstīt savu dzīvesstāstu, stāstīja par ciešanām, atzinās ļaunos darbos, lūdza mierinājumu un padomu. Lāgiem gadījās, ka dažs lūdza atļauju pakavēties pie viņiem vienu vakaru, lai klausītos upē. Gadījās arī, ka ieradās ziņkārīgie, kuriem bija stāstīts, ka pie šīs pārceltuves dzīvojot divi viedie vai burvji, vai svētie. Ziņkārīgie uzdeva daudz jautājumu, tak atbildes nesaņēma un neatrada ne burvjus, ne viedos, atrada tikai divus vecus, laipnus vīriņus, kuri šķita mēmi un mazliet dīvaini, un padumji. Un ziņkārīgie smējās un spriedelēja par to, cik muļķīgi un vientiesīgi tauta gan izplata šādas tukšas baumas.

Gadi ritēja, un neviens tos neskaitīja. Tad kādu dienu ieradās svētceļnieki mūki, Gotamas Budas sekotāji, kuri lūdza, lai viņus pārceļ pār upi, un no viņiem pārcēlāji uzzināja, ka viņi steigšus atgriežoties pie sava dižā skolotāja, jo esot izplatījusies ziņa, ka Diženais esot nedziedināmi slims un drīz nomiršot savā pēdējā cilvēknāvē, lai ieietu pestīšanā. Nepagāja necik ilgs laiks, kad ieradās jauns mūku pulciņš un vēl viens, un gan mūki, gan vairums pārējo ceļotāju nerunāja ne par ko citu kā vien par Gotamu un viņa tuvo nāvi. Un gluži tāpat, kā uz karagājienu vai ķēniņa kronēšanu no visurienes un no malu malām plūst cilvēki un līdzīgi skudrām pulcējas baros, tā viņi, kā burvestības pievilkti, plūda turp, kur dižais Buda gaidīja nāvi, kur bija jānotiek neaptveramajam un kur vesela laikmeta dižajam Visupilnīgajam bija jāieiet godībā.

Šajā laikā Sidharta daudz domāja par mirstošo viedo, par dižo skolotāju, kura balss bija uzrunājusi tautas un pamodinājusi simttūkstošus, kura balsi reiz bija dzirdējis arī viņš, kura svētajā sejā reiz ar godbijību bija lūkojies arī viņš. Ar sirsnību viņš domāja par Gotamu, acu priekšā redzēja viņa pilnveidošanās ceļu un ar smaidu atminējās vārdus, kurus reiz kā jauns vīrietis bija pateicis viņam, Diženajam. Tie, kā viņam likās, bija lepni un pārgudri vārdi, smaidot viņš tos atcerējās. Sen viņš vairs nejuta sevi šķirtu no Gotamas, kura mācību tomēr nebija spējis pieņemt. Nē, nevienu mācību nespēja pieņemt patiesi meklējošais, tāds, kurš patiesi gribēja atrast. Bet tas, kurš bija atradis, varēja atzīt katru, katru mācību, katru ceļu, katru mērķi, nekas vairs nešķīra viņu no visiem tiem tūkstošiem citu, kuri dzīvoja mūžībā, kuri elpoja dievišķību.

Kādā no šīm dienām, kad tik daudzi devās svētceļojumā pie mirstošā Budas, turp devās arī Kāmala, reiz daiļākā no kurtizānēm. Sen viņa bija aizgājusi no savas agrākās dzīves, atdāvinājusi savu dārzu Gotamas mūkiem, atradusi patvērumu viņa mācībā un tagad piederēja pie svētceļnieku draugu un labdaru loka. Saņēmusi ziņu par Gotamas tuvo nāvi, viņa vienkāršās drānās, basām kājām bija devusies ceļā kopā ar puisēnu Sidhartu, savu dēlu. Kopā ar dēliņu viņa sasniedza upes krastu; taču zēns drīz nogura, prasījās atpakaļ uz mājām, gribēja atpūsties, gribēja ēst, kļuva spītīgs un raudulīgs. Kāmalai nācās bieži atpūsties līdz ar viņu, viņš bija pieradis panākt savu, viņai vajadzēja puisēnu barot, vajadzēja mierināt, vajadzēja bārt. Viņš neaptvēra, kādēļ viņam kopā ar māti bijis jāuzņemas šis grūtais un skumīgais svētceļojums uz nepazīstamu vietu, pie nepazīstama vīra, kurš bija svēts un gulēja uz nāves gultas. Lai viņš mirst, kas tur daļas zēnam?

Abi svētceļnieki vairs nebija tālu no Vāsudevas pārceltuves, kad mazais Sidharta atkal pierunāja māti apstāties. Arī Kāmala pati bija nogurusi, un, kamēr puisēns ēda banānu, viņa notupās zemē, uz bridi aizvēra acis un atpūtās. Taču pēkšņi viņa sāpēs iekliedzās, puisēns izbrīnījies paskatījās uz māti un ieraudzīja, ka seja viņai šausmās nobālusi, bet no tērpa krokām izslīd maza, melna čūska, iedzēlusi viņai.

Nu abi metās skriešus, lai nonāktu pie cilvēkiem, un gandrīz sasniedza pārceltuvi, tur Kāmala saļima, vairs nespēdama paiet. Bet puisēns sāka žēli kliegt, reizē skūpstīdams un apskaudams māti, un arī viņa piebalsoja zēna skaļajiem palīgā saucieniem, līdz šīs skaņas aizsniedza Vāsudevu, kurš stāvēja pie pārceltuves. Viņš aizsteidzās turp, pacēla sievieti uz rokām, ienesa laivā, zēns skrēja līdzi, un drīz viņi visi nonāca būdā, kur pie pavarda stāvēja Sidharta un patlaban kūra uguni. Pacēlis acis, viņš vispirms ieraudzīja puisēna seju, kas savādā kārtā kaut ko atgādināja, vēstīja kaut ko aizmirstu. Tad viņš ieraudzīja Kāmalu, kuru pazina tūdaļ, lai gan viņa bez samaņas gulēja pārcēlāja rokās, un nu viņš zināja, ka tas ir viņa paša dēls, kura seja viņu tā satraukuši, un sirds viņam krūtīs iepukstējās straujāk.

Kāmalas brūce tika izmazgāta, tomēr bija jau gluži samelnējusi un miesa ap to uztūkuši, viņai tika iedots dziedinošs dzēriens. Viņa atguva samaņu, gulēja būdā, Sidhartas guļvietā, un pār viņu bija noliecies Sidharta, kas viņu reiz tik ļoti mīlējis. Viņai šķita, ka tas ir sapnis, smaidot viņa ielūkojās sava drauga sejā, tikai lēnām aptvēra savu stāvokli, atcerējās dzēlienu, baiļpilna sauca puisēnu.

"Viņš ir pie tevis, neraizējies," Sidharta teica.

Kāmala ieskatījās viņam acīs. Tad, indes vārdzināta, smagu mēli ierunājās. "Tu esi novecojis, mīļotais," viņa sacīja, "tu esi nosirmojis. Tomēr tu līdzinies tam jaunajam samanām, kurš reiz bez drānām, putekļainām kājām ienāca manā dārzā. Tu līdzinies viņam daudz vairāk, nekā līdzinājies tolaik, kad pameti mani un Kāmasvāmi. Acis tev ir kā viņam, Sidharta. Ak, arī es esmu kļuvusi veca, veca, — vai tu mani vēl pazini?"

Sidharta pasmaidīja: "Kāmala, mīļotā, es tevi pazinu tūdaļ." Kāmala norādīja uz savu puisēnu un sacīja: "Vai tu pazini arī viņu? Tas ir tavs dēls."

Viņas skatiens sāka klīst, un acis aizdarījās. Puisēns raudāja, Sidharta apsēdināja viņu sev uz ceļgaliem, ļāva viņam raudāt, glāstīja viņam matus, un, raugoties bērna sejā, viņam prātā ienāca kāda brāhmanu lūgšana, ko viņš reiz bija mācījies, pats būdams mazs zēns. Lēnām, dziedošā balsī viņš sāka to skaitīt, vārdi plūda no pagātnes un bērnības. Un no šīs dziedošās balss zēns nomierinājās, iešņukstējās vairs tikai paretam un tad iemiga. Sidharta noguldīja viņu Vāsudevas guļvietā. Vāsudeva stāvēja pie pavarda un vārīja rīsus. Sidharta uzmeta viņam skatienu, uz kuru viņš smaidot atbildēja.

"Viņa mirs," Sidharta klusu sacīja.

Vāsudeva pamāja, viņa laipnajā sejā atplaiksnīja pavarda uguns atspīdums.

Kāmala vēlreiz atguva samaņu. Sāpes izķēmoja viņas seju, Sidhartas acis lasīja ciešanas viņas lūpās, viņas bālajos vaigos. Rimti viņš lasīja, uzmanīgi, gaidīja, iegremdējies viņas ciešanās. Kāmala to sajuta, viņas skatiens meklēja Sidhartas acis.

Lūkodamās viņā, Kāmala ierunājās: "Tagad es redzu, ka arī tavas acis ir mainījušās. Tās ir kļuvušas pavisam citādas. Bet kā gan es vēl pazīstu, ka tu esi Sidharta? Tu tas esi, un tu tas neesi."

Sidharta klusēja, rimti viņa acis raudzījās Kāmalas acīs. "Tu esi to sasniedzis?" viņa jautāja. "Tu esi atradis mieru?" Viņš pasmaidīja un uzlika savu roku uz viņējās. "Es to redzu," viņa sacīja, "es to redzu. Arī es atradīšu mieru."

"Tu esi to atradusi," Sidharta nočukstēja.

Kāmala cieši raudzījās viņam acīs. Viņa domāja par to, ka gribējusi doties svētceļojumā pie Gotamas, lai redzētu Visu-pilnīgā seju, lai ieelpotu viņa mieru, un ka viņa vietā tagad atradusi Sidhartu, un ka tas ir labi, tikpat labi kā tad, ja viņa būtu redzējusi to otro. Viņa gribēja to pateikt Sidhartam, bet mēle vairs neklausīja viņas gribai. Klusēdama Kāmala raudzījās viņā, un Sidharta redzēja, kā viņas acīs dziest dzīvība. Kad pēdējās sāpes piepildīja un aizmigloja viņas skatienu, kad pēdējās trīsas pārskrēja pār viņas locekļiem, Sidhartas pirksti slēdza viņas plakstus.

Ilgi viņš sēdēja, lūkodamies viņas mirušajā sejā. Ilgi viņš raudzījās uz viņas muti, viņas veco, nogurušo muti ar plānajām lūpām un atcerējās, ka reiz, sava mūža pavasarī, bija salīdzinājis šo muti ar svaigi pāršķeltu vīģi. Ilgi viņš sēdēja, lasīja bālajā sejā, gurdajās rievās, piepildīja sevi ar šo skatu, redzēja tāpat guļam pats savu seju, tikpat baltu, tikpat izdzisušu, un reizē redzēja savu un viņas seju jaunu, ar sārtām lūpām, ar kvēlām acīm, un tagadnes un vienlaicīguma izjūta, mūžības izjūta caurstrāvoja viņu pilnīgi. Dziļi, dziļāk nekā jebkad viņš šajā stundā juta katras dzīves neiznīcību, katra mirkļa mūžīgumu.

Kad viņš piecēlās, Vāsudeva bija pagatavojis viņam rīsus. Taču Sidharta neēda. Kūtiņā, kur mitinājās kaza, abi vecie vīri pakaisīja sev salmus guļvietai, un Vāsudeva gāja pie miera. Bet Sidharta devās ārā un visu nakti nosēdēja pie būdas, klausīdamies upē, pagātnes apskalots, visu sava mūža laiku reizē skarts un ieskauts. Taču lāgiem viņš piecēlās, iestājās būdas durvīs un ieklausījās, vai puisēns guļ.

Agri rītā, pirms parādījās saule, Vāsudeva izgāja no kūtiņas un nostājās līdzās savam draugam.

"Tu neesi gulējis," viņš sacīja.

"Nē, Vāsudeva. Es sēdēju šeit, klausījos upē. Daudz tā man pateica, dziļi piepildīja mani ar dziedinošo domu, ar vienotības domu."

"Tu esi cietis sāpes, Sidharta, tomēr es redzu, ka tavā sirdī nav skumju."

"Nē, mīļais draugs, kālab lai es skumtu? Es, kas biju bagāts un laimīgs, tagad esmu kļuvis vēl bagātāks un laimīgāks. Man ir uzdāvināts mans dēls."

"Tavs dēls ir gaidīts viesis arī man. Bet nu, Sidharta, iesim pie darba, daudz ir darāmā. Kāmala nomira tajā pašā guļvietā, kur reiz nomira mana sieva. Arī Kāmalas sārtu mēs sakursim tajā pašā pakalnā, kur es reiz sakūru savas sievas sārtu."

Kamēr puisēns vēl gulēja, viņi sagatavoja sārta vietu.

Dēls

Bikls un raudošs, puisēns bija piedalījies savas mātes apglabāšanā, drūms un bikls viņš bija klausījies Sidhartā, kas apsveica viņu kā savu dēlu un laipni aicināja apmesties pie sevis Vāsudevas būdā. Bāls viņš dienām ilgi sēdēja pie mirušās ugunskapa, atteicās no ēdiena, aizslēdza savu skatienu, aizslēdza savu sirdi, pretojās un neļāvās liktenim.

Sidhartā saudzēja viņu un lika mierā, viņš cienīja puisēna sēras. Sidhartā saprata, ka dēls viņu nepazīst, ka nespēj mīlēt viņu kā tēvu. Lēnām viņš ari ieraudzīja un saprata, ka vienpadsmit gadu vecais puisēns ir izlutināts bērns, mātes bērns, izaudzis bagātnieku tikumos, pieradis pie smalkākiem ēdieniem, pie mīkstas gultas, pieradis pavēlēt kalpiem. Sidhartā saprata, ka sērojošais un izlutinātais zēns nevar pēkšņi un labprātīgi samierināties ar svešatni un nabadzību. Sidhartā nespieda viņu ar varu, dažu darbu padarīja viņa vietā, allaž izmeklēja viņam labāko kumosu. Viņš cerēja, ka lēnām, ar laipnu pacietību iekaros zēna sirdi.

Bagātu un laimīgu viņš bija sevi dēvējis, kad pie viņa bija ieradies zēns. Bet, kad aizritēja laiks un zēns palika svešs un drūms, rādīja lepnu un spītīgu sirdi, negribēja darīt nekādu darbu, neizrādīja vecajiem vīriem cieņu, aplaupīja Vāsudevas augļukokus, tad Sidhartā sāka saprast, ka līdz ar dēlu pie viņa ir ieradusies nevis laime un miers, bet gan bēdas un raizes. Taču viņš mīlēja puisēnu, un mīlestības bēdas un raizes viņam bija vairāk pa prātam nekā laime un prieks bez puisēna.

Kopš būdā dzīvoja jaunais Sidhartā, vecie vīri bija sadalījuši darbus savā starpā. Vāsudeva atkal viens bija pārņēmis pārcēlāja amatu, bet Sidhartā, lai atrastos dēla tuvumā, strādāja būdā un laukos.

Ilgu laiku, ilgus mēnešus Sidhartā gaidīja, ka dēls viņu sapratīs, ka pieņems viņa mīlestību, varbūt atbildēs uz to. Ilgus mēnešus gaidīja Vāsudeva, vēroja, gaidīja un klusēja. Kādu dienu, kad jaunais Sidhartā atkal bija mocījis savu tēvu ar spītu un untumiem un saplēsis abas viņa rīsu bļodiņas, Vāsudeva vakarā paaicināja draugu nomaļus un runāja ar viņu.

"Piedod man," viņš sacīja, "es runāju ar tevi no draudzīgas sirds. Es redzu, ka tu mokies, es redzu, ka tev ir bēdas. Mīļais draugs, tavs dēls dara tev raizes, un arī man viņš dara raizes. Pie citas dzīves, pie citas ligzdas ir pieradis šis jaunais putns. Viņš neaizbēga no bagātības un no pilsētas aiz riebuma un apnikuma kā tu, viņam tās bija jāatstāj pret savu gribu. Es jautāju upei, ak, draugs, daudzas reizes es tai jautāju. Bet upe smejas, tā izsmej mani, mani un tevi tā izsmej un trīc smieklos par mūsu muļķību. Ūdens grib pie ūdens, jaunība pie jaunības, tavs dēls neatrodas tajā vietā, kur viņš varētu augt laimīgs. Pajautā upei arī tu, ieklausies tajā!"

Sidhartā nobēdājies ielūkojās laipnajā sejā, kuras daudzajās krunciņās mājoja pastāvīga līksme. "Vai tad es varu šķirties no viņa?" viņš jautāja klusu un kaunīgi. "Dod man vēl laiku, mīļais draugs! Redzi, es cīnos par viņu, es cenšos iekarot viņa sirdi, ar mīlestību un laipnu pacietību es gribu to savalgot. Arī ar viņu reiz runās upe, arī viņš ir aicināts."

Vāsudevas smaids uzziedēja siltāk. "Ak jā, arī viņš ir aicināts, arī viņam pieder mūžīgā dzīve. Bet vai gan mēs zinām, tu un es, kam viņš ir aicināts, kādam ceļam, kādiem darbiem, kādām ciešanām? Viņa ciešanas nebūs mazas, lepna un cieta ir viņa sirds, daudz tādiem jācieš, daudz jāmaldās, daudz netaisnības jānodara, daudz grēku sev jāuzkrauj. Saki man, mīļais draugs: vai tu neaudzini savu dēlu? Vai tu nepiespied viņu ar varu? Nesit viņu? Nesodi viņu?"

"Nē, Vāsudeva, es nedaru neko no tā."

"Es to zināju. Tu viņu nepiespied, nesit, nepavēli viņam, jo zini, ka maigums ir stiprāks par skarbumu, ūdens stiprāks par klinti, mīlestība stiprāka par varu. Ļoti labi, es tevi slavēju. Bet vai tu nemaldies, domādams, ka tu viņu nepiespied, nesodi? Vai tad tu viņu nesavažo ar savu mīlestību? Vai ar savu labsirdību un pacietību tu viņu neapkauno ik dienu un nepadari viņa dzīvi vēl grūtāku? Vai viņu, augstprātīgo un izlutināto zēnu, tu nepiespied dzīvot būdā pie diviem veciem banānu ēdājiem, kuriem pat rīsi ir kārums, kuru domas nevar būt viņa domas, kuru sirds ir veca un rimta un pukst citādi nekā viņējā? Vai ar visu to viņš nav piespiests un sodīts?"

Sidharta satriekts skatījās zemē. Viņš klusu jautāja: "Kā tu domā, ko man darīt?"

Vāsudeva atbildēja: "Aizved viņu uz pilsētu, aizved uz mātes māju, tur vēl būs kalpi, atdod viņu tiem. Un, ja kalpu tur vairs nebūs, aizved viņu pie kāda skolotāja, nevis mācības labad, bet gan tālab, lai viņš nonāktu pie citiem zēniem un meitenēm tajā pasaulē, kurā iederas. Vai par to tu nekad neesi domājis?"

"Tu lasi manā sirdī," Sidharta skumji sacīja. "Par to es esmu domājis bieži. Bet, raugi, kā lai viņu, kuram jau tā nav mīksta sirds, es palaižu pasaulē? Vai viņš nekļūs iedomīgs, nepazaudēs sevi baudā un varā, vai viņš neatkārtos visus sava tēva maldus, vai varbūt pat pilnīgi un galīgi nepazudīs sansārā?"

Gaiši uzstaroja pārcēlāja smaids; viņš maigi pieskārās Sidhartas delmam un teica: "Draugs, vaicā to upei! Sadzirdi, kā upe par to smejas! Vai tad tu tiešām domā, ka muļķības esi darījis tālab, lai aiztaupītu tās savam dēlam? Un vai savu dēlu tu vari pasargāt no sansāras? Kā gan? Ar mācību, ar lūgšanām, ar brīdinājumiem? Mīļais draugs, vai tad tu pavisam esi aizmirsis to stāstu, pamācošo stāstu par brāhmana dēlu Sidhartu, kuru reiz stāstīji man šai pašā vietā? Kas gan pasargāja samanu Sidhartu no sansāras, no grēka, no mantrausības, no muļķības? Vai viņu spēja pasargāt tēva dievbijība, skolotāju brīdinājumi, viņa paša zināšanas, viņa paša meklējumi? Kurš tēvs, kurš skolotājs spēja pasargāt viņu no tā, ka pašam jādzīvo dzīve, pašam ar šo dzīvi jāaptraipās, pašam jāuzkrauj sev vainas nasta, pašam jātukšo rūgtais kauss, pašam jāatrod savs ceļš? Vai tu domā, mīļais, ka šis ceļš kādam tiek aiztaupīts? Varbūt tavam dēliņam, jo tu viņu mīli, jo tu labprāt gribētu aiztaupīt viņam ciešanas un sāpes, un vilšanos? Bet, kaut arī tu desmit reižu mirtu viņa vietā, tu nevarētu mainīt ne vismazāko sīkumu viņa liktenī."

Vēl nekad Vāsudeva nebija tik daudz runājis. Sidharta viņam sirsnīgi pateicās, noraizējies iegāja būdā, ilgi nespēja iemigt. Vāsudeva nebija pateicis neko tādu, ko viņš pats jau nebūtu pārdomājis un zinājis. Taču tā bija zināšana, kuru viņš nejaudāja īstenot, stiprāka par šo zināšanu bija viņa mīlestība pret puisēnu, stiprāks bija viņa maigums, bailes zēnu zaudēt. Vai gan viņš jelkad bija kaut kam tik ļoti atdevis savu sirdi, vai jelkad bija kādu cilvēku tā mīlējis, tik akli, tik smeldzīgi, tik bezcerīgi un tomēr tik aplaimoti?

Sidharta nespēja klausīt drauga padomam, nespēja atdot dēlu. Viņš ļāva, lai zēns viņam pavēl, lai izturas pret viņu necienīgi. Viņš klusēja un gaidīja, ik dienu uzsāka mēmo laipnības cīņu, kluso pacietības karu. Arī Vāsudeva klusēja un gaidīja, laipns, zinošs, iecietīgs. Pacietībā viņi abi bija meistari.

Reiz, kad puisēna seja viņam ļoti atgādināja Kāmalu, Sidharta piepeši atminējās kādus vārdus, ko senos laikos, jaunības dienās, viņam bija sacījusi Kāmala "Tu neproti mīlēt," viņa bija teikusi, un viņš bija piekritis un salīdzinājis sevi ar zvaigzni, bet bērnišķos cilvēkus ar krītošām lapām, un tomēr šajos vārdos bija jutis arī pārmetumu. Patiesi, nekad viņš nebija spējis pilnīgi izgaist otrā cilvēkā un atdoties tam, aizmirst pats sevi, kāda cita dēļ pastrādāt mīlas muļķības; nekad viņš nebija to varējis, un šī, kā viņam šķita tolaik, bija lielā atšķirība, kas šķīra viņu no bērnišķajiem cilvēkiem. Bet tagad, kopš šeit bija viņa dēls, tagad arī viņš, Sidharta, bija pilnībā kļuvis par bērnišķo cilvēku, cieta kāda cilvēka dēļ, mīlēja kādu cilvēku, zaudēja sevi mīlestībā, mīlestības dēļ bija kļuvis par nelgu. Tagad, vēlu, arī viņš vienreiz dzīvē juta šo visstiprāko un dīvaināko kaislību, cieta no tās, nožēlojami cieta un tomēr bija aplaimots, tomēr bija mazliet atjaunojies, mazliet bagātāks.

Viņš gan juta, ka šī mīlestība, šī aklā mīlestība pret dēlu ir kaislība, kaut kas ļoti cilvēcisks, ka tā ir sansāra, duļķains avots, tumšs ūdens. Tomēr reizē viņš juta, ka tā nav bezvērtīga, ka tā ir nepieciešama, nāk no viņa paša būtības. Arī šo grēku vajadzēja nožēlot, arī šīs sāpes izbaudīt, arī šo muļķību pastrādāt.

Bet dēls tikmēr ļāva viņam darīt muļķības, ļāva cīnīties un ik dienu pazemoja ar saviem untumiem. Šim tēvam nepiemita nekas tāds, kas zēnu sajūsminātu, un nekas tāds, no kā viņš bītos. Viņš bija lādzīgs vīrs, šis tēvs, lādzīgs, labsirdīgs, sirsnīgs vīrs, varbūt ļoti dievbijīgs vīrs, varbūt svētais — tomēr neviena no šīm īpašībām nespēja zēnu iekarot. Garlaicīgs bija šis tēvs, kurš turēja viņu gūstā savā nožēlojamā būdā, garlaicīgs viņš bija, un tas, ka uz katru nedarbu viņš atbildēja ar smaidu, uz katriem zaimiem ar laipnību, uz katru ļaundarību ar labsirdību, — tā jau arī bija šī vecā līdēja neciešamākā viltība. Daudz labprātāk zēns gribētu, lai šis vīrs viņu apdraud, viņu soda.

Pienāca diena, kad jaunā Sidhartas daba izlauzās uz āru un viņš atklāti vērsās pret tēvu. Tas bija devis viņam darbu, licis salasīt žagarus. Bet zēns negāja ārā no būdas, stāvēja spītīgs un nikns, cirta kājas pret zemi, sažņaudza dūres un negantās dusmās iekliedza tēvam sejā savu naidu un nicinājumu.

"Lasi pats savus žagarus!" viņš pārskaities sauca. "Es neesmu tavs kalps! Es tak zinu, tu man nesitīsi, jo tu to neuzdrošinies; es tak zinu, ka tu ar savu svētulību un iecietību gribi mani nemitīgi sodīt un pazemot. Tu gribi, lai es kļūstu tāds pats kā tu, tikpat dievbijīgs, tikpat maigs, tikpat vieds! Bet es, dzirdi, es tev par spīti labāk kļūšu par lielceļa laupītāju un slepkavu un iešu uz elli nekā kļūšu tāds kā tu! Es tevi ienīstu, tu neesi mans tēvs, kaut arī desmitkārt būtu bijis manas mātes mīļākais!"

Niknums un bēdas viņā putoja pāri malām, simt negantos un ļaunos vārdos triecās pretim tēvam. Tad zēns aizskrēja prom un atgriezās tikai vēlu vakarā.

Bet nākamajā rītā viņš bija pazudis. Pazudis bija arī mazs, no divkrāsu lūkiem pīts groziņš, kurā pārcēlāji glabāja kapara un sudraba monētas, ko saņēma par pārcelšanu. Pazudusi bija ari laiva, Sidharta pamanīja to pamestu otrā krastā. Zēns bija aizbēdzis.

"Man jāseko viņam," sacīja Sidharta, joprojām trīcēdams žēlabās no zēna viņdienas zaimu runām. "Bērns nevar viens pats tikt cauri mežam. Viņš aizies bojā. Vāsudeva, mums jābūvē plosts, lai tiktu pār upi."

"Mēs uzbūvēsim plostu," Vāsudeva teica, "lai atvestu atpakaļ mūsu laivu, ko paņēmis zēns. Bet tu, draugs, labāk ļauj viņam iet, viņš vairs nav bērns, viņš pratīs tikt galā. Viņš meklē ceļu uz pilsētu, un viņam ir taisnība, neaizmirsti to. Viņš dara to, ko tu pats nokavēji. Viņš gādā par sevi, iet savu ceļu. Ak, Sidharta, es redzu, kā tu ciet, taču tu ciet sāpes, par kurām būtu jāsmejas, par kurām tu pats drīz smiesies."

Sidharta neatbildēja. Viņš jau turēja rokās cirvi un sāka taisīt bambusa plostu, un Vāsudeva viņam palīdzēja sasiet stumbrus ar zāles virvēm. Tad viņi pārbrauca pār upi, lai gan straume aiznesa viņus tālu sānis, un pa pretējo krastu vilka plostu augšup pa straumi.

"Kālab tu paņēmi līdzi cirvi?" Sidharta jautāja.

Vāsudeva atteica: "Varētu gadīties, ka mūsu laivai ir pazudis airis."

Bet Sidharta zināja, ko draugs domā. Viņš domāja, ka zēns būs airi aizsviedis vai salauzis, lai atriebtos un kavētu pakaļdzīšanos. Un patiesi, aira laivā vairs nebija. Vāsudeva norādīja uz laivas tilaudām un smaidot paskatījās draugā, it kā sacīdams: "Vai tu neredzi, ko dēls grib tev teikt? Vai neredzi, ka viņš negrib, lai viņam seko?" Tomēr Vāsudeva to neizteica vārdos. Viņš sāka darināt jaunu airi. Bet Sidharta atvadījās, lai meklētu bēgli. Vāsudeva viņu nekavēja.

Kad Sidharta jau ilgi bija klīdis pa mežu, viņam ienāca prātā, ka šī meklēšana ir veltīga. Vai nu, viņš domāja, zēns ir lielu gabalu priekšā un jau nonācis pilsētā, vai arī, ja viņš vēl ir ceļā, paslēpsies no sekotāja. Turpinādams šo domu, viņš atskārta arī, ka pats neraizējas par dēlu un sirds dziļumos jūt — zēns nav nedz gājis bojā, nedz arī mežā viņam draud kādas briesmas. Tomēr Sidharta gāja tālāk bez atpūtas, ne vairs, lai glābtu zēnu, bet tikai aiz ilgām varbūt ieraudzīt viņu vēlreiz. Un tā viņš nonāca līdz pilsētai.

Netālu no pilsētas ticis uz platā lielceļa, viņš apstājās pie skaistā izpriecu dārza, kurš reiz bija piederējis Kāmalai, kur viņš pirmo reizi bija redzējis Kāmalu sēžam palankīnā. Viņa dvēselē pamodās aizgājušie laiki, viņš atkal redzēja sevi tur stāvam, jaunu, bārdainu, kailu samanu pieputējušiem matiem. Ilgi Sidharta stāvēja un lūkojās pa atvērtajiem vārtiem dārzā, zem skaistiem kokiem viņš redzēja staigājam mūkus dzeltenos tērpos.

Ilgi viņš stāvēja domādams, skatīdams tēlus, ieklausīdamies savā dzīvesstāstā. Ilgi viņš stāvēja, raudzījās uz mūkiem, zem staltajiem kokiem viņu vietā redzēja staigājam jauno Sidhartu, jauno Kāmalu. Skaidri viņš redzēja sevi — kā viņu apkalpo Kāmala, kā viņš saņem viņas pirmo skūpstu, cik lepni un nicīgi atskatās uz saviem brāhmana gadiem, lepni un kāri sāk savu pasaulīgo dzīvi. Viņš redzēja Kāmasvāmi, redzēja kalpus, dzīres, kauliņu spēlmaņus, muzikantus, redzēja Kāmalas dziedātājputnu būrī, izdzīvoja to visu vēlreiz, ieelpoja sansāru, vēlreiz bija vecs un noguris, vēlreiz sajuta riebumu, vēlreiz sajuta vēlmi izdzēst sevi, vēlreiz izdziedējās ar svēto Om.

Ilgi nostāvējis pie dārza vārtiem, Sidharta saprata, ka muļķīgas ir ilgas, kuras atdzinušas viņu uz šejieni, ka dēlam viņš nevar palīdzēt, ka nedrīkst viņam pieķerties. Mīlestību pret aizbēgušo viņš juta dziļi sirdī kā brūci, reizē juzdams, ka šī brūce nav viņam dota, lai to uzplēstu, ka tai jātop par ziedu un jāstaro.

Tas, ka brūce šai stundā vēl neziedēja, vēl nestaroja, darīja viņu skumīgu. Ilgotā mērķa vietā, kurš bija mudinājis viņu doties šurp, pakaļ aizbēgušajam dēlam, tagad bija tukšums. Skumīgs viņš apsēdās, juta savā sirdī kaut ko nomirstam, sajuta tukšumu, vairs neredzēja ne prieka, ne mērķa. Viņš sēdēja, iegrimis domās, un gaidīja. To vienu, to viņš bija iemācījies pie upes: gaidīt, paciesties, ieklausīties. Un viņš sēdēja lielceļa putekļos un ieklausījās, ieklausījās savā sirdī, kas pukstēja gurdi un skumīgi, un gaidīja balsi. Vairākas stundas viņš sēdēja ieklausīdamies, vairs neredzēja tēlus, iegrima tukšumā, ļāva sev grimt, neredzēdams ceļa. Un, sajutis kvēlojam brūci, viņš bez skaņas izrunāja Om, piepildīja sevi ar Om. Mūki dārzā viņu redzēja, un, kad viņš bija tur nosēdējis daudzas stundas un viņa sirmajos matos krājās putekļi, viens atnāca un nolika viņa priekšā divus banānus. Vecais vīrs viņu neredzēja.

No šī sastinguma viņu pamodināja kāda roka, kura pieskārās viņa plecam. Viņš tūdaļ pazina šo pieskārienu, maigu, biklu, un atjēdzās. Viņš piecēlās un sveicināja Vāsudevu, kas bija atnācis viņam pakaļ. Un, ieskatījies Vāsudevas laipnajā sejā, sīkajās, smaidu pilnajās krunciņās, līksmajās acīs, pasmaidīja arī viņš. Nu viņš pamanīja abus banānus, pacēla tos, iedeva vienu pārcēlājam, otru apēda pats. Pēc tam viņi ar Vāsudevu klusēdami iegāja atpakaļ mežā un atgriezās mājās pie pārceltuves. Neviens nerunāja par to, kas todien noticis, neviens nepieminēja zēna vārdu, neviens nerunāja par viņa bēgšanu, neviens nerunāja par brūci. Būdā Sidharta atlaidās savā guļvietā, un Vāsudeva, pēc brīža pienācis pie viņa, lai piedāvātu bļodiņu kokosu piena, atrada viņu jau iemigušu.

Om

Vēl ilgi kvēloja brūce. Sidhartam bija jāpārceļ pār upi dažs ceļinieks, kam līdzi bija dēls vai meita, un ne uz vienu no tādiem viņš nevarēja paskatīties, viņu neapskauzdams, nedomādams: "Tik daudziem, tik daudziem tūkstošiem ir šī viscēlākā laime — kāpēc ne man? Arī ļauniem cilvēkiem, arī zagļiem un laupītājiem ir bērni, un viņi tos mīl, un bērni mīl viņus, tikai man tā nav." Tik vienkārši, tik nesaprātīgi viņš tagad domāja, tik līdzīgs bija kļuvis bērnišķajiem cilvēkiem.

Uz cilvēkiem viņš tagad noraudzījās citādi nekā agrāk, mazāk gudri, mazāk lepni, toties ziņkārīgāk, līdzjūtīgāk. Kad viņš cēla pār upi parastus ceļotājus, bērnišķos cilvēkus, tirgoņus, karotājus, sievietes, tad šie ļaudis viņam nelikās sveši kā senāk: viņš tos saprata, viņš saprata šo ļaužu dzīvi, kuru vadīja nevis domas un atziņas, bet gan tikai dziņas un vēlmes, un dalījās tajā, viņš jutās tāpat kā tie. Lai gan viņš bija tuvu pilnībai un nesa sirdī pēdējo brūci, viņam tomēr šķita, ka šie bērnišķie cilvēki ir viņa brāļi, viņu ārišķība, alkatība un smieklīgums vairs nebija smieklīgi viņa acīs, kļuva aptverami, kļuva mīlami, pat cienījami. Mātes aklā mīlestība pret savu bērnu, iedomīga tēva neldzīgais, aklais lepnums par savu vienīgo dēliņu, jaunas, ārišķīgas sievietes aklā, nevaldāmā dzīšanās pēc

rotām un apbrīnas pilnām vīriešu acīm, visas šīs dziņas, visas šīs bērnišķības, visas šīs vienkāršās, muļķīgās, taču ārkārtīgi stiprās, stipri dzīvojošās, sevi stipri apliecinošās dziņas un alkas Sidharta tagad vairs neuzskatīja par bērnišķībām, viņš redzēja, ka to dēļ cilvēki dzīvo, redzēja, ka to dēļ viņi bezgalīgi pūlas, dodas ceļojumos, izkaro karus, bezgalīgi cieš, panes bezgalīgi daudz, un par to viņš varēja tos mīlēt, viņš redzēja dzīvi, dzīvo, neiznīcināmo, Brāhmanu katrā no viņu kaislībām, katrā no viņu darbiem. Mīlami un apbrīnojami bija šie cilvēki savā aklajā uzticībā, savā aklajā spēkā un sīkstumā. Nekā viņiem netrūka, zinātājam un domātājam jau nebija nenieka vairāk kā viņiem, tikai viena vienīga, sīksīka lieta: apziņa, apzinātā doma par visas dzīvības vienotību. Un dažu stundu Sidharta pat šaubījās, vai šī zināšana, šī doma tiešām jāvērtē tik ļoti augstu, vai arī tā varbūt ir domātājcilvēku, bērnišķo domātājcilvēku bērnišķība. Jebkurā citā ziņā pasaules cilvēki bija līdzvērtīgi viedajam, bieži bija daudz pārāki par viņu, tāpat kā dzīvnieki, sīksti un nelokāmi darīdami nepieciešamo, dažu mirkli var likties pārāki par cilvēkiem.

Sidharta lēnām uzziedēja, lēnām brieda atziņa, zināšana par to, kas īsti ir viedums, kas ir viņa ilgo meklējumu mērķis. Tas nebija nekas cits kā vien dvēseles gatavība, spēja, slepena māksla katrā mirklī, dzīves vidū, domāt vienotības domu, just un ieelpot vienotību. Tā lēnām uzziedēja viņā, staroja viņam pretim no Vāsudevas vecās bērna sejas: saskaņa, zināšana par pasaules mūžīgo pilnību, smaids, vienotība.

Tak brūce vēl kvēloja, ar ilgām un rūgtumu Sidharta domāja par savu dēlu, sirdī loloja mīlestību un maigumu, ļāva sāpēm sevi plosīt, izdarīja visas mīlestības muļķības. Ne pati no sevis apdzisa šī liesma.

Un kādu dienu, kad brūce smeldzīgi kvēloja, Sidharta pārīrās pār upi, ilgu dzīts, izkāpa krastā un grasījās doties uz pilsētu un meklēt savu dēlu. Upe plūda maigi un klusi, bija sausais gadalaiks, taču tās balss skanēja savādi: tā smējās! Tā skaidri smējās. Upe smējās, tā gaiši un dzidri izsmēja veco pārcēlāju. Sidharta apstājās, noliecās pie ūdens, lai dzirdētu vēl labāk, un rāmi plūstošajā ūdenī ieraudzīja savas sejas atspulgu, un šajā atspulgotajā sejā bija kaut kas tāds, kas viņam atgādināja kaut ko aizmirstu, un apdomājies viņš atskārta: šī seja līdzinājās kādai citai, ko viņš reiz bija pazinis un mīlējis, un arī bijājis. Tā līdzinājās viņa tēva, brāhmana sejai. Un viņš atcerējās, kā senos laikos viņš, jauneklis būdams, bija piespiedis tēvu laist viņu pie grēku nožēlniekiem, kā viņš bija atvadījies no tēva un aizgājis, lai vairs nekad neatgrieztos. Vai viņa dēļ tēvs nebija cietis tādas pašas sāpes, kādas viņš tagad cieta sava dēla dēļ? Vai viņa tēvs jau sen nebija nomiris, viens, vairs neredzējis dēlu? Vai tā nebija komēdija, dīvaina un neldzīga lieta, šī atkārtošanās, šī skriešana pa liktenīgu apli?

Upe smējās. Jā, tā tas bija, atgriezās viss, kas nebija izciests un atrisināts līdz galam, aizvien no jauna tika ciestas vienas un tās pašas bēdas. Bet Sidharta atkal iekāpa laivā un īrās uz būdu, domādams par savu tēvu, domādams par savu dēlu, upes izsmiets, pats ar sevi strīdā, sliekdamies uz izmisumu un ne mazāk sliekdamies skaļi smieties upei līdzi par sevi un par visu pasauli. Ak, vēl brūce neziedēja, vēl viņa sirds pretojās liktenim, vēl no viņa ciešanām nestaroja līksme un uzvara. Tomēr viņš loloja cerību un, atgriezies būdā, juta nepārvaramu vēlēšanos izkratīt sirdi Vāsudevam, visu parādīt viņam, visu pateikt viņam, klausīšanās meistaram.

Vāsudeva sēdēja būdā un pina grozu. Viņš vairs neairēja pārceltuves laivu, acis viņam sāka kļūt vājas un ne acis vien,

arī delmi un plaukstas. Nemainīgs un ziedošs bija tikai prieks un līksmā labsirdība viņa sejā.

Sidharta apsēdās līdzās sirmgalvim, lēnām viņš sāka runāt. Viņš tagad stāstīja par to, par ko abi nekad nebija runājuši, par savu toreizējo gājienu uz pilsētu, par kvēlošo brūci, par savu skaudību, redzot laimīgus tēvus, par savu zināšanu, ka šādas vēlmes ir muļķīgas, par savu veltīgo cīņu pret tām. Visu viņš pieminēja, visu varēja pateikt, ari vismokošāko, viss bija pasakāms, viss parādāms, visu viņš spēja izstāstīt. Viņš parādīja savu brūci, pastāstīja arī par savu tās dienas bēgšanu, kā īries pār ūdeņiem, bērnišķīgs bēglis, saposies doties uz pilsētu, kā smējusies upe.

Kamēr viņš runāja, runāja ilgi, kamēr Vāsudeva klausījās rimtu seju, Sidharta šo Vāsudevas klausīšanos izjuta spēcīgāk nekā jebkad, viņš juta, kā pie Vāsudevas aizplūst viņa sāpes, viņa bailes, kā turp aizplūst viņa slepenā cerība un no turienes plūst pie viņa atpakaļ. Parādīt savu brūci šim klausītājam bija tas pats, kas apmazgāt to upē, līdz tā kļuva vēsa un savienojās ar upi. Vēl arvien runādams, vēl arvien atzīdamies un sūdzēdams grēkus, Sidharta vairāk un vairāk juta, ka tas, kas viņā klausās, vairs nav Vāsudeva, vairs nav cilvēks, ka šis nekustīgais klausītājs uzsūc sevī viņa grēksūdzi tāpat, kā koks uzsūc lietus lāses, ka viņš ir pats Dievs, ka viņš ir pats Mūžīgais. Un, kad Sidharta mitējās domāt par sevi un savu brūci, viņu pārņēma šī atskārsme par Vāsudevas pārvērtību, un, jo vairāk viņš to izjuta un tajā iedziļinājās, jo mazāk tas viņu pārsteidza, jo vairāk viņš atzina, ka viss ir lietu kārtībā un dabiski, ka Vāsudeva jau sen, gandrīz vienmēr ir bijis tāds, ka viņš to tikai nav īsti saskatījis, jā, ka viņš pats vairs gandrīz neatšķiras no Vāsudevas. Viņš juta, ka veco Vāsudevu patlaban

redz tādu, kādus tauta redz dievus, un ka tas nevar turpināties ilgi; sirdī viņš sāka atvadīties no Vāsudevas. Reizē viņš turpināja runāt.

Kad viņš bija beidzis runāt, Vāsudeva pievērsa viņam savas laipnās acis, kas bija tapušas mazliet vājas, nebilda ne vārda, klusēdams staroja viņam pretim mīlestību un līksmi, izpratni un zināšanu. Viņš saņēma Sidhartas roku, aizveda viņu pie sēdekļa krastmalā, apsēdās viņam blakus, uzsmaidīja upei.

"Tu dzirdēji to smejamies," viņš sacīja. "Taču tu neesi dzirdējis visu. Ieklausīsimies, un tu dzirdēsi vairāk."

Viņi klausījās. Maigi skanēja upes daudzbalsīgā dziesma. Sidharta palūkojās ūdenī, un plūstošajā straumē viņam parādījās tēli: parādījās viņa tēvs, vientuļš, par dēlu sērojošs, parādījās viņš pats, vientuļš, arī viņš ar ilgu saitēm siets pie sava tālā dēla; parādījās viņa dēls, vientuļš arī viņš, zēns, kurš alkaini traucas pa savu jauneklīgo vēlmju kvēlošo ceļu, katrs pavērsies uz savu mērķi, katrs šī mērķa apsēsts, katrs ciešanu pārņemts. Upe dziedāja ciešanu balsī, ilgpilni tā dziedāja, ilg-pilni plūda pretim savam mērķim, žēli skanēja tās balss.

"Vai dzirdi?" jautāja Vāsudevas mēmais skatiens. Sidharta pamāja.

"Ieklausies labāk!" Vāsudeva čukstēja.

Sidharta pūlējās saklausīt labāk. Tēva tēls, viņa paša tēls, dēla tēls saplūda kopā, parādījās un izplūda arī Kāmalas tēls un Govindas tēls, un citi tēli un ieplūda cits citā, visi kļuva par upi, visi kā upe traucās pretim mērķim, ilgpilni, alkaini, ciešanu pārņemti, un upes balss skanēja pilna ilgu, pilna kvēlošu skumju, pilna neremdināmu alku. Uz mērķi traucās upe, Sidharta vēroja to steidzamies, upi, kura sastāvēja no viņa paša un no viņa tuvajiem, un no visiem cilvēkiem, kurus viņš jelkad redzējis, visi viļņi un ūdeņi, ciešanu pārņemti, steidzās uz mērķiem, daudziem mērķiem, uz ūdenskritumu, uz ezeru, uz krācēm, uz jūru, un visi mērķi tika sasniegti, un katram sekoja jauns, un no ūdens tapa tvaiks un cēlās debesīs, tapa lietus un krita lejup no debesīm, tapa avots, tapa strauts, tapa upe, traucās no jauna, plūda no jauna. Taču ilgpilnā balss bija mainījusies. Vēl tā skanēja, ciešanu pārņemta, meklējoša, bet tai piebiedrojās citas balsis, prieka un ciešanu balsis, labas un ļaunas balsis, smejošas un sērojošas, simtiem balsu, tūkstošiem balsu.

Sidharta klausījās. Tagad viņš klausījās ar visu savu būti, pilnīgi iegrimis tajā, ko dzirdēja, pilnīgi tukšs, visu uzņemošs, viņš juta, ka klausīšanos tagad ir iemācījies līdz galam. Jau bieži viņš bija to visu dzirdējis, šīs daudzās balsis upē, šodien tās skanēja citādi. Vairs viņš nespēja atšķirt daudzās balsis, priecīgās no raudošām, bērnišķās no vīrišķām, tās visas saderēja kopā, ilgu žēlabas un zinātāja smiekli, dusmu kliedziens un mirstošo vaidi, viss bija viens, viss bija saaudies un sasaistījies kopā, tūkstoškārtīgi savijies. Un viss kopā, visas balsis, visi mērķi, visas ilgas, visas ciešanas, viss prieks, viss labais un ļaunais, viss kopā bija pasaule. Viss kopā bija notikumu upe, dzīves mūzika. Un, kad Sidharta uzmanīgi ieklausījās šajā upē, šajā tūkstošbalsu dziesmā, kad viņš neklausījās ne ciešanās, ne smieklos, kad nesaistīja savu dvēseli pie kādas balss un ar savu patību neiegāja tajā, bet gan dzirdēja visas, saklausīja veselumu, vienotību, tad tūkstoš balsu dižā dziesma sastāvēja no viena vienīga vārda, un tas bija Om: pilnība.

"Vai dzirdi?" atkal jautāja Vāsudevas skatiens.

Gaišs mirdzēja Vāsudevas smaids, vizmojošs tas lidinājās pār visām viņa vecās sejas krunciņām, tāpat kā pār visām upes balsīm lidinājās Om. Gaišs mirdzēja viņa smaids, kad viņš uzlūkoja draugu, un arī Sidhartas sejā tagad gaiši iemirdzējās tāds pats smaids. Viņa brūce ziedēja, viņa ciešanas staroja, viņa patība bija ieplūdusi vienotībā.

Šajā stundā Sidharta mitējās cīnīties ar likteni, mitējās ciest. Viņa sejā ziedēja tās zināšanas līksme, kurai vairs nevar pretoties nekāda griba, kura pazīst pilnību, kura ir saskaņā ar notikumu upi, ar dzīves straumi, pilna līdzcietības, pilna līdzprieka, atdevusies plūdumam, piederīga vienotībai.

Kad Vāsudeva krastmalā piecēlās no sēdekļa, kad ieskatījās Sidhartam acīs un ieraudzīja tajās starojam zināšanas līksmi, viņš viegli pieskārās ar roku Sidhartam pie pleca, saudzīgi un maigi kā allaž, un ierunājās: "Es gaidīju šo stundu, mīļais. Tagad, kad tā pienākusi, ļauj man iet. Ilgi es gaidīju šo stundu, ilgi biju pārcēlājs Vāsudeva. Tagad ir gana. Dzīvo sveika, būda, dzīvo sveika, upe, dzīvo sveiks, Sidharta!"

Sidharta zemu paklanījās atvadu teicējam.

"Es to zināju," viņš klusām sacīja. "Tu aizej mežos?"

"Es aizeju mežos, es aizeju vienotībā," starodams atbildēja Vāsudeva.

Starodams viņš aizgāja; Sidharta noraudzījās viņam pakaļ. Dziļā priekā, dziļā nopietnībā viņš noraudzījās pakaļ Vāsudevam, redzēja viņa soļus miera pilnus, viņa galvu mirdzuma apstarotu, viņa stāvu gaismas pilnu.

Govinda

Kopā ar citiem mūkiem Govinda reiz atpūtas laikā kavējās birzī, kuru Gotamas mācekļiem bija uzdāvinājusi kurtizāne Kāmala. Viņš izdzirda runājam par kādu vecu pārcēlāju, kurš dzīvojot vienas dienas gājiena attālumā pie upes un kuru daudzi uzskatot par viedo. Tālāk dodamies, Govinda izraudzījās ceļu uz pārceltuvi, kārodams redzēt šo pārcēlāju. Jo, lai gan viņš visu mūžu bija dzīvojis pēc noteikumiem un jaunāki mūki uzlūkoja viņu ar godbijību viņa vecuma un pieticības dēļ, tomēr viņa sirdī nebija apdzisis nemiers un meklējumi.

Viņš nonāca pie upes, lūdza vecajam vīram, lai pārved viņu pāri, un, kad otrā pusē abi izkāpa no laivas, sacīja viņam: "Daudz laba tu dari mums, mūkiem un svētceļniekiem, daudzus no mums tu jau esi pārcēlis pār upi. Vai gan arī tu, pār-cēlāj, neesi īstās takas meklētājs?"

Sidharta, vecajām acīm smaidot, atbildēja: "Vai tu dēvē sevi par meklētāju, ak, godājamais, kaut arī esi jau stipri gados un nēsā Gotamas mūku apģērbu?"

"Patiesi, es esmu vecs," Govinda sacīja, "bet meklēt neesmu mitējies. Nekad es nemitēšos meklēt, tas laikam ir mans liktenis. Arī tu, kā man šķiet, esi meklējis. Vai bildīsi man par to dažus vārdus, cienījamais?"

Sidharta teica: "Kas gan man būtu sakāms tev, godājamais? Varbūt tas, ka tu meklē par daudz? Ka meklēšanas dēļ tu netiec pie atrašanas?"

"Kā tā?" Govinda jautāja.

"Ja kāds meklē," Sidharta atteica, "tad viegli var gadīties, ka viņa acs redz vairs vienīgi to lietu, kuru viņš meklē, ka viņš vairs nespēj neko atrast, negrib neko ielaist sevī, jo domā tikai par meklējamo, jo viņam ir mērķis, jo viņš ir šī mērķa apsēsts. Meklēt nozīmē zināt mērķi. Bet atrast nozīmē būt brīvam, būt atvērtam, būt bez mērķa. Tu, godājamais, varbūt patiesi esi meklētājs, jo, tiekdamies pēc sava mērķa, neredzi daudz ko tādu, kas atrodas tavu acu priekšā."

"Vēl es īsti nesaprotu," Govinda sacīja, "kā tu to domā?"

Sidharta atbildēja: "Reiz, ak, godājamais, pirms dažiem gadiem, tu jau biji pie šīs upes un atradi tās krastā iemigušu vīru, un apsēdies viņam blakus, lai sargātu viņa miegu. Tomēr, ak, Govinda, tu nepazini gulētāju."

Izbrīnījies, kā apburts mūks raudzījās pārcēlājam acīs.

"Vai tu esi Sidharta?" viņš biklā balsī jautāja. "Arī šoreiz es nebūtu tevi pazinis! No sirds es tevi sveicinu, Sidharta, no sirds es priecājos redzēt tevi atkal! Tu esi ļoti mainījies, draugs. Tātad tagad tu esi kļuvis par pārcēlāju?"

Sidharta laipni iesmejas. "Jā, par pārcēlāju. Dažiem, Govinda, ir daudz jāmainās, jāvalkā dažādas drānas, un es esmu viens no tiem, mīļais draugs. Esi sveicināts, Govinda, un pārnakšņo manā būdā!"

Govinda pārnakšņoja būdā, guļvietā, kas reiz bija bijusi Vāsudevas guļvieta. Daudz jautājumu viņš uzdeva savam jaunības draugam, daudz Sidhartam vajadzēja stāstīt par savu dzīvi.

Kad nākamajā rītā pienāca laiks sākt dienas ceļojumu, Govinda ne bez vilcināšanās sacīja tādus vārdus: "Pirms turpinu savu ceļu, Sidharta, atļauj man uzdot vēl vienu jautājumu. Vai tev ir mācība? Vai tev ir ticība vai zināšana, kurai tu seko, kura tev palīdz dzīvot un rīkoties pareizi?"

Sidharta atteica: "Tu zini, mīļais draugs, ka jau tolaik, jaunībā, kad abi dzīvojām pie grēku nožēlniekiem mežā, es vairs neuzticējos mācībām un skolotājiem un pagriezu tiem muguru. Pie tā es esmu palicis. Tomēr kopš tā laika man bijis daudz skolotāju. Daiļa kurtizāne ilgu laiku bija mana skolotāja, un bagāts tirgonis bija mans skolotājs, un daži kauliņu spēlmaņi tāpat. Reiz mans skolotājs bija arī klejojošs Budas māceklis; viņš sava svētceļojuma laikā sēdēja pie manis, kad biju iemidzis mežā. Arī no viņa es esmu mācījies, arī viņam esmu pateicīgs. Bet visvairāk es esmu mācījies no šīs upes un no sava priekšteča, pārcēlāja Vāsudevas. Vāsudeva bija ļoti vienkāršs cilvēks, viņš nebija domātājs, taču zināja nepieciešamo, viņš, tāpat kā Gotama, bija visupilnīgs, svētais."

Govinda sacīja: "Vēl aizvien, kā man šķiet, ak, Sidharta, tev mazliet patīk zoboties. Es ticu tev un zinu, ka neesi sekojis nevienam skolotājam. Bet vai tu pats neesi atradis ja ne mācību, tad noteiktas domas, noteiktas atziņas, kuras pieder tev pašam un palīdz dzīvot? Pateikdams kaut ko par tām, tu iepriecētu manu sirdi."

Sidharta atbildēja: "Jā, man ir bijušas domas un atziņas, šad un tad. Lāgiem, vienu stundu vai dienu, esmu jutis sevī zināšanu, tāpat kā sirdī var just dzīvību. Bija dažas domas, tomēr man būtu grūti izstāstīt tās tev. Raugi, mans Govinda, šī ir viena no manām domām, ko esmu atradis: gudrība nav izstāstāma. Gudrība, kuru mēģina izstāstīt viedais, allaž izklausās pēc muļķības."

"Vai tu joko?" Govinda jautāja.

"Es nejokoju. Es saku to, ko esmu atradis. Zināšanas var izstāstīt, bet gudrību ne. To var atrast, to var izdzīvot, var ļaut, lai tā tevi nes, ar to var darīt brīnumus, bet pateikt un iemācīt to nevar. Tieši to es dažkārt nojautu jau jaunībā, tas mani atstūma no skolotājiem. Es esmu atradis domu, Govinda, kuru tu atkal uzskatīsi par joku vai muļķību, taču tā ir mana labākā doma. Tā ir: katras patiesības pretstats arī ir patiess! Proti: patiesību vienmēr ir iespējams izrunāt un ietērpt vārdos tikai tad, ja tā ir vienpusīga. Vienpusīgs ir viss, ko var izdomāt domās un izteikt vārdos, tas viss ir vienpusīgs, viss pa pusei, viss bez veseluma, bez noapaļojuma, bez vienotības. Kad diženais Gotama savā mācībā runāja par pasauli, viņam nācās iedalīt to sansārā un nirvānā, šķitumā un patiesībā, ciešanās un pestīšanā. Citādi nevar, nav cita ceļa tam, kurš grib mācīt. Bet pasaule pati, esošais ap mums un mūsos nekad nav vienpusīga. Ne cilvēks, ne rīcība nekad nav pilnīgi sansāra vai pilnīgi nirvāna, cilvēks nekad nav pilnīgi svēts vai pilnīgi grēcīgs. Tā tikai liekas, jo mēs esam pakļauti šķitumam, ka laiks pastāv patiesībā. Laiks patiesībā nepastāv, Govinda, to es esmu pieredzējis bezgala bieži. Un, ja laiks patiesībā nepastāv, tad atstatums, kurš liekas atdalām pasauli un mūžību, ciešanas un svētlaimību, ļauno un labo, arī ir šķitums."

"Kā tā?" Govinda bailīgi jautāja.

"Klausies uzmanīgi, mīļais, klausies uzmanīgi! Grēcinieks, kāds esmu es un kāds esi tu, viņš ir grēcinieks, tak reiz viņš atkal būs Brahmā, reiz viņš sasniegs nirvānu, būs Buda — un nu raugi: šis "reiz" ir šķitums, ir tikai līdzība! Grēcinieks nav ceļā uz to, lai kļūtu par Budu, viņš neatrodas attīstībā, lai gan mūsu domāšana neprot iztēloties šis lietas citādi. Nē, grēciniekā ir, tagad un jau šodien ir nākamais Buda, visa viņa nākotne jau ir šeit, tev gan viņā, gan sevī, gan katrā jāgodā topošais, iespējamais, slēptais Buda. Pasaule, draugs Govinda, nav nedz nepilnīga, nedz arī mēro gausu ceļu uz pilnību: nē, tā ir pilnīga katru acumirkli, katrs grēks jau nes sevī žēlastību, visos mazajos bērnos jau ir sirmgalvis, visos zīdaiņos — nāve, visos mirējos — mūžīgā dzīve. Neviens cilvēks nespēj saskatīt, cik tālu otrs ticis savā ceļā, laupītājā un kauliņu spēlmanī gaida Buda, brāhmanā gaida laupītājs. Dziļā meditācijā ir iespēja atcelt laiku, redzēt visu bijušo, esošo un savu topošo dzīvi vienlaikus, un tur viss ir labs, viss ir pilnīgs, viss ir Brāhmans. Tāpēc tas, kas ir, man šķiet labs, nāve man šķiet kā dzīvība, grēks kā svētums, gudrība kā muļķība, tā visam jābūt, visam vajadzīga tikai mana piekrišana, tikai mana labprātība, mana mīlošā vienprātība, tāds tas nāk man par labu, var mani tikai celt, nekad nevar man kaitēt. Pats ar savu miesu, ar savu dvēseli es esmu uzzinājis, ka ļoti nepieciešams man bija grēks, man bija nepieciešama iekāre, dzīšanās pēc mantas, ārišķība, nepieciešams viskaunpilnākais izmisums, lai iemācītos nepretoties, lai iemācītos mīlēt pasauli, lai vairs nesalīdzinātu to ar kādu paša gribētu, paša iztēlotu pasauli, ar paša izdomātu pilnības veidu, bet gan atstātu to tādu, kāda tā ir, un mīlētu to, un ar prieku piederētu tai. — Tās, ak, Govinda, ir dažas no domām, kuras man ienākušas prātā."

Sidharta noliecās, pacēla no zemes akmeni un pasvārstīja to rokā.

"Šis," viņš, ar to rotaļādamies, sacīja, "ir akmens, un noteiktā laikā tas varbūt būs zeme, un zeme pārtaps augā vai dzīvniekā, vai cilvēkā. Agrāk es būtu teicis: "Šis akmens ir tikai akmens, tas ir nevērtīgs, tas pieder Maijas pasaulei; bet, tā kā pārvērtību apritē tas varbūt var tapt arī par cilvēku un garu, tad es tam piešķiru nozīmi." Tā es varbūt būtu domājis agrāk. Bet šodien es domāju: šis akmens ir akmens, tas ir arī dzīvnieks, tas ir arī Dievs, tas ir arī Buda, es to godāju un mīlu nevis tāpēc, ka tas reiz varētu kļūt par kaut ko citu, bet gan tāpēc, ka tas jau sen un mūžīgi ir viss, — un tieši tāpēc, ka tas ir akmens, kurš man tagad un šodien šķiet esam akmens, tieši tāpēc es to mīlu un saredzu vērtību un jēgu katrā no tā dzīslām un iedobumiem, dzeltenumā, pelēkumā, tvirtumā, skaņā, kādu tas izstrāvo, kad es pa to paklaudzinu, tā virsmas sausumā vai valgumā. Ir akmeņi, kuri pieskaroties atgādina eļļu vai ziepes, un citi ir kā lapas, citi kā smilts, un katrs ir īpašs un pielūdz Om savā veidā, katrs ir Brāhmans, bet reizē un tikpat daudz arī akmens, eļļains vai ziepēm līdzīgs, un tieši tas man patīk un šķiet brīnišķīgi un pielūgsmes cienīgi. — Bet vairāk neliec man par to runāt. Vārdi nenāk par labu slepenajai jēgai, viss allaž kļūst mazliet citāds, tiklīdz ir izrunāts, kļūst mazliet viltots, mazliet muļķīgs — jā, un arī tas ir ļoti labi un man ļoti patīk, arī ar to es esmu ļoti vienisprātis, ka tas, kas vienam cilvēkam ir dārgums un gudrība, otram vienmēr izklausās kā muļķība." Govinda klusēdams klausījās.

"Kāpēc tu man stāstīji par akmeni?" pēc brīža viņš vilcinādamies jautāja.

"Tas notika bez nolūka. Vai varbūt tas bija domāts, lai apliecinātu, ka es mīlu šo akmeni un upi, un visas šīs lietas, kuras mēs uzlūkojam un no kurām varam mācīties. Es varu mīlēt akmeni, Govinda, un arī koku vai gabalu tā mizas. Tās ir lietas, un lietas var mīlēt. Bet vārdus es nevaru mīlēt. Tāpēc mācības man nenozīmē neko, tām nav ne tvirtuma, ne mīkstuma, ne krāsu, ne stūru, ne smaržas ne garšas, tām nav nekā, tikai vārdi. Varbūt tieši tie, šie daudzie vārdi, kavē tevi atrast mieru. Jo arī pestīšana un tikums, arī sansāra un nirvāna ir tikai vārdi, Govinda. Nav tādas lietas, kura būtu nirvāna; ir tikai vārds "nirvāna"."

Govinda sacīja: "Draugs, nirvāna nav tikai vārds. Tā ir doma."

Sidharta turpināja: "Doma, var jau būt. Man jāatzīstas, mīļais draugs: es īpaši nenošķiru domas no vārdiem. Atklāti sakot, arī domas es nevērtēju pārāk augstu. Lietas es vērtēju augstāk. Piemēram, šeit, šajā pārceltuvē, mans priekštecis un skolotājs bija kāds vīrs, svēts vīrs, kurš daudzus gadus vienkārši ticēja tikai upei, nekam citam. Viņš pamanīja, ka viņu uzrunā upes balss, no tās viņš mācījās, tā audzināja un mācīja viņu, upe viņam šķita kā dievs, daudzus gadus viņš nezināja, ka ikviens vējš, ikviens mākonis, ikviens putns, ikviena vabolīte ir tikpat dievišķi, zina tikpat daudz un var iemācīt tikpat daudz kā godātā upe. Taču, kad šis svētais aizgāja mežos, viņš zināja visu, zināja vairāk nekā tu un es, bez skolotājiem, bez grāmatām, tikai tāpēc, ka bija ticējis upei."

Govinda jautāja: "Bet vai tad tas, ko tu dēvē par "lietām", ir kaut kas patiess, kaut kas būtisks? Vai tas nav tikai Maijas māns, tikai tēls un šķitums? Tavs akmens, tavs koks, tava upe — vai tad tie pastāv īstenībā?"

"Arī tas mani pārāk nesatrauc," Sidharta atbildēja. "Vai nu lietas ir šķitums vai nav, tad jau arī es pats esmu šķitums, un tādējādi tās allaž ir manas līdzinieces. Tieši tas padara tās man tik mīļas un godājamas: tās ir manas līdzinieces. Tāpēc es varu tās mīlēt. Un te būs kāda mācība, par kuru tu smiesies: mīlestība, ak, Govinda, man šķiet esam pats galvenais. Izprast pasauli, izskaidrot to, nicināt to — tā varbūt ir dižu domātāju darīšana. Bet man ir svarīgi tikai spēt pasauli mīlēt, nenicināt to, neienīst to un sevi pašu, spēt uzlūkot to un sevi, un visas būtnes ar mīlestību, apbrīnu un bijību."

"To es saprotu," Govinda teica. "Bet tieši to pašu viņš, Diženais, uzskatīja par mānu. Viņš sludina labvēlību, saudzību, līdzcietību, iecietību, bet ne mīlestību; viņš mums aizliedza mīlestībā saistīt savu sirdi pie zemes lietām."

"To es zinu," Sidharta sacīja; zeltains staroja viņa smaids. "To es zinu, Govinda. Un, raugi, nu mēs esam viedokļu biezoknī, strīdā par vārdiem. Jo es nevaru noliegt, ka mani vārdi par mīlestību ir pretrunā, šķietamā pretrunā ar Gotamas vārdiem. Tieši tāpēc es tik ļoti neuzticos vārdiem, jo zinu, ka šī pretruna ir šķitums. Es zinu, ka esmu ar Gotamu vienisprātis. Patiesi, kā gan lai Viņš nepazītu mīlestību? Viņš, kurš ir atskārtis, cik cilvēks iznīcīgs un niecīgs, un tomēr tik ļoti mīlējis cilvēkus, ka ilgu, pūliņu pilnu mūžu ir veltījis vienīgi tam, lai viņiem palīdzētu, lai viņus mācītu! Arī viņa, tava dižā skolotāja, mācībā lietas man ir mīļākas par vārdiem, viņa darbi un dzīve svarīgāka par viņa runāšanu, viņa rokas mājiens svarīgāks par viņa uzskatiem. Ne runāšanā, ne domāšanā es saskatu viņa dižumu, bet gan tikai darbos, dzīvē."

Abi vecie vīri ilgi klusēja. Tad Govinda ierunājās, paklanīdamies atvadās: "Es pateicos tev, Sidharta, ka izpaudi man dažas no savām domām. Pa daļai tās ir savādas domas, ne visas es sapratu uzreiz. Lai būtu kā būdams, es tev pateicos un novēlu mierīgas dienas."

(Bet klusībā viņš nodomāja: šis Sidharta ir dīvains cilvēks, dīvainas domas viņš izsaka, neldzīgi skan viņa mācība. Citādi skan Diženā skaidrā mācība, dzidrāk, skaidrāk, saprotamāk, tajā nav nekā savāda, neldzīga vai smieklīga. Tak citādas nekā Sidhartas domas man šķiet viņa rokas un kājas, viņa acis, piere, elpa, viņa smaids, sveiciens, gaita. Vairs nekad kopš tā laika, kad mūsu dižais Gotama iegāja nirvānā, vairs nekad es neesmu sastapis cilvēku, kurš liktu man just: tas ir svētais! Tādu es esmu ieraudzījis vienīgi viņu, šo Sidhartu. Kaut arī viņa mācība ir savāda, kaut arī viņa vārdi skan neldzīgi, tak viņa skatiens un roka, viņa āda un mati, viss viņā izstaro tādu skaidrību un mieru, tādu līksmi, maigumu un svētumu, kādu neesmu saskatījis nevienā cilvēkā kopš mūsu dižā skolotāja pēdējās nāves.)

Kamēr Govinda domāja un viņa sirdī raisījās strīds, viņš vēlreiz tiecās pie Sidhartas, mīlestības aicināts. Dziļi viņš paklanījās rāmi sēdošajam vīram.

"Sidharta," viņš sacīja, "mēs esam kļuvuši veci. Diezin vai kāds no mums vairs ieraudzīs otru šajā veidolā. Es redzu, mīļotais draugs, ka tu esi atradis mieru. Atzīstu, ka es neesmu to atradis. Saki man, godātais, vēl vienu vārdu, dod man kaut ko tādu, ko es spētu aptvert, ko es spētu saprast! Dod man kaut ko līdzi ceļā! Mans ceļš nereti ir grūts, nereti tumšs, Sidharta."

Sidharta klusēja un lūkojās viņā ar nemainīgu, rimtu smaidu. Govinda stingi vērās viņam sejā ar bailēm, ar ilgām. Ciešanas un mūžīga meklēšana bija ierakstīta viņa skatienā, mūžīga neatrašana.

Sidharta to redzēja un pasmaidīja.

"Noliecies pie manis!" viņš klusu iečukstēja Govindam ausī. "Noliecies te pie manis! Tā, vēl tuvāk! Pavisam tuvu! Noskūpsti mani uz pieres, Govinda!"

Bet, kad Govinda izbrīnījies, tomēr dziļas mīlestības un nojausmas mudināts, paklausīja viņa vārdiem, pieliecās viņam tuvu klāt un ar lūpām pieskārās viņa pierei, ar Govindu notika kaut kas brīnišķs. Kamēr viņa domas vēl kavējās pie Sidhartas dīvainajiem vārdiem, kamēr viņš veltīgi un negribīgi mēģināja izstumt no savām domām laiku, iztēloties sansāru un nirvānu kā vienu veselumu, kamēr pat zināms nicinājums pret drauga vārdiem viņā cīnījās ar milzīgu mīlestību un godbijību, ar viņu notika tā.

Viņš vairs neredzēja sava drauga Sidhartas seju, tās vietā viņš redzēja citas sejas, daudzas, garu virteni, plūstošu upi, pilnu ar sejām, ar simtiem un tūkstošiem, tās visas nāca un aizgāja, un tomēr šķita pastāvam visas vienlaicīgi, tās nemitīgi mainījās un atjaunojās, un tomēr visas bija Sidharta. Viņš redzēja zivs, karpas seju ar bezgalīgās sāpēs ieplestu muti, mirstošu zivi ar stiklainām acīm — viņš redzēja jaunpiedzimuša bērna seju, sarkanu un krunkainu, saviebtu raudās — viņš redzēja slepkavas seju, redzēja, kā tas ietriec nazi cilvēka miesā — tai pašā mirklī viņš redzēja, kā šis noziedznieks sasiets tup ceļos un bende ar zobenu nocērt viņam galvu — viņš redzēja kailus vīriešu un sieviešu ķermeņus kaislīgas mīlas skāvienos un cīņās — viņš redzēja izstiepušos līķus, nekustīgus, aukstus, tukšus — viņš redzēja dzīvnieku galvas, mežakuiļu, krokodilu, ziloņu, vēršu, putnu galvas — viņš redzēja dievus, redzēja Krišnu, redzēja Agni — visus šos veidolus un sejas viņš redzēja tūkstoš savstarpējās saistībās, katrs palīdzēja citiem, mīlēja tos, nīda tos, iznīcināja tos, dzemdēja tos no jauna, katrā bija vēlme mirt, kaisli sāpīga iznīcības atzīšana, tomēr neviens nemira, katrs tikai pārvērtās, allaž piedzima no jauna, allaž ieguva jaunu seju, tomēr starp iepriekšējo un nākamo seju nenostājās laiks — un visi šie veidoli un sejas gremdējās mierā, plūda, radīja sevi, aizpeldēja un iestrāvoja cits citā, un pār visiem pastāvīgi pletās kaut kas plāns , netverams, tomēr esošs, kā plāns stikls vai ledus, kā caurspīdīga āda, čaula vai veidne, vai maska no ūdens, un šī maska smaidīja, un šī maska bija Sidhartas smaidošā seja, kurai viņš, Govinda, tieši šajā mirklī pieskārās ar lūpām. Un Govinda redzēja, ka šis maskas smaids, šis vienotības smaids pār plūstošajiem veidoliem, šis vienlaicības smaids pār tūkstoš dzimšanām un nāvēm, šis Sidhartas smaids bija tieši tāds pats, bija tieši tas pats nemainīgais, rimtais, smalkais, neizdibināmais, varbūt labsirdīgais, varbūt zobgalīgais, viedais, tūkstošveidīgais Gotamas Budas smaids, kuru viņš pats simtiem reižu bija godbijībā uzlūkojis. Govinda zināja — tā smaida pilnību sasniegušie.

Vairs nezinādams, vai pastāv laiks, vai šī atklāsme ilgusi vienu sekundi vai simt gadu, vairs nezinādams, vai pastāv Sidharta, Gotama, sava un cita patība, sirds dzīlē ievainots kā ar dievišķu bultu, kuras nestais ievainojums garšo saldi, sirds dzīlē apburts un pacilāts, Govinda vēl īsu brīdi stāvēja, noliecies pār Sidhartas rimto seju, ko nule bija skūpstījis, kas nule bija bijusi visu veidolu, visas tapšanas, visas esamības skatuve. Šī seja nebija mainījusies pēc tam, kad zem tās virsmas atkal bija aizvērusies tūkstošveidības dzelme, viņš smaidīja rimti, smaidīja klusi un maigi, varbūt ļoti labsirdīgi, varbūt ļoti zobgalīgi, tieši tāpat, kā bija smaidījis viņš, Diženais.

Zemu paklanījās Govinda, pār viņa veco seju plūda asaras, kuras viņš nejuta, sirdī kā uguns kvēloja visdziļākā mīlestība, pazemīga godbijība. Zemu, līdz pašai zemei viņš paklanījās nekustīgi sēdošajam, kura smaids atgādināja viņam visu, ko viņš jelkad savā dzīvē bija mīlējis, kas jelkad dzīvē viņam bija bijis dārgs un svēts.

Content

Hese Hermanis Sidharta

PIRMĀ DAĻA

Brāhmana dēls

Pie sāmaniem

Gotama

Pamošanās

OTRĀ DAĻA Veltījums Vilhelmam Gundertam, Manam brālēnam Japānā

Kamala

Pie bērnišķiem cilvēkiem

Sansara

Pie upes

Pārcēlājs

Dēls

Om

Govinda