Hese Hermanis

Stepes vilks

Hermanis Hese

Stepes Vilks

Izdevēja priekšvārds

Šajā grāmatā apkopotas piezīmes, kuras mums atstājis cilvēks, ko mēs, lietodami viņa paša vairākkārt minētu teicienu, saucam par "Stepes Vilku". Diezin vai viņa manuskriptam vajadzīgi ievadvārdi, tomēr man katrā ziņā liekas nepieciešami pievienot Stepes Vilka rokrakstam dažas lappuses, mēģinot tajās ieskicēt savas atmiņas. Nekas liels man par viņu nav zināms, neiepazīta pirmām kārtām palikusi viņa izcelsme un visa bijusī dzīve. Taču viņa personība atstāja uz mani spēcīgu un, par spīti visam, jāteic, patīkamu iespaidu.

Stepes Vilkam, cilvēkam, kurš mēbelētas istabas meklējumos pirms dažiem gadiem iegriezās pie manas tantes, bija gadu piecdesmit. Noīrējis mansarda telpu bēniņu stāvā līdz ar guļamistabiņu blakus, viņš pēc dažām dienām atgriezās ar diviem čemodāniem un lielu grāmatu kasti un palika pie mums deviņus vai desmit mēnešus. Viņš dzīvoja ļoti klusi un noslēgti, un, ja mūsu guļamistabas neatrastos līdzās, tā ka reizēm nejauši saskrējāmies kāpnēs vai gaitenī, mēs laikam vispār arī nebūtu iepazinušies, jo runīgs šis cilvēks nebija, viņš, gluži pretēji, bija augstākā mērā nerunīgs, otru tik nesabiedrisku cilvēku man līdz šim nebija gadījies sastapt, viņš patiešām bija īsts Stepes Vilks, kā palaikam sevi dēvēja, — svešāda, mežonīga, bet vienlaikus tramīga, pat gaužām tramīga būtne no citas, nevis manas pasaules. Ar kādu dziļu vientulību viņš sava rakstura un likteņa dēļ bija saradis un cik apzināti atzina šo vientulību par sev nolemtu, es, tiesa, izpratu tikai vēlāk, izlasījis viņa atstātās piezīmes, lai gan jau pirms tām, mums šad tad neviļus tiekoties un pārmijot pa vārdam, daudzmaz, liku viņu iepazinis un uzskatu, ka priekšstats, ko guvu, ielūkodamies viņa šeii atstātajās piezīmēs, visumā atbilda tām, liesa gan, bālākajām un nepilnīgajām impresijām, kādas bija modinājusi mūsu personīgā pazīšanās.

Gadījuma pēc es biju mājās, kad Stepes Vilks pirmo reizi pārkāpa pār mūsu nama slieksni un noīrēja pie manas tantes istabu. Viņš atnāca pusdienlaikā, galds vēl nebija nokopts, un man vēl bija pusstunda brīva laika pirms atgriešanās kantorī. Es neesmu aizmirsis to dīvaino un visai pretrunīgo iespaidu, kādu viņš atstāja uz mani pirmajā tikšanās reizē. Piezvanījis viņš ienāca pa stiklotām ārdurvīm, un tante jautāja viņam pustumšajā priekšnamā, ko viņš vēloties. Bet viņš, Stepes Vilks, ostīdams paslēja stūraino galvu ar īsajiem matiem, nervozi paplēta nāsis, ievilka gaisu un, nedz atbildējis uz jautājumu, nedz stādījies priekšā, teica:

- O, te ož labi.

Runādams viņš smaidīja, pasmaidīja arī mana lādzīgā tante, turpretī man šāda sasveicināšanās likās drīzāk smieklīga un noskaņoja mani nelabvēlīgi.

- Nu jā, - viņš teica, - es atnācu istabas dēļ, kuru jūs izdodat.

Tikai tad, kad mēs visi trīs kāpām augšā bēniņu stāvā, man izdevās pavērot svešo tuvāk. Nekāds garais viņš nebija, taču gaitā un stājā atgādināja liela auguma cilvēku, mugurā viņam bija moderns, ērts ziemas mētelis, vispār viņš bija labi, lai arī nevērīgi ģērbies, gludi skūtu seju un pavisam īsiem, vietumis iesirmiem matiem. Viņa gaita pirmajā brīdī man nepatika nemaz, tai piemita kaut kas smagnējs un pastīvs, kas neatbilda nedz viņa asajam, skarbajam profilam, nedz runas tonim un temperamentam, Tikai vēlāk es nomanīju un uzzināju, ka viņš ir slims un iešana viņam rada grūtības. Ar savādu smaidu, kas man toreiz likās vienlīdz netīkams, viņš nopētīja kāpnes, sienas un logus, un vecos, augstos skapjus kāpņu laukumiņā, tas viss, šķiet, viņam patika, tomēr rādījās tāds kā pajocīgs. Vispār šis cilvēks atstāja tādu iespaidu, ka ieradies no svešas malas, teiksim, no aizjūras zemēm, un ka šeit viņam viss liekas itin jauks, taču vienlaikus mazliet komisks. Viņš izturējās, man jāatzīst, pieklājīgi, pat laipni, un arī ar māju, istabu, īres maksu, atlīdzību par brokastīm un visu citu uzreiz un bez iebildumiem bija mierā, tomēr viņā jautās kaut kas svešs un, kā man likās, nelabs vai naidīgs. Viņš nolīga istabu, nolīga arī guļamtelpu, apjautājās par apkuri, ūdeni, pakalpojumiem un mājas kārtību, vēlīgi un laipni uzklausīja, ko viņam saka, piekrita visam, tūlīt arī piedāvāja īres iemaksu, tomēr, šķiet, domās kavējās kaut kur citur, šajā lomā pats sev likās smieklīgs un neņēma sevi nopietni, izturēdamies tā, it kā tas viss būtu kaut kas gluži nepierasts un jauns — noīrēt istabu un runāt ar ļaudīm vāciski, kamēr patiesībā viņš sevī nodarbināts ar kaut ko gluži citu. Apmēram tāds bija iespaids, ko šis cilvēks man radīja, un nekāds labais tas nebūtu bijis, ja to nemīkstinātu un tīkamāku nevērstu visādas sīkas iezīmes — pirmām kārtām viņa seja, kas man iepatikās jau pirmajā acu uzmetienā; tā man patika, par spīti jau pieminētajai svešatnajai izteiksmei, jo bija, iespējams, mazliet savdabīga un arī skumja, taču moža, dziļdomīga, intelekta apzīmogota, apgarota. Miermīlīgāk mani turklāt noskaņoja tas, ka viņa pieklājībā un laipnībā, lai gan tā, šķiet, prasīja no viņa zināmu piepūli, tomēr nebija ne miņas no augstprātības, tajā, tieši pretēji, jautās kaut kas gluži vai aizkustinošs, it kā lūgums, kaut kas tāds, kam es tikai vēlāk atradu izskaidrojumu, bet kas uzreiz ietekmēja mani labvēlīgāk.

Abu telpu apskate un pārrunas vēl turpinājās, bet mans pusdienu pārtraukums jau bija galā, un man vajadzēja atgriezties darba. Atvadījies es atstāju viesi tantes sabiedrībā. Kad es vakarā pārnācu, viņa pastāstīja man, ka viņš noīrējis mansardu un šajās dienas pārvākšoties, vienīgi lūdzis nepieteikt viņu policijā, tāpēc ka viņam, slimīgam cilvēkam, visas šīs formalitātes un šī nīkšana policijas iecirkņu kancelejās esot neizturama. Es vēl arvien skaidri atceros, kā tas mani toreiz mulsināja un kā es brīdināju tanti nepiekrist šim noteikumam. Tieši aiz tā iemesla, ka īrniekam piemita kaut kas neierasts un svešāds, bailes no policijas man likās aizdomīgas. Es paskaidroju tantei — ja mums darīšana ar pilnīgi svešu cilvēku, viņa nekādā gadījumā nedrīkst piekāpties, tāpēc ka šā vispār diezgan savādā lūguma izpildei var būt visai nevēlamas sekas. Tomēr tante, kā izrādījās, jau bija apsolījusi izpildīt svešā lūgumu, un viņš visnotaļ bija viņu savaldzinājis un apbūris; jo viņa nekad nepieņēma īrniekus, pret kuriem neizjūta kādas draudzīgas un aizbildnieciskas vai, pareizāk sakot, mātišķas jūtas, ko viens otrs agrākais īrnieks tad arī papilnam izmantoja. Un tā sagadījās, ka pirmajās nedēļās es saskatīju jaunajā īrniekā dažādus trūkumus, bet tante ik reizi dedzīgi viņu aizstāvēja.

Tā kā šī vairīšanās pieteikties policijā man nepatika, es vismaz centos izdibināt, ko tante zina par svešo, par viņa izcelsmi un nodomiem. Atklājās, ka šis tas viņai jau zināms, lai gan pēc manas aiziešanas pusdienlaikā viņš vairs nebija ilgi uzkavējies. Viņš bija pastāstījis tantei, ka domājot palikt mūsu pilsētā pāris mēnešu, izmantot šejienes bibliotēkas un apskatīt vietējos arhitektūras pieminekļus. Patiesībā tantei nebija īsti pa prātam, ka jāizdod istabas uz tik īsu laiku, taču īrnieks, neraugoties uz nedaudz dīvaino izturēšanos, viņai jau bija iepaticies. Vārdu sakot, istabas bija izdotas un mani iebildumi — novēloti.

- Kāpēc gan viņš sacīja, ka šeit ož labi? - es jautāju.

Te mana tante, kuru nojauta parasti nepievīla, teica:

-To es zinu pavisam skaidri. Pie mums ož pēc tīrības un kārtības, pēc mājīgas un godājamas dzīves, un tas viņam patika. Viņš izskatās tā, it kā būtu no tādas dzīves atradis un viņam tās pietrūktu.

Manis pēc, es nodomāju, lai jau tā būtu.

- Bet kas notiks, ja izrādīsies, ka viņš nav pieradis pie kārtīgas un pieklājīgas dzīves? - es iebildu. - Ko tu iesāksi, ja viņš neievēros tīrību un visu piemēslos vai naktī pārnāks piedzēries?

- Tad jau redzēsim, - viņa atbildēja un pasmējās, un es atmetu sarunai ar roku.

Manas bažas tik tiešām bija bijušas nepamatotas. Īrnieks, lai gan viņa dzīves veids nekāds kārtīgais un saprātīgais nebija, nedz apgrūtināja mūs, nedz nodarīja mums pāri, un mēs vēl šodien mīļuprāt pieminam viņu. Toties iekšēji, psiholoģiski šis cilvēks mums abiem, tantei un man, tomēr bija liels apgrūtinājums un traucēklis un, godīgi sakot, vēl arvien nodarbina mani. Naktīs es reizēm redzu viņu sapņos un jūtu, ka mani dziļi satrauc un mulsina pati viņa eksistence, lai gan es esmu viņu gluži vai iemīļojis.

Pēc divām dienām ormanis atveda par Hariju Halleru sauktā svešinieka mantas. Ļoti skaists ādas čemodāns atstāja uz mani nomierinošu iespaidu, un liels, plakans koferis ar nodalījumiem, šķiet, liecināja par agrākiem tāliem ceļojumiem, vismaz bija nolīmēts ar padzeltējušām dažādu, arī aizjūras zemju viesnīcu un ceļojumu aģentūru zīmēm.

Pēc tam ieradās viņš pats, un sākās dienas, kurās es pamazām iepazinu šo īpatnējo cilvēku. Pirmajā laikā es ir necentos viņam tuvoties. Lai gan Hallers ieinteresēja mani uzreiz, tikko biju viņu ieraudzījis, es pāris nedēļu nepakustināju ne pirkstu, lai viņu satiktu vai uzsāktu sarunu. Toties, tas man jāatzīst, es no pirmā brīža ar vienu aci vēroju Halleru, viņam promesot, reizēm arī iegāju viņa istabā un aiz ziņkāres vispār mazliet izspiegoju viņu.

Par Stepes Vilka ārieni es jau sniedzu dažas ziņas. Viņš no pirmā acu uzmetiena atstāja caurcaurēm ievērības cienīga, neikdienišķa un neparasti talantīga cilvēka iespaidu, viņam bija apgarota seja, un viņa ārkārtīgi maigie un izteiksmīgie vaibsti liecināja par valdzinošu, augstākā mērā rosmīgu, bezgala gleznu un jūtīgu iekšējo pasauli. Paretam, kad viņš sarunā pārkāpa pieņemtas robežas un, pārvarējis savu atsvešinātību, pateica kaut ko pats saviem vārdiem, tādiem kā mums neatlika nekas cits ka vienīgi pakļauties; viņš bija vairāk domājis nekā citi un gara dzīves jautājumos apliecināja to gandrīz vai salto lietišķību, tas dziļi pārdomātās zināšanas, kādas piemīt vienīgi patiesiem gara dzīves pārstāvjiem, kam sveša jebkura godkāre un kas nekad necenšas paspīdēt vai pārliecināt otru vai paturēt taisnību.

Viens tāds teikums, patiesībā pat ne izteikums, vienīgi skatiens, kas pauda viņa viedokli, man palicis atmiņa no Hallera pēdējām uzturēšanās dienām mūsu pilsētā. Universitātes aulā bija gaidāma slavena filozofa un kultūras vēsturnieka — Eiropas mēroga slavenības lekcija, un man bija izdevies pierunāt Stepes Vilku, kurš sākumā visvisādi aizbildinājās, apmeklēt šo priekšlasījumu. Mēs aizgājām uz to kopā un auditorijā sēdējām blakus. Uzkāpis katedrā un sācis lasījumu, orators ar savu manierīgo un paštīksmo runas veidu lika vilties vienam otram klausītājam, kas bija noturējuši viņu par tādu kā pravieti. Kad viņš ievadam pateica pāris komplimentu auditorijai un patencināja, ka tā sanākusi tik kuplā skaitā, Stepes Vilks uzmeta man īsu skatienu, kurš pauda kritisku attieksmi pret šiem vārdiem un paša runātāja personu, — ak, neaizmirstamu un briesmīgu skatienu, par kura nozīmi varētu uzrakstīt veselu grāmatu! Skatiens kritizēja ne tikai šo runātāju un ar savu neatspēkojamo, lai arī iecietīgo ironiju iznīcināja ne jau šo slavenību vien — tas ne tuvu nebija viss. Skatiens bija drīzāk skumjš nekā ironisks — neizmērojami un bezcerīgi skumjš; kluss, gandrīz nešaubīgs, gandrīz jau ieraduma vērties izmisums jautās tajā. Sava izmisuma skaidrībā tas ne vien meta gaismu uz iecildīgā oratora personu, ne vien pauda iznīcinošu ironiju par šo mirkļa situāciju, par publikas gaidām un noskaņojumu, par nedaudz lielmanīgo izsludinātās lekcijas nosaukumu — nē, Stepes Vilka skatiens atmaskoja visu mūsu laikmetu, visu šo sekla viltus garīguma sīko rosmi, karjerismu, iedomību, virspusējo aušību, ak vai, diemžēl tas sniedzās vēl tālāk — daudz tālāk par mūsdienām, par mūsu gara dzīves, par mūsu kultūras trūkumiem un bezcerību. Tas ietiecās pašā cilvēces sirdī, vienā vienīgā sekundē daiļrunīgi izteica visas domātāja, varbūt pat viedā šaubas par cilvēka eksistences cieņu un jēgu. Šis skatiens pauda: "Lūk, kādi mēs esam nelgas! Tāds, lūk, ir cilvēks!" — un bruktin sabruka viss, kas slavens, sagruva visas gara celtnes, visi prāta sasniegumi, visi centieni pēc cilduma, dižuma un nemirstības, un izrādījās, ka tas viss ir tikai neldzība.

Es esmu tālu aizsteidzies priekšā un pretēji paša gribai un nodomiem patiesībā pateicis jau pašu galveno par Hallēm, lai gan sākumā taisījos tikai pamazām izstāstīt, kā iepazinu viņu, pakāpeniski atklāt, kas viņš bija par cilvēku.

Ja jau es tiktāl esmu aizsteidzies priekšā, man vairs nav nozīmes — stāstīt par Hallera noslēpumaino "svešādumu" un visos sīkumos lasītājam darīt zināmu, kā es palēnām atskārtu un izpratu šā svešāduma, šīs ārkārtējās un drausmās vientulības cēloņus un būtību. Tā arī būs labāk, jo es pats, cik iespējams, gribu palikt ēnā. Es nevēlos nedz klāstīt savas atziņas, nedz atstāstīt notikumus, nedz nodarboties ar psiholoģiju — kā aculiecinieks es cenšos vienīgi kaut drusciņ izgaismot tā savdabīgā cilvēka personību, kurš mums atstājis Stepes Vilka piezīmes.

Jau pirmajā acu uzmetienā, vērojot, kā viņš ienāk pa stiklotajam tantes ārdurvīm, kā līdzīgi putnam paslej galvu un uzteic mājas tīkamo smārdu, man bija uzkritusi viņa dīvainība un mana pirmā, naivā reakcija bija bijusi nepatika. Es jutu (un mana tante, kas pretēji man nepavisam nav prāta cilvēks, juta puslīdz to pašu) — jutu, ka svešais ir slims, kaut kādā ziņā garīgi, dvēseliski vai rakstura ziņā nevesels, un vesela cilvēka instinkts mudināja mani no viņa vairīties.

Ar laiku šo aizsargreakciju nomainīja simpātija, pamatodamās uz lielu līdzjūtību pret šo cilvēku, kurš cieta dziļi un ilgstoši un par kura atsvešināšanos un iekšējās atmiršanas liecinieku es kļuvu. Tolaik arvien skaidrāk un skaidrāk at skārtu, ka šā cietēja slimības cēloņi nav iedzimti trūkumi, ka slimība, gluži pretēji, saistīta vienīgi ar vina izlīdzinājumu neguvušu spēju un spēku pārpilnību. Es apjēdzu, ka Hallers ir ciešanu ģēnijs, ka dažu Nīčes izteikumu gara viņš attīstījis sevī ģeniālu, neierobežotu, briesmīgu spēju ciest. Vienlaikus es sapratu, ka viņa pesimisma pamala nav pasaules, bet ir sevis nicināšana, jo, lai cik nesaudzīgi un iznicinoši sprieda par sabiedriskiem iestādījumiem vai darboņiem, viņš nekad neuzskatīja sevi par izņēmumu, allaž versa savas bultas pirmām kārtām uz sevi pašu, ienīda un noliedza sevi…

Te man jāiestarpina psiholoģiska rakstura piebilde. Lai gan es ļoti maz zinu par Stepes Vilka dzīvi, man tomēr ir visnotaļ iemesls domāt, ka mīloši, taču stingri un ļoti dievbijīgi vecāki un skolotāji audzinājuši viņu garā, kas balstās uz audzināmā "gribas laušanu". Bet salauzt šā skolēna gribu un iznīcināt viņa personību nebija izdevies, tam viņš bija bijis par stipru un nelokāmu, par gudru un lepnu. Nespējot iznīcināt viņa personību, izdevās vienīgi iemācīt viņu nīst pašam sevi. Pret sevi pašu, pret šo nevainīgo un cildeno objektu, viņš pēc tam augu mūžu vērsa savu ģeniālo iztēli, visu sava prāta spēku. Jo vienā ziņā, par spīti visam, viņš caurcaurēm bija kristietis un moceklis, tajā ziņā, proti, ka jebkuru asumu, jebkuru kritiku, jebkuru ļaunprātību, visu naidu, uz kādu vien bija spējīgs, galvenam un pirmām kārtām pagrieza pats pret sevi. Kas attiecas uz citiem, uz apkārtējiem, viņš neatlaidīgi, bezgala varonīgi un visa no pietnībā centās mīlēt tos, būt taisnīgs, nevienu nesāpināt, j0 bausli "mīli savu tuvāko" viņam iedzina ar koku tikpat dziļi kā sevis nīšanu, un tādējādi viss viņa mūžs varēja noderēt par piemēru tam, ka, nemīlot sevi, nevar mīlēt citus un ka pašnoliegsme ne par mata tiesu neatšķiras no galēja egoisma un galu galā noved pie tās pašas baigās nošķirtības un izmisas.

Bet pēdējais laiks pielikt punktu pārspriedumiem un pievērsties faktiem. Pats pirmais tātad, ko es izdibināju par Hallera kungu, pa daļai izspiegodams viņu, pa daļai ieklausīdamies savas tantes spriedumos, skāra viņa dzīves veidu. Tas, ka viņš ir gara un grāmatu pasaules, nevis praktiskas profesijas pārstāvis, atklājās itin drīz. No rītiem viņš ilgi palika gultā, bieži vien uzcēlās tikai pirms pašām pusdienām un rītasvārkā veica tos pāris soļus, kas viņa guļamkambari šķīra no dzīvojamās istabas. Sī istaba, liela un mājīga mansarda telpa ar diviem logiem, jau pēc dažām dienām izskatījās citādi nekā agrāko īrnieku uzturēšanās laikā. Tā pildījās un ar laiku kļuva arvien pilnāka ar dažādām mantām. Pie sienām tika pakārtas gleznas, piesprausti zīmējumi, reizēm laikrakstu izgriezumi — ilustrācijas, kas bieži tika mainītas. Dienvidu ainava, kādas vācu provinces pilsētiņas — acīmredzot Hallera dzimtenes — fotogrāfijas mijās ar spilgtiem, saulainiem akvareļiem, par kuriem mēs tikai vēlāk uzzinājām, ka viņš pats tos ir gleznojis. Turpat karājās iznesīgas ļaunas sievietes vai meitenes fotogrāfija. Kādu laiku sienu rotāja siamiešu Buda, kuru vispirms aizstāja Mikelandželo "Nakts" reprodukcija, pēc tam — Mahatmas Gandija attēls. Grāmatas aizņēma ne vien lielo sienas skapi, bet bija sakrautas arī uz galdiem, uz glītā vecā sekretāra, uz dīvāna, uz krēsliem, uz grīdas — grāmatas ar papīra ieliktņiem, kuras pastāvīgi mainījās. Grāmatu skaits nemitīgi auga, jo viņš ne vien veseliem saiņiem stiepa tās šurp no bibliotēkas, bet bieži saņēma ari pasta bandroles. Cilvēks, kas mita šajā istabā, iespējams, bija zinātnieks. Tādam priekšstatam atbilda arī cigāru dūmi, kas ietina visu, un visur izsvaidītie cigāru gali un pelnutrauki. Tikai grāmatas lielākoties nebija zinātniska satura izdevumi, vairums bija visu laiku un tautu dzejnieku darbi. Vienlaik uz dīvāna, uz kura viņš nereti gulšņāja dienām ilgi, mētājās veseli seši biezi sējumi — astoņpadsmitā gadsimta beigu sacerējums "Sofijas ceļojums no Mēmeles uz Saksiju". Bieži cilāti šķita Gētes un Žana Paula kopoto rakstu pilnie izdevumi, tāpat Novaliss, taču vienlīdz ari Lesings, Jakobi un Lihtenbergs. No dažādiem Dostojevska sējumiem rēgojās neskaitāmas aprakstītas zīmītes. Uz lielāka galda daudzo grāmatu un manuskriptu vidū bieži redzēja vāzē puķu pušķi, turpat atradās kastīte ar akvareļkrasam, starp citu, mūždien noputējuši, līdzās pelnutrauki un, lai nekas nepaliktu noklusēts, dažnedažādu dzērienu pudeles. Kādā pudelē ar salmu pinumu apkārt parasti bija itāliešu sarkanvīns, pirkts veikaliņā tepat netālu, patrāpījās arī pa pudelei burgundieša vai malagas, un man gadījās redzēt, ka itin īsā laikā gandrīz līdz dibenam noplaka ķiršu liķieris resna butelē, taču tad tā, nobāzta kādā stūrī, vairs nekrītoties saturam, apklājās putekļiem. Es necenšos attaisnot savas okšķera gaitas un vaļsirdīgi arī atzīstos, ka pirmajā laikā visas šīs, tiesa, garīgām interesēm ziedotās, tomēr diezgan izklaidīgās un nekārtīgās dzīves pazīmes modināja manī nepatiku un neuzticību. Es esmu ne vien pilsoniski izlīdzināta dzīves veida atzinējs, apradis ar darbu un noteiktu laika iedalījumu, bet arī nedzērājs un nesmēķētājs, un pudeles Hallera istabā man patika vēl mazāk nekā visa pārējā tās pitoreskā nekārtība.

Ne tikai miega un darba, arī ēšanas un dzeršanas ziņā Hallera dienas režīms bija ļoti neizlīdzināts un patvaļīgs. Daždien viņš vispār nespēra kāju ārpus mājas un palika neēdis, tikai iedzēris rīta kafiju, reizēm tante viņa istaba atrada tikai banāna mizu — vienīgo ēdiena palieku, bet citkārt viņš pusdienoja restorānos — gan dārgos un lepnos, gan mazos priekšpilsētas krodziņos. Viņa veselība nekāda stipra nelikās: viņu mocīja ne vien iešanas grūtības, kuru dēļ viņš nereti tikai ar pūlēm uzrausās pa kāpnēm, bet, kā šķiet, nomāca arī citas kaites, un reiz viņš nejauši izmeta, ka jau gadiem ilgi sirgstot ar gremošanas traucējumiem un bezmiegu Es nospriedu, ka pirmām kārtām tur vainojams alkohols.

Vēlāk, šad tad iegriezdamies kopā ar viņu vienā otrā restorānā, es reiz biju liecinieks tam, ka viņš strauji un tīksmi tukšo glāzīti pēc glāzītes, taču īsti piedzērušu nedz es, nedz kāds cits ne reizi netika viņu redzējis.

Nekad es neaizmirsīšu mūsu pirmo cik necik intīmo sarunu. Pazīstami mēs bijām vienīgi tā, kā cits citu pazīst kaimiņi īres namā. Kādu dienu, pārnācis no kantora, es pārsteigts ieraudzīju, ka Hallera kungs sēž kāpņu laukumiņā starp pirmo un otro stāvu. Viņš bija nometies uz paša augšējā pakāpiena un atvirzījās sānis, lai palaistu mani garām. Es apjautājos, vai viņš slikti jūtas, un piedāvājos palīdzēt viņam uzkāpt augšstāvā.

Hallers paskatījās manī, un es nopratu, ka esmu viņu pamodinājis no tāda kā transa. Lēnām viņš savilka lūpas smaidā, — viņam raksturīgajā pievilcīgajā un skumjajā smaidā, kurš tik bieži nospiedis man sirdi, un aicināja mani apsēsties viņam blakus. Es pateicos un sacīju, ka neesmu paradis sēdēt uz trepēm citu ļaužu durvjpriekšā.

- Ā, jā, - viņš noteica, smaidam vēršoties platākam, - jums taisnība. Bet uzgaidiet mirkli, man tak jāparāda jums, kādēļ es te piesēdu.

Pēc tam viņš norādīja uz kāpņu laukumiņu pirmajā lava, kur dzīvoja kāda atraitne. Uz parketa grīdas laukumiņa starp kāpnēm, logu un stiklotajām durvīm pie sienas Stāvēja augsts sarkankoka skapis ar veciem alvas traukiem, bet skapja priekšā uz zemiem paliktņiem zaļoja divi augi lielos podos — acālija un araukārija. Augi izskatījās ļoti glīti un vienmēr bija rūpīgi kopti un aplieti, — arī man jau tas bija patīkami dūries acīs.

- Redziet, - teica Hallers, - šis mazais priekšnamiņš ar araukāriju smaržo tik pasakaini, ka es nekādi nevaru paiet garām, brīdi neapstājies. Arī pie jūsu tantes kundzes smaržo labi un valda kārtība un nevainojama tīrība, bet šī te vieta, kur stāv araukārija, ir tik mirdzoši spodra, tā izslaucīta un izmazgāta, un izbonierēta tik neaizskarami tīra, ka taisni izstaro gaismu. Man allaž gribas šeit dziļi ievilkt elpu, — vai jūtat, kā te smaržo? Kā grīdas vasks līdz ar vieglo terpentīna smārdu, ar sarkankoku, tīri apmazgātajām augu lapām un visu citu saplūst vienā smaržā, pilsoniskai tīrībai, rūpīgumam un kārtībai, izpildītā pienākuma apziņai un uzticībai sīkumos rodot visaugstāko izpausmi. Es nezinu, kas tur dzīvo, zinu tikai, ka aiz šīm stikla durvīm jāpastāv īstai tīrīguma un neviena puteklīša neaptraipītai pilsoniskuma paradīzei, kur valda kārtība un aizkustinoši bijīga atdevība sīkiem ieradumiem un pienākumiem. Es klusēju, un viņš turpināja:

- Lūdzu, nedomājiet, ka es zobojos! Man, cienītais, ne prātā nenāk izsmiet, teiksim, pilsoniskumu un kartību. Tiesa kas tiesa, es pats dzīvoju citā, ne jau tajā pasaule un, iespējams, ne dienu neizturētu dzīvoklī ar šādām araukarijām. Bet, lai arī esmu vecs un jau plušķains stepes vilks, arī mani tomēr laidusi pasaulē māte, un arī viņa bijusi pilsone, audzējusi puķes, raudzījušies, lai istabā un kāpņu telpā viss būtu kārtībā, tīras būtu mēbeles un aizkari, un centusies piešķirt savam mājoklim un savai dzīvei iespējami vairāk tīrības, spodruma un kārtības. To man atsauc atmiņā terpentīna dvesma, šī araukārija, un es te reizumis pasēžu, noraugos šajā kārtības dārziņā un priecājos, ka pasaulē vēl atrodams arī kaut kas tāds.

Viņš dzīrās piecelties, taču tas radīja viņam grūtības, un viņš neatraidīja mani, kad es viņam mazliet palīdzēju. Es vēl arvien klusēju, tomēr, tāpat kā mana tante, pakļāvos neizprotamajai pievilcībai, kas brīžiem piemita šim cilvēkam. Lēnām mēs kopā uzkāpām pa trepēm, un pie savam durvīm, jau paņēmis atslēgu rokā, viņš, vēlreiz atklāti un gaužām laipni ielūkojies man sejā, teica:

- Jūs nākat no sava kantora, vai ne? Nūja, no tā es neko nesaprotu, es dzīvoju, ziniet, mazliet nošķirti, mazliet savrup. Bet man liekas, - arī jūs interesē grāmatas un tamlīdzīgas lietas, jūsu tante man teica reiz, jūs esot beidzis ģimnāziju un jūsu stiprā puse bijusi sengrieķu valoda. Šorīt es uzdūros kādam Novalisa teicienam — vai drīkstu jums to parādīt? Tas arī jums patiks.

Viņš ieveda mani savā istabā, kur stipri oda pēc tabakas, izvilka no kādas kaudzes grāmatu, šķirstīja to, meklēja…

- Arī tas ir labi, ļoti labi, - viņš ieminējās, - paklausieties: "Būtu jālepojas ar sāpēm, jebkuras sāpes ir mūsu augstākās sūtības atgādinājums." Smalki! Astoņdesmit gadu pirms Nīčes! Bet šis nav tas aforisms, kurš man bija padomā, — pagaidiet, atradu jau. Tātad: "Vairums cilvēku negrib peldēt, iekams nav to iemācījušies." Vai tas nav asprātīgi? Skaidrs, ka viņi negrib peldēt! Viņi taču radīti dzīvei uz zemes, nevis ūdenī. Un, protams, viņi nevēlas domāt; viņi taču radīti, lai dzīvotu, nevis lai domātu! Jā, un, kas domā, kam domāšana dzīvē kļuvusi galvenais, — šajā jomā, tiesa, var tālu tikt, taču, grozi, kā gribi, — tik un tā, apmainījis zemi pret ūdeni, vienudien noslīks.

Nu viņš bija mani pievilinājis un ieinteresējis, es pakavējos kādu laiciņu pie viņa, un kopš tās reizes, nejauši satikušies kāpnēs vai uz ielas, mēs brīdi parunājāmies. Pie tam sākumā, tāpat kā toreiz pie araukārijas, es allaž jutos tā, it kā viņš vieglītēm ironizētu par mani. Taču tas tā nebija. Pret mani, tāpat kā pret araukāriju, viņam bija cieņa, par savu atsvešinātību, par savu peldēšanu, par savu atrautību viņš bija tik dziļi pārliecināts, ka reizēm tik tiešām un bez jebkāda izsmiekla spēja sajūsmināties par kaut ko pavisam ikdienišķu, piemēram, punktualitāti, ar kādu es devos uz darbu savā kantorī, vai kāda kalpotāja vai tramvaja konduktora izteicienu. Papriekš tas man likās pagalam pārspīlēti un smieklīgi un atgādināja kundziska dīkdieņa kaprīzi, gražīgu sentimentalitāti. Bet pamazām es pārliecinājos, ka, vērodams mūsu sīko, personisko pasaulīti no savas bezgaisa telpas, savas stepes vilka atsvešinātības, viņš to vārda tiešā nozīmē apbrīnoja un mīlēja ka kaut ko nesatricināmu un drošību sološu, tālu un neaizsniedzamu ka dzimteni un miera ostu, uz kurieni viņam ceļa nebija. Saticis mūsu sētnieci, lāga sievieti, viņš ikreiz patiesā cieņā cēla sveicienam cepuri, un, ja mana tante aprunājās ar viņu vai aizrādīja viņam, ka jāpielāpa kāds veļas gabals, vai brīdināja viņu, ka mētelim kuru katru mirkli notrūks poga, viņš uzklausīja teikto ērmoti uzmanīgi un nopietni, it kā visiem spēkiem, taču bezcerīgi censtos iekļūt pa kādu spraugu šajā mierpilnajā pasaulītē un — kaut vai stundu — justies tajā kā mājās.

Jau pirmajā sarunā pie araukārijas viņš dēvēja sevi par Stepes Vilku, un arī tas mazliet mulsināja un šokēja mani. Kas tas par izteicienu?! Bet apradis es ne vien samierinājos ar to, bet drīz klusībā, domās pats nekad vairs nesaucu šo cilvēku savādāk kā vienīgi par Stepes Vilku un vēl šodien nezinu cita — zīmīgāka vārda, kas labāk viņu raksturotu. Stepes vilks, iemaldījies pie mums pilsētā un bara dzīvē — neviens cits salīdzinājums trāpīgāk neparādītu viņu pašu, viņa biklo atsvešinātību, viņa mežonīgumu, viņa nemieru, viņa ilgas pēc mājām un māju trūkumu.

Reiz man izdevās vērot viņu veselu vakaru, proti, kādā simfoniskajā koncertā, kurā viņš man par pārsteigumu sēdēja netālu, taču mani nepamanīja. Orķestris vispirms atskaņoja Hendeli, tā bija skaista un cildena mūzika, bet Stepes Vilks sēdēja, iegrimis sevī, nerazdams saskarsmi nedz ar mūziku, nedz ar apkārtējiem. Šeit nepiederīgs, vientuļš un svešs viņš sēdēja saltu, bet raizīgu sejas izteiksmi un, nodūris acis, lūkojās grīdā. Pirmajam skaņdarbam sekoja otrs — maza Frīdemaņa Baha simfonija, un es ļoti izbrīnījos, ieraudzījis, ka jau pēc dažām taktīm mans svešinieks sāka atdevīgi smaidīt, aizmirsās pilnīgi un minūtes desmit šķita tik laimīgs un līksmi aizsapņojies, ka es vairāk uzmanības veltīju viņam nekā mūzikai. Beidzoties gabalam, viņš pamodās, izslējās, dziras ta kā piecelties un iet prom, tomēr palika savā vietā un noklausījās arī pēdejo gabalu - Rēgera variācijas, opusu, kas daudziem likās pārāk garš un nogurdinošs, Un arī Stepes Vilks, sākumā klausījies uzmanīgi un labvēlīgi, aizmirsās no jauna, sabāza rokas kabatās un atkal saguma sevī, tikai šoreiz skumju un uz beigām pat ļaunu, nevis aplaimotu un sapņainu izteiksmi sejā, kas atkal likās tāla, neizteiksmīga un apdzisuši, un viņš izskatījās vecs, slimīgs un neapmierināts.

Pēc koncerta es atkal ieraudzīju viņu uz ielas un sekoju viņam; ierāvies mētelī, viņš saīdzis gurdi vilkās uz mūsu kvartāla pusi, bet tad apstājās pie kāda maza, senlaicīga krodziņa, svārstīdamies uzmeta skatienu pulkstenim un iegāja iekšā. Paklausīdams mirkļa iegribai, es sekoju viņam. Viņš bija apsēdies pie sīkpilsoniskā restorāna galdiņa, saimniece un oficiante sveica viņu kā vecu paziņu, un sveicinājis es piesēdu pie tā paša galdiņa. Mēs pavadījām tur stundu, un, kamēr es izdzēru divas glāzes minerālūdens, viņam atnesa puslitru un pēc tam vēl ceturtdaļlitru sarkanvīna. Es teicu, ka nāku no koncerta, bet viņš neielaidās sarunā par šo tematu. Izlasījis etiķeti uz minerālūdens pudeles, viņš pajautāja, vai es nevēloties glāzi vīna: viņš uzcienāšot mani. Uzzinājis, ka es vispār nedzeru, viņš atkal sataisīja bezpalīdzīgu seju un teica:

- Jā, jums taisnība. Es arī gadiem atturējos un ilgi gavēju, bet pašreiz atkal esmu Ūdensvīra zīmē, un tā ir tumša un valga zīme.

Un, kad es jokodamies atsaucos uz šo mājienu un pabrīnījjos, ka tieši viņš tic astroloģijai, viņš atkal ieteicās tajā pārlieku pieklājīgā tonī, kurš bieži mani aizvainoja:

- Pilnīgi pareizi, arī šai zinātnei es diemžēl nespēju noticēt.

Atvadījies es aizgāju, bet viņš atgriezās tikai vēlu naktī, tiesa, ierastajā solī un pa savam paradumam negāja vis tūlīt pie miera (ka viņa istabas kaimiņš saklausīju to pavisam skaidri), bet, iededzis gaismu, vai veselu stundu uzkavējās dzīvojamā istabā. Un vēl kāds vakars man palicis atmiņā, Toreiz es viens biju mājās, tante bija izgājusi, pie namdurvīm zvanīja, es atvēru, durvīs stāvēja jauna, ļoti skaista dāma, un, kad viņa jautāja pēc Hallera kunga, es sapratu, ka šī ir tā pati, kuras fotogrāfija karājas viņa istabā. Es parādīju dāmai viņa durvis un atgriezos savā istabā, viņa laiciņu palika augšā, taču drīz vien es dzirdēju, ka abi nokāpj pa trepēm un aiziet, dzīvi un gaužām jautri jokodami un runādamies. Mani gaužām pārsteidza tas, ka šim vientuļniekam ir mīļotā, turklāt tik jauna, glīta un iznesīga, un visi mani minējumi par viņu un viņa dzīvi man atkal likās apšaubāmi. Bet nepagāja ne stunda, un viņš atgriezās viens, atgriezās smagnējā, nomāktā gaitā, ar pūlēm uzkāpa augšā un pēc tam stundām ilgi soļoja šurp un turp sava dzīvojamā istabā — gluži kā vilks krātiņā, un visu nakti gandrīz līdz rītausmai mansardā dega uguns.

Es it neko nezinu par šīm attiecībām un piebildīšu vienīgi, ka vēl reizi redzēju viņu kopā ar šo sievieti vienā no pilsētas ielām. Viņi gāja zem rokas, viņš izskatījās laimīgs, un es atkal pabrīnījos, cik pievilcīga, pat bērnišķīga palaikam var kļūt viņa raižu māktā, noslēgtā seja, un sapratu šo sievieti un sapratu arī iejūtu, ko šim cilvēkam veltīja mana tante. Bet arī todien viņš vakarpusē pārnāca skumjš un nobēdājies; es satiku viņu pie namdurvīm, kā parasti, viņš zem mēteļa nesa itāliešu vīna pudeli, pie kuras pavadīja pusi nakts augšā, savā būcenī. Man svešā bija žēl; cik bezcerīga, izpostīta, neaizsargāta bija viņa dzīve!

Bet pietiks tērzēt. Nekādi stāsti un apraksti vairs nav vajadzīgi, lai parādītu, ka Stepes Vilks dzīvoja pašnāvnieka dzīvi. Un tomēr es nedomāju, ka viņš padarīja sev galu toreiz, kad negaidīti, pat neatvadījies, taču nomaksājis visus parādus, kādudien atstāja mūsu pilsētu un pazuda. Mēs kopš tā laika neko vairs neesam par viņu dzirdējuši un vēl vienmēr glabājam dažas vēstules, kas pēcāk pienāca uz viņa vārda. Pameta viņš tikai manuskriptu, ko rakstīja, uzturēdamies šeit, un no dažām tam pievienotām rindām izriet, ka man atļauts ar to rīkoties pēc sava ieskata.

Man nebija iespējas pārbaudīt, cik patiesi ir piedzīvojumi, par kuriem vēsta Hallera manuskripts. Es šaubos, ka tie lielākoties ir izdomāti, taču ne jau tādā nozīmē, ka būtu patvaļīgi iztēloti, — runa, gluži otrādi, ir par mēģinājumu ietērpt uzskatāmās norisēs dziļus iekšējus pārdzīvojumus. Daļēji fantastiskās norises Hallera sacerējumā droši vien saistāmas ar viņa pēdējo uzturēšanās laiku šeit, un es nešaubos, ka pamatā tām ir daži reāli ārējie iespaidi. Ap to laiku tik tiešām pārmainījās mūsu viesa uzvedība un izskats, daudz stundu viņš pavadīja ārpus mājas, reizēm cauras naktis, un viņa grāmatas grēdoja neaiztiktas. Retajās reizēs, kad tolaik viņu sastapu, viņš man likās uzkrītoši možs, kļuvis tā kā jaunāks, pāris reižu pat vārda tiešā nozīmē jautrs. Pēc tam, tiesa, tūlīt sekoja vēl smagāka depresija, veselām dienām viņš palika gultā, neko neēzdams, un tieši tajā laikā atgadījās vētrains, pat rupjš strīds ar no jauna uzradušos mīļoto — strīds, kas sacēla kājās visu māju un par ko Hallers nākamajā dienā atvainojās manai tantei.

Nē, es esmu pārliecināts, ka viņš nav padarījis sev galu. Viņš vēl ir dzīvs, kaut kur gurdām kājām kāpj te augšā, te lejā svešu ļaužu namos, kaut kur stingi veras līdz spīdumam nospodrinātā parketa grīdā un rūpīgi koptās araukārijās, dienā sēž bibliotēkās, bet naktī — krodziņos vai arī vārtās uz nomas kanapejas, ieklausīdamies, kā aiz logiem rit dzīve un rosās ļaudis, un, lai arī juzdamies izstumts, tomēr nenogalinās, tāpēc ka mazumiņš ticības, kas palicis, čukst viņam priekšā, ka šīs mokas, šīs negantās sirdssāpes jāizcieš līdz galam un tieši šīm ciešanām jānoved viņu nāvē. Es bieži domāju par viņu, viņš nepadarīja man dzīvi vieglāku, viņam nepiemita spēja iedvest un stiprināt manī spēku un dzīvesprieku — ne, gluži pretēji. Taču es neesmu viņš, es dzīvoju ne jau vina dzīvi, bet savu — sīku un pilsonisku, toties nodrošinātu un pienākumu pilnu dzīvi. Un tā mēs, es un mana tante, pieminam viņu miera un draudzībā, bet tante varētu pastāstīt šo to vairāk, taču tas paliks viņas krietnajā sirdī noglabāts.

Attiecībā uz Hallera piezīmēm, šīm ērmotajām, pa daļai slimīgajam, pa daļai skaistajām un dziļdomīgajam fantāzijām, man jāteic, ka, gadījumā ja tās manās rokās būtu nonākušas nejauši un to autors man nebūtu pazīstams, es neapšaubāmi sašutis tās izmestu. Bet pazīšanās ar Hallera deva man iespēju tās daļēji saprast, pat novērtēt atzinīgi. Es neuzdrīkstētos darīt tās zināmas citiem, ja saskatītu tajās tikai kāda vienpatņa, nelaimīga, garīgi slima cilvēka patoloģiskos murgus. Manās acīs tās ir kaut kas vairāk, proti, laikmeta dokuments, tāpēc ka Hallera dvēseles kaite — tas man tagad ir skaidrs — ir nevis vienpatņa novirzes, bet paša laikmeta slimība, tās paaudzes neiroze, kurai pieder arī Hallers; šī neiroze, šķiet, skārusi tieši pašus stiprākos, gudrākos, apdāvinātākos, ne tikai vārgos un nepilnvērtīgos.

Šīs piezīmes — nav svarīgi, ciktāl tām pamatā patiesi notikumi, — ir mēģinājums pārvarēt lielo laikmeta slimību, nevis kaut ko apejot vai izskaistinot, bet mēģinot padarīt pašu slimību par tēlojuma objektu. Tās vārda pilnā nozīmē pielīdzināmas nokāpšanai ellē — te baiļpilnai, te drosmīgai nokāpšanai aptumšotas dvēseles haosā, kas veikta apņēmībā iziet cauri ellei, stāties pretī haosam, izciest visu līdz galam.

Saprast to man palīdzēja kāds Hallera izteikums. Reiz pēc sarunas par tā saukto viduslaiku nežēlību viņš teica:

- Šī nežēlība būtībā nemaz nav nežēlība. Viduslaiku cilvēkam viss mūsdienu dzīves veids liktos ne vien nežēlīgs, bet arī līdz pretīgumam barbarisks. Katram laikmetam, katrai kultūrai, katram paražu un tradīciju kopumam ir sava struktūra, savs — tai piederīgais maigums un skarbums, skaistums un nežēlīgums, katrs zināmas ciešanas uzskata par pašsaprotamām, pacietīgi samierinās ar zināmu ļaunumu. Par īstām mokām, par elli cilvēka dzīve klusi tikai divu laikmetu, divu kultūru un reliģiju sadures punktā, Antīkās pasaules cilvēks, spiests dzīvot viduslaiku gaisotnē, ātri vien nosmaktu, tāpat kā nosmaktu mežonis mūsu civilizācijas lokā. Pastāv laika posmi, kad vesela paaudze tiktāl tiek ierauta divu laikmetu, divu dzīves veidu sadursmē, ka tai zūd jebkurš dabiskums, jebkura morāle, drošības apziņa un nevainība. Protams, ne visi izjūt to vienlīdz stipri. Tāds cilvēks kā Nīče izcieta mūsdienu postu priekšlaikus, vairāk nekā veselu paaudzi agrāk par citiem, un to, ko viņš pārcieta viens un nesaprasts, šodien cieš tūkstoši.

Lasīdams Hallera piezīmes, es bieži atcerējos šos vārdus. Viņš ir viens no tiem, kuri ierauti divu laikmetu sadursmē, kuriem zudusi jebkura drošības apziņa un nevainība un liktenis lēmis kāpināti pārdzīvot visu cilvēka eksistences neziņu kā personiskas ciešanas, kā elli.

Šeit, man liekas, meklējama jēga, kāda, ja runa ir par mums, var būt viņa piezīmēm, un tāpēc es nolēmu tās publicēt. Starp citu, es nevēlos tās nedz aizstāvēt, nedz izteikt par tām spriedumus, lai katrs lasītājs dara to pats, vadīdamies pēc savas sirdsapziņas.

Harija Hallera piezīmes

Tikai prātā jukušiem

Diena bija pagājusi, kā jau mēdz paiet dienas; es biju notriecis, palēnām vien nositis laiku, baudot dzīvi kā mācēdams — pa savai primitīvajai un biklajai vīzei; pāris stundu biju strādājis, cilājis vecas grāmatas, divas stundas biju jutis sāpes, kādas palaikam māc vecākus ļaudis, biju ieņēmis kādu pulverīti un nopriecājies, ka sāpes var uzveikt ar viltu, biju pagulējis karstā vannā, ļaudamies tīkamajam siltumam, trīsreiz saņēmis pastu un izskatījis visas šīs vēstules un arī avīzes, bez kurām gluži labi var iztikt, veicis elpošanas vingrinājumus, toties domas vingrinājumus aiz laiskuma atstājis neveiktus, vienu stundu biju pastaigājies un pie debesīm atklājis skaistus, smalkus, apburošus spalvu mākonīšu rakstus. Tas bija gaužām jauki — tāpat kā lasīt vecas grāmatas, tāpat kā gulēt karstā vannā, taču visā visumā šī diena nekāda brīnišķā nebija bijusi, nebūt nebija starojusi laimē un priekā, tā bija tikai viena no tām dienām, kādām man jau sen būtu jāliekas parastām un ierastām: tām ar mēru patīkamajām, visnotaļ ciešamajām, pelēcīgi remdenajām paveca, rūcīga kunga dienām, kad nekas īpaši nesāp, kad nav nedz īpašu rūpju, nedz bēdu, nedz izmisuma, dienām, kad bez satraukuma un bailēm gluži lietišķi un vēsi pat var apsvērt jautājumu, vai nebūtu laiks sekot Adalberta Štiftera paraugam un, dzenot bārdu, pārgriezt sev rīkli.

Katrs, kas izbaudījis tās otras, nelabās dienas — tās ar podagras lēkmēm vai negantām galvas sāpēm, kuras, ieperinājušās aiz acu āboliem, velnišķīgi laupa prieku jebkurai redzes un dzirdes darbībai un vērš to par mokām, vai tās dvēseliska atmiruma dienas, tās sūrās iekšēja tukšuma un izmisuma dienas, kad uz nopostītās un akciju sabiedrību izsūktās zemes cilvēka radītā pasaule un tā saucamā kultūra, likdama vai apvemties, ik uz soļa ņirdz mums pretī savā melīgajā un prastajā gadatirgu balagānu spožumā, koncentrēta un galīgi neizturama kļuvusi mūsu pašu slimajā patībā, — katrs, kas izbaudījis šīs elles moku dienas, ir ļoti apmierināts ar šādām parastām pusratā dienam, kāda bija apritējusī diena, pateicīgs sēž pie siltas krāsns, pateicīgs, lasīdams rīta avīzi, pārliecinās, ka arī šodien nav sācies karš, nav nodibināta jauna diktatūra, nav atmaskota neviena īpaši liela cūcība politikā un ekonomika, un pateicīgs skaņo rūsas saēstās liras stīgas atturīgam, ar mēru līksmam, gandrīz vai jautram pateicības psalmam, ar kuru garlaiko savu kluso, lēnīgo, no broma maķenīt apdullušo apmierinātības pusratā dievu, un šajā apmierinātās garlaicības remdeni spiedīgajā gaisotnē, lielajā pateicībā, ka nav jācieš sāpes, abi divi — kūkojošais pusratā dievs un klusu šausmu māktais, psalmu apslāpēti dziedošais pusratā cilvēks ir līdzīgi viens otram kā dvīņi.

Tas ir jauki, ja cilvēks ir apmierināts, ja tam nekas nesāp, ja tik ciešamas rit pelēcīgās dienas, jo nedz sāpes, nedz prieks neuzdrīkstas izpausties skaļi, ja visi runā čukstus un lodā uz pirkstgaliem. Nelaime diemžēl tikai tā, ka tieši šo apmierinātību es it nemaz nepanesu, ka tā man drīz vien kļūst neizturami nīstama un pretīga, un es izmisis meklēju glābiņu citos karstuma grādos, pēc iespējas prieka, bet vajadzības gadījumā arī sāpju ceļa. Ja es kādu laiku, nejuzdams ne prieku, ne sāpes, esmu pavadījis tā saukto labo dienu remdeni šķērmajā paciešamības gaisotnē, man top tik aukaini sāpīgi un nožēlojami ap manu bērnišķo sirdi, ka es metu savu sarūsējušo pateikšanas dziesmu liru miegainajam apmierinātības dievam viņa apmierinātajā sejā un labāk pacietīšu negantas, svelošas sāpes nekā šo labdabīgo istabas temperatūru. Tādās reizēs manī tūdaļ iedegas mežonīgas ilgas pēc stiprām jūtām, pēc kaut kā nebijuša, niknums uz šo pelēko, seklo, reglamentēto un sterilizēto dzīvi, nevaldāma vēlēšanās satriekt kaut ko drupās, teiksim, kādu universālveikalu vai katedrāli, vai sevi, pastrādāt neprāta pārgalvības, noraut parūkas pārim godātu elku, pāris skolas zeņķiem pagādāt kārotās biļetes uz Hamburgu, pavest mazgadīgu meiteni vai dažiem pilsoniskās sabiedriskās kārtības pīlāriem apgriezt galvu otrādi. Jo šo te es tomēr necietu, nīdu un nolādēju dedzīgāk par visu citu — šo apmierinātību, šo veselību, šo omulību, šo civilizēta pilsoņa optimismu, šo treknas, audzelīgas viduvējības, parastuma, vidusmēra kultu.

Tādā noskaņojumā, iestājoties tumsai, es tātad pateicu ardievas šai ciešami parastajai dienai. Es neatvadījos no tās tā, kā piederētos un nāktu par labu slimīgam cilvēkam, proti, nepadevos kārdinājumam likties uzklātajā gultā, kur vilinādams mani gaidīja termofors; nepatikā un riebumā pret savu nenozīmīgo dienas veikumu es apāvu kurpes, uzvilku mēteli, un tumsā un miglā devos uz pilsētu, lai viesnīcā "Tērauda kaska" iedzertu to, ko vīrieši, kuri iedzer, pa vecam paradumam dēvē par "glāzīti vīna".

Un tā es no sava mansarda nokāpu pa stāvajām svešatnes kāpnēm, šīm caurcauris pilsoniskajām, sakoptajām, tīrajām augstākā mērā godājama trīsdzīvokļu īres nama kāpnēm, kura bēniņu stāvā atrodas mana celle. Es nezinu, kā tas tā sagadās, tikai man, Stepes Vilkam, cilvēkam, kuram nav dzimtenes, un vientuļam sīkpilsoņu pasaules nīdējam mūždien palaimējas apmesties īsti pilsoniskās mājās — tā man ir sena vājība Es neapmetos nedz pilīs, nedz strādnieku īres namos. Es mītu kā likts allaž augstākā mērā godājamās, garlaicīgas, nevainojami koptās sīkpilsoņu ligzdās, kur viegli ož pēc terpentīna un ziepēm un tu, cilvēks, satrūksties, ja kādu reizi nevilšus skaļi aizcērt durvis vai netīriem apaviem ienāc istabā. Es neapšaubāmi mīlu šo gaisotni kopš bērnu dienām, un manas slēptās ilgas pēc kaut vai kādas dzimtenes mudina mani bezcerīgi atkal un atkal staigāt vecus, muļķīgus ceļus. Turklāt man patīk kontrasts starp manu dzīvi, manu vientuļo, nepievilcīgo, vajāto, caur un cauri nekārtīgo mūžu un ģimeniskuma un pilsonības sfēru. Man patīk kāpņu telpā ieelpot šo klusumu, kārtības, spodruma, pieklājības un rāmuma aromātu, kas, lai gan es neciešu sīkpilsonību, allaž rada manī aizkustinājumu, un ar sevišķu patiku pēc tam pārkāpju pār savas istabas slieksni, aiz kura tas viss beidzas, kur starp grāmatu kaudzēm mētājas cigāru izsmēķi un vīna pudeles, kur viss ir nekārtīgs, nemājīgs, nolaists, visam — grāmatām, manuskriptiem, domām — zīmogu uzspiedis un visu caurauž vientuļo posts, cilvēka esības sūrme, ilgas pēc jaunas jēgas rašanās dzīvē, kas kļuvusi bezjēdzīga.

Un tad es pagāju garām araukārijai. Šā nama otrajā stāvā kāpnes ved gar mazu laukumiņu dzīvokļa priekšā, kurš neapstrīdami ir vēl nevainojamāks, tīrāks un sakoptāks nekā pārējie, jo šis mazais kāpņu laukumiņš laistās gluži vai pārdabiskā spodrībā, tas ir mazs starojošas kārtības templis. Uz parketa grīdas, uz kuras kāju spert bail, novietoti divi graciozi soliņi, bet uz katra soliņa — pa lielam puķu podam, vienā aug acālija, otrā — pakupla araukārija — vesels, stalts kociņš, pati pilnība, un tikko mazgāta skujiņa staro vissīkākajā zarā. Reizēm, kad zinu, ka neviens mani neredz, es izlietoju šo vietu par dievnamu, apsēžos uz kāda pakāpiena augstāk par araukāriju, mazliet atvelku elpu, salieku rokas un svētsvinīgi noraugos lejup uz šo kartības dārziņu, kura aizkustinošais kārtīgums un smieklīgais vientuļums nez kāpēc mani dziļi saviļņo. Aiz šī laukumiņa it kā araukarijas svētajā aizvēnī es iztēlojos dzīvokli, kas pilns mirdzošu sarkankoka mēbeļu, dzīvi, kurā valda godaprāts un veselība, dzīvi, kura agri ceļas, izpilda savu pienākumu, svin mērenīgi līksmus ģimenes svētkus, svētdienās iet baznīcu un vakaros laikus liekas gulēt.

Tēlotā možumā es soļoju pa ieliņu mitro asfaltu, asarodamas, sēru plīvurā tinušās, dzedri miklajā nokrēsli blāvoja laternu ugunis, mezdamas bālus atspulgus lāmās. Atmiņā man atausa aizmirstās jaunības dienas — kā toreiz man patika drūmie un tumšie vēla rudens un ziemas vakari, cik alkatīgi un skurbi es toreiz uzņēmu sevī vientulības un grūtsirdības noskaņu, kad gandrīz vai augām naktīm, ietinies mētelī, lietū un vētrā klejoju apkārt naidīgajā, atkailinātajā dabā — vientuļš jau toreiz, taču pilns dziļu laimes jūtu un dzejas, ko pēc tam, apsēdies savā istabiņā uz gultas malas, sveces gaismā pierakstīju. Ak, tas bija pagājis, kauss bija iztukšots un vairs netika pildīts. Vai bijušā bija žēl? Nē, nebija. Es nenožēloju to, kas pagājis. Žēl bija tagadnes, šodienas, visu šo neskaitāmo zaudēto stundu un dienu, kas man zuda, ko es vienīgi pacietu, kas nedz apdāvināja mani, nedz satrieca. Bet, paldies dievam, bija arī izņēmumi, laiku pa laikam — tiesa gan, retumis — gadījās arī citādas stundas: tās nesa satricinājumus, nesa dāvanas, nojauca sienas un atkal noveda mani, maldu ceļos noklīdušo, pie dzīvās Visuma sirds. Skumjš un tomēr iekšēji saspringts es centos atcerēties pēdējo šāda veida pārdzīvojumu. Tas bija kādā koncertā, skanēja brīnišķa senā mūzika, un tur starp divām koka pūšamo instrumentu taktīm man pēkšņi no jauna atdarījās durvis uz aizpasauli, lidojumā es atstāju aiz muguras debesu debesis un ieraudzīju dievu pie darba, izjutu mokošu svētlaimi un vairs nevēršos ne pret ko visā pasaulē, vairs nebaidījos ne no kā visā pasaulē, visam teicu "jā", atdevu visam sirdi. Ilgi tas nebija turpinājies, labi, ja stundas ceturksni, taču tās pašas nakts sapnī bija atgriezies un kopš tā laika šad tad slepus iemirdzējies, dienu vienmuļībā es laiku pa laikam kādas minūtes skaidri saskatīju to it kā dievišķi zeltainas pēdas sniedzamies cauri manam mūžam — gandrīz vai vienmēr biezas dubļu vai putekļu kārtas klātas, taču tad atkal, radot ceļu, zelta dzirkstis kaisot, šķietami nekad vairs nepazaudējamas, tomēr drīz vien pazaudētas.

Reiz naktī, gulēdams nomodā, es pēkšņi sāku runāt dzejā — par daudz skaistā un brīnumainā, lai uzdrīkstētos pierakstīt, — vārsmās, kuras no rīta vairs neatcerējos un kuras tomēr apslēptas dusēja manī kā smags rieksta kodols vecā, ieplīsušā čaulā. Citkārt tas uznāca, lasot kādu dzejnieku, apcerot kādu Dekarta, Paskāla domu, vēl citu reizi tas iemirdzējās atkal un it kā zelta pavediens veda mani augšup, arvien augstāk debesīs, kad es biju pie mīļotās. Ak, nav viegli rast dievības atspulgu šajā dzīvē, kuru mēs dzīvojam, šajā tik bezgala pašapmierinātajā, tik bezgala pilsoniskajā, tik bezgala negarīgajā laikā, saskarē ar šo arhitektūru, šiem darījumiem, šo politiku, šiem ļautiņiem! Kā lai es nebūtu Stepes Vilks un nožēlojams vientuļnieks pasaulē, kuras mērķi nav mani mērķi, kuras prieki atstāj mani vienaldzīgu! Es ilgi neizturu ne teātrī, ne kino, ar piespiešanos lasu avīzes, paretam kādu mūsdienu grāmatu, es nesaprotu, kādas baudas un priekus ļaudis meklē pārpildītos vilcienos un hoteļos, pārpildītās kafejnīcās, kur uzmācīgi skan smacējoša mūzika, eleganto, grezno pilsētu bāros un varietē, pasaules izstādēs, korso braucienos, priekšlasījumos zinātkārajiem, stadionos, — visas šīs izpriecas, kuras arī man būtu pieejamas un kuru dēļ tūkstoši pacieš neērtības un drūzmu, es neizprotu un neatzīstu. Turpretī to, kas man nolemts manās retajās prieka stundās, to, kas man ir svētlaime, dziļš pārdzīvojums, jūsma un pacilātība, — visu to pasaule atzīst un meklē, un mīl, augstākais, mākslā, dzīvē tas liekas tai bezprāts. Un tik tiešām, ja pasaulei taisnība, ja taisnība šai kafejnīcu mūzikai, šīm masu izpriecām, šiem amerikanizētajiem, mazprasīgajiem ļaudīm, tad man nav taisnība, tad es esmu jucis, patiešām esmu Stepes Vilks, kā nereti pats sevi saucu, sveša un neizprotamā pasaulē aizmaldījies zvērs, kam pietrūkst dzimtās puses, tās gaisa un pārtikas.

Nokaudamies ar šīm aprastajām domam, es snāju vien tālāk pa slapjo asfaltu vienā no pašiem klusākajiem un vecākajiem pilsētas kvartāliem. Iepretim, otrpus ielai, tumsā slējās senatnīga, pelēka akmens siena, kurai man allaž patika uzmest skatienu, tik senlaicīga tā mūždien bezrūpīgi pletās starp kādu baznīciņu un veclaiku slimnīcu, dienā es nereti pūtināju acis, vērodams tās raupjo virsmu, maz bija tādu klusu, labu, nerunīgu sienu iekšpilsētā, kur parasti vai uz katra puskvadrātmetra acīs duras kāda veikala īpašnieka, advokāta, izgudrotāja, ārsta, bārddziņa vai varžaču dziednieka vārds. Arī šoreiz senatnīgā siena, es redzēju, pletās tikpat klusa un mierpilna, un tomēr kaut kas bija citādi, sienas vidū es ieraudzīju nelielus vārtus ar smaili izliektu glītu portālu un apjuku, jo nudien vairs skaidri nezināju, vai portāls vienmēr tur bijis vai nācis klāt no jauna. Izskats tam neapšaubāmi bija sens, senim sens; aizslēgto vārtiņu tumšās koka durtiņas, domājams, jau pirms daudziem gadsimtiem bija vedušas un vēl šodien veda uz miegainu klostera pagalmu, lai arī paša klostera sen vairs nebija, un droši vien es neskaitāmas reizes biju redzējis šos vārtus, tikai nekad nebiju pievērsis tiem uzmanību, varbūt tie bija svaigi krāsoti un tāpēc tos ievēroju. Lai nu kā, es apstājies pētīgi paskatījos turp, taču uz to pusi nepārgāju, iela bija pārlieku izmirkuši un dubļaina; es paliku uz ietves un tikai skatījos turp, bija jau stipri satumsis, un man likās, ka vārtus rotā vainags vai raiba vītne. Piemiedzis acis, es ielūkojos ciešāk un saskatīju virs portāla gaišu izkārtni, uz tās, kā man šķita, bija kāds uzraksts. Sasprindzināju redzi un galu galā, vairs nelikdamies zinis par dubļiem un peļķēm, pārgāju pāri ielai. Tur es ieraudzīju uz zaļganpelēkas sienas virs portāla blāvu gaismas plankumu, un pār šo plankumu joņoja kustīgi, krāsaini burti un tūlīt atkal pazuda, parādījās un izgaisa. "Vai redzējies," es nodomāju, "arī šo veco, labo sienu viņi izmaitājuši, uzstādīdami gaismas reklāmu!" Es saburtoju dažus vārdus ātri gaistošajā uzrakstā, tie bija grūti salasāmi, tos vajadzēja gandrīz uzminēt — burti sekoja cits citam nevienmērīgi, atspīdēja bāli un nīkulīgi un aši nodzisa. Cilvēks, kurš tādējādi cerēja tikt pie naudas, bija slikts veikalnieks, Stepes Vilks, nabadziņš; kādēļ tas lika saviem burtiem mirgot šeit, uz šā mūra pašā tumšākajā vecpilsētas ieliņā, turklāt tik vēlā stundā un vēl lietū, kad te neviena gājēja nav? Un kāpēc uzraksts tik raustīgs, tik gaisīgs, tik savāds un nesalasāms? Ahā, beidzot man paveicās, saburtoju vairākus vārdus pēc kārtas, es izlasīju:

Maģiskais teātris,

Ieeja ne jau visiem —

ne jau visiem.

Es pamēģināju atvērt vārtus, bet man neizdevās nospiest smago, veco rokturi. Burtu rotaļa beidzās, pēkšņi pārtrūka, skumji atskārtusi, cik tā nevajadzīga. Es pakāpos pāris soļu atpakaļ, iebridu tieši dubļos, uzraksts vairs neparādījās, burtu mirga bija apdzisuši, ilgi es stāvēju dangās un gaidīju, bet veltīgi.

Taču mirklī, kad es, atmetis visam ar roku, jau atgriezos uz ietves, man pie kājām, mezdami atspulgu uz mitro asfaltu, iemargojās daži krāsainās gaismas reklāmas burti.

Es salasīju:

Tikai —- prā-tā —juku-šiern!

Kājas bija samirkušas, man sala, bet vēl labu brīdi es stāvēju un nogaidīju. Vairs nekas nesekoja. Un, kamēr es tā stāvēju un domāju, cik jauki bālkrāsaino burtu maldugunis bija margojušas uz mitrās mūra sienas un spoži melnā asfalta, man atkal ienāca prātā viena no pirmītējām domām: līdzība par zeltaini uzdzirkstījušām pēdām, kas pēkšņi pagaist tālē un vairs nav atrodamas.

Es biju nosalis un devos tālāk, sapņodams par šim pēdām, ilgodamies atrast ieeju tikai prata jukušiem domāta burvju teātrī. Tikmēr es biju nonācis tirgus rajona, kur vakara izpriecu netrūka, ik uz soļa bija izkārtas afišas un aicināja uzraksti: dāmu kapela — varietē — kino — deju vakars, — taču tas viss nebija man domāts, tas bija domāts "kuram katram", proti, normālajiem, kurus tad arī visur bariem redzēja laužamies iekšā. Manas skumjas tomēr bija mazliet pagaisušas, mani tomēr bija aizsniedzis tās otras pasaules sveiciens, pāris krāsainu burtu dejodami bija saviļņojuši manu dvēseli un skāruši slēptās stīgas, mirgojušas atkal bija zeltainās pēdas.

Es uzmeklēju aizvēsturisko krodziņu, kurā kopš manas pirmās uzturēšanās šajā pilsētā aptuveni pirms gadsimta ceturkšņa nekas nav mainījies, arī saimniece arvien vēl tā pati toreizējā, un vairāki viesi arī tolaik jau sēdēja šepat — tai pašā stūrī, pie tam pašām glāzēm. Es iegriezos pieticīgajā lokālā, tā bija patvēruma vieta. Jāteic gan, vien tāda pati kā, piemēram, kāpnēs pie araukārijas, — arī šeit es neatradu nedz dzimteni, nedz kopību, atradu tikai klusu skatītāja vietu skatuves priekšā, uz kuras sveši ļaudis izrādīja svešas lugas, taču šī klusā vieta pati jau bija ko vērta: nedz drūzmas, nedz klaigu, nedz mūzikas visapkārt, tikai pāris rāmu pilsoņu pie neapklātiem koka galdiņiem (ne marmora, ne emaljēta skārda, ne plīša, ne misiņa), un katram apmeklētājam priekšā vakara malks — labs, solīds vīns. Varbūt šie nedaudzie pastāvīgie viesi, kurus pēc izskata es visus pazinu, bija gatavie filistri un mājās savos filistru dzīvokļos bija uzcēluši garlaicīgus altārus trulajiem apmierinātības dieviem, varbūt arī viņi bija vientuļi, no ceļa noklīduši plenči — līdzīgi man, plītnieki, kas klusēdami slīcina vīnā zaudētus ideālus, tādi paši stepes vilki un nelaimes putni kā es, tas man nebija zināms. Katru no viņiem šurp vilka ilgas pēc dzimtenes, kāda vilšanās, vajadzība rast kaut kam aizstājumu, precēts vīrs meklēja šeit savu vecpuiša gadu gaisotni, vecīgs ierēdnis — savu studiju gadu atbalsi, viņi visi bija diezgan nerunīgi, un visiem patika iedzert, un visi, līdzīgi man, labāk sēdēja pie pudeles Elzasas vīna nekā klausījās dāmu kapelas. Šeit es izmetu enkuru, šeit kādu stundu vai pat stundas divas varēju uzkavēties. Iedzēris malku elzasieša, es tūdaļ jutu, ka šodien, ja neņem vērā brokastu maizīti, neko vēl neesmu ēdis.

Jābrīnās, ko tik visu cilvēks nenorij! Laikam gan minūtes desmit es lasīju avīzi, ar redzes starpniecību ielaizdams sevī kāda bezatbildīga cilvēka domas — tāda, kurš apviļā un apsiekalo citu teikto, lai tad nesagremotu atkal izspļautu. Un kaut ko tādu es apēdu — slejas garumā. Pēc tam es notiesāju paprāvu aknu gabalu, izgrieztu nokautam teļam. Pārsteidzoši! Pats labākais bija elzasietis. Es neciešu, vismaz ikdienā necienu stiprus, reibinošus vīnus, kas strauji sakāpj galvā un slaveni ar īpašu garšu. Vislabāk man patīk pavisam tīri, viegli, pieticīgi dabiskie vīni bez īpaša nosaukuma, tos var dzert, cik patīk, un tie tik jauki un tīkami atsauc atmiņā laukus un zemi, mežus un padebešus. Nav gardākas maltītes par glāzi Elzasas vīna un riecienu labas maizes. Bet nu es jau biju apēdis porciju aknu — ar īpašu baudu, kā cilvēks, kurš reti ēd gaļu, un manā priekšā jau stāvēja otrā glāze. Arī tas bija brīnumaini, ka kaut kur zaļās ielejās veselīgi, krietni ļaudis audzē vīnogulājus un spiež vīnogu sulu, lai te še, te tur visā pasaulē tālu no viņiem dažs birģelis un vīlies stepes vilks, klusu cilādami glāzīti, mazdrusku sasparotos un uzlabotu savu omu.

Manis pēc, lai jau būtu brīnumaini! Tas bija labi, tas līdzēja, garastāvoklis uzlabojās. Avīzes ievadraksta vārdu putra izraisīja man novēlotus smieklus, no kuriem tomēr kļuva vieglāk ap sirdi, un pavisam negaidot man atkal ienāca prātā aizmirstā koka pūšamo instrumentu piano melodija, mirguļodama tā pacēlās manī kā ziepju burbulis, spīgoja, krāsainu un samazinātu atspoguļodama visu pasauli, un liegi izdzisa. Vai es varēju būt galīgi pazudis, ja šī mazā, debešķīgā melodija slepus bija sakņojusi mana dvēsele un kādudien visa krāsu jaukumā atkal uzplauka manī kā piemīlīgs zieds? Lai jau es būtu apmaldījies zvērs, kas vairs neizprot pasauli, kurā mīt, - kaut kāda jēga manā aplamajā dzīvē tomēr slēpās, kaut kas manī atbildēja, atsaucās signāliem un tālas augstes pasaulēm, tūkstošiem tēlu drūzmējās manās smadzenēs.

Džoto eņģeļu pulki no mazas, zilas baznīcas velves Padujā, un blakus tiem Hamlets un Ofēlija vainagu galvā — skaisti visu pasaules sēru un pārpratumu simboli; turpat, stāvēdams degošā balonā, pūta ragu gaisa kuģotājs Džanoco, Atila Šmelcle nesa rokā jauno platmali, pret debesīm savas skulptūru grēdas slēja Borobudurs. Kas par to, ka visi šie skaistie tēli mājoja arī tūkstoš citās sirdīs, pasaulē bija vēl desmittūkstoš nezināmu tēlu un skaņu, kuru dzimtene un redzīgā acs un dzirdīgā auss bija vienīgi mana dvēsele. Vecās slimnīcas sirmā, laika zoba skartā, zaļganpelēki plankumotā siena, kuras plaisās un izdrupumos jautās tūkstoš fresku, — kas atsaucās tai, kas vēra tai savu dvēseli, mīlēja to, izjuta tās krāsu lēni zūdošo burvību? Mūku senie folianti ar maigi mirdzošajām miniatūrām, savas tautas aizmirsto vācu dzejnieku grāmatas, izdotas pirms simt, pirms divsimt gadiem, visi šie apdilušie un nobrūnējušie sējumi, senlaiku muzikantu iespiestās un ar roku rakstītās partitūras, bieza, sadzeltējuša nošu papīra lapas ar sastingušiem skaņu sapņiem — kas saklausīja to gudrās, šķelmīgās un ilgpilnās balsis, kas glabāja sevī šo sapņu garu un burvību citā — tiem svešā laikā? Kas vairs atcerējās sīko, sīksto cipresi augstu kalnā virs Gubio, akmens lavīnas lauztu un šķeltu, taču saglabājušu dzīvību un dzinušu jaunu, skopu atvasi? Kas izteica atzinību čaklajai otrā stāva mājasmātei un viņas spodrajai araukārijai? Kas lasīja plūstošās miglas mākoņu rakstus naktī pār Reinu? Tas bija Stepes Vilks. Un kas savās dzīves drupās meklēja grūti uztveramu jēgu, cieta šķietami bezjēdzīgas mokas, dzīvoja šķietami bezprāta dzīvi, vispēdējā maldu haosā klusībā vēl cerēdams uz atklāsmi un dieva tuvumu?

Es uzliku roku glāzei, ko krodziniece no jauna dzīrās pieliet pilnu, un cēlos kājās. Vīns man vairs nebija vajadzīgs. Zelta pēdas bija uzzibsnījušas, atgādinādamas man par mūžīgo, par Mocartu, par zvaigznēm. Es atkal brīdi varēju elpot, spēju dzīvot, drīkstēju eksistēt, neciešot mokas, bailes, kaunu.

Sīks lietus, aukstā vēja pluinīts, šķindināja laternu stiklus, sijādamies stiklaini mirgoja, man ejot pa pieklusušo ielu. Uz kurieni nu? Ja šajā mirklī notiktu brīnums un piepildītos viss, ko vēlos, manā acu priekšā tūdaļ vērtos neliela, skaista Luija Sešpadsmitā stila zāle, kur daži labi muzikanti izpildītu divus trīs Hendeļa un Mocarta skaņdarbus. Tas atbilstu manam pašreizējam noskaņojumam, es izbaudītu šo atturīgi cildeno mūziku, kā dievi bauda nektāru. Ak, ja man šobrīd būtu draugs, draugs kaut kur jumtistabiņā, kurš, svecei degot, slīgst pārdomās, vijoli nolicis blakus! Es ielavītos pie viņa nakts klusumā, nedzirdami uztraustos pa līkumotajām kāpnēm, ierastos negaidīts, un runājot un muzicējot mēs pavadītu kopā pāris aizlaicīgu laimes stundu! Reiz, bijušās dienās, es bieži biju baudījis šādu laimi, taču arī tā, laikam ritot, bija attālinājusies un pametusi mani, vītuši gadi šķīra tagadni no šīm dienām.

Nesteidzīgi es devos uz mājām, uzsitis mēteļa apkakli, atspiezdams spieķi pret mitro asfaltu. Lai cik lēnām es ietu, tik un tā daudz par ātru atkal sēdētu savā mansardā — mazajā viltus dzimtenē, kuru es nemīlēju, bet bez kuras nevarēju iztikt, jo tie laiki man bija apkārt, kad veselu saltu nakti spēju noklaiņot lietū. Nē, pasargi, dievs, es nospriedu, nekas man neizbojās šā vakara labo omu — nedz lietus, nedz podagra, nedz araukārija, un, lai gan nav dabūjams kamerorķestris un vientuļš draugs ar vijoli arī nekur nav atrodams, manī tomēr skan šī piemīlīgā melodija un es varu, ritmiski elpodams, pusbalsī pats sev to nodungāt. Domīgs es turpināju iet. Tik tiešām — iztikt varēja arī bez kamermūzikas un drauga un smieklīgi bija iztvīkt nevarīgās ilgās pēc siltuma. Vientulība ir neatkarība, es biju to vēlējies un izcīnījis garos mūža gados. Tā bija salta, jā gan, taču arī klusa, brīnum klusa un diža — kā tā saltā, klusā telpa, kurā riņķo zvaigznes.

No kādas deju grīdas, man paejot tai garām, pretī dunēja skaļi džeza ritmi — rupji un karsti kā jēlas gaļas izgarojumi. Es apstājos uz mirkli; šī mūzika, lai cik pretīga man likās, tomēr allaž bija mani valdzinājusi. Džezs man riebās, taču šķita desmitkārt tīkamāks par itin visu mūsdienu akadēmisko mūziku, tā līksmais, raupjais mežonīgums uzvandīja arī manus instinktus, tas dvesmoja naivu, godīgu jutekliskumu.

Es pastāvēju brīdi — ostīdams, ieelpodams šo asiņaino, griezīgo mūziku, nikni un kārīgi uzņemdams sevī šādu lokālu gaisotni. Viena šīs mūzikas puse, liriskā, bija salkana, pārcukurota un vai kusa aiz sentimentalitātes, otra — nevaldāma, patvarīga un spēkpilna, tomēr abas puses naivi un miermīlīgi gāja roku rokā, veidodamas vienu veselu. Tā bija norieta mūzika, līdzīga mūzika droši vien bija skanējusi pēdējo imperatoru valdīšanas gados Romā. Protams, salīdzinājumā ar Bahu un Mocartu un jebkuru īstu mūziku tā bija cūcība, bet cūcība taču bija visa mūsu māksla, visa mūsu prātniecība, visa mūsu pseidokultūra salīdzinājumā ar patiesu kultūru. Šās mūzikas priekšrocība bija liela vaļsirdība, neviltoti simpātisks nēģeriskums un bērnišķīgi nepastarpināta jautrība. Tai piemita kaut kas no nēģera un kaut kas no amerikāņa, kurš mums, eiropiešiem, par spīti visam savam spēkam, liekas tik puiciski svaigs un bērnišķīgs. Vai tāda kļūs arī Eiropa? Vai tā jau ir ceļā uz turieni? Vai mēs, Eiropas kādreizējās īstās mūzikas, pagātnes īstās dzejas vecie pazinēji un cienītāji bijām vienīgi pārgudri neirotiķi, glups mazākums, ko jau rīt aizmirsīs un apsmies? Vai tas, ko mēs saucam par "kultūru", par garu, par dvēseli, ko atzinām par skaistu, par svētu, — vai tas bija tikai rēgs, vai viss, kas tikai mums, paris nelgām, vēl arvien liekas īsts un dzīvs, jau sen nav miris? Varbūt tas vispār nekad nav bijis īsts un dzīvs? Varbūt tas, ap ko mēs, nelgas, nopūlamies, no laika gala bijis vienīgi fantoms?

Mani apņēma vecpilsēta, mirusi, nereāla miglā palsmoja baznīciņa. Pēkšņi es atcerējos vakara pieredzējumu — mīklainos velvētos vārtus, noslēpumaino uzrakstu pār tiem, zobgalīgi lēkājošos gaismas reklāmas burtus. Ko tie tika vēstījuši? "Ieeja ne jau kuram katram." Un: "Tikai prātā jukušiem!" Es uzmetu pētošu skatienu vecajam mūrim ielas pretējā pusē, klusībā vēlēdamies, lai burvesti sāktos atkal, lai uzraksts aicinātu mani, jukušo, lai vērtos man vārtu durtiņas. Varbūt aiz tām bija tas, pēc kā es alku, varbūt tur skan mana mūzika?

Vienaldzīga manī nolūkojās tumšā akmens siena biezajā pakrēslī, noslēgta, dziļi sapņos nogrimusi. Un nekur nedz vārtu, nedz smaila portāla, tikai tumša, klusa siena bez nevienas atveres. Smaidīdams es devos tālāk, laipni pamājis akmens krāvumam. "Dusi saldi, mūrsiena, es nemodināšu tevi. Pienāks laiks, un viņi nojauks tevi vai nolīmēs ar savām alkatīgajām afišām, taču vēl tu stāvi, vēl tu esi skaista un klusa, un mīļa man."

Izniris no sānielas melnās dzīles tieši man degungalā, mani nobiedēja kāds cilvēks — vientuļš, vēls gājējs smagu soli, cepuri galvā, tērpies zilā blūzē, plecā nesdams kārti ar plakātu, bet uz vēdera, iestiprinātu jostā, — vaļēju kasti, tādu kā sīkpreču iznēsātāja leti. Gurdi viņš vilkās pa priekšu, ne reizi neatskatīdamies, — citādi es būtu sveicinājis un piedāvātu viņam cigāru. Tuvākās laternas gaismā es centos izlasīt uzrakstu uz sarkanā plakāta kārts galā, taču tas svaidījās šurpu turpu, un man neizdevās neko saburtot. Tad es uzsaucu svešajam un palūdzu, lai parāda man plakātu. Viņš apstājās un pieturēja kārti drusku taisnāk, man paveicās izlasīt greizo, grīļīgo rakstu:

Anarhistiska vakara izrāde! Maģiskais teātris! Ieeju ne jau vis…

- Tieši jūs es meklēju! - es priecīgi iesaucos. - Kas tā par vakara izrādi? Kur tā notiks? Kad?

Viņš atkal gāja tālāk.

- Ne jau visiem, - viņš noteica vienaldzīgi miegainā balsī un pielika soli. Viņam pietika, viņš gribēja tikt mājās.

- Pagaidiet! - es saucu, steigdamies viņam nopakaļ. - Kas jums tur tai kastē? Es šo to nopirktu.

Neapstādamies svešais mehāniski iebāza roku kastē, izvilka no tās mazu grāmatiņu un pastiepa man. Kamēr es atpogāju mēteli, grasīdamies sameklēt naudu, viņš nogriezās kādā pavārtē, pievēra vārtus un nozuda. Pagalmā dzirdēja viņa smagos soļus — vispirms uz akmens bruģa, pēc tam uz koka kāpnēm, un tad nekas vairs nebija dzirdams. Pēkšņi arī es biju bezgala noguris, man bija tāda sajūta, it kā jau būtu ļoti vēls un man jātaisās, ka tieku mājās. Es sāku iet ātrāk un pa kluso priekšpilsētas ieliņu drīz nonācu savā rajonā, kur senāko pilsētas nocietinājumu vietā mazos, spodros īres namiņos aiz šauras zālāju joslas un efejām dzīvo ierēdniecība un sīki rantjē. Atstājis aiz muguras efejas, mauru, zemu punduregli, es nonācu pie namdurvīm, sataustīju atslēgas caurumu, elektrības slēdzi, aizlavījos garām stiklotajām durvīm, pulētajiem skapjiem un puķupodiem, atslēdzu savas istabas — savas mazās viltus dzimtenes durvis, aiz kurām mani gaidīja atzveltnes krēsls un krāsns, tintnīca un krāsu kaste, Novaliss un Dostojevskis, tāpat kā citus — pareizus ļaudis, kad viņi pārnāk, sagaida māte vai sieva, bērni, kalpones, suņi vai kaķi.

Ģērbjot nost slapjo mēteli, man acīs iekrita mazā grāmatiņa. Es izvilku to no kabatas, tā bija plāna, uz slikta papīra iespiesta gadatirgus brošūra — tāda tipa izdevums kā "Janvāri dzimušajiem" vai "Kā astoņās dienās kļūt par divdesmit gadiem jaunākam?"

Bet, iekārtojies atzveltnī un uzlicis brilles, es izbrīnījies spējā likteņstundas apjautā izlasīju titulu uz lētās brošūras vāka: "Traktāts par Stepes Vilku. Ne jau visiem."

Lūk, kāds saturs bija brošūriņai, ko es ar augošu interesi izlasīju vienā rāvienā:

TRAKTĀTS PAR STEPES VILKU

Tikai prātā jukušiem

Reiz dzīvoja kāds vīrs, vārdā Harijs, saukts par Stepes Vilku. Viņš staigāja uz divām kājām, valkāja apģērbu un bija cilvēks, taču patiesībā bija stepes vilks. Viņš tika iemācījies daudz ko tādu, ko spēj apgūt ļaudis ar gaišu galvu, un bija diezgan gudrs. Tikai vienu viņš nebija iemācījies — būt mierā ar sevi un savu dzīvi. To viņš nespēja, viņš bija neapmierināts cilvēks. Tā tas laikam bija tāpēc, ka sirds dziļumos viņš skaidri zināja (vai domājās zinām), ka patiesībā nemaz nav cilvēks, ka patiesībā ir stepes vilks. Lai jau gudri ļaudis lauž šķēpus, vai viņš no tiesas bija vilks, vai viņš kādu dienu — varbūt jau pirms savas dzimšanas — no vilka noburts par cilvēku vai piedzimis par cilvēku, kas apveltīts ar stepes vilka dvēseli un tās apsēsts, vai arī pārliecība, ka patiesībā viņš ir vilks, bija tikai slimīga iedoma. Visnotaļ, piemēram, iespējams, ka bērnībā šis cilvēks bija mežonīgs, nevaldāms un nekārtīgs, ka audzinātāji centušies nogalināt viņā zvēru un tieši tādējādi veicinājuši iedomu un pārliecību, ka patiesībā viņš tik tiešām ir zvērs zem plānas audzinātības un cilvēciskuma virskārtas. Par to varētu ilgi un dedzīgi spriest un pat sarakstīt grāmatas; taču Stepes Vilkam ar to nebūtu līdzēts, viņam bija gluži vienalga, vai vilks viņā ieburts vai iedzīts ar rīksti, vai arī ir vienīgi pašu iztēles auglis. Vienalga, lai ko par to domāja citi vai viņš pats, - viņam ar to nebija līdzēts, tāpēc ka izdzīt no viņa vilku tas nespēja,

Stepes Vilkam tātad bija divas dabas — cilvēka un vilka daba; tāds bija viņa liktenis, un visai iespējams, ka šis liktenis nemaz nav tik īpašs un neparasts. Redzēts esot ne mazums cilvēku, kam iekšēji bijusi liela līdzība ar suni vai lapsu, zivi vai čūsku, taču tas viņiem sevišķas grūtības nav radījis. Tādos ļaudīs cilvēks un lapsa, cilvēks un zivs eksistējuši blakus un ne tikai nav nodarījuši pāri — pat izpalīdzējuši viens otram, un dažam labam, kurš augstu kāpis un ticis apskausts, par savu veiksmi drīzāk jāpateicas lapsai un pērtiķim nekā cilvēkam. Tas ir vispārzināms. Bet ar Hariju tā tas nebija, cilvēks un vilks viņā nesapratās, kur nu vēl palīdzēja viens otram, tie, gluži otrādi, mūždien cīnījās uz dzīvību un nāvi, viens centās nodarīt pāri otram, bet, ja divi vienā miesā un vienā dvēselē nāvīgi nīst viens otru, tā ir mokpilna dzīve. Bet ko lai dara, katram jānes savs krusts, un viegls nav neviens liktenis.

Mūsu Stepes Vilks, lai arī reizēm jutās kā vilks, reizēm — kā cilvēks līdzīgi visiem, kuros iemājo divas sākotnes, atšķīrās no citiem ar to, ka tad, kad bija vilks, cilvēks viņā allaž nostājās vērotāja un tiesātāja pozīcijā, turpretī laikposmos, kad viņš bija cilvēks, to pašu darīja vilks. Ja, piemēram, Harijam kā cilvēkam radās laba Ideja, ja viņu pārņēma smalkas, cildenas jūtas vai ja viņš paveica tā saucamu labu darbu, vilks viņā atieza zobus un ņirdza, un ļaunā izsmieklā parādīja, cik viņš smieklīgs, cik slikti visa šī cildenā māžošanās piestāv plēsīgam zvēram — vilkam, kurš savā sirdī pavisam skaidri zina, kas pašam pa prātam, proti, vientuļi snāt pa stepi, reizi pa reizei lakt asinis vai lenkt kādu vilcēni, — un vilka skatījumā jebkura cilvēciska rīcība tobrīd likās satriecoši smieklīga un bezjēdzīga, muļķīga un iecildīga. Bet gluži tāpat bija tad, kad Harijs jutās un izturējās kā vilks, kad viņš citiem rādīja zobus, kad juta netīksmi un nāvīgu ienaidu pret visiem cilvēkiem, pret to melīgajām, izvirtušajām manierēm un paražām. Tad, proti, piesardzīgs viņā kļuva cilvēks, vēroja vilku, sauca to par lopu un bestiju un izmaitāja un sagandēja tam visu prieku par paša vienkāršo, veselīgo un plēsonīgo vilka dabu.

Tā, lūk, tas bija ar Stepes Vilku, un var iedomāties, ka nekāda vieglā un laimīgā dzīve tā Harijam nebija. Tas tomēr nebūtnenozīmē, ka viņš būtu sevišķi nelaimīgs (lai arī viņam pašam, tiesa, tā likās, — ikviens jau domā, ka viņa ciešanas ir vislielākās). Tā ne par vienu nevar teikt. Arī tas, kurā vilka nav, tāpēc vien, iespējams, laimīgs nebūs. Arī visnelaimīgākajā mūžā lāgiem atspīd saule un starp smiltīm un akmeņiem uzzied laimes puķītes. Tā klājās arī Stepes Vilkam. Parasti viņš bija ļoti nelaimīgs — tas nav noliedzams un nelaimīgus varēja padarīt arī citus — ja tos mīlēja un tie mīlēja viņu. Jo visi, kas viņu iemīlēja, allaž saskatīja viņā tikai vienu pusi. Daudzi mīlēja viņā smalku, gudru un savdabīgu cilvēku un šausminājās un jutās vīlušies, pēkšņi saskatījuši viņā vilku. Un saskatīt vilku viņi bija spiesti, jo, līdzīgi jebkurai dzīvai būtnei, Harijs vēlējās, lai viņu mīl visu, un tāpēc nespēja apslēpt un melīgi noliegt vilku tieši to priekšā, kuru mīlestība viņam bija dārga. Taču netrūka arī tādu, kas mīlēja viņā tieši vilku, tieši brīvību, mežonīgumu, nepakļāvību, bīstamību un stiprumu, un tie samīties jutās ārkārtīgi sarūgtināti un vīlušies, kad pēkšņi atklājās, ka plēsīgais, ļaunais vilks ir vēl arī cilvēks, ilgojas vēl arī pēc labestības un maiguma, vēlas klausīties Mocartu, lasīt dzejoļus un kalpot cilvēces ideāliem. Tieši tie otri parasti bija sevišķi vīlušies un saniknoti, un tā Stepes Vilks viesa savu divatnumu un sašķeltību arī svešos likteņos, ar kuriem saskārās.

Bet, ja kāds iedomājas, ka ir izpratis Stepes Vilku un spēj iztēloties viņa nožēlojamo, pretrunu plosīto dzīvi, tāds tomēr maldās, jo ne tuvu nezina visu. Tāds nezina, ka (nav taču likuma bez izņēmuma, un zināmos apstākļos viens vienīgs grēcinieks dievam ir dārgāks par deviņdesmit deviņiem taisnajiem) arī Harija mūžā kā nekā bija laimīgi izņēmuma gadījumi, ka viņā citreiz vilks, citreiz cilvēks elpoja, domāja un juta viens un netraucēts, jā gan, ka reizēm — visai retos brīžos — abi noslēdza mieru un dzīvoja pilnā saskaņā, turklāt ne jau tā, ka viens tikmēr gulētu, kamēr otrs nomodā, — abi spēcināja viens otru un darīja divtik stipru. Palaikam arī Harija mūžā — kā jau visur pasaulē — viss ierastais, ikdienišķais, iepazītais un kārtnais, šķiet, pastāvēja tikai tādēļ, lai šad tad uz mirkli piešķirtu atelpu, tiktu pārtraukts un dotu vietu kaut kam ārkārtējam, brīnumainam, apžēlai. Vai šie īsie laimes mirkļi izlīdzināja un atviegloja Stepes Vilka sūro likteni, līdzsvarojot galu galā laimi un ciešanas, jeb vai šo nedaudzo mirkļu īsā, toties spilgtā laime ar uzviju atsvēra visas ciešanas — tas jau ir cits jautājums, ko dīki ļaudis lai apcer pēc sirds patikas. Bieži par to domāja arī pats Stepes Vilks, un šīs bija viņa laiskās un nekam nederīgās dienas.

Te jāpiebilst sekojošais. Tāda tipa cilvēku, kāds bija Harijs, pasaulē nav mazums — pie tiem pirmām kārtām pieder daudzi mākslinieki Viņos visos mājo divas dvēseles, divas būtnes, dievišķā un velnišķā sākotne, tēvišķas un mātišķas asinis, spēja just laimi un spēja ciest tikpat naidīgi un juceklīgi — gan blakus viena otrai, gan viena otrā, kā Harijā mājoja cilvēks un vilks. Un šie ļaudis, kam visai nerimts mūžs, savos retajos laimes mirkļos palaikam nokļūst tik spēcīga un neizsakāmi skaista pārdzīvojuma varā, mirkļa laimes putas palaikam uzšļācas tik augstu un žilbi pār ciešanu jūru, ka šis mirklīgi uzzibsnījušās laimes starojums aizsniedz un valdzina arī citus. Tā — gluži kā dārgas, zūdīgas laimes putas pār ciešanu jūru — rodas visi mākslas darbi, kuros vientuļš, ciešanu mākts cilvēks uz brīdi tik augstu paceļas pāri savam liktenim, ka viņa laime staro kā zvaigzne un visiem, kas to redz, atgādina kaut ko mūžīgu un pašu sapņus par laimi. Visiem šiem ļaudīm, vienalga, lai kā sauktu viņu darbus un veikumus, būtībā vispār nav dzīves, tas ir, viņu dzīve nav esme, tai nav veidola, viņi nav varoņi, mākslinieki vai domātāji tādā nozīmē, kādā citi ir tiesneši, ārsti, kurpnieki vai skolotāji, viņu dzīve ir nebeidzama, mokoša kustība un trauksme, tā ir nelaimīga, sāpju plosīta, šausminoša un bezjēdzīga, ja tās jēgu nesaskata tajos pašos retajos pārdzīvojumos, darbos, domās un veikumos, kas atmirdz pār šādas dzīves haosu. Šā tipa cilvēku vidū radusies bīstamā un briesmīgā doma, ka, iespējams, visa cilvēka dzīve ir vienīgi nejauks malds, nelaimīgās radībās pasaulē laists pirmmātes auglis, neprātīgs, satriecoši neizdevies dabas eksperiments, Bet viņu vidū radusies arī doma, ka cilvēks, kas zina, ir ne vien puslīdz saprātīgs dzīvnieks, bet arī dievu dēls, kam lemta nemirstība.

Katram cilvēku paveidam ir savas iezīmes, savas īpatnības, katram — savi tikumi un netikumi, katram — savs nāves grēks. Viena no Stepes Vilka iezīmēm bija tā, ka viņš bija pūces tipa cilvēks. Rīts viņam bija nelāgs dienas laiks, no kura viņš baidījās un kurš viņam nekad neko labu netika devis. Ne reizi visā mūžā viņš rīta stundās nebija bijis īsti priecīgs, nekad priekšpusdienā nebija paveicis neko labu, nācis uz pēdām labai idejai, iepriecējis sevi un citus. Tikai pēcpusdienā viņš pamazām iesila un atdzīvojās un tikai vakarpusē savās gaišajās dienās kļuva produktīvs, rosīgs un reizēm arī degsmīgs un līksms. Ar šo īpatnību viņam saistījās vajadzība pēc vientulības un neatkarības. Nekad neviens nav izjutis tik dziļu, tik kvēlu vajadzību pēc neatkarības. Jaunībā, būdams vēl nabags un ar grūtībām nopelnīdams sev dienišķo iztiku, viņš cieta badu un staigāja noplīsis, lai saglabātu kaut drusciņu neatkarības. Ne reizi viņš nepārdevās par naudu un labklājību, nepārdevās nedz sievietēm, nedz varnešiem un, lai nezaudētu savu brīvību, simtiem reižu atmeta un noraidīja to, kas visas pasaules acīs bija izdevīgi un solīja laimi. Nekas viņam nelikās tik nīstams un šausmīgs kā doma, ka būtu jāstājas kādā amatā, jāievēro dienas vai gada režīms, jāpakļaujas citiem. Darbs kādā iestādē, birojā, kancelejā biedēja viņu kā pati nāve, un visbriesmīgākais, kas viņam varēja rādīties sapņos, bija ieslodzīšana kazarmās. No visa tā viņš pamanījās izvairīties, nereti nesdams lielus upurus. Šeit izpaudās viņa spēks un labās īpašības, šajā ziņā viņš bija nelokāms un neuzpērkams, šajā ziņā viņa raksturs bija stingrs un taisns. Bet ar šīm labajām īpašībām samīties bija saistītas viņa ciešanas un liktenis. Viņam izgāja tāpat, kā iziet visiem: to, ko viņš, pakļaudamies kādai iekšējai dziņai, meklēja un pēc kā nepiekāpīgi tiecās, viņš guva, taču lielākā mērā, nekā nāk par labu cilvēkam. Tas, kas sākumā bija viņa sapnis un laime, pēcāk kļuva par viņa sūro likteni. Varaskāros pazudina vara, naudaskāros — nauda, pazemīgos — pakalpība, baudkāros — bauda. Tieši tāpat Stepes Vilku pazudināja viņa neatkarība. Savu mērķi viņš sasniedza, viņš kļuva arvien neatkarīgāks, neviens nevarēja viņam neko pavēlēt, ne pēc viena parauga viņam dzīvē nebija jāvadās, brīvs un viens viņš noteica, kas pašam darāms. Jebkurš stiprs cilvēks noteikti sasniedz to, pēc kā tiekties liek viņa patiesā iekšējā būtība. Bet, sasniedzis brīvību, Harijs pēkšņi pamanīja, ka šī viņa brīvība ir sava veida nāve, ka viņš nonācis izolācijā, ka pasaule baismā kārtā atstāj viņu mierā, ka nedz par citiem, nedz par sevi viņam vairs nav daļas, ka viņš pamazām smok nost nošķirtības un vientulības arvien vairāk retinātajā gaisā. Tagad, lūk, vientulība un neatkarība vairs nebija nedz vēlme, nedz mērķis, tagad tās bija viņa liktenis, viņa sodība, ka burvju vēlme izteikta un vairs nav atsaucama, ka tas neko vairs nelīdz — ilgu un labas gribas pārpilnam izstiept rokas, apliecinot gatavību uzņemties saistības un iekļauties kopībā: tagad viņu atstāja vienu. Pie tam nebūt nebija tā, ka viņu nīstu un neieredzētu ne acu galā. Gluži otrādi, viņam bija ļoti daudz draugu. Daudziem viņš patika. Taču tā mūždien bija tikai labvēlība un laipnība, ar ko viņš sadūrās, viņu apdāvināja, aicināja ciemos, viņam rakstīja sirsnīgas vēstules, taču tuvoties neviens viņam netuvojās, sasaistes nebija, neviens nevēlējās un nespēja dalīties ar viņu viņa dzīvē. Tagad viņu apņēma vientuļo gaisotne — tā klusā atmosfēra, tas apkārtējās vides izpaudums, tā nespēja rast sakarus, pret kuru pati kvēlākā griba ir bezspēcīga. Tāda bija viena no nozīmīgākām viņa dzīves īpatnībām.

Otra bija viņa piederība pašnāvniekiem. Šeit jānorāda, ka nav pareizi saukt par pašnāvniekiem tikai tos, kas tiešām padara sev galu. Pēdējo vidū pat samērā daudz ir tādu, kuri zināmā mērā nejauši kļūst par pašnāvniekiem, tāpēc ka pašnāvība nebūt obligāti neizriet no viņu iekšējā satvara. Starp tiem cilvēkiem, kas nav personības, kam nav spilgti savdabīgu iezīmju, savdabīga likteņa, — vidusmēra un bara cilvēku vidū viens otrs izdara pašnāvību, pēc savas savdabības un rakstura nepiederēdams pašnāvnieku tipam, turpretī daudzi no tiem, kas būtībā pieskaitāmi pašnāvniekiem, — daudzi, iespējams, lielais vairums — patiesībā nekad nepadara sev galu. "Pašnāvniekam" — un Harijs tas bija — it nemaz nav jāmīt sevišķi ciešā tuvībā ar nāvi, tā dzīvot var arī tāds, kas nav pašnāvnieks. Pašnāvnieku raksturo sajūta — vienalga, pamatota vai nepamatota -, ka viņa "es" ir īpaši bīstams, apšaubāms un neaizsargāts dabas produkts, ka viņš allaž ir visu acīs un bezgala apdraudēts, it kā stāvētu smailas jo smailas klints virsotnē un pietiktu viegla grūdiena no ārienes vai mazākās iekšējās nedrošības, lai nogāztos bezdibenī. Šā tipa cilvēku dzīvības līnija liecina, ka visdrīzāk viņi beigs dzīvi kā pašnāvnieki — vismaz pēc pašu domām. Priekšnosacījums šādam noskaņojumam, kas parasti izpaužas jau agrā jaunībā un augu mūžu pavada šādus cilvēkus, nav vis īpaši jūtams vitalitātes trūkums, — "pašnāvnieku" vidū, gluži otrādi, sastopami ārkārtīgi sīkstas, alkatīgas un arī drosmīgas dabas ļaudis. Bet, tāpat kā mēdz būt cilvēki, kam pat vieglas saslimšanas gadījumā strauji ceļas temperatūra, arī ļaudis, kurus mēs nosaucam par "pašnāvniekiem", būdami vienmēr ļoti jūtīgi un viegli iespaidojami, vismazākajā satricinājumā sliecas neatlaidīgi nodoties domām par pašnāvību. Ja mums būtu zinātne, kurai pietiktu drosmes un atbildības sajūtas, lai pētītu cilvēku, nevis dzīvības procesu mehānismus, ja mušu rīcībā būtu kaut kas līdzīgs antropoloģijai, psiholoģijai, šie fakti būtu arī katram zināmi.

Spriedumi, ko mēs nupat izteicām par pašnāvniekiem, saprotams, attiecas tikai uz ārpusi, tā ir psiholoģija, tātad fizikas sfēra. Raugoties metafiziski, viss ir citādi, top nesalīdzināmi skaidrāks, jo tādā skatījumā "pašnāvnieki" ir cilvēki, kurus apsēdusi vainas apziņa par savu nošķirtību, proti, dvēseles, kam dzīves mērķis šķiet ne vairs sevis izkopšana un pilnveide, bet pašlikvidācija — atgriešanās pie mātes, atgriešanās pie dieva, atgriešanās Visumā. Šīs dabas cilvēku vidū daudzi ir pilnīgi nespējīgi jebkad patiešām izdarīt pašnāvību, tāpēc ka dziļi apzinās šāda soļa grēcīgumu, Mūsu uztverē viņi tomēr ir pašnāvnieki, tāpēc ka atpestījumu saskata nāvē, nevis dzīvē, tāpēc ka gatavi ziedoties, upurēt, izdzēst sevi un atgriezties sākotnē.

Tāpat kā jebkurš spēks var pārvērsties un zināmos apstākļos neizbēgami pārvēršas nespēkā, tāpat arī tipiskais pašnāvnieks šķietamā nespēkā, gluži pretēji, var rast balstu un spēku, turklāt rod to visai biezi. Tā tas ir arī ar Hariju, Stepes Vilku. Dота, ka jebkuru mirkli var doties nāvē, viņam, tāpat kā tūkstošiem viņam līdzīgo, "bija ne vien jauneklīgi melanholiska iztēles rotaļa, bet arī mierinājums un balsts. Tiesa, viņam, tāpat kā visiem viņam līdzīgajiem, katrs satricinājums, katras sāpes, katra grūta situācija nekavējoties modināja vēlēšanos rast izeju nāvē. Taču pamazām viņš atvasināja no šīs noslieces tieši dzīvei noderīgu filozofiju. Apradums ar domu, ka papildu izeja vienmēr ir atvērta, stiprināja viņu, rosināja viņā ziņkāri izbaudīt sāpes un piemeklējumus, un, ja viņam klājās sevišķi grūti, viņš sirdīgā priekā, sava veida ļaunvēlīgā gandarījumā lāgiem nodomāja: "Man tomēr kārojas zināt, cik daudz cilvēks spēj izturēt. Ja mokas kļūs neciešamas, man tikai jāatver durvis, lai izspruktu." Daudzus pašnāvniekus šāda doma neparasti stiprina.

No otras puses, katram pašnāvniekam arī labi zināma pretošanās kārdinājumam spert šo soli. Kādā sirds nostūrī katrs gluži labi apzinās, ka pašnāvība gan ir izeja, taču mazliet nožēlojama un nelikumīga avārijas izeja un ka būtībā cildenāk un skaistāk ir krist dzīves uzveiktam nekā iet bojā no paša rokas. Šī apziņa, šī netīrā sirdsapziņa, kuras cēlonis tāds pats kā, piemēram, tā saucamo paškairinātāju netīrajai sirdsapziņai, piespiež vairumu "pašnāvnieku" nemitīgi vērsties pret savu kārdinājumu. Viņi cīnās ar to, kā kleptomāns cīnās ar savu netikumu. Arī Stepes Vilkam šī cīņa bija labi zināma, un izcīnījis viņš to bija, pamīšus lietodams dažādus ieročus. Četrdesmit septiņu gadu vecumā viņam beidzot radās kāda laimīga un itin humoristiska ideja, kas bieži viņu izklaidēja. Viņš nosprieda, ka, sasniedzis piecdesmit gadu vecumu, varēs atļauties izdarīt pašnāvību. Šajā dienā, tā viņš vienojās pats ar sevi, viņam atkarībā no garastāvokļa būs tiesības izmantot vai neizmantot papildu izeju. Pagaidām lai notiek kas notikdams, lai viņš saslimst, top nabags, pieredz bēdas un postu — visam bija nolikts termiņš, augstākais, viss varēja turpināties tikai nedaudzus gadus, mēnešus, šīs nedaudzās dienas, kuru skaits kļuva arvien mazāks. Un tik tiešām viņš tagad daudz vieglāk panesa vienas otras nepatikšanas, kas agrāk mocītu viņu ilgāk un sāpīgāk, varbūt pat satriektu līdz sirds dziļumiem. Ja tā vai cita iemesla dēļ viņam klājās sevišķi slikti, ja dzīves tukšuma, atsvešinātības, mežonības sajūtai pievienojās vēl kādas īpašas sāpes vai zaudējumi, viņš varēja pateikt šīm sāpēm: "Pagaidiet, vēl divi gadi — un es tikšu ar jums galā!" Un tad viņš labpatikā iztēlojās, kā viņa piecdesmitās dzimšanas dienas rītā pienāks vēstules un apsveikumi, bet viņš, paļaudamies uz savu bārdas nazi, tikmēr atvadīsies no visām sāpēm un cieši aizvērs durvis. Tad nedz kaulus vairs lauzīs podagra, nedz maks grūtsirdība, nedz sāpēs galva vai kuņģis.

Mums atliek vēl izskaidrot Stepes Vilka fenomenu, proti, viņa savdabīgo attieksmi pret pilsonību, minot abu parādību pamatlikumības. Par izejas punktu, ja jau tas duras acīs pats, uzskatīsim šo viņa attieksmi pret visu "pilsonisko".

Pēc Stepes Vilka priekšstatiem, viņš mita pilnīgi ārpus pilsoniskās pasaules, tāpēc ka viņam nebija nedz ģimenes, nedz sociālās godkāres. Viņš jutās caurcaurēm kā vienpatnis — reizumis kā savādnieks un slimīgs vientuļnieks, reizumis arī kā neparasti apdāvināta personība ar ģēnija iezīmēm, kā indivīds, kas stāv augstu pāri vidusmēra dzīves šaurajām normām. Viņš apzināti nicināja buržuā un lepojās, ka nav pilsonis. Tomēr viņš vienā otrā ziņā dzīvoja visnotaļ kā birģeris — bija noguldījis naudu bankā un atbalstīja nabadzīgus tuviniekus; ģērbās viņš, tiesa, nevērīgi, taču pieklājīgi un neuzkrītoši, centās nenonākt sadursmē ar policiju, nodokļu pārvaldi un tām līdzīgām varām. Bez visa tā viņu turklāt pastāvīgi māca stipras, slēptas ilgas pēc sīkpilsoniskās pasaules, pēc klusām, cienīgām ģimenes mājiņām ar glīti koptiem dārziņiem, spodrām kāpņu telpām — visas šīs pieticīgās kārtības un godprātības atmosfēras. Viņam patika paša mazie netikumi un dīvainības, pilsoniskajā vidē viņš labprāt jutās kā svešinieks, īpatnis vai ģēnijs, taču nekad, tā sakot, nemitinājās un neuzturējās tajos dzīves nostūros, kur pilsonības vairs nav. Viņš nejutās brīvi nedz pārcilvēku varmācības gaisotnē, nedz noziedznieku vai beztiesīgo vidū, nekad viņš nepameta pilsonības pasauli, ar kuras paradumiem, normām un garu allaž palika saistīts — pat tad, ja šī saistība izpaudās pretstatījumā un dumpībā. Bez tam viņš bija uzaudzis sīkpilsoniskā vidē un saglabājis daudzus tās priekšstatus un šablonus. Teorētiski viņam it nekas nebija iebilstams pret prostitūciju, taču pats nespētu ņemt prostitūtu par pilnu un patiešām uzskatīt par sev līdzīgu. Politisku noziedznieku, revolucionāru vai garīgu pavedēju, ko boikotēja valsts un sabiedrība, viņš spēja mīlēt kā brāli, bet pret zagli, laupītāju, slepkavu sadistu nespētu izjust neko citu kā vienīgi mietpilsonisku žēlumu.

Tādējādi viena viņa satversmes un rīcības puse arvien atzina un apliecināja to, ko otra noliedza un apkaroja. Uzaudzis birģeriskas sakoptības vidē, stingru uzvedības normu un tikumu garā, viņš savā dvēselē allaž palika daļēji saistīts ar pilsoniskās pasaules kārtību — arī tad vēl, kad jau sen bija pāraudzis pilsonisko vidi un atmetis pilsonības ideālus un ticību.

Pats "birģeriskums" kā nezūdīga cilvēciska kategorija nav nekas cits kā izlīguma mēģinājums, kā tiekšanās pēc izlīdzinātas vidus pozīcijas starp neskaitāmajām cilvēka izturēšanās galējībām un pretmetu pāriem. Izraugoties vienu tādu pretmetu pāri, teiksim, svēto un izvirtuli, mūsu līdzība tūdaļ kļūs saprotama. Cilvēkam pavērta iespēja pilnīgi nodoties garīgajam, mēģināt tuvoties dievišķajam, svētā ideālam. Bet viņam ir arī pretējā iespēja viscaur nodoties dziņu dzīvei, kalpot jutekliskām vēlmēm un visiem spēkiem censties gūt tikai acumirkļa baudu. Viens ceļš ved uz svēto, gara mocekli, pašnoliegsmi dievā. Otrs — uz izvirtuli, dziņu mocekli, pašnoliegsmi iznīcības vārdā. Birģeris tiecas iet trešo — remdenas mērenības vidusceļu. Nemūžam viņš neziedos sevi, nenodosies nedz ekstāzei, nedz askēzei, nekad nebūs moceklis, nekad nesamierināsies ar savu iznīcību — viņa ideāls, gluži otrādi, ir ne jau pašatdeve, bet pašsaglabāšanās, viņš netiecas nedz pēc svētuma, nedz pēc tā pretmeta, viss absolūtais viņam ir neciešams, viņš vēlas, tiesa gan, kalpot dievam, bet vienlaikus arī noreibai, vēlas gan būt tikumīgs, bet vienlaikus dzīvot puslīdz pārticīgi un ērti. Vārdu sakot, viņš cenšas iekārtoties vidū starp abām galējībām — mērenā un veselīgā joslā bez viesuļvētrām un negaisiem, un tas viņam arī izdodas, taču uz tās dzīves un jūtu intensitātes rēķina, ko sniedz vienīgi bezierunu galējībām ziedots mūžs. Intensīvi dzīvot var vienīgi uz sava "es" rēķina. Bet birģerim nekas nav dārgāks par savu "es" (tiesa, nepilnīgi attīstītu "es"). Uz intensitātes rēķina viņš tātad gūst sev pastāvību un drošību, dieva apsēstības vietā iemanto sirdsapziņas mieru, baudas vietā — labsajūtu, brīvības vietā — ērtības, nāvējošas svēles vietā — tīkamu istabas temperatūru. Tāpēc birģeris pēc savas būtības ir radījums ar vāji attīstītu dzīvotdziņu, bailīgs, nobažījies par jebkuru sava "es" zudumu, viegli vadāms. Tāpēc viņš varas vietā licis vairākumu, varmācības vietā — likumu, bet personisko atbildību aizstājis ar balsošanas procedūru.

Skaidrs, ka šī vārgā un bailīgā būtne, lai cik lielā skaitā eksistētu, pastāvēt nevar, ka savu īpašību dēļ tai nevar būt cita kā vienīgi jēra loma pasaulē, kur brīvi klaiņo vilki. Tomēr mēs pārliecināmies, ka birģeris nekad neiet bojā un laiku pa laikam pat šķietami valda pār pasauli, lai arī, pie varas nākot stiprai personībai, uzreiz tiek piespiests pie sienas. Kā tas iespējams? Nedz viņa lielais bars, nedz tikums, nedz veselais saprāts, nedz organizētība, liekas, neglābtu viņu no bojāejas. Tam, kura dzīvības spēki no sākta gala tik vārgi, nekas visā pasaulē nelīdzēs izdzīvot. Un tomēr pilsonība ir dzīva, tā ir stipra un pieņemas spēkā… Kāpēc?

Atbilde ir vienkārša: pateicoties stepes vilkiem. Tik tiešām, pilsonībai vitalitāti nodrošina ne jau tās normālie pārstāvji, bet gan bezgala daudzie autsaideri, kurus tā savu izplūdušo un manipulējamo ideālu dēļ viegli piesaista sev. Pilsonība mūždien ietver daudzus stiprus un nepakļāvīgus raksturus. Mūsu Stepes Vilks Harijs tam ir tipisks piemērs. Lai arī personības attīstībā tālu pārsniedzis birģerim aizsniedzamo robežu, iepazinis tiklab meditācijas svētlaimi, kā arī naida un sevis ienīšanas drūmos priekus, lai arī nicina likumu, tikumus un veselo saprātu, viņš tik un tā ir pilsonības gūsteknis un izsprukt no gūsta nespēj. Gluži tāpat ap īstenās pilsonības kodolu grupējas plaši cilvēces slāņi, daudzi tūkstoši mūžu un prātu, katrs atsevišķi gan pāraudzis pilsonību un nobriedis dzīvei bez aizspriedumiem, taču, saistīts ar pilsonību infantilām jūtām, manāmi sirgdams ar tai raksturīgo vitalitātes zudumu, tomēr paliek tai piederīgs, kaut kādā ziņā padots, piesaistīts un pakalpīgs. Jo pilsonības princips ir: kas nav pret mani, tas ir ar mani, - tātad tieši pretējs dižu cilvēku principiem.

Ja no šāda viedokļa raugās uz Stepes Vilka dvēseli, tad mūsu priekšā ir cilvēks, kam jau savas spilgtās individualitātes dēļ vien lemts būt pilsonim — jo jebkura augsti attīstīta individualitāte vēršas pret savu "es" un tiecas to izpostīt. Mēs redzam, ka viņam piemīt vienlīdz spēcīgi dzinuļi kļūt gan par svēto, gan par izvirtuli, bet aiz tāda kā nespēka vai laiskuma viņš nav spējis pacelties brīvā izplatījuma neapdzīvotajās tālēs un pārvarēt pilsonības smagās dzimtās planētas gravitācijas lauku. Tāds ir viņa stāvoklis pasaules telpā, tādas ir viņa važas. Vairums intelektuāļu, lielākā daļa mākslinieciskā tipa cilvēku ir piederīgi šai kategorijai. Tikai paši stiprākie izraujas kosmosā no pilsoņzemes atmosfēras, visi pārējie samierinās ar savu likteni vai piekrīt kompromisiem un, nievādami pilsonību, tomēr pieder tai, stiprina un slavina to — tāpēc ka galu galā spiesti to atzīt, lai izdzīvotu. Traģika šiem neskaitāmajiem nav pa plecam, toties pa plecam ir itin sūrs un nelaimīgs mūžs, kura elles svelmē nogatavojas un nes augļus viņu talanti. Tie nedaudzie, kas izraujas, sasniedz absolūtu un apbrīnas cienīgā veidā iet bojā, — tie ir traģiskas personības un to skaits nav liels. Turpretī visiem citiem, tiem, kuri važas nav sarāvuši un kuru talantiem pilsonība nereti apliecina lielu godu, atvērta ir kāda trešā valstība —imaginārā, taču suverenā humora pasaule. Nemiera dzītajiem stepes vilkiem, šiem pastāvīgi briesmīgu sāpju plosītajiem, kuriem liegts ir spēks, kas piešķir traģismu un palīdz izlauzties zvaigžņu telpā, viņiem, kuri jūtas aicināti kaut kam absolūtam, tomēr mājot tajā nespēj, — izlīdzinājuma labad, ja ciešanās norūdījies un lokans kļuvis gars, izeju paver humors. Savā ziņā humors allaž ir pilsonisks, kaut gan īstens birģeris humoru neizprot. Humora imaginārajā sfērā īstenojumu rod visu stepes vilku juceklīgais, pretrunīgais ideāls: šeit var ne tikai atzīt ir svēto, ir izvirtuli vienlaikus, tuvinot abus pret polus, bet atzīšanā iekļaut vēl arī pilsoni. Dieva apsēstais taču visnotaļ var atzīt noziedznieku, tāpat kā noziedznieks — dieva apsēsto, tomēr kā viens,tāotrs un visi pārējie absolūtisti nevar atzīt vēl arī neitrālo, remdeno viduvējību — pilsoni. Neiespējamo paveic vienīgi humors, lieliskais to ļaužu atklājums, kuruaicinājumam liegts dižums, kuri par mata tiesu ir traģiskas personības, kuri ir ļoti apdāvināti un nelaimīgi, — vienīgi humors (iespējams, pats cilvēciskākais un ģeniālākais cilvēces guvums) paveic neiespējamo, ietver un apvieno savu prizmu mirdzu visas cilvēka esības puses. Dzīvot pasaulē, it kā tā nebūtu pasaule, cienīt likumus un tomēr stāvēt tiem pāri, gūt, "it kā gūtā nebūtu", atteikties, it kā nemaz nebūtu atteicies, — visas šīs iecienītās un bieži formulētās augstās dzīves gudrības prasības īstenot spēj vienīgi humors.

Un, ja Stepes Vilkam, kam attiecīgu spēju un dotumu netrūkst, savas elles pretrunu svēlē vēl paveiktos izvārīt, izsvīst šo burvju dziru, viņš būtu glābts. Pagaidām līdz glābiņam viņam tālu. Bet pati iespēja, pati cerība pastāv. Tas, kas mīl viņu, kas jūt viņam līdzi, lai novēl viņam šo iespēju. Tādējādi viņš, tiesa gan, uz visiem laikiem paliktu pilsoniskuma pasaulē, taču viņa ciešanas kļūtu izturamas, būtu auglīgas. Viņa attieksmē pret pilsonisko pasauli — kā mīlā, tā naidā — zustu sentimentalitāte, un viņu vairs pastāvīgi nemāktu kauns par savu piederību šai pasaulei.

Lai sasniegtu šo mērķi vai galu galā varbūt tomēr sasparotos un izdarītu lēcienu Visumā, Stepes Vilku vajadzētu reiz konfrontēt pašu ar sevi, likt, lai viņš dziļi ielūkojas savas dvēseles haosā un līdz galam apzina sevi. Viņa paša apšaubāmā eksistence tad atklātos viņam visā savā negrozāmībā, un turpmāk viņam zustu iespēja no savu dziņu pekles atkal un atkal paglābties nomierinošos prātojumos un savuties no tiem — savas vilka iedabas aklajā skurbulī. Cilvēks un vilks piespiedu kārtā iepazītu viens otru bez falsificējošu emociju maskas, piespiedu kārtā ielūkotos viens otram tieši acīs. Tad abi vai nu eksplodētu un šķirtos uz visiem laikiem, tā ka nekāda Stepes Vilka vairs nebūtu, vai arī, mostoties humora izjūtai, noslēgtu aprēķina laulības.

Var gadīties, ka Harijam reiz paveras šī vispēdējā iespēja. Var gadīties, ka vienudien viņš iepazīst sevi — vai nu ticis pie kaila no mūsu mazajiem spoguļiem, vai sastapis nemirstīgos, vai vienā no mūsu maģiskajiem teātriem varbūt atradis to, kas nepieciešams viņa postā aizlaistās dvēseles atbrīvošanai. Tūkstoš tamlīdzīgu iespēju gaida viņu, tās neatvairāmi pievelk viņa likteni, visi pilsonības autsaideri mīt šo maģisko iespēju gaisotnē. Pietiek tīrā nieka, un zibens ir iespēris.

Un Stepes Vilkam tas viss ir lieliski zināms, pat ja viņš nekad nedabūs redzēt šo savas iekšējās biogrāfijas uzmetumu. Viņš apjauš, kur viņa vieta Visuma ēkā, viņš apjauš un pazīst nemirstīgos, viņu biedē nojauta, ka iespējama tikšanās pašam ar sevi, viņš zina, ka eksistē spogulis, kurā ielūkoties viņam ārkārtīgi derētu, kurā ielūkoties viņš izmisīgi baidās.

Mūsu apceres nobeigumā atlicis izkliedēt vēl vienu — pēdējo fikciju, vēl vienu principiālu maldu. Jebkuriem "skaidrojumiem", jebkurai psiholoģijai, jebkuriem apjēgsmes mēģinājumiem taču nepieciešami palīglīdzekļi — teorija, mitoloģija, meli; un korektam autoram sava izklāsta beigās būtu jācenšas kliedēt šos melus. Ja es saku "augšā" vai "apakšā", tas taču jau ir apgalvojums, kas prasa paskaidrojumus, tāpēc ka augša un apakša pastāv tikai domās, tikai abstrakcijā. Pasaule kā tāda ne augšas, ne apakšas nezina.

Vienā vārdā, fikcija ir arī pats "stepes vilks". Ja Harijs jūtas pa pusei kā cilvēks, pa pusei kā vilks un domā, ka viņu veido divas naidīgas un pretrunīgas būtnes, tad tas ir vienkāršojums, tā ir tīrā mitoloģija. Harijs nav nekāds "cilvēkvilks", un, ja mēs šķietami nekritiski pārņemam melus, kurus viņš sagudrojis un kuriem pats tic, ja mēs patiešām cenšamies aplūkot un analizēt viņu kā divatnu būtni, kā stepes vilku, tad, cerēdami, ka tādējādi mūsu teiktais kļūs vieglāk uztverams, mēs izmantojām maldu, ko tagad jāmēģina novērst.

Dalījums vilkā un cilvēkā, dziņā un garā, ko ieviesa Harijs, cenzdamies labāk izprast savu likteni, ir visai rupjš vienkāršojums, varmācīgs īstenības sagrozījums, lai atrastu ērtu, taču aplamu izskaidrojumu pretrunām, ko šis cilvēks atklāja sevī un kas viņa acīs bija viņa paša visai jūtamo ciešanu cēlonis. Harijs atklāj sevī "cilvēku", tas ir, veselu domu, jūtu, kultūras, piejaucētas un garīgotas dabas pasauli, un līdzas "cilvēkam" vēl arī "vilku", tas ir, dziņu mežonīguma, nežēlības, rupjas, negarīgotas dabas tumšopasauli. Par spīti šim šķietami tik skaidrajam sava satvara iedalījumam divās savstarpēji naidīgās sfērās, viņš tomēr šad tad ir piedzīvojis, ka vilks un cilvēks kādu brīdi, kādu laimes mirkli satiek gluži labi. Ja Harijs gribētu noskaidrot, cik līdzdalīgs katrā viņa mūža mirklī, katrā viņa veikumā, visās viņa izjūtās bijis cilvēks, cik savuties — vilks, viņš uzreiz nonāktu sprukās un visa viņa jaukā vilka teorija izjuktu. Jo neviens cilvēks — pat ne primitīvs nēģeris, pat ne idiots nav tik nomierinoši vienkāršs, ka viņa satvaru varētu izskaidrot kā tikai divu vai triju pamatelementu summu; bet izskaidrot tik daudzpusīgu cilvēku, kāds bija Harijs, naivi iedalot viņu vilkā un cilvēkā, būtu pavisam jau bērnišķīgs eksperiments. Hariju veido ne jau divas, bet simtiem, pat tūkstošiem būtņu. Viņa dzīve (tāpat kā jebkura cilvēka dzīve) svārstās ne jau starp diviem poliem vien, piemēram, dziņu un garu, svēto un izvirtuli, bet gan starp neskaitāmiem tūkstošiem polāru pretmetu pāriem.

Mūs nedrīkst pārsteigt, ka tik zinīgs un gudrs cilvēks kā Harijs notur sevi par "stepes vilku", ietver sava mūža bagāto un sarežģīto struktūru tik necilā, tik brutālā, tik primitīvā formulā. Mūsu spējas domāt ir visai ierobežotas, un arī pats garīgi attīstītākais cilvēks pastāvīgi skata pasauli un pats sevi caur gaužām naivu, vienkāršojošu, melīgi izkropļojošu formulu brillēm — pirmām kārtām caur sevi. Jo visiem cilvēkiem, kā liekas, piemīt iedzimta, prāta kontrolei pilnīgi nepakļauta vajadzība uzskatīt sevi par kaut ko vienotu. Lai cik bieži, lai cik smagi ticība šai ilūzijai tiktu satricināta, tā atdzimst atkal un atkal. Tiesnesis, kas, sēdēdams iepretim slepkavām un lūkodamies tam acīs, vienu īsu mirkli saklausa, ka slepkava runā viņa paša (tiesneša) balsī, un vienu īsu mirkli sajūt arī sevī visas tiesājamā emocijas, dotības, iespējas, nākamajā mirklī jau atkal ir nedalāms veselais — tiesnesis, atgriežas sava iedomātā "es" čaulā, izpilda savu pienākumu un piespriež slepkavām nāves sodu. Un, ja sevišķi apdāvinātam un smalki organizētām dvēselēm ataust savas daudzveidības atziņa, ja tās, kā jebkurš ģēnijs, pārvar personības veseluma ilūziju un izjūt sevi kā daudzu neviendabīgu "es" kopumu, tam pietiek tikai ieminēties par savu atklājumu, lai vairākums uz karstām pēdām tās iespundētu, lai, aicinot palīgā zinātni un konstatējot šizofrēniju, pasargātu cilvēci no nepieciešamības uzklausīt patiesību, ko pauž šo nelaimīgo balsis. Bet kāda jēga šķiest vārdus, kāda jēga runāt par lietām, kas ikvienam domājošam cilvēkam pašas par sevi saprotamas, bet par kurām runāt nav pieņemts?… Ja viens otrs tātad uzdrīkstas paplašināt savu iedomāti vienpatīgo "es" par divpatību, viņš gandrīz jau ir ģēnijs, vismaz rets un interesants izņēmums. Taču patiesībā katrs "es", arī pats naivākais, ir bezgala daudzveidīga pasaule, nevis kaut kas vienveidīgs — zvaigžņots mikrokosmoss, iedzimtu īpašību un varbūtību jūklis. Bet tas, ka ikkatrs atsevišķi tiecas uzskatīt šo haosu par kaut ko viengabalainu un spriež par savu "es" kā par vienkāršu, nemainīgu, stingri konturētu parādību, — šis ierastais malds ikvienam cilvēkam (arī pašam apgarotākajam), redzams, ir dzīves nepieciešamība, tikpat vajadzīga kā elpošana un ēšana.

Maldinājuma pamatā ir vienkārša metafora. Fiziski cilvēks ir viens vesels, dvēseliski — nemūžam. Pat daiļliteratūra, arī visrafinētākā, tradicionāli rāda šķietami veselus, šķietami viengabalainus varoņus. Līdzšinējā literatūrā lietpraši, pazinēji visaugstāk vērtē drāmu, turklāt ar pilnām tiesībām, jo tā paver (vai varētu pavērt) visplašākās iespējas "es" plurālisma atspoguļojumam — ja nebūtu rupjā acu apmāna, kas katru drāmas personu liek noturēt par vienotu veselu, tāpēc ka tā ievietota neapstrīdami unikālā, vienotā, norobežotā ķermenī. Visaugstāk naivā estētika tad arī vērtē tā saucamo raksturu drāmu, kurā katra persona darbojas kā viegli atpazīstams un savdabīgs veselums. Tikai aptuveni, tikai pamazām viens otrs sāk nomanīt, ka tā, iespējams, ir lēta, virspusēja estētika, ka mēs maldāmies, attiecinādami uz saviem dižajiem dramaturgiem lieliskos, taču mums organiski svešos, uzspiestos antīkās pasaules skaistuma priekšstatus — pasaules, kas, vadīdamās pēc redzamā ķermeņa, patiesību sakot, arī radījusi "es" jeb personas fikciju. Senās Indijas literatūrai šis jēdziens ir visnotaļ svešs, indiešu epu varoņi ir personu kopojumi, inkarnāciju rindas, nevis atsevišķas personas, Un arī mūsdienu literatūrāsastopami darbi, kuros, atveidojot personu un raksturu sadursmes, autors droši vien ne gluži apzināti dzīries parādīt kādas dvēseles daudzveidību. Tam, kurš vēlas to izprast, jāuzdrīkstas šāda literāra darba tēlos saskatīt nejau atsevišķas būtnes, bet kādas augstākas vienības (kaut vai dzejnieka dvēseles) daļas, puses, dažādus aspektus. Kas tā aplūko, teiksim, "Faustu', tam Fausts, Mefistofelis, Vāgners un visi pārējie kļūst par kaut ko vienotu, par kādu vispārinātu, augstāku personu, un tikai šajā augstākajā veselumā, nevis atsevišķajos varoņos sajaušama dvēseles patiesā būtība. Teikdams skolotāju vidē populāros, mietpilsoņa trīsot apbrīnītos vārdus: "Ak, manās krūtīs divas dvēseles mīti" — Fausts aizmirst Mefistofeli un daudz jo daudz citu dvēseļu, kas vienlīdz mājo viņa krūtis. Arī mūsu Stepes Vilks taču nešaubās, ka viņā iemājo divas (vilka un cilvēka) dvēseles, un uzskata, ka jau tās vien plēš viņam krūtis vai pušu. Tur jau tā lieta: krūtis vienmēr ir vienas, turpretī dvēseļu, kas tajās mājo, ir bez skaita, bet ne jau divas vai piecas: cilvēks ir sīpols, kam simt kārtu, audums, kam daudz pavedienu. Atklāja un skaidri zināja to senie aziāti, un budistu jogā tapusi īpaša tehnika, lai atmaskotu personības pašapmānu. Uzjautrinošas un daudzveidīgas ir cilvēces rotaļas: to pašu apmānu, ko veselu gadu tūkstoti tik ļoti nopūlējās atmaskot Indija, tikpat neatlaidīgi centušies balstīt un nostiprināt Rietumi.

Raugoties uz Stepes Vilku no šāda redzespunkta, mums kļūst skaidrs, kāpēc viņu tā nomoka paša smieklīgās divādības. Tāpat kā Tausts, viņš uzskata, ka jau divu dvēseļu par daudz, ka tās pārplēsīs viņam krūtis. Bet to divu, gluži otrādi, daudz par maz, un Harijs briesmīgi nodara pāri savai nabaga dvēselei, cenzdamies to izprast tik primitīvā veidolā. Harijs, lai gan ir augsti izglītots cilvēks, rīkojas kā mežonis, kas prot skaitīt tikai līdz "divi". Daļu sevis viņš dēvē par cilvēku, daļu — par vilku, domādams, ka tādējādi ticis galā un izsmēlis sevi. "Cilvēkā" viņš sakrausta visu garīgo, izsmalcināto vai vismaz kulturālo, ko atrod sevī, bet vilkā — visu impulsīvo, mežonīgo un haotisko. Taču dzīvē nekas nav tik vienkāršs kā mūsu domas, tik primitīvs kā mūsu idiotiski nabadzīgajā valodā, un Harijs apmāna pats sevi divkārt, lietodams šo nēģerisko "vilka" metodi. Harijs, mēs baidāmies, steidz piedēvēt "cilvēkam" veselus savas dvēseles apvidus, kam vēl tālu līdz cilvēkam, un "vilkam" pieskaita tādas savas būtības daļas, kur vilkam sen vairs nav vietas.

Tāpat kā visi ļaudis, Harijs iedomājas, ka gluži labi zina, kas ir cilvēks, kaut gan nepavisam to nezina, tikai sapņos un citos grūti kontrolējamos apziņas stāvokļos reizēm atskārš. Ak, ja viņš neaizmirstu šīs atskārtas, ja ielāgotu tās iespējami ciešāki Jo cilvēks nav nekas sastindzis, nav nemainīgs (tāds bija antīkās pasaules ideāls — neraugoties uz tās prātnieku pretējām nojautām), cilvēks drīzāk ir sava veida mēģinājums, pāreja, viņš nav nekas cits kā vienīgi šaura, ļodzīga laipa starp dabu un garu. Tiekties uz garu, uz dievu viņu skubina visdziļa iekšēja sūtība, — atpakaļ pie dabas, pie mātes viņu velk visukvēlas ilgas; starp abām šīm varām baiļu trīsās svārstās viņa mūžs. Nozīme, kādu ļaudis dažādos laikos piešķir jēdzienam "cilvēks", vienmēr ir pārejoša, pilsoniskas vienošanās nosacīta. Šī konvencija noraida un nosoda zināmus sevišķi zemus instinktus, prasa savu tiesu apziņas, tikumiskuma un dzīvnieciskuma pārvarēšanas, tā ne vien pieļauj, bet arī pieprasa kādu drusciņu gara. Šīs vienošanās "cilvēks" — līdzīgi jebkuram pilsonības ideālam — ir kompromiss, bikls un naivi viltīgs mēģinājums apvest ap stūri tiklab ļauno pirmmāti dabu, kā arī uzmācīgo pirmtēvu garu, nepildīt abu nepiekāpīgās prasības un padzīvot remdenā vidiņā starp abiem. Tāpēc pilsonis pieļauj un pacieš to, ko pats sauc par "personību", vienlaikus atdodams personību moloha "valsts" varā un nemitīgi izspēlēdams tos vienu pret otru. Tāpēc pilsonis sadedzina kā ķeceri, pakar kā noziedznieku šodien to, kam rīt cels pieminekļus.

Apjauta, ka "cilvēks" ir nevis kaut kas gatavs, bet gara prasība, tāla, vienlīdz ilgota un biedīga nākotnes iespēja un ka ceļu uz to tikai soli pa solim briesmīgās mokās un ekstāzes veic tieši tie nedaudzie vienpatņi, kam šodien gatavo ešafotu, bet rīt cels pieminekli, -šī apjauta mājo arī Stepes Vilkā. Turpretī tas, ko viņš pretstatā savam "vilkam" dēvē sevī par "cilvēku", visā visumā nav nekas cits ka vien pilsoniskas konvencijas vidusmēra "cilvēks". Harijs, protams, gluži labi nojauš, ka pastāv ceļš, kas ved uz patiesu cilvēku, uz nemirstīgajiem, šad tad arī pats vilcinādamies mazliet pavirzās uz priekšu šajā ceļā, maksādams par to ar sūrām ciešanām un sāpīgu vientulību. Bet atzīt par dzīves mērķi šo visaugsto prasību, to patieso cilvēciskojumu, ko meklē gars, iet vienīgo šauro ceļu uz nemirstību — no tā viņš tomēr sirds dziļumos baidās. Viņš jūt itin skaidri: tas novedīs pie vēl lielākām ciešanām, pie izstumšanas, pie atteikšanās no vispēdējā, varbūt pat pie nāves uz ešafota, — un, lai arī šā ceļa galā vilina nemirstība, viņš tomēr nevēlas izciest visas šīs mokas, mirt visas šīs nāves. Labāk nekā pilsoņi izprazdams cilvēciskojuma mērķi, viņš tomēr aizver acis, it kā nezinātu, ka izmisīga pieķeršanās savam "es", izmisīga nevēlēšanās mirt ir drošākais ceļš uz mūžīgu nāvi, turpretī gatavība mirt un nomest miesas apvalku, uz mūžu upurēt savu "es", lai atjaunotos, ved uz nemirstību. Dievinādams savus izredzētos nemirstīgo vidū, piemēram, Mocartu, viņš būtībā tomēr raugās uz tiem pilsoņa acīm un gluži kā pedagogs sliecas izskaidrot Mocarta pilnību vienīgi ar izcilām speciālām dotībām, nevis ar lielu pašatdevi un gatavību ciest, vienaldzību pret pilsonības ideāliem un spēju uzņemties to galējo vientulību, kas jebkuru pilsoniskuma atmosfēru ap cietēju, topošo cilvēku, vērš retinātā, ledainā Visuma ēterā, — Ģetzemanes dārza vientulību.

Lai nu kā, mūsu Stepes Vilks vismaz atklājis sevī faustisko divatnumu, izdibinājis, ka viņa vienotajā miesā nebūt nemājo vienota dvēsele, ka viņš, gluži otrādi, labākajā gadījuma ir ceļā, garā svētceļojumā uz šādas harmonijas ideālu. Viņš gribētu vai nu pārvarēt sevī vilku un viscaur kļūt par cilvēku, vai atteikties no cilvēka sevī un kaut vai kā vilks dzīvot vienotu, nesašķeltu dzīvi. Domājams, viņš ne reizi nav rūpīgi novērojis īstu vilku, citādi viņš, iespējams, būtu pamanījis, ka arī dzīvniekiem nav vienotas dvēseles, ka arī tiem skaistā, stingrā miesas forma ietver tieksmju un stāvokļu dažādību, ka arī vilkā ir bezdibenīgas dzīles, ka cieš arī vilks. Nē, sekojot sauklim: "Atpakaļ pie dabas!" — cilvēku allaž gaida mokošs un bezcerīgs maldu ceļš. Harijs nekad vairs nekļūs pilnībā par vilku - un, ja arī kļūtu, tad pārliecinātos, ka savuties vilks nav nekas vienkāršs un pirmsākotnējs, ka tas jau ir visai daudzkārtns un sarežģīts radījums. Arī vilkam ir divas vai vairāk nekā divas dvēseles vilka krūtīs, un tas cilvēks, kuram kārojas kļūt par vilku, ir tikpat aizmāršīgs kā vīrs, kas dzied: "Ak, kas par svētlaimi bērnam vēl būt!" Simpātiskais, taču sentimentālais vīrietis, kas, apdziedādams laimīgo bērnību, arī sapņo par atgriešanos pie dabas, pie nevainības, pie aizsāksmēm, pavisam ir aizmirsis, ka bērni nemaz nav svētlaimīgi, ka tie spējīgi izraisīt daudzus konfliktus, dažādas nesaskaņas, izjust visādas ciešanas.

Ceļa atpakaļ nemaz nav — nedz uz vilku, nedz bērnu. Visa sākotnē nav nedz nevainības, nedz vientiesības; viss radītais, pat šķietami visvienkāršākais, jau ir daudzveidīgs, jau iemests tapšanas netīrajā straumē un nekad, nekad vairs nepeldēs atpakaļ — augšup pret straumi. Ceļš uz nevainību, uz vēl neradīto, pie dieva ved ne jau atpakaļ, bet uz priekšu, ne jau pie vilka vai bērna, bet pie arvien dziļākas vainas apziņas, arvien pilnīgāka cilvēciskojuma. Un arī pašnāvība tev, nabaga Stepes Vilk, neko lielu nelīdzēs, nekas cits tev neatliks kā iet daudz garāko, grūtāko un sāpīgāko cilvēciskojuma ceļu, tev vēl vajadzēs pavairot savu divatnumu, vēl jo komplicētāku vērst savu komplicētību. Tev vajadzēs nevis sašaurināt savu pasauli, vienkāršot savu dvēseli, bet savā sāpīgi paplašinātajā dvēselē uzņemt arvien vairāk pasaules, galu galā visu pasauli, lai reiz varbūt rastu galu un mieru. Šo ceļu gājis Buda, gājis katrs dižais — cits apzināti, cits neapzināti, ciktāl palaimējās un pietika drosmes. Jebkura piedzimšana ir nodalīšanās no Visuma, norobežojums, nošķiršanās no dieva, mokpilna atjaunotne. Atgriezties Visumā, pārvarēt mokošo nošķirtību, kļūt par dievu nozīmē tiktāl paplašināt savu dvēseli, lai tā atkal aptvertu Visumu.

Te nav runa par cilvēku izglītības sistēmas, politekonomijas vai statistikas izpratnē, par cilvēku, kāds tas miljonos eksemplāru skraida pa ielām un ir salīdzināms kaut vai ar smiltīm jūras malā vai krasta bangu šļakatām: pāris miljoniem vairāk vai mazāk nav nozīmes, tas ir materiāls, nekas vairāk. Nē, šeit ir runa par cilvēku augstā nozīmē, par cilvēka garā tapšanas ceļa mērķi, par ķēnišķo cilvēku, par nemirstīgajiem. Ģēnijs nebūt nav tik reta parādība, kā mums reizēm rādās, tiesa, arī tik bieža ne, kā apgalvo literatūras vēsturnieki un pasaules vēsturu autori vai pat avīžnieki. Harijam, Stepes Vilkam, mūsuprāt, ģenialitātes pietiktu, lai uzņemtos cilvēciskojuma risku, nevis katrās grūtībās žēlabaini atsauktos uz savu muļķīgo stepes vilku.

Tas, ka ļaudis, kam ir šādas iespējas, izlāpās, atsaukdamies uz stepes vilkiem un "ak, divas dvēseles!", pārsteidz un apbēdina ne mazāk par viņu tik bieži sastopamo un gļēvo pieķērību pilsoniskajam. Cilvēkam, kas spēj izprast Budu, cilvēkam, kam ir nojauta par cilvēces augstēm un bezdibeņiem, nepiedien dzīvot pasaulē, kur valda common sense*, demokrātija un pilsoniska izglītotība. Viņš uzturas tajā tikai aiz gļēvuma, un, kad viņu nospiež tās dimensijas, kad šaurā pilsoniskuma istaba viņam kļūst par šauru, viņš uzveļ vainu vilkam un izliekas nezinām, ka vilks reižu reizēm ir viņa labākā daļa. Viņš dēvē par vilku visu, kas pašā mežonīgs, un izjūt to kā ļaunu, kā bīstamu, pat briesmīgu, raugoties pilsoņa acīm, un, lai gan uzskata sevi par mākslinieku un smalki just spējīgu, ir nepamana, ka bez vilka, aiz vilka viņā slēpjas vēl daudz kas cits, ka ne viss ir vilks, ko par vilku godā, ka turpat mājo arī lapsa, pūķis, tīģeris, pērtiķis un paradīzes putns. Ir nepamana, ka visu šo pasauli, šo gan burvīgu un briesmīgu, gan lielu un mazu, gan stipru un vāju radību paradīzes dārzu, tieši tāpat nomākusi un savalgojusi pasaciņa par vilku, kā patieso cilvēku viņā nomācis un savaigojis cilvēka šķitums — pilsonis.

Iztēlojieties dārzu ar simtiem koku šķirņu, tūkstošiem dažādu ziedu, simtiem visvisādu augļu un zālīšu! Ja šā dārza dārznieks nezinās citu botānisku atšķirību ka vienīgi "ēdams" vai "nezāle", no deviņām desmitdaļām dārza viņam nekāda labuma nebūs, viņš izraus pašas brīnišķīgākās puķes, nocirtīs pašus dārgākos kokus vai vismaz ienīdīs tos un raudzīsies uz tiem greizi. Tāpat rīkojas Stepes Vilks ar savas dvēseles tūkstoš puķēm. To, kas nav ietilpināms rubrikā "cilvēks" vai "vilks", viņš gluži vienkārši neredz. Bet ko tik visu viņš nepieskaita cilvēkam! Visu gļēvo, visu ākstīgo, visu muļķīgo un sīkumaino, ja nu vien tas nav gluži vilcisks, viņi pieskaita cilvēkam, tāpat visu stipro un cildeno tāpēc vien, ka pagaidām nav ticis ar sevi galā, piedēvē vilka sākotnei.

Mēs atvadāmies no Harija, mēs ļaujam viņam vienam iet savu ceļu. Ja viņš jau būtu pie nemirstīgajiem, ja viņš jau būtu tur, uz kurieni, šķiet, ved viņa grūtais ceļš, — cik izbrīnījies viņš nolūkotos uz savas gaitas nedrošajiem līkločiem, cik uzmundrinoši, cik nosodoši, līdzjūtīgi un jautri uzsmaidītu Stepes Vilkam!

Beidzis lasīt, es atcerējos, ka reiz naktī pirms vairākām nedēļām uzrakstīju diezgan savādu dzejoli, kurā arī bija runa par stepes vilku. Pavandījies stāvgrūdām piebāztā rakstāmgalda papīru gūzmā, es atradu šo lapiņu un lasīju:

Es, stepes vilks, snāju un snāju,

Dziļš sniegs visas malas sedz,

Krauklis riņķo pār bērzulāju,

Bet ne stirnu, ne zaķi kur redz.

Stirniņu nāss pa gabalu jūt —

Kaut man viena tiktu!

Es ap kaklu ķepas viņai liktu —

Kas var vēl patīkamāks būt!

Zobus ciskas mīkstumā cirtis, labulei pieķēries

No sirds, es plēstu viņu un žņaugtu,

Lai pēc tam, sārtas asinis atdzēries,

Augu nakti cauri vientulīgi kauktu.

Pat ar zaķi man pietiktu salā —

Gards tas vēl silts, tikko žmiegts.

Ak, vai no tiesas mūžs jau ir galā,

Šitik mazītiņš prieks man vecumdienās liegts?

Sirmot sācis akots, nesniedz acs

Man vairs tālu, un es vientuļš nīkstu.

Mīļā sieva mirusi - jau kurais gads,

Bet es snāju un pēc stirnām tvīkstu,

Vēl es snāju — pēc zaķa man salka…

Ziemas naktī nenostāj vēja šalka,

Kalst man rīkle, acīs karstums sauss,

Drīz velns manu nabaga dvēseli raus.

Te nu manā rīcībā bija divi mani portretējumi: pašportrets pantos, skumjš un baiļpilns kā es pats, un portrets — salts, šķietami visai objektīvi nepiederīgas personas uzmests, kura noraugās manī no ārpuses un no augšas, zinādama par mani gan vairāk, gan arī mazāk nekā es. Un abi šie portretējumi — mans grūtsirdīgi stomīgais dzejolis un gudrā, nezināmas rokas uzmestā studija — sāpināja mani, abi bija patiesi, neizskaistināti atainoja manu bezcerīgo eksistenci, parādīja skaidri, cik neciešams un neiespējams ir mans stāvoklis. Šim te Stepes Vilkam bija jāmirst, tam pašrocīgi bija jāizbeidz sava sasodītā esme vai izkausētam atjaunotnes pašapceres nāvējošā ugunī — jāpārtop, jānorauj maska, jāsāk gājums uz jaunu "es". Ak, šī norise man nebija nekas jauns un nezināms, es biju to iepazinis, pieredzējis jau vairākkārt — ik reizi galēja izmisuma dienās. Vienmēr, kad pārdzīvoju tādu dziļi saviļņojošu iekšēju lūzumu, mans agrākais "es" tika satriekts druskās, vienmēr dzīles spēki to sabangoja un nopostīja, turklāt vienmēr mani pievīla un zuda man kāda pašam īpaši dārga mūža daļa. Vienu reizi es zaudēju savu pilsoņa labo slavu līdz ar visu savu mantību un biju spiests aprast ar to ļaužu necieņu, kuri agrāk manā priekšā cēla cepuri. Citreiz vienā mirklī sabruka mana ģimenes dzīve; mana psihiski saslimusī sieva padzina mani no mājām un ērtās, ierastās dzīves, mīlestība un uzticība pēkšņi pārvērtās naidā un nāves cīniņā, līdzjūtīgi un nicīgi man pakaļ noskatījās kaimiņi. Toreiz aizsākās mana vientulība. Bet pēc dažiem gadiem, sūriem, rūgtiem gadiem, kad pilnīgā vientulībā un barga pašdisciplīnā biju izveidojis sev jaunu askētiski garīgu dzīvi un ideālu, kad, nododamies abstraktiem prāta vingrinājumiem un stingri reglamentētai meditācijai, atkal biju sasniedzis zināmu miera stāvokli un mūža virsotni, sabruka arī šī dzīves forma un pēkšņi bija zaudējusi savu augsto, cildeno satvaru; no jauna es metos pasaulē — dodamies drudžainos, nogurdinošos ceļojumos, krājoties jaunām ciešanām, jaunai vainai. Ikreiz kādas maskas noraušanai, kāda ideāla sabrukumam pa priekšu gāja tas pats šausminošais tukšums un klusums, tas pats nāvējošais stingums, tā pati izolētība un atsvešinātība, vienaldzības un izmisuma pelēkā tukšuma elle, kādai arī šoreiz man bija jāiziet cauri.

Katrs tāds dzīves satricinājums nenoliedzami man kaut ko bija devis, bija darījis mani brīvāku, garīgāku, dziļāku, taču vienlaikus es jutos arī vientuļāks, nesaprastāks, saltāks. Pilsonības skatījumā mana dzīve no satricinājuma līdz satricinājumam bija bijusi nemitīgs pagrimums, arvien lielāka novirze no normālā, atļautā, veselīgā. Gadu gaitā es biju zaudējis profesiju, ģimeni, dzimteni, stāvēju ārpus visām sociālajām grupām — viens, neviena nemīlēts, daudzu ar neuzticēšanos vērots, nepārtraukti nonākdams asā konfliktā ar sabiedrisko domu un morāli, un, ja arī mana dzīve vēl ritēja pilsoniskā vidē, es tomēr šajā vidē ar visām savām domām un jūtām biju svešs. Reliģija, tēvzeme, ģimene, valsts manās acis bija zaudējušas jebkuru vērtību — man gar tām vairs nebija daļas, zinātnes, mākslas, dažādu kliķu platība man iedvesa riebumu; mani uzskati, mana gaume, viss mans prāts, ar kuru, kā jau apdāvināts un populārs cilvēks, biju spīdējis, tagad, pamesti novārtā un nekultivēti, ļaudīs radīja aizdomas. Ja arī es visās savās tik sāpīgajās pārvērtībās tiku guvis kaut ko neredzamu un nenotveramu, man par to bija vajadzējis dārgi maksāt, un no reizes uz reizi mana dzīve bija kļuvusi smagāka, sūrāka, vientulīgāka, vairāk apdraudēta. Man nudien nebija iemesla vēlēties, lai turpinātos ceļš, kas veda arvien retinātāka gaisa sfērās, tik līdzīgās dūmiem Nīčes rudens dziesmā.

O jā, es pazinu šīs izjūtas, šīs pārvērtības, kuras liktenis lēmis saviem rūpju bērniem, pašiem sarežģītākajiem saviem grūtdieņiem, — pārlieku labi pazinu tās. Es pazinu tās, kā godkārs, bet neveiksmīgs mednieks atceras aizvadīto medību posmus, kā vecs biržas mākleris pārzina visus spekulācijas, nopelnās, nedrošības, svārstību, bankrota paveidus. Vai tiešām tas viss man jāizdzīvo vēlreiz? Visas šīs mokas, viss šis neziņas posts, visi šie ieskati sava "es" zemiskumā un niecībā, visas šīs briesmīgās bailes ciest sakāvi, visas šīs nāves bailes? Vai prātīgāk, vai vienkāršāk nebūtu parūpēties, lai neatkārtojas tik nebeidzamas ciešanas, un paklusām aizlaisties lapās? Skaidrs, ka tā būtu vienkāršāk un saprātīgāk. Vienalga, lai kādu attieksmi pret pašnāvniekiem paustu grāmatiņa par "Stepes Vilku", man neviens nevarēja liegt prieku ar deggāzes, bārdas naža vai pistoles palīdzību aiztaupīt sev tā procesa atkārtojumu, kura mokošo sāpīgumu es nudien pietiekami bieži un dziļi biju izjutis. Nē, pie velna, neviena vara visā pasaulē nepiespiestu mani vēlreiz tikties vaigu vaigā ar nāves šausmām, vēlreiz atdzimt, pārveidoties — turklāt ne jau tādēļ, lai galu galā rastu mieru, bet lai atkal un atkal iznīcinātu un no jauna veidotu sevi! Pieņemsim, ka pašnāvība ir muļķība, gļēvulība un nekrietnība, ka tā ir nožēlojama un apkaunojoša rezerves izeja, — no šīm ciešanu dzirnām katra, arī pati nožēlojamākā izeja šķita pietiekami laba, te bija lieki tēlot cēlsirdi vai varoni, te es tiku nostādīts vienkāršas izvēles priekšā starp vieglām, mirklīgām sāpēm un neiedomājami svelošām, nebeidzamām mokām. Jau diezgan bieži savā tik sūrajā, tik neprātīgajā mūžā es biju bijis cēls donkihots, priekšroku dodams godam, nevis ērtībām, varonībai, nevis saprātam. Pietiek, beigts un pagalam!

Aiz loga rūtīm jau svīda rīts — svina pelēks, sasodīti draņķīgas ziemas dienas rīts, kad es beidzot iekritu gultā. Taču miegā es paņēmu savu lēmumu līdzi. Bet apziņas perifērijā, uz pašas pēdējās tās robežas, mirklī, kad laidos miegā, man acu priekšā atplaiksnīja tā dīvainā vieta grāmatiņā par Stepes Vilku, kur bija runa par "nemirstīgajiem", un es pēkšņi atcerējos, ka vienu otru reizi, turklāt pavisam nesen, biju juties pietiekami tuvs nemirstīgajiem, lai vienā vienīgā senas mūzikas taktī izbaudītu visu atturīgo, gaišo, salti saulaino viņu viedumu. Tas viss uznira, iespīdējās, apdzisa, un smags kā kalns manai pierei uzgūla miegs.

Pamodies ap dienas vidu, es uzreiz atcerējos, ko biju nolēmis, grāmatiņa gulēja uz naktsgaldiņa un dzejolis arī, un mans lēmums, naktī miegā nobriedis un kļuvis nelokāms, lūkojās manī laipni dzedru skatienu no manas pēdējā laika dzīves haosa. Steiga bija lieka, mans lēmums iet nāvē nebija nekāds acumirkļa untums, tas bija nogatavojies, tvirts auglis, lēnām briedis un pieņēmies svarā, viegli šūpodamies likteņa vējā, kura nākamajā brāzmā tam nolemts krist.

Manā ceļojuma aptieciņā bija teicams pretsāpju līdzeklis, sevišķi spēcīgs opija preparāts, — lietot to es atļāvos tikai retumis, atturēdamies no tā mēnešiem ilgi; šīs apdullinoši stiprās zāles es ieņēmu vienīgi tad, ja fiziskās sāpes, kas mani mocīja, kļuva neciešamas. Pašnāvībai preparāts diemžēl nederēja, reiz, pirms vairākiem gadiem, es biju par to pārliecinājies. Tolaik, dienās, kad mani atkal bija sagrābis izmisums, es noriju pamatīgu šo zāļu devu — pietiekami lielu, lai nogalinātu sešus cilvēkus, tomēr paliku dzīvs. Es, tiesa, aizmigu un vairākas stundas nogulēju dziļā nemaņā, taču tad, sākoties negantām kuņģa spazmām, par lielu vilšanos sev pamodos, lāgā neatguvis samaņu, izvēmu indi un, atkal iemidzis, galīgi atmodos ap nākamās dienas vidu — šausminoši skaidrām, izdegušām, tukšām smadzenēm, un gandrīz pilnīgi zaudējis atmiņu. Nekādu citu seku mēģinājumam noindēties nebija, tikai ilgi mocīja bezmiegs un vēdergraizes.

Šis līdzeklis tātad atkrita. Bet savu lēmumu es tagad grozīju šādi: nonācis tiktāl, ka atkal būs jāķeras pie preparāta, es drīkstēšu īsa atpestījuma vietā likt lielu atpestījumu, proti, nāvi, turklāt drošu, nešaubīgu — no lodes vai bārdas naža. Tādējādi situācija bija noskaidrojusies — gaidīt līdz savai piecdesmitajai dzimšanas dienai, kā zobgalīgi ieteica grāmatiņa par Stepes Vilku, man tomēr likās par ilgu, līdz tai vēl atlika divi gadi. Vienalga, pēc gada vai mēneša, vai jau rīt — durvis bija atvērtas.

Es neteiktu, ka "lēmums" būtu stipri ietekmējis manu dzīvi. Tas padarīja mani mazliet vienaldzīgāku pret slimumu, mazliet nepiesardzīgāku, lietojot opiju un vīnu, mazliet pastiprināja manu interesi par paciešamā robežu, tas viss. Noturīgāku iespaidu atstāja citi tā vakara piedzīvojumi. Traktātu par Stepes Vilku es izlasīju vēlreiz — brīžiem aizrautībā un pateicībā, juzdamies tā, it kā nezināms mags viedi vadītu manu likteni, brīžiem izsmieklā un nicinājumā pret traktāta lietišķumu, kam, manuprāt, galīgi pietrūka mana mūža specifiskās noskaņas un saspringuma izpratnes. Tas, kas tajā teikts par stepes vilkiem un pašnāvniekiem, iespējams, arī bija itin pareizi un saprātīgi, taču attiecās uz veselu kategoriju, uz īpašu tipu, bija asprātīga abstrakcija; turpretī mani kā personību, manas dvēseles dziļāko satvaru, manu individuālo, unikālo personisko likteni tik rupjā tīklā, manuprāt, notvert nevarēja.

Vairāk par visu mani tomēr nodarbināja tā halucinācija, tā vīzija pie baznīcas sienas, tie daudzsološie ņirbošās gaismas reklāmas pavēstījumi, kas atbilda traktāta mājieniem. Daudz man tur bija ticis apsolīts, varen stipri tās nezināmās pasaules balsis bija uzurdījušas manu ziņkāri; aizmirsies pavisam, es stundām ilgi lauzīju par tām galvu. Arvien skaidrāk tādos brīžos es sadzirdēju brīdinājumu, ko pauda uzraksti: "Ne jau visiem!" — un: "Tikai prātā jukušiem!" Prātā jukušam un bezgala tālam visiem man tātad bija jābūt, lai šīs balsis aizsniegtu mani, lai mani uzrunātu šīs pasaules. Ak tu dievs, vai tad es jau sen nebiju diezgan tāls visu dzīvei, normāla cilvēka eksistencei un domām, vai jau sen nebiju nošķīries no tiem, nebiju prātā jucis? Tomēr sirds dziļumos es gluži labi izpratu šo uzsaucienu, šo aicinājumu būt prātā jukušam, atmest saprātu, aizturas, pilsoniskumu, ļauties vētrainajai, likumus nezinošajai dvēseles, iztēles pasaulei.

Kādu dienu, atkal reiz ielās un laukumos veltīgi izmeklējies vīru ar plakātu un vairākkārt vērīgi pagājies garām sienai ar neredzamajiem vārtiem, es Sv. Martina priekšpilsētā satiku bēru gājienu. Vērojot sērojošos pavadītājus klumburojam aiz līķratiem, man ienāca prātā doma: vai šajā pilsētā, vai visā pasaulē mīt cilvēks, kura nāve man būtu zaudējums? Un kur atrast cilvēku, kam mana nāve nebūtu gluži vienaldzīga? Nūja, pasaulē, tiesa kas tiesa, bija Ērika, mana mīļotā, bet mūsu tuvība jau sen bija visai nosacīta, sastopoties mēs reti iztikām bez strīdiem, un pašlaik es pat nezināju viņas dzīvesvietu. Dažreiz viņa apciemoja mani vai es devos pie viņas, un, tā kā mēs abi, vientuļi pasmaga rakstura ļaudis, dvēselē un dvēseles kaišu ziņā viens otram esam visai radniecīgi, kaut kāda tuvība starp mums tomēr saglabājās. Bet varbūt viņa atviegloti nopūstos, uzzinājusi, ka manis vairs nav? To es nezināju, tāpat kā nezināju, cik pastāvīgas manas jūtas. Ir jādzīvo normālības un iespējamības pasaulē, lai zinātu kaut ko par šīm lietām.

Paklausīdams acumirkļa iedomai, es tikmēr biju pievienojies bēru gājienam un kopā ar pavadītājiem nonācu kapsētā — īsti mūsdienīgā cementa kapsētā ar krematoriju un visādām izrīcībām. Taču mūsu mirušo nesadedzināja, zārku ar līķi, gluži otrādi, nolaida zemē blakus parastai bedrei, un es noskatījos, ka rosās mācītājs un pārējie maitasputni, kāda apbedīšanas biroja kalpotāji, cenzdamies izturēties iespējami svinīgi un apliecināt dziļas sēras, bet, aiz pārlieka teatrāluma, aiz neērtības sajūtas un melīguma pāršāvuši pār strīpu, drīzāk jau likās komiski, - noskatījos, kā platām krokām viņiem no pleciem nokarājas melnie amata tērpi un kā viņi nopūlas bēru viesiem iedvest vajadzīgo noskaņojumu un bijību nāves dižuma priekšā. Tās bija veltīgas pūles, neviens nelēja asaras, aizgājējs, šķiet, visiem bija vienaldzīgs. Neviens arī nebija piespiežams ļauties svētbijības noskaņām, un, kad mācītājs atkal un atkal godāja sapulcētos par "mīļajiem kristiešiem", visi šie bodnieki un beķermeistari un viņu sievas klusēdami novērsa savas darījumu cilvēku sejas un saspīlētā nopietnībā lūkojās zemē — mulsi un melīgi, vēlēdamies vienvienīgi, lai šī neomulīgā norise drīzāk būtu galā. Kā nu ne, tā jau bija galā, abi priekšējie kristieši paspieda runātājam roku, gar tuvāko zālāja apmali noslaucīja no apaviem mitro mālu, kurā bija guldījuši savu mirušo, sejas uzreiz atguva parasto cilvēcisko izteiksmi, un viena man pēkšņi likās pazīstama — šis, tā man likās, bija tas pats, kurš toreiz tika nesis plakātu un iespiedis man saujā brošūru.

Brīdī, kad man šķita, ka es viņu pazīstu, viņš aizvērsās, pieliecās, sāka darboties gar savām melnajām biksēm, rūpīgi uzlocīdams tās, un tad aizsteidzās, iespriedis padusē lietussargu. Es metos viņam pakaļ, panācu viņu, sveicinādams pamāju ar galvu, taču viņš, šķiet, neatcerējās mani.

- Vai šodien vakara atrakcijas nebūs? - es jautāju, piemiegdams aci, kā mēdz darīt ļaudis, kam ir kopīgi noslēpumi. Bet no tamlīdzīgiem mīmiskiem vingrinājumiem es jau sen biju atradis; dzīvodams tā kā pašreiz, es pat runāt gandrīz biju aizmirsis; es jutu, ka savelku seju muļķīgā vaibstā.

- Vakara atrakcijas? - norūca svešais un neizpratnē pavērās manī. - Ejiet taču uz "Melno ērgli", dārgais, ja jums neciešas!

Es nudien vairs nebiju drošs, ka tas ir viņš. Vīlies es turpināju ceļu, pats nezinādams, uz kurieni dodos; man nebija nekādu mērķu, nekādu centienu, nekāda pienākumu. Pretīgi rūgta garša bija dzīvei, es jutu, ka nelabums, jau sen kļūdams arvien stiprāks, sasniedz, savu augstāko pakāpi, jutu, ka dzīve mani atstumj un aizmēž. Saniknots es jozu pa pelēko pilsētu, visās malās, man likās, oda pēc mitra māla un bērēm. Nē, pie mana kapa nestāvēs neviens no šiem maitasputniem savā melnajā talārā un neskaitīs saldsērīgus pātarus! Ak, lai kurp es vērstu skatienu, lai kam pievērstos domās, nekur mani negaidīja prieks, ne no kurienes neatskanēja aicinājuma sauciens, nekas mani vairs nevilināja, visur smirdēja pēc puveklīgas nolietotības, pusapmierinātības, viss bija vecs, aizvītis, pelēks, slābans, panīcis. Ak dievs, kā tas iespējams? Kā es tiktāl biju varējis nonākt — es, jūsmīgais jauneklis, dzejnieks, mūzu draugs, pasaules ceļgājis, dedzīgais ideālists? Kā tas tik lēnām un nemanāmi, it kā zagšus bija pārņēmis mani — šis bezspēks, šis naids pret sevi un citiem, šis jūtu apsīkums, šis dziļais, ļaunais apnikums, šis tukšums un izmisuma moku zaņķis sirdī?

Iedams garām bibliotēkai, es ieraudzīju pajaunu profesoru, ar kuru agrāk šad tad tiku tērzējis; pirms dažiem gadiem, uzturēdamies pēdējoreiz šajā pilsētā, es pat vairākkārt biju apciemojis viņu mājās, lai aprunātos par austrumtautu mitoloģijām, par jautājumu, kas toreiz mani stipri nodarbināja. Zinātnieks nāca man pretī stīvs, nedaudz īsredzīgs un pazina mani tikai tad, kad es jau dzīros paiet viņam garām. Viņš piesteidzās man klāt, izplūzdams sirsnībā, un es savā nožēlojamā jutoņā biju par to gandrīz vai pateicīgs. Viņš likās iepriecināts un atplauka, atgādināja man tuvāk vienu otru mūsu agrāko sarunu, apliecināja, ka ir ļoti pateicīgs man par vienu otru ierosu un bieži atcerējies mani; kopš tā laika viņam tikai izretis pagadījušās tik interesantas un rosinošas diskusijas ar kolēģiem. Viņš apjautājās, vai es jau sen esmu pilsētā (es sameloju: kopš dažām dienām) un kāpēc neesot viņu apciemojis. Vērdamies laipnā mācīta vīra labsirdīgajā sejā, es nodomāju, ka visa šī aina būtībā ir smieklīga, tomēr kā badains suns izbaudīju šo drusciņu siltuma, malciņa mīlestības, kumosu atzinības. Aizkustināts smīnēja Stepes Vilks Harijs, sausajā rīklē viņam saskrēja siekalas, sentimentalitāte pretēji paša gribai lika liekt muguru. Jā, es sameloju, ka šeit esmu tikai uz laiku — studiju nolūkā un nejūtos arī gluži vesels —, citādi, protams, būtu viņu kādreiz apmeklējis. Un, kad viņš sirsnīgi uzaicināja mani šo pašu vakaru pavadīt viņa mājās, es pateicīgs pieņēmu ielūgumu, lūdzu vinu nodot sveicienu sievai, un no lielas runāšanas un smaidīšanas man iesāpējās no tādas piepūles atradušie vaigu muskuļi. Kamēr es, Harijs Hallers, stāvēju tur uz ielas — pārsteigts un glaimots, uzvedīgs un atsaucīgs — un smaidīju šim laipnajam cilvēkam ar labsirdīgo seju, turpat blakus smīnīgs stāvēja otrs Harijs, stāvēja smīkņādams un nodomāja: es nu gan esmu savāds, aplams un melīgs tips; vēl pirms pāris minūtēm griezu zobus aiz niknuma par šo nolādēto pasauli, bet, līdzko tiku uzrunāts, līdzko, nedomādams neko īpašu, mani pasveicināja kāds godavīrs, aizkustināts pa galvu pa kaklu jau piekritu itin visam un gozējos drusciņā labvēlības, cieņas un laipnības kā sivēns piesaulē. Tā divi Hariji — ārkārtīgi nesimpātiski abi — stāvēja pieklājīgā profesora priekšā, izsmēja, nopētīja viens otru, nospļāvās viens otram pie kājām un, kā vienmēr tādās situācijās, jautāja sev, vai tā tikai parasta muļķība un vājība, tas ir, vispārējs cilvēku liktenis, vai šis jūtelīgais egoisms, šis rakstura trūkums, šis izjūtu juceklīgums un pretrunīgums būtu tīri individuāla, tikai Stepes Vilkam raksturīga īpatnība. Ja nekrietnība bija vispārcilvēciska, es ar atjaunotu spēku varēju izgāzt uz to nicināšanu, ko jutu pret visu pasauli; ja tā bija tikai mana personiskā vājība, pavērās iespēja veselai pašnievu orģijai.

Abu Hariju strīdiņā profesors bija gandrīz aizmirsts; pēkšņi viņš man atkal krita uz nerviem, un es pasteidzos tikt no viņa vaļā. Ilgi es noskatījos viņam pakaļ, vērodams, kā viņš aiziet pa kailo aleju savā lēnīgajā, mazliet komiskajā ideālista un ticīga cilvēka gaitā. Krūtīs man plosījās kauja un, mehāniski saliecot un atkal iztaisnojot stīvos pirkstus ciņā ar nodevīgi mani apsēdušo podagru, man bija jāatzīstas sev, ka esmu smagi iekritis, ka esmu uzvēlis sev uz kakla ielūgumu vakariņās pusastoņos līdz ar pienākumu bārstīt pieklājības frāzes, gvelzt par zinātni un apbrīnot svešu ļaužu ģimenes laimi. Pikts es devos uz mājām, piejaucu ūdenim konjaku, uzdzēru virsū, noriju savas pilulas pret podagru, atlaidos uz dīvāna un mēģināju lasīt. Kad man beidzot bija izdevies brīdi iedziļināties "Sofijas ceļojumā no Mēmeles uz Saksiju", burvīgā astoņpadsmitā gadsimta lubenē, es pēkšņi atcerējos ielūgumu un to, ka vēl neesmu noskuvies un ka man jāģērbjas. Sazin dievs, kāpēc es to sev uzkrāvu! Slienies augšā, Harij, liec grāmatu pie malas, ieziepējies, skrāpē zodu līdz asinīm, apģērbies un parūpējies, lai tev uz cilvēkiem būtu labs prāts! Bet ieziepēdamies es domāju par draņķīgo mālzemes bedri kapsētā, kurā šodien ar dvieļiem ielaida svešo, un atcerējos garlaikoto kristiešu blēdīgos ģīmjus, un man pat smiekli par to visu nenāca. Tur, pie tā draņķīgā māla cauruma, skanot muļķīgajai, mulsajai sprediķotajā runai, muļķīgas, mulsas sejas rādot sēru ceremonijas dalībniekiem, tur, visas šīs bezcerīgas ainas, visu šo skārda un marmora krustu un plākšņu, visu šo mākslīgo stikla un stiepļu puķu vidū, beidzās ne tikai šis svešais, rīt, parīt beigšos ne tikai es, bēru viesu mulsas un melīguma izvadīts, apglabāts, norakts dubļos, — nē, tā beidzās viss, it visi mūsu centieni, it visa mūsu kultūra, ticība, viss mūsu dzīvesprieks, kas bija tik vārgs un arī drīz tiks guldīts turpat. Kapsēta bija mūsu kultūras pasaule, Jēzus Kristus un Sokrāts, Mocarts un Haidns, Dante un Gēte tajā vairs tikai padzisuši vārdi uz rūsējošām skārda plāksnēm, ap kurām sastājušies mulsi un melīgi apgaudēji, kuri dotu daudz, ja vēl spētu ticēt šīm skārda plāksnēm, kas tiem reiz bija svētas, kuri dotu daudz, ja spētu pateikt vismaz dažu godīgu, nopietnu izmisuma un sēru vārdu par šo izzudušo pasauli, bet kuriem tā visa vietā neatlika nekas cits kā vienīgi, mulsi smīnot, minstināties pie kapa. Dusmās es atkal iegriezu zodā, turpat, kur vienmēr, un kādu bridi apstrādāju brūci ar alauna akmeni, taču, vienalga, biju spiests mainīt tikko apvilkto balto apkaklīti, turklāt it nemaz nezināju, kāpēc visu to daru, jo man nebija ne mazākās vēlēšanās doties uz turieni, kur biju uzaicināts ierasties. Bet kāda Harija daļiņa atkal spēlēja teātri, nosauca profesoru par lāga zēnu, sailgojusies pēc cilvēku smakas, pļāpām un saviesīguma, atcerējās profesora glīto dzīvesbiedri, nosprieda, ka ideja pavadīt vakaru laipna namatēva un viesmīlīgas namamātes sabiedrībā galu galā ir gluži rosinoša, palīdzēja uzlīmēt uz zoda angļu plāksteri, palīdzēja apģērbties, apsiet piemērotu kaklasaiti un maigi pārliecināja atteikties no neviltotās vēlēšanās palikt mājās. Vienlaikus es nodomāju: tāpat kā es pašreiz apģērbjos un izeju apciemot profesoru, lai apmainītos vairāk vai mazāk melīgām pieklājības frāzēm, un daru to, pats īsti negribēdams, dara un dzīvo, un izturas piespiedu kārtā, būtībā to negribēdami, vairums cilvēku dienu pēc dienas, stundu pēc stundas — iet ciemos, sarunājas, nosēž iestādēs savas darba stundas un dara visu to uzspiesti, mehāniski, negribīgi — tikpat labi to veiktu mašīnas vai tas varētu palikt nepaveikts; un šī nebeidzamā mehāniskā rosība liedz ļaudīm — līdzīgi man — kritiski izturēties pret savu dzīvi, savu neldzību un seklumu, pret savas eksistences pretīgi izsmējīgo problemātiskumu, saskatīt un izjust tās bezcerīgo skumību un tukšumu. O, un viņi, cilvēki, rīkojas pareizi, ārkārtīgi pareizi, tā dzīvodami, spēlēdami savas spēlītes, dzīdamies pēc tā, kas pašiem liekas svarīgs, nevis pretodamies šai apnicīgajai mehānikai un izmisumā blenzdami tukšumā, kā daru es, no ceļa noklīdušais. Ja es šajās lappusēs vietumis noniecinu un arī izsmeju cilvēkus, neviens tomēr lai nedomā, ka viņiem taisos uzvelt vainu, apsūdzēt viņus, padarīt citus atbildīgus par savu personisko postu! Bet es, ja jau esmu gājis tik tālu un nonācis dzīves malā, aiz kuras tā pagaist bezdibeņa tumsā, rīkotos netaisni un samelotu, mēģinādams maldināt sevi un citus, ka arī man šī mehānika vēl ir spēkā, arī es vēl mītu mūžīgās spēles bērnišķi jaukajā pasaulē.

Vakars tad arī iegrozījās pavisam negaidīti. Pie sava paziņas mājas es uz mirkli apstājos un pavēros augšā, logos. Te nu dzīvo šis cilvēks, es nodomāju, un gadu pēc gada turpina savu darbu, lasa un komentē tekstus, meklē sakarības starp Priekšāzijas un Indijas mitoloģijām un atradis jūtas gandarīts, jo tic sava darba lietderībai, tic zinātnei, kurai kalpo, tic tīras zināšanas vērtībai, tāpēc ka tic progresam, attīstībai. Karu viņš nav piedzīvojis, nav arī pamanījis, ka līdzšinējās domāšanas pamatus satricinājis Einšteins (viņaprāt, tas skar tikai matemātiku), viņš neredz, kā visās malās gatavojas jaunam karam, viņš uzskata, ka ebreji un komunisti ir pelnījuši, ka tos ienīst, viņš ir labiņš, bezrūpīgs, līksmi pašapmierināts bērns, turklāt augstās domās par sevi, viņu atliek vienīgi apskaust. Saspēries es devos iekšā, mani sagaidīja kalpone baltā priekšautā, un, pateicoties nojautai, labi iegaumējis vietu, kur viņa uzkarināja manu mēteli un platmali, es tiku ievests siltā, gaišā istabā un lūgts uzgaidīt, taču es nevis noskaitīju lūgsnu vai pasnauduļoju, bet rotaļīgā noskaņā paņēmu pirmo lietu, kas man gadījās pa rokai. Tā bija ierāmēta bildīte ar atliecamu kartona kājiņu, slīpi novietota uz apaļa galdiņa. Tas bija oforts, un attēlots tajā bija dzejnieks Gēte, izteiksmīgs, ģeniāli safrizēts sirmgalvis ar daiļi veidotu seju, kurā netrūka nedz izslavētā ugunīgā skatiena, nedz galmnieciski viegli aizplīvurotā vientulības un traģisma vaibsta, kam mākslinieks bija veltījis sevišķus pūliņus. Viņam bija paveicies piešķirt šim dēmoniskajam vecim, nekaitējot tā dziļumam, tādas kā profesoriskas vai aktieriskas savaldības un godprātības izteiksmi un visā kopumā iztaisīt to par nudien iznesīgu vecu kungu, kurš katram pilsoņu namam būtu par rotu. Šis attēls droši vien nebija glupāks par citām, šai līdzīgām bildītēm — visiem šiem čaklu daiļamatnieku saražotajiem jaukajiem pestītājiem, apustuļiem, herojiem, gara varoņiem un valstsvīriem. Varbūt tā bija tikai zināma izpildījuma virtuozitāte, kas mani satracināja, lai nu kā, šis iecildīgais un pašapmierinātais vecā Gētes attēls man, jau tāpat uzbudinātam un saniknotam, uzreiz dūrās acīs kā kliedzoša, liktenīga disonanse un skaidri parādīja, ka šeit es esmu svešs. Te vietā bija glīti stilizēti vecmeistari un nācijas dižgari, nevis stepes vilki.

Ja tobrīd būtu ienācis namatēvs, man, iespējams, būtu palaimējies nozust, aizbildinoties ar ticamu ieganstu. Bet ienāca viņa sieva, un es paļāvos liktenim, lai gan nojautu, ka labi nebūs. Mēs sasveicinājāmies, un pirmajai disonansei sekoja arvien jaunas. Viņa izteica man komplimentu par manu labo izskatu, lai gan es skaidrāk par skaidru apzinājos, ka gados kopš mūsu pēdējās tikšanās esmu stipri novecojis; jau paspiežot viņai roku, man to fatāli atgādināja podagras sāpes pirkstos. Jā, un tad viņa apjautājās, kā tad klājoties manai mīļotajai sieviņai, un man vajadzēja viņai pateikt, ka sieva mani ir pametusi un mūsu laulība šķirta. Mēs abi atviegloti uzelpojām, kad ienāca profesors. Arī viņš sveica mani sirsnīgi, un situācijas melīgums un komiskums drīz vien izpaudās jo burvīgā veidā. Rokā viņš turēja avīzi, dienaslapu, ko abonēja, militāristu un kara kūrēju partijas laikrakstu, un, sarokojies ar mani, norādīja uz to, teikdams, ka tajā ievietots raksts par kādu mana uzvārda brāli, publicistu Halleru, redzams, nekrietnu tipu, cilvēku bez dzimtenes, kurš zobojoties par ķeizaru un piekrītot viedoklim, ka viņa tēvzeme nebūt neesot mazāk vainīga kara izraisīšanā kā naidīgās valstis. Tam gan jābūt nekrietnelim! Nu, te tam zellim kārtīgi sadots, redakcija, daudz neceremonēdamās, atmaskojusi un pienaglojusi pie kauna staba šo kaitnieku. Redzēdams, ka šis temats mani nesaista, profesors pievērsās kam citam, un viņiem abiem patiešām ne prātā neienāca tāda iespēja, ka minētais briesmonis varētu sēdēt viņiem pretī, taču tā tas bija, un šis briesmonis biju es. Kāpēc jāceļ troksnis un jābaida ļaudis! Es klusībā pasmejos, taču jau atmetu cerību, ka šovakar vairs piedzīvošu kaut ko patīkamu. Man šis brīdis dziļi iespiedies atmiņā. Tajā mirklī, proti, kad profesors pieminēja dzimtenes nodevēju Halleru,

nelāgā depresijas un izmisuma sajūta pieauga un, uzkrājusies manī kopš bēru ainas, pastiprinājās līdz mežonīgam spiedienam, līdz (ķermeņa lejasdaļā) fiziski jūtamām sāpēm, līdz žņaudzoši baiļpilnai likteņa apjautai. Kaut kas, es jutu, man uzglūnēja, no mugurpuses man klāt zagās kādas briesmas. Par laimi, tika ziņots, ka maltīte galdā. Mēs devāmies uz ēdamistabu, un, cenzdamies atkal un atkal pateikt vai pajautāt kaut ko nevainīgu, es ēdu vairāk, nekā biju paradis, un ik mirkli jutos arvien nožēlojamāk. "Mans dievs," es nemitīgi domāju, "kāpēc mēs tā nomokāmies?" Es skaidri samanīju, ka arī saimnieki it nemaz nejūtas labi un ka moži izturas tikai ar piepūli — vai nu tāpēc, ka es atstāju tik nomācošu iespaidu, vai arī aiz kādas pašmāju nesaprašanās. Viņi jautāja vienā laidā par tādām lietām, ka atbildēt vaļsirdīgi nekādi nebija iespējams, drīz vien es galīgi sapinos melos un pēc katra vārda centos pārvarēt riebumu. Galu galā, mēģinādams novirzīt sarunu uz citu pusi, es sāku stāstīt par šodien redzētajām bērēm. Taču es kļūdījos tonī, mani pūliņi stāstīt ar humoru atstāja nepatīkamu iespaidu, mēs kļuvām arvien svešāki, ņirdzīgi atiezis zobus, manī smējās stepes vilks, un deserta laikā visi trīs bijām diezgan nerunīgi.

Mēs atgriezāmies jau minētajā istabā, lai izdzertu tasi kafijas un glāzīti degvīna, varbūt tas mums kaut drusciņ palīdzēs. Bet tur man atkal iekrita acīs dzejnieku karalis, lai gan viņš bija nolikts malā, uz kumodes. Es nespēju no viņa alrauties un, tiesa kas tiesa, saklausīdams sevī brīdinošas balsis, paņēmu attēlu atkal rokā un sāku to iztirzāt. Mani bija apsēdusi sajūta, ka situācija kļuvusi neciešama, ka man vai nu jāiekvēlina, jāaizrauj un jānoskaņo savā labā saimnieki, vai arī jāizraisa īsts sprādziens.

- Gēte, cerams, - es teicu, - īstenībā tā nav izskatījies. Šito iecildību un cēlo pozu, šito cienīgumu, tik koķetīgu pret godātajiem vērotajiem, šito visburvīgākās jūtelības pasauli aiz vīrišķīgās ārienes! Var jau, protams, neciest viņu, es arī bieži neciešu veco vīzdeguni ne acu galā, taču iztēlot viņu šitādu — nē, tas tomēr ir par traku.

Ielējusi mums kafiju ar dziļi sāpīgu izteiksmi sejā, namamāte pasteidzās aiziet, un viņas vīrs, pa pusei apjucis, pa pusei pārmezdams, darīja man zināmu, ka šis te Gētes attēls piederot viņa sievai un esot viņai sevišķi mīļš.

- Pat ja jums objektīvi būtu taisnība, ko es, starp citu, apstrīdu, jūs nedrīkstējāt izteikties tik asi.

- Jums taisnība, - es piekritu. - Diemžēl man ir tāds ieradums vai netikums — allaž izvēlēties iespējami asāko izteicienu, kā, starp citu, savos gaišākajos brīžos rīkojies arī Gēte. Šis te salkanais, mietpilsoniskais salona Gēte, protams, nemūžam neatļautos asu, trāpīgu, tiešu teicienu. Es ļoti atvainojos jums un jūsu kundzei, paskaidrojiet, lūdzu, viņai, ka es esmu šizofrēniķis. Un pie reizes neliedziet man atvadīties.

Apstulbušais namatēvs, tiesa, centās šo to vēl iebilst, atcerējās lieku reizi, cik jaukas un rosinošas senāk bijušas mūsu sarunas, — jā, mani minējumi par Mitru un Krišnu atstājuši uz viņu dziļu iespaidu, un viņš cerējis arī šodien atkal… un tā tālāk. Es pateicos viņam un sacīju, ka viņš ir ļoti laipns, bet ka man diemžēl pilnīgi zudusi tiklab interese par Krišnu, kā arī patika uz jebkurām zinātniskām sarunām, ka šodien es vairākiem lāgiem esmu viņam samelojis, ka, piemēram, atrodos šeit, pilsētā, nevis dažas dienas, bet jau vairākus mēnešus, taču dzīvoju vientuļi un vairs neesmu piemērots vizītēm labāko aprindu namos, tāpēc ka, pirmkārt, vienmēr esmu ļoti sliktā garastāvoklī un mani moka podagra, un, otrkārt, parasti esmu piedzēries. Bez tam, lai ieviestu skaidrību un vismaz neaizietu kā melis, es esmu spiests paziņot cienītajam namatēvam, ka viņš šodien bezgala mani apvainojis. Jautājumā par Hallera uzskatiem viņš solidarizējies ar stulba, aprobežota dīkdieņa virsnieka un reakcionāras lapeles nostāju, nevis ieņēmis zinātnieka cienīgu pozīciju. Šis "tips", šis bezdzimtenes nekrietnelis Hallers esmu es, un gan mūsu dzimtenei, gan visai pasaulei klātos labāk, ja vismaz tie nedaudzie, kas spējīgi domāt, nostātos miera un saprāta pusē, nevis akli un kā apsēsti gatavotu jaunu karu. Tā, lūk, un nu ar dieva palīgu.

Beidzis es piecēlos, atvadījos no Gētes un profesora, priekšnamā raušus norāvu no pakaramā savas mantiņas un aizskrēju. Skaļi un ļaunpriecīgi dvēselē gaudoja vilks, varenu troksni manī sacēla abi Hariji. Jo tas man uzreiz bija skaidrs, ka šī maz iepriecinošā vakara stunda man bijusi daudz nozīmīgāka nekā sašutušajam profesoram; viņam tā bija tikai vilšanās, mazs, netīkams pārpratums, turpretī man — vēl viena — vispēdējā neveiksme un bēgšana, atvadas no pilsoniskās, no morālās, no zinātnes pasaules, pilnīga stepes vilka uzvara. Un atvadījos es kā bēglis un uzveiktais, kā pats savās acīs bankrotu cietušais, atvadījos, nejuzdams nekādu mierinājumu, bez pārākuma apziņas, bez humora. No savas kādreizējās pasaules un dzimtenes, no buržuāziskuma, tikumiskuma, mācītības es biju atvadījies tieši tāpat, kā cilvēks, kam radusies kuņģa čūla, atvadās no cūkas cepeša. Pārvarīgās dusmās es klīdu zem laternām — dusmās un nāves skumjās. Kas gan šī bija bijusi par bezcerīgu, apkaunojošu, nelāgu dienu — no rīta līdz vakaram, no kapsētas līdz scēnai profesora mājā! Kādēļ? Kāpēc? Vai ir jēga apgrūtināt sevi ar vēl citām līdzīgām dienām, atkal un atkal strēbt vienu un to pašu putru? Nē! Un tā vēl šo pašu nakti jāizbeidz komēdija. Ej uz mājām, Harij, un pārgriez sev rīkli! Pietiekami ilgi tu esi to atlicis.

Šurp turp es klimtu ielās, posta dzīts. Protams, no manas puses tas bija bijis muļķīgi — apspļaudīt krietnajiem ļautiņiem viņa salona rotu, muļķīgi un neaudzināti, taču ko lai dara, citādi es nespēju, vairs nespēju panest šo rāmo, melīgo, rātnīgo dzīvi. Un, ja jau, kā likās, arī vientulību es vairs nespēju paciest, ja jau pats sev esmu kļuvis neizsakāmi pretīgs un nīstams, ja jau, smakdams nost, raustos krampjos savā bezgaisa peklē, - kāda tur vairs izeja?

Nekāda. Ak, tev un māt, ak, manas jaunības tālās, svētās ugunis, ak, mana mūža tūkstoš prieki, darbi un mērķi! Nekas no visa tā nebija palicis pāri, pat nožēla ne, — tikai riebums un sāpes. Nekad vēl, tā man šķita, pati nepieciešamība dzīvot man nebija tā sāpējusi kā šajā stundā.

Nožēlojamā priekšpilsētas traktierī es brīdi atvilku elpu, iedzēru konjaku ar ūdeni, paša nelabā trenkts, atkal devos tālāk — augšā, lejā pa stāvajām, līkajām vecpilsētas ieliņām, pa alejām, pāri stacijas laukumam. "Jābrauc prom!" es nodomāju, iegāju stacijā, blenzu uz vilcienu sarakstiem pie sienām, bufetē izdzēru glāzi vīna, mēģināju sakopot domas. Arvien tuvāk, arvien skaidrāk sāku saskatīt rēgu, no kura baidījos. Šis rēgs bija pārnākšana mājās, atgriešanās savā istabā, nepieciešamība ciest izmisumu. No tā es neizvairīšos, lai cik stundu vēl skraidītu apkārt, — neizvairīšos no atgriešanās pie savām durvīm, pie galda ar grāmatām, pie dīvāna, virs kura mīļotās attēls, neizvairīšos no mirkļa, kad man būs jāskatās uz bārdas nazi un jāpārgriež sev rīkle. Arvien skaidrāk man acu priekšā iezīmējās šī aina, un arvien skaidrāk, sirdij neprātīgi dauzoties, es izjutu pašas lielākās bailes pasaulē: bailes no nāves. Jā, mani drausmīgi biedēja nāve. Kaut arī es neredzēju citu izeju, kaut arī no visām pusēm mani māca riebums, mokas un izmisums, kaut arī nekas vairs mani nevilināja un nespēja iedvest man prieku vai cerības, mani tomēr neizsakāmi šausmināja pēdējais mirklis, saltais, platais naža grieziens paša miesā!

Es nezināju, kā lai izvairos no tā, kas mani biedēja. Ja izmisuma un gļēvuma cīniņā šodien, iespējams, uzvarētu gļēvums, jau rīt un ik nākamo dienu izmisums man uzmāktos atkal, turklāt jo lielāks, tāpēc ka es nicinātu sevi. Es tik ilgi te cilātu, te nomestu nazi, līdz tas vienreiz tomēr notiktu. Tad jau labāk šodien! Prātīgs es drošināju sevi kā sabiedētu bērnu, taču bērns neklausījās, tas aizbēga, tas gribēja dzīvot. Kā nelabā trenkts, es atkal skraidīju pa pilsētu, metu plašus lokus ap savu dzīvesvietu, nemitīgi paturēdams prātā, ka jādodas mājup, un nemitīgi atlikdams šo brīdi. Laiku pa laikam es aizķēros kādā krodziņā — uz glāzīti, uz divām —, tad nemiers dzina mani tālāk, platā lokā ap mērķi, ap bārdas nazi, ap nāvi. Galīgi pārguris, es šad tad piesēdu uz kāda sola, uz kādas strūklakas apmales, uz kāda stabiņa ietves malā, ieklausījos, kā pukst sirds, noslaucīju sviedrus no pieres un atkal soļoju tālāk nāves bailēs, plāvājot krūtīs ilgām pēc dzīves.

Tā es vēlā naktī nomaļā, man maz pazīstamā priekšpilsētas rajonā iemaldījos restorānā, kurā rībēja deju mūzika. Virs durvīm es ieiedams saskatīju vecu izkārtni: "Pie melnā ērgļa". Iekšā ritēja naktsdzīve — troksnis, burzma, tabakas dūmi, vīna tvaiki, klaigas, dibenzālē tika dejots, tur ārdījās deju mūzika. Es paliku priekšējā telpā, kur uzturējās tikai vienkārši, pa daļai nabadzīgi ģērbušies ļautiņi, turpretī dibentelpā, balles zālē, pavīdēja arī pa elegantam viesim. Drūzma aizstūma mani pāri telpai līdz galdiņam blakus bufetei, uz sienas sola sēdēja skaista, bāla meitene plānā, dziļi dekoltētā balles kleitiņā, vītušu puķi matos. Redzēdama, ka es tuvojos, meitene uzmeta man vērīgu un laipnu skatienu, smaidīdama viņa mazliet atvirzījās, lai dotu man vietu.

- Vai drīkstu? - es jautāju un apsēdos viņai blakus.

- Protams, drīksti, - viņa teica, - kas tad tu esi?

- Paldies, - es teicu, - es neparko nevaru iet uz māju, es nevaru, neparko nevaru, es gribu palikt šeit, pie jums, ja jūs atļaujat. Nē, es nevaru atgriezties mājā.

Viņa pamāja ar galvu, it kā saprastu mani, un, viņai tā mājot, es vēroju cirtu, kas no pieres krita gar ausi, un ieraudzīju, ka vitusī puķe ir kamēlija. No blakus zāles šurp atlidoja mūzikas dārdoņa, pie bufetes apkalpotājas steidzīgi nosauca pasūtījumus.

Paliec vien, - viņa teica balsī, kas mani nomierināja. - Kāpēc tad tu nevari iet uz māju?

- Es nevaru. Mājā mani kaut kas gaida… Nē, es nevaru, tas ir par daudz briesmīgi.

- Nu, tad nesteidzies un paliec šeit. Paklau, noslauki vispirms brilles, tu taču neko neredzi. Tā, dod šurp savu kabatas lakatiņu. Ko mēs dzersim? Vai burgundieti?

Viņa izslaucīja manas acenes; tikai tagad es skaidri saskatīju viņas bālo, stingro seju, asinssārti nokrāsotās lūpas, gaišās, pelēkās acis, gludo, vēso pieri, īso, nepaklausīgo cirtu pie auss. Gādīgi un mazliet zobgalīgi viņa aprūpēja mani, pasūtīja vīnu, saskandināja ar mani un pie tam palūkojās uz manām kurpēm.

- Ak dievs, no kurienes tu nākdams? Tu izskaties tā, it kā kājām būtu nācis no Parīzes. Tā taču neierodas uz balli.

Es atbildēju izvairīgi, mazliet pasmējos, ļāvu viņai runāt. Viņa man ļoti patika, un tas mani pārsteidza, tāpēc ka no šādām meičām es līdz šim biju vairījies, raudzīdamies uz tām ar zināmām aizdomām. Bet viņa izturējās pret mani tieši tā, kā tobrīd vajadzēja, lai man būtu labi, — o, un tāda kopš tās dienas viņa pret mani bija vienmēr. Viņa apgājās ar mani saudzīgi, ciktāl tas bija vajadzīgs, un zobgalīgi, ciktāl tas bija ieteicams. Viņa pasūtīja sviestmaizi un lika man to apēst. Viņa ielēja man vīnu un lika iedzert malku, tikai bez steigas. Pēc tam viņa uzslavēja mani par paklausību.

- Tu esi puika uz goda, - viņa uzmundrinoši teica, - ar tevi nav grūti. Saderam, tas ir sen, kad tev kādam bija jāklausa?

- Jā, jūs esat vinnējusi derības. Bet kā jums tas zināms?

- Tā nav liela māksla. Ar nepaklausību ir tāpat kā ar ēdienu un dzērienu — kas ilgi bijis tukšā, tam ēšana un dzeršana ir dārgāka par visu citu pasaulē. Tu klausi man labprāt, vai ne?

- Ļoti labprāt. Jūs zināt visu.

- Ar tevi ir viegli. Varbūt, draugs, es varētu tev arī pateikt, kas tas ir, kas gaida tevi mājā un no ka tu tā baidies. Bet tu taču to zini, mums nav par to jārunā, vai ne? Gatavās muļķības! Vai nu tu pakaries - nūja, tad karies vien augšā,

ja tev ir iemesls kārties, — vai dzīvo tālāk un tādā gadījumā domā tikai par dzīvi! Tas ir vienkāršāk par vienkāršu.

- Ak, ja tas būtu tik vienkārši! - es iesaucos - Goda vārds, es esmu diezgan lauzījis galvu par dzīvi, tikai tas bija veltīgi. Pakārties varbūt ir grūti, es nezinu, kā tas ir. Bet dzīvot ir daudz, daudz grūtāk Dievs vien zina, cik grūti!

- Nu, tu vēl redzēsi, ka tā ir tīrā bērnu spēle. Sākums jau likts, tu izslaucīji savas brilles, pasēdēji, iedzēri. Tagad ejam un notīrām tavas bikses un kurpes, tas tām ir nepieciešams. Un pēc tam tu uzdejosi ar mani šimmiju.

- Redziet nu! - es aši iesaucos. - Man tomēr bija taisnība! Vairāk par visu es nožēloju, ka nevaru izpildīt kādu jūsu pavēli. Bet šo pavēli es nekādi nevaru izpildīt. Es neprotu dejot šimmiju un arī valsi un polku neprotu, un kā tur vēl sauc visus tos dančus — savu mūžu es neesmu tos mācījies. Vai nu jūs redzat, ka viss tomēr nav tik vienkārši, kā jums liekas?

Skaistā meiča savilka smaidā asinssārtās lūpas un pakratīja zēngalviņu ar gludi pieglaustajiem matiem. Uzlūkodams viņu, es jau dzīros nospriest, ka viņa ir līdzīga Rozai Kreislerei, pirmajai meitenei, kurā es iemīlējos zēna gados, taču tā bija smulga tumšmate. Nē, es nezināju, ko man atsauc atmiņā svešā meiča, zināju vienīgi, ka šīm atmiņām sakars ar ļoti agru jaunību, ar zēna gadiem.

- Pag, - viņa iesaucās, - pag! Tu tātad neproti dejot? Nemaz arī ne? Pat onstepu ne? Un tad vēl tu apgalvo, ka dievs zina, kā esi nopūlējies dzīvot! Tās būs pasaciņas. Tavos gados, manu zēn, vairs nepieklātos melot. Kā gan tu vari apgalvot, ka esot pūlējies dzīvot, ja pat dejot nevēlies?

- Bet es neprotu! Es nekad to neesmu mācījies! Viņa iesmējās.

- Bet lasīt un rakstīt tu taču proti, vai ne, un rēķināt, un droši vien ari latīņu un franču valodu un daudz ko tamlīdzīgu? Lieku galvu ķīlā, desmit vai divpadsmit gadu tu esi nosēdējis skolas solā, iespējams, arī studējis un varbūt pat ieguvis doktora grādu, un māki ķīniski vai spāniski. Vai tā nav? Re, nu. Bet laika un naudas pāris deju stundām tev nav pieticis! Ak tu tāds!

- Tā ir vecāku vaina, - es taisnojos, - viņi lika man mācīties latīņu un grieķu valodu un visas šīs gudrības. Bet dejot viņi man nelika mācīties, pie mums tā nebija pieņemts, mani vecāki paši nekad nav dejojuši.

Viņa uzmeta man pagalam saltu, nicīgu skatienu, un atkal kāds vaibsts viņas sejā man atsauca atmiņā agras jaunības dienas.

- Ak tā, tavi vecāki tātad vainīgi? Vai tu lūdzi viņiem arī atļauju šovakar iegriezties "Melnajā ērglī"? Lūdzi vai nelūdzi? Viņi jau sen esot miruši, tu saki? Te tev nu bija! Ja tu aiz lielas paklausības jaunībā nemācījies dejot — man atliek tikai klusēt. Lai gan es neticu, ka tu toreiz biji tāds paipuisītis. Bet vēlāk, pēc tam — ko tu sadarīji visus šos gadus?

- Ak, es pats vairs nezinu, - es atzinos. - Es studēju, muzicēju, lasīju grāmatas, rakstīju grāmatas, ceļoju…

- Dīvaini uzskati tev ir par dzīvi! Tu tātad vienmēr nodarbojies ar grūtām un sarežģītām lietām, bet vienkāršās tā arī neapguvi? Tev pietrūka laika? Nebija patikas? Nu, lai jau tā būtu, paldies dievam, es neesmu tava māte. Bet pēc tam rādīt tādu seju, it kā tu līdz mielēm būtu iepazinis dzīvi un neko tajā nebūtu atradis, — nē, tas nekur neder!

- Nerājieties! - es lūdzos. - Es taču zinu, ka esmu jucis.

- Ei nu, nepūt pīlītes! Tu it nemaz neesi jucis, profesora kungs, man tu pat esi par daudz prātīgs! Tu, man liekas, esi tāds kā muļķīgi gudrs — kā jau profesors. Apēd vēl vienu maizīti! Pēc tam tu varēsi turpināt.

Viņa pagādāja man atkal maizīti, uzkaisīja tai šķipsniņu sāls, uzzieda drusku sinepju, nogrieza arī sev kumosu un skubināja mani ieturēties. Es ieturējos. Es darītu visu, ko viņa man liktu, tikai nedejotu. Bija bezgala patīkami klausīt kādam, sēdēt blakus kādam, kurš iztaujā tevi, pavēl tev, norāj tevi. Ja profesors un viņa sieva pirms dažām stundām būtu darījuši to pašu, man daudz kas būtu ticis aiztaupīts. Nu nē, labi, ka tā, citādi es daudz būtu zaudējis!

- Kā īsti tevi sauc? - viņa pēkšņi pajautāja.

- Par Hariju.

- Hariju? Tas ir puikas vārds. Un puika vien tu esi, Harij, kaut arī mati tev sākuši sirmot. Puika tu esi, un tev vajadzētu kādu, kas tevi mazliet pieskata. Par dejošanu vairs ne vārda. Bet kā tu esi sasukājies? Vai tad tev nav ne sievas, ne mīļotās?

- Sievas man vairs nav, mēs esam izšķīrušies. Mīļotā, tiesa, man ir, bet viņa nedzīvo šeit, es redzu viņu reti, mēs nesatiekam visai labi.

Viņa klusi iesvilpās — caur zobiem.

- Tev, redzams, ir pasmags raksturiņš, ja visas tevi pamet. Tagad pastāsti man — kas tad šovakar lēcās tāds īpašs, ka tu skraidīji apkārt kā bezprātā? Sagāji matos ar kādu? Paspēlēji naudu?

Izskaidrot to bija grūti.

- Redziet, - es iesāku, - būtībā tie ir sīkumi. Es biju ielūgts pie kāda profesora — pats es neesmu profesors —, patiesību sakot, man nemaz nebūtu vajadzējis iet pie viņa, es esmu atradinājies tāpat vien sēdēt ciemos un pļāpāt, es vairs to neprotu. Es, jau ierodoties tur, jutu, ka labi tas nebeigsies, — jau uzkarinot platmali, nodomāju, ka tā, iespējams, man drīz atkal būs vajadzīga. Jā, un pie profesora uz galda stāvēja bilde, stulba bilde, un tā mani kaitināja…

- Kas par bildi? Kāpēc tā tevi kaitināja? - viņa pārtrauca mani.

- Nu, tā bilde bija Gētes — ziniet, dzejnieka Gētes portrets. Bet tajā viņš neizskatījās tā, kā bija izskatījies īstenībā, — tas, proti, vairs nav skaidri zināms, viņš ir miris pirms simt gadiem. Kāds mūsdienu mākslinieks gluži vienkārši ņēmis un paskaistinājis Gēti tādu, kādu pats to iztēlojies, un šī bilde kaitināja mani un likās man briesmīgi pretīga — es nezinu, vai tas jums saprotams?

- Pat ļoti, vari neraizēties. Turpini!

- Jau pirms tam es nebiju vienos ieskatos ar profesoru; kā jau gandrīz visi profesori, viņš ir liels patriots un kara laikā gods godam palīdzēja pūst miglu acīs tautai — no tīras sirds, protams. Bet es esmu kara pretinieks. Nu, vienalga. Tālāk! Man nevajadzēja likties ne zinis par to bildi…

- Protams, nevajadzēja.

- Bet, pirmkārt, sirds man apsāpējās Gētes dēļ, es, proti, ļoti, ļoti viņu mīlu un bez tam pēkšņi nodomāju… tas ir, nodomāju vai jutos, teiksim, tā: te nu es sēžu pie ļaudīm, kurus uzskatu par sev līdzīgiem un par kuriem domāju, ka arī viņi mīl Gēti aptuveni tāpat kā es un iztēlojas dzejnieku apmēram tādu, kādu viņu iztēlojos es, bet še tev — uz kumodes stāv šis bezgaumīgais, melīgais, salkanais attēls, un viņi uzskata, ka tas ir lielisks un nemaz nemana, ka gars, kas valda šajā attēlā, ir tieši pretējs Gētes garam. Portrets viņiem liekas brīnišķīgs, un lai jau, manis pēc, tas viņiem tāds liktos — tikai man uzreiz zuda uzticība šiem ļaudīm, visa draudzība un visas radniecības un kopības jūtas. Nekāda lielā, starp citu, šī draudzība tik un tā nebija bijusi. Tad es sadusmojos un noskumu, un pārliecinājos, ka esmu gluži viens un neviens mani nesaprot. Vai tas jums ir skaidrs?

- Skaidrāks par skaidru, Harij. Un kas notika pēc tam? Vai tu gāzi viņiem ar to bildi?

- Nē, sarunāju rupjības un aizskrēju, es gribēju uz māju, bet…

- Bet tur nav mammas, kas mierinātu vai norātu muļķa zēnu. Ak, Harij, man vai žēl tevis metas, tu vēl esi gatavais bērns.

Protams, tam es piekritu, kā man likās. Viņa sniedza man glāzi vīna. Viņa tik tiešām auklējās ar mani kā mamma. Bet laiku pa laikam es saskatīju uz mirkli, cik viņa jauna un skaista.

- Tātad, - viņa atsāka, - tas Gēte ir miris pirms simt gadiem, un Harijs viņu ļoti mīl un brīnumjauki iztēlojas, kā viņš, iespējams, izskatījies, un tas taču Harijam atļauts, vai ne? Bet gleznotājam, kurš arī jūsmo par Gēti un iztēlojas viņu pa savam, tas nav atļauts — tāpat kā profesoram un vispār nevienam, jo Harijam tas nav pa prātam, viņš to necieš, tad viņš sarunā rupjības un metas prom. Būtu viņš gudrāks, tad gluži vienkārši pasmietos par gleznotāju un profesoru Būtu viņš jucis, tad mestu viņiem to viņu Gēti ģīmī. Bet viņš, būdams tikai mazs puišelis, — viņš jož uz mājām un domā kārties augšā… Es sapratu labi, ko tu, Harij, stāsti. Tā ir jocīga runāšana. Man par to nāk smiekli. Pag, nedzer tik strauji! Burgundietis jādzer lēnām, citādi no tā metas karsti. Tev nu gan viss jāpasaka priekšā kā mazam bērnam.

Viņa noraudzījās manī bargi un pamācīgi kā gadu sešdesmit veca guvernante.

- Jā gan, - es iepriecināts lūdzu, - sakiet vien visu.

- Ko lai tev saka?

- Visu, ko vēlaties.

- Labi, es pateikšu šo to. Jau veselu stundu tu dzirdi, ka es bilstu tev "tu", bet pats vēl arvien saki man "jūs". Mūždien latīniski un grieķiski, ka tik būtu labi sarežģīti! Ja meitene, uzrunājot tevi, saka "tu" un tev viņa nav pretīga, arī tev, viņu uzrunājot, jāsaka "tu". Redzi nu, tu uzzināji ko jaunu. Un otrkārt: jau pusstundu es zinu, ka tevi sauc par Hariju. Es zinu to tāpēc, ka pajautāju, kā tevi sauc. Bet tu ne zināt negribi, kā sauc mani.

- Ai nē, es ļoti to gribu.

- Par vēlu, mazais! Ja mēs kādreiz vēl tiksimies, tu varēsi pajautāt atkal. Šodien es tev to vairs neteikšu. Tā, un tagad man gribas dejot.

Viņa dzīrās iet, un man pēkšņi saplaka dūša, es baidījos, ka viņa aizies un atstās mani vienu un atkal viss būs tāpat, kā bija bijis pirms tam. Tāpat kā pēkšņi atsākas uz mirkli pierimušas zobu sāpes un sveļ kā uguns, vienā acumirklī atkal klāt bija bailes un šermas. Ak dievs, kā gan es varēju aizmirst, kas mani gaida? Vai tad kaut kas bija grozījies?

- Pagaidiet, - es lūdzoši iesaucos, - neaizejiet, neaizej! Tu, protams, vari dejot, cik tev tīk, tikai nepaliec prom ilgi, nāc atpakaļ, nāc drīz atpakaļ!

Smiedamās viņa piecēlās. Es biju iztēlojies viņu garāku, viņa bija slaida, taču augumā pasīka. Atkal viņa atgādināja man kādu — ko īsti? Tas nebija atskāršams.

- Tu nāksi atpakaļ?

- Nākšu, bet kāds laiciņš paies — pusstunda vai pat stunda. Paklausies, ko es tev teikšu: aizver acis un nosnaudies brīdi, tieši tas tev ir vajadzīgs.

Es atvirzījos, un viņa aizgāja; viņas svārciņi skāra manus ceļgalus, iedama viņa pameta skatienu mazā, apaļā kabatas spogulītī, uzrauca uzacis, pārlaida ar pūderslotiņu pāri zodam un nozuda deju zālē. Es paskatījos visapkārt: svešas sejas, smēķējoši vīrieši, izliets alus uz galdiņa marmora virsas, bļaustīšanās un spiegšana malu malās, blakus — deju mūzika. Man jānosnaužoties, viņa bija teikusi. Ak, bērniņ, tev nav ne jausmas, kāds man miegs — caurs kā siets! Lai es aizmigtu šajā gadatirgū, sēdēdams pie galdiņa, klaudzot alus kausiem… Es iedzēru malciņu vīna, izvilku no kabatas cigāru, pameklēju ar acīm sērkociņus, taču smēķēt man, patiesību sakot, negribējās, es noliku cigāru savā priekšā uz galda. "Aizver acis," viņa man bija teikusi. Sazin dievs, no kurienes meičai tāda balss — pazema, laba balss, mātes balss. Bija patīkami paklausīt šai balsij, par to es jau biju pārliecinājies. Paklausīgs es aizvēru acis, atspiedu galvu pret sienu, dzirdēju simt skaļu trokšņu šalku ap sevi, pasmaidīju par iedomu gulēt tādā vietā, nolēmu paieties līdz zāles durvīm un iemest skatienu zālē — man taču bija jāredz, kā dejo mana skaistā meiča, — pakustināju zem krēsla kājas, tikai tagad sajutu, cik neizsakāmi noguris esmu pēc stundām ilgās apkārt klaiņošanas, un paliku sēžam. Un jau es gulēju, pakļāvies mātišķajai pavēlei, gulēju alks un pateicīgs un redzēju sapni — tik skaidru un skaistu sapni, kādu sen nebiju redzējis. Man rādījās sapnī:

Es sēdēju un gaidīju vecmodīgā uzgaidāmajā istabā. Pirmajā brīdī zināju vienīgi, ka esmu pieteikts audiencē pie kādas ekselences, taču tad atģidos, ka tas taču ir fon Gētes kungs, pie kura esmu uz pieņemšanu. Diemžēl biju šeit ne gluži privātā kārtā, bet kā žurnāla korespondents, tas man nedeva miera, un es netiku gudrs, kāds velns mani dīdījis, ka esmu iekūlies šajā situācijā. Bez tam mani nemierīgu darīja skorpions, kurš nupat vēl bija bijis redzams un mēģinājis rāpties augšā pa manu kāju. Es, tiesa, tiku izrādījis pretestību, nokratīdams mazo, melno zirnekli, bet nezināju, kur tas šobrīd nolīdis, un neuzdrīkstējos sevi aptaustīt.

Es nebiju arī īsti drošs, vai aiz pārpratuma Gētes vietā neesmu pieteikts pie Matisona, kuram, sajaucis viņu sapnī ar Birgeru, piedēvēju Mollijas dziesmas. Starp citu, tikties ar Molliju man būtu ļoti gribējies, es iztēlojos viņu brīnumjauku, maigu, muzikālu, vakarīgu. Ja vien es nesēdētu šeit tās sasodītās redakcijas uzdevumā! Mans sapīkums par to auga arvien lielāks un pamazām vērsās arī pret Gēti, pret kuru man pēkšņi radās visdažādākie aizspriedumi un iebildumi. Tā varēja kļūt varen jauka audience! Bet skorpions, lai arī bīstams un, kas zina, noslēpies kaut kur manā tuvumā, varbūt nemaz tik bīstams nav; tas, kā man likās, varēja nozīmēt arī kaut ko patīkamu, man likās pilnīgi iespējams, ka tam ir kāds sakars ar Molliju, ka tas savā ziņā ir viņas vēstnesis vai ģerboņa dzīvnieks — skaists un bīstams sievišķības un grēka heraldiskais simbols. Varbūt dzīvnieku sauc par Vulpiusu? Bet tobrīd sulainis plaši atvēra durvis, un es piecēlos un iegāju iekšā.

Man pretī stāvēja vecais Gēte, mazs un ļoti stīvs, un viņa klasiķa krūtis tik tiešām rotāja masīva ordeņa zvaigzne. Viņš, liekas, vēl arvien valdīja, vēl arvien pieņēma apmeklētājus, vēl arvien no sava Veimāras muzeja pārredzēja visu pasauli. Jo, tikko ieraudzījis mani, viņš strauji papurināja galvu kā vecs krauklis un svinīgi bilda:

- Nu, jaunie ļaudis, jūs laikam neesat gluži vienis prātis ar mums un mūsu centieniem?

- Pilnīgi pareizi, - es atbildēju, un no viņa ministra skatiena man auksts pārskrēja pār kauliem. - Mēs, jaunie, tik tiešām neesam vienis prātis ar jums, cienījamo sirmgalvi. Jūs, jūsu ekselence, mums esat par svinīgu, par godkāru un iedomīgu, un par maz atklāts. Tas, liekas, ir pats galvenais: par maz atklāts.

Večuks paslēja uz priekšu savu stingro galvu, viņa bardzīgā, oficiālā vaibstā savilktā mute atmaiga, paveroties vieglā smaidā, kļuva apburoši dzīva, un pēkšņi man straujāk iepukstējās sirds, jo es uzreiz atcerējos dzejoli "Krēsla lēni lejup laidās" un to, ka šis ir tas cilvēks, no kura mutes reiz nākuši dzejoļa vārdi. Būtībā es šajā acumirklī jau biju pilnīgi atbruņots un uzveikts un gaužām labprāt mestos viņa priekšā ceļos. Taču es saglabāju stāju un izdzirdu no viņa smaidošajām lūpām vārdus:

- Ak tad atklātības trūkumu jūs pārmetat man? Kā tas saprotams? Vai jūs neizteiktos mazliet plašāk?

- Labprāt, ļoti labprāt es izteikšos plašāk.

- Līdzīgi visiem lielajiem gariem, jūs, fon Gētes kungs, esat skaidri saskatījis un izjutis cilvēka dzīves problemātiskumu un bezcerību: mirkļa krāšņumu un nožēlojamo vītumu, neiespējamību gūt jūtu cildmes daili citādi kā vienīgi par ikdienas cietumniecības maksu, smeldzošās ilgas pēc gara valstības — ilgas, kas mūžam uz dzīvību un nāvi cīnās ar tikpat muļķīgo un tikpat svēto mīlestību uz zaudēto dabas nevainību, visu šo baismo klaidēšanu tukšumā un neziņā, šo nolemtību būt zūdīgam, nekad nesasniegt pilnību, mūžam eksperimentēt, būt diletantam — vienā vārdā, visu šo cilvēka esmes bezcerību, apsēstību un svelošo izmisumu. To visu jūs iepazināt, šad tad arī atzināt un tomēr ar visu savu dzīves veidu paudāt pretējo, apliecinājāt ticību un optimismu, izlikāties pats savās un citu acīs, apgalvodams, ka mūsu garīgajiem centieniem lemts pastāvēt un tiem ir paliekama jēga. Jūs noraidījāt un apspiedāt dzīles meklējumus, izmisuma patiesības balsis — tiklab sevī pašā, kā arī Kleistā un Bēthovenā. Gadu desmitiem ilgi jūs centāties radīt iespaidu, ka zināšanu uzkrāšana, kolekcionēšana, vēstuļu rakstīšana un uzglabāšana, visu jūsu Veimāras perioda vecuma gadu eksistence patiešām būtu ceļš uz mirkļa iemūžinājumu, kaut gan spējat to vienīgi mumificēt, un dabas apgarošanu, lai gan jums izdevās tikai rādīt tās stilizētu masku. Tas ir tas atklātības trūkums, ko mēs jums pārmetām.

Domīgs vecais slepenpadomnieks ielūkojās man acīs, viņa lūpās vēl aizvien rotājās smaids.

Tad viņš ievaicājās man par pārsteigumu:

- Mocarta "Burvju flauta" tādā gadījumā jums laikam ir dziļi netīkama?

Un, iekams paguvu kategoriski iebilst, viņš turpināja:

- "Burvju flauta" iztēlo dzīvi par burvīgu dziesmu, tā sumina mūsu jūtas, kas taču ir zūdīgas, kā kaut ko mūžīgu un dievišķu, tā nepiebalso nedz fon Kleista, nedz Bēthovena kungam un sludina optimismu un ticību.

- Zinu, zinu! - es dusmās iesaucos. - Sazin dievs, kāpēc jums iešāvās prātā tieši "Burvju flauta", kas man mīļāka par visu pasaulē! Bet Mocarts nekļuva astoņdesmit divus gadus vecs un savā personiskajā dzīvē neizvirzīja pretenzijas uz pastāvību, kārtību, stīvu cienību, kā darījāt jūs! Viņš neiztaisījās par tik svarīgu personu. Viņš dziedāja savas dievišķās melodijas un bija nabags, un nomira agri — nabadzībā, neguvis atšķirību…

Man pietrūka elpas. Tūkstoš lietu tagad vajadzētu izteikt pārdesmit vārdos, uz pieres man izspiedās sviedri.

Bet Gēte atbildēja gaužām laipnīgi:

- Tas, ka es esmu nodzīvojis līdz astoņdesmit otrajam mūža gadam, varbūt ir nepiedodami. Tiesa, prieka no tā man bija mazāk, neka jums, iespējams, liekas. Jums taisnība: manī allaž mitušas dziļas alkas pēc pastāvības, allaž es baidījos no nāves un ar to cīnījos. Man liekas, cīņa ar nāvi, nevaldāma un nelokāma griba dzīvot ir tas dzinulis, kurš mudinājis dzīvot un darboties visus izcilos cilvēkus. Bet to, ka mums tik un tā jāmirst, mans jaunais draugs, es astoņdesmit divu gadu vecumā pierādīju tikpat pārliecinoši, kā būtu pierādījis, nomirdams skolas vecumā. Par attaisnojumu sev, ja vien tas, ko teikšu, ir vērā ņemams, es gribētu sacīt vēl sekojošo: manī bija daudz bērnišķības, liela ziņkāre un rotaļīgums, gatavība izniekot laiku. Tāpēc, lūk, man ievajadzējās diezgan daudz gadu, lai atzītu, ka reiz jāizbeidz rotaļas.

Bilzdams šos vārdus, viņš smaidīja gaužām viltīgi, gandrīz vai blēdīgi. Augumā viņš likās pastiepies garāks, izzudis bija stīvums stājā un vaibstu saspringtais cienīgums. Un gaiss ap mums pēkšņi virmoja vienās melodijas, bija pilns Gētes dziesmu, es skaidri saklausīju Mocarta "Vijolīti" un Šūberta "Lej pār pļavu, tīreli". Un Gētes seja tagad bija rožaini sārta un jauna un smējās un izskatījās te pēc Mocarta, te pēc Šūberta, it kā tie būtu viņa brāļi, un zvaigznē uz viņa krūtīm kuploja vienas pļavas puķes, un līksma un sulīga pašā vidū izplauka dzeltena prīmula.

Man nebija gluži pa prātam, ka vecais vīrs tik rotaļīgi dzīrās apiet manus jautājumus un manas apsūdzības, un es uzmetu viņam nosodošu skatienu. Tad viņš paliecās uz priekšu, pietuvināja savu muti — tikmēr jau pavisam bērnišķīgo muti — man cieši klāt un iečukstēja man ausī:

- Manu zēn, tu izturies pret veco Gēti pārāk nopietni. Vecus ļaudis, kas jau nomiruši, nav jāņem nopietni, tā tiem nodara pāri. Mums, nemirstīgajiem, nepatīk, ka ņem kaut ko nopietni, mums patīk joki. Nopietnība, manu zēn, ir piederīga laikam; tā rodas, tik daudz es tev atklāšu, aiz laika pārvērtēšanas. Arī es kādreiz pārvērtēju laiku un tāpēc vēlējos kļūt simt gadu vecs. Bet mūžībā, raugi, laika nav; mūžība ir viens vienīgs mirklis, kura akurāt pietiek jokam.

Runāt ar viņu nopietni vairs nebija ne mazākas iespējas, jautri un veicīgi viņš cilāja kājas dejā te palēkdamies, te pietupdamies, un prīmula te izšāvās kā raķete no viņa zvaigznes, te saplaka un izzuda pavisam. Vērodams, cik spoži viņš izpilda dejas soļus un figūras, es nodomāju, ka šis vismaz nav palaidis garām izdevību un iemācījies dejot. To viņš prata lieliski. Te man no jauna ienāca prātā skorpions, pareizāk, Mollija, un es uzsaucu Gētem: - Sakiet — vai Mollijas te nav?

Gēte skaļi nosmējās. Viņš piegāja pie sava galda, atslēdza kādu atvilktni, izņēma dārgu ādas vai samta dozi, atvēra to un pacēla man pie acīm. Mazītiņa, nevainojami veidota tur uz tumša samta pamata spīdēja sīciņa sievietes kājiņa, apburoša kājiņa, viegli saliekta celī, ar lejup vērstu pēdu un smalkiem pirkstiņiem galā.

Es izstiepu roku un taisījos satvert kājiņu, kurā jau biju neprātīgi iemīlējies, bet, līdzko dzīros paņemt to divos pirkstos, rotaļlietiņa, šķiet, vieglītiņām atsprāga atpakaļ, un man pēkšņi radās aizdomas, ka tā varbūt ir skorpions. Gēte, liekas, to saprata, liekas, tieši to bija gribējis un centies panākt — šo dziļo apjukumu, šo drudžaino pretrunu starp iekāri un bailēm. Viņš pacēla apburošo skorpioniņu man pie pašām acīm, vēroja, kā es pēc tā tīkoju, vēroja, kā šausmās no tā atraujos, un, šķiet, ļoti uzjautrinājās. Ķircinādams mani ar burvīgo, bīstamo mantiņu, viņš atkal bija pavisam savecējis, kļuvis aizvecs, tūkstoš gadu vecs, ar sniegbaltiem matiem, un viņa novītusi sirmgalvja seja smējās klusi un neskanīgi, nevaldāmi smējās pati savā nodabā tādā kā dziļdomīgā veca vīra humora izjūtā.

Pamodies es biju aizmirsis sapni, tikai vēlāk tas atkal atausa man atmiņā. Gulējis laikam biju kādu stundu — mūzikas un drūzmas vidu pie restorāna galdiņa; nemūžam es nenoticētu, ka esmu uz kaut ko tādu spējīgs. Laipnā meiča stāvēja manā priekšā, uzlikusi man roku uz pleca.

- Iedod man divas trīs markas, - viņa teica, - es tur mazliet iestiprinājos.

Es iedevu viņai visu naudas maku, viņa aizgāja ar visu maku un pēc brīža atgriezās.

- Tā, tagad es varu brīdi pasēdēt pie tevis, pēc tam man jāiet, man norunāta satikšanās.

Es sabijos.

- Ar ko tad? - es aši pajautāju.

- Ar vienu kungu, mazais Harij. Viņš uzaicināja mani pasēdēt "Odeona" bārā.

- Ā, un es cerēju, ka tu nepametīsi mani vienu.

- Kāpēc tad mani neuzaicināji? Tagad cits aizsteidzies tev priekšā. Nu, nekas, toties tev ietaupīsies naudiņa. Vai tu zini "Odeonu"? Pēc pusnakts tikai šampanietis. Mīksti sēdekļi, nēģeru kapela, varen smalki.

To visu es nebiju ņēmis vērā.

- Ak, - es ieteicos lūdzoši, - neliedz taču man uzaicināt tevi! Es domāju, tas ir pats par sevi saprotams, ja jau mēs esam draugi. Atļauj man uzaicināt tevi, uz kurieni vien tu vēlies, es lūdzu tevi.

- Tas ir mīļi no tavas puses. Bet, redzi, solīts paliek solīts, es ielūgumu pieņēmu, un man ir jāiet. Nepūlies veltīgi! Iedzer labāk kādu malciņu, pudelē mums vēl ir vīns. To tu izdzersi un pēc tam mierīgi dosies uz mājām un iesi gulēt. Apsoli man to.

- Nē, zini, uz mājām es nevaru doties.

- Atkal tās tavas pasakas! Vai tu ar to Gēti vēl arvien neesi ticis galā? (Tajā pašā mirkli es atcerējos savu sapni.) Ja tu no tiesas nevari doties uz māju, paliec tepat, te ir numuri iebraucējiem. Vai pagādāt tev istabu?

Es piekritu un apjautājos, kad satikšu viņu atkal. Un kur viņa dzīvo? To viņa man neteica. Gan jau, mazdrusku pameklējis, es atradīšot viņu.

- Vai es nevaru tevi uzaicināt? - Uz kurieni?

- Kur tu gribi un kad vien tev tīkas.

- Labi. Otrdien uz vakariņām "Vecajā franciskānī", otrajā stāvā. Uz redzi!

Viņa deva man roku, un tikai tad es pievērsu uzmanību šai rokai, kas pilnīgi atbilda viņas balsij, — skaista un apaļīga, gudra un labsirdīga. Viņa zobgalīgi iesmējās, kad es noskūpstīju šo roku.

Un pēdējā mirklī viņa vēlreiz pagriezās pret mani, sacīdama:

- Es gribu tev vēl kaut ko pateikt — sakarā ar Gēti. Rasi, tā, kā tev izgāja ar viņu, tas ir, ka tu nevarēji paciest viņa bildi, — tā man dažreiz iet ar svētajiem.

- Ar svētajiem? Vai tu esi tik ticīga?

- Nē, es neesmu ticīga, diemžēl neesmu, taču reiz tāda biju un ar laiku būšu atkal. Ticībai taču nepietiek laika.

- Laika? Vai tad ticībai vajadzīgs laiks?

- Kā nu ne? Lai ticētu, vajadzīgs laiks, pat vairāk: neatkarība no laika. Nevar pa nopietnam kalpot dievam un vienlaikus dzīvot tiešamībā un vēl ņemt visu nopietni — laiku, naudu, "Odeona" bāru un tā joprojām.

- Es saprotu. Bet kāds tam sakars ar svētajiem?

- Jā, gadās pa svētajam, kurš man sevišķi mīļš: Stefans, svētais Francisks, dažs cits. Un reizēm man patrāpās viņu — arī pestītāja un dievmātes — tik melīgas, sagrozītas, muļķīgas bildes, ka ciest tās nevaru, tāpat kā tu necieti Gētes portretu. Kad ieraugu tādu salkanu, stulbu pestītāju vai svēto Francisku un redzu, ka citiem šīs bildes liekas glītas un pacilājošas, es izjūtu to kā apvainojumu īstajam pestītājam un domāju: ak, kādēļ gan viņš dzīvoja un cieta tik briesmīgas mokas, ja ļaudīm pietiek ar tik muļķīgu attēlu! Bet vienlīdz es zinu, ka arī mani priekšstati par pestītāju vai Francisku ir tikai cilvēka priekšstati un pirmtēlam līdzi netiek, ka pašam pestītājam mans iekšējais priekšstats par viņu liktos uz mata tikpat muļķīgs un aprobežots kā man šīs salkanās bildītes. Es nesaku to tev, lai attaisnotu tavu saīgumu un piktumu par Gētes ofortu, nē, tur tev nav taisnība. Es saku to tikai tādēļ, lai pierādītu, ka spēju tevi saprast. Jums, zinātniekiem un māksliniekiem, galva pilna daždažādu neparastu ideju, taču cilvēki jūs esat tādi paši kā visi citi, un arī mums, pārējiem, galva ir pilna sapņu un rotaļu. Es, proti, nomanīju, mācītais kungs, ka tu drusku samulsi, nezinādams, kā lai izstāsta to atgadījumu ar Gēti, — tev bija jānopūlas, lai tik augstas lietas padarītu saprotamas man, vienkāršai meitenei. Nu, un tad man iegribējās tev parādīt, ka tu velti esi pūlējies. Es sapratu tevi arī bez visa tā. Nu, tagad pietiek! Tava vieta ir gultā.

Viņa aizgāja, un sirms viesnīcas sulainis uzveda mani trešajā stāvā, pareizāk, viņš vispirms apjautājās par bagāžu un, uzzinājis, ka bagāžas nav, lika man samaksāt uz priekšu summu, ko dēvēja par "naktsnaudu". Pēc tam pavadīja mani pa vecām, tumšām kāpnēm uz nelielu istabu un atstāja vienu. Numurā bija ļodzīga koka gulta, gaužām īsa un cieta, un pie sienas karājās zobens un krāsaina Garibaldija litogrāfija, kā arī sakaltis vainags — kādu biedrības svinību palieka. Es būtu daudz devis par naktskreklu. Netrūka vismaz ūdens un maza dvieļa, es varēju nomazgāties, pēc tam nenoģērbies atlaidos gultā, atstājis gaismu degam. Tagad varēja nodoties pārdomām. Ar Gēti tātad viss bija nokārtojies. Jauki gan, ka viņš bija apciemojis mani sapnī! Un šī brīnišķīgā meiča — kaut es vismaz zinātu, kā viņu sauc! Pēkšņi uzradies cilvēks, dzīvs cilvēks, kurš sadauzījis mana pamiruma blāvo stikla zvanu un sniedza man pretī roku — labu, daiļu, siltu roku! Pēkšņi atkal kas tāds, par ko man daļa, par ko varu domāt ar prieku, raizēm, satraukumu! Pēkšņi atvērušās durvis, pa kurām pie manis ienāk dzīve! Varbūt es atkal spēšu dzīvot, varbūt atkal kļūšu cilvēks. Mana dvēsele aizmigusi, gandrīz vai nosalusi aukstumā elpoja atkal, miegaina savēcināja sīkos, nevarīgos spārnus. Pie manis bija bijis Gēte. Kāda meiča bija likusi man paēst, iedzert, nosnausties, bija darījusi man labu, bija mani izsmējusi, apsaukusi par muļķa puiku. Viņa, brīnumainā draudzene, bija arī stāstījusi man par svētajiem un parādījusi, ka pat galēja dulnuma brīžos es nebūt neesmu viens un nesaprasts, un slimīgs izņēmums, ka man ir brāļi un māsas, kas mani saprot. Vai vēl redzēšu viņu? Jā, noteikti, uz viņu varēja paļauties. "Noruna paliek noruna."

Un es jau gulēju atkal, gulēju četras piecas stundas. Bija pāri desmitiem, kad pamodos — saburzītā uzvalkā, kā salauzts, gurdens, neskaidri atcerēdamies kaut ko briesmīgu, vakar notikušu, taču dzīvs, cerību, gaišu domu spārnots. Atgriezdamies savā dzīvoklī, es vairs nejutu ne vēsts no tām bailēm, ko pārnākšana man bija iedvesusi vakar.

Kāpnēs, augstāk par araukāriju, es uzdūros "tantei", savai saimniecei, ar kuru man reti gadījās sastapties, bet kuras laipnā izturēšanās man ļoti patika. Šī sastapšanās man nebija patīkama, godīgi sakot, es izskatījos mazliet nolaidies un saguris, tāpēc ka nebiju nedz sasukājis matus, nedz noskuvis bārdu. Pasveicinājis es dzīros paiet garām. Parasti viņa respektēja manu vēlēšanos palikt vienam un neievērotam, taču šodien starp mani un apkārtējo pasauli tik tiešām, liktos, bija kritis kāds plīvurs, sagāzies kāds aizšķērsis, — viņa iesmējās un apstājās.

- Šito ballēšanos, Hallera kungs, šonakt jūs vispār nebijāt mājā! Jūs laikam gan esat līdz nāvei noguris.

- Jā, - es teicu un arī iesmējos, - šonakt gāja drusku par raibu un, negribēdams traucēt jūsu mājas kārtību, es pārgulēju viesnīcā. Man ir liela bijāšana pret jūsu nama mieru un labo slavu, dažreiz es pats sev liekos tajā tāds kā svešķermenis.

- Nezobojieties, Hallera kungs!

- Ak, es zobojos tikai par sevi!

- Tieši to jums nevajadzētu darīt. Manā mājā jums nav jājūtas kā svešķermenim. Dzīvojiet, kā jums tīk, un dariet, ko gribat. Man ir bijuši daudzi ļoti, ļoti kārtīgi īrnieki, kārtīgāki par kārtīgiem, bet neviens nav bijis tik kluss kā jūs un nav mūs mazāk traucējis. Un tagad — vai vēlaties tasi tējas?

Es padevos kārdinājumam. Tēju pasniedza viņas viesistabā ar skaistajiem tēvutēvu portretiem pie sienām un skaistajām veclaiku mēbelēm, un mēs brītiņu patērzējām; nevaicādama tieši, laipnā dāma šo to izdibināja par manu dzīvi un manām domām un uzklausīja mani ar jauktām cieņas un mātišķa neprasīguma jūtām, ar kādām gudras sievietes izturas pret vīriešu dīvainībām. Saruna pievērsās arī viņas brāļadēlam, un blakusistabā viņa parādīja man jaunekļa pēdējo vaļas stundu veikumu — radiouztvērēju. Lūk, kādu aparātu brīvajos vakaros bija sameistarojis jaunais censonis, aizrāvies ar bezdrāts sakaru ideju, uz ceļiem pielūgdams tehnikas dievu, kuram bija ievajadzējušies gadu tūkstoši, lai atklātu un augstākā mērā nepilnīgi īstenotu lietas, ko katrs domātājs no laika gala zinājis un gudrāk izmantojis. Mēs parunājāmies par to, jo tante mazliet sliecas uz dievbijību un labprāt pārspriež reliģiska rakstura tēmas. Es teicu viņai, ka senajiem indiešiem labi bijusi zināma visu spēku un darbību visuresība un ka tehnika padarījusi pieejamu vispārības apziņai vienīgi nelielu šā fenomena daļiņu, uzkonstruēdama tam, proti, skaņu viļņiem, šimbrīžam vēl atbaidoši nepilnīgu uztvērēju un raidītāju. Minētās senās atziņas būtību — laika nerealitāti — tehnika līdz šai dienai vēl nav pamanījusi, taču galu galā arī tā, protams, tiks "atklāta" un nonāks darbīgu inženieru rokās. Varbūt turklāt, iespējams, jau visai drīz atklās, ka ap mums pastāvīgi virmo ne vien pašreizējās, šobrīd eksistējošās ziņas un norises — tāpat kā mūzika, ko atskaņo Parīzē un Berlīnē, tagad kļūst dzirdama Frankfurtē vai Cīrihē —, bet arī viss jebkad notikušais tieši tāpat ir ierakstīts un pastāv un ka mēs droši vien kādu dienu — drāts vai bezdrāts ceļā, ar traucējošiem blakustrokšņiem vai bez tiem — dzirdēsim, ka runā ķēniņš Zālamans un Valters fon der Fogelveide. Un tas viss, tāpat kā šodien pirmie radio soļi, palīdzēs cilvēkam vienīgi bēgt no sevis un sava mērķa, sapinoties arvien biezākā izpriecu un bezjēdzīgas rosības tīklā. Taču visas šīs man labi zināmās lietas es pateicu ne jau man ierastajā tonī, kas pauda sarūgtinājumu un izsmieklu par laikmetu un tehniku, bet gan jokodamies, rotaļīgi, un tante smaidīja, un mēs pasēdējām kopā gandrīz vai stundu, dzērām tēju un bijām apmierināti.

Otrdienas vakarā man bija norunāta tikšanās ar skaisto, neparasto meiču no "Melnā ērgļa", un nosist atlikušo laiku man prasīja lielas pūles. Bet, kad otrdiena beidzot bija pienākusi, es satriecoši skaidri atskārtu, cik svarīgas man ir attiecības ar nepazīstamo meiteni. Es domāju tikai par viņu, es gaidīju no viņas visu, biju gatavs ziedot un nolikt viņai pie kājām visu, lai gan nemaz nebiju viņā iemīlējies. Man pietika iztēloties, ka viņa varētu lauzt solījumu vai aizmirst mūsu norunu, un tūdaļ es skaidri redzēju, kas tādā gadījumā mani gaidītu; pasaule atkal būtu tukša, dienas ritētu pelēkas un bezsaturīgas, līdzīgas cita citai, mani atkal apņemtu šis šausminošais, mironīgais klusums, un vairs nebūtu citas izejas no šīs mēmās elles kā vienīgi bārdas nazis. Taču bārdas nazis man šajās pāris dienās ne par mata tiesu nebija kļuvis mīļāks, tas biedēja mani tāpat kā agrāk. Tur jau bija tas nesmukums, ka mani māca dziļas, sirdi stindzinošas bailes, es baidījos pārgriezt sev rīkli, pretojos domai par nāvi tik mežonīgi, spīvi, instinktīvi sakopojis visus spēkus, it kā es būtu pats veselākais cilvēks un man būtu paradīzes dzīve. Nežēlīgi skaidri es līdz galam izpratu savu stāvokli, apzinājos, ka tā ir neizturamā pretruna starp nespēju dzīvot un nespēju mirt, kas man dara tik nozīmīgu nepazīstamo — mazo, glīto dejotāju "Melnajā ērglī". Viņa bija lodziņš, sīks gaismas stariņš manu baiļu tumšajā alā. Viņa bija glābiņš, ceļš uz brīvi. Viņai jāiemāca man dzīvot vai jāiemāca man mirt, viņai ar savu stipro un skaisto roku jāpieduras manai stingajai sirdij, lai tā, dzīvības skarta, uzziedētu vai sabirztu pelnos. Kur viņa smeļas šo spēku, kur ņem šo burvju varu, kādu noslēpumainu iemeslu dēļ kļuvusi man tik nozīmīga, par to es neprātoju un tas jau arī bija vienalga; man nebija ne mazākās vajadzības to zināt. Nekādas zināšanas, nekādas atklāsmes man vairs nebija necik svarīgas, tieši ar tām es taču biju pārsātināts, tieši tās man bija pašas svelošākās, pazemojošākās un apkaunojošākās mokas, ka es tik skaidri saskatīju pats savu stāvokli un tik labi to apjēdzu. Es redzēju šo tipu, šo lopu no Stepes Vilka savā acu priekšā kā mušu tīklā, noskatījos, kā tiek izlemts viņa liktenis, kā viņš sapinies un nevarīgs karājas tīklā, kā viņu taisās aprīt zirneklis, bet tikpat tuva šķita glābēja roka. Es varētu izteikt visgudrākās un visdziļākās atziņas par savu ciešanu, savas garīgās slimības, apsēstības un neirozes sakarībām un cēloņiem — tās mehānika man bija skaidra. Bet ne jau zināt un izprast man vajadzēja, ne jau pēc tā es tik izmisīgi alku — nepieciešams man bija pārdzīvojums, lēmums, grūdiens, lēciens.

Lai gan tajās gaidu dienās ne mirkli nešaubījos, ka mana draudzene turēs vārdu, es pēdējā dienā tomēr biju ļoti satraukts un nobažījies, nekad vēl savā mūžā es tik nepacietīgi netiku gaidījis vakaru. Un šī saspringtība un nepacietība, kļūdama gandrīz neizturama, vienlaikus bija man brīnumaini tīkama: kaut kas neiedomājami jauks un jauns man, cilvēkam, kurš vīlies dzīvē, kurš sen neko vairs negaida, ne par ko nepriecājas, jautās visu šo dienu satraukumā, bailēs, drudžainās gaidās mētājoties apkārt, iztēlojoties aizlaikus vakaru, tikšanās iznākumu, sarunas, par godu tam skujoties un ģērbjoties (īpaši rūpīgi — apvelkot jaunu kreklu, apsienot jaunu kaklasaiti, ieverot kurpēs jaunas auklas). Lai šī gudrā un noslēpumainā meiča būtu kas būdama, lai kādā veidā viņa kļuvusi man par to, par ko kļuvusi, tas man bija vienalga; viņa eksistēja, bija noticis brīnums, vēlreiz es biju atradis cilvēku un atguvis interesi dzīvot! Svarīgi bija tikai, lai tas nebeigtos, lai es ļautos šim vilinājumam, sekotu šai zvaigznei.

Neaizmirstams mirklis, kad atkal ieraudzīju viņu! Es sēdēju vecajā, mājīgajā restorānā pie galdiņa, ko gluži nevajadzīgi biju iepriekš pasūtījis pa tālruni, pētīju ēdienkarti, bet glāzē ar ūdeni slējās divas skaistas orhidejas, kuras biju nopircis savai draudzenei. Man iznāca labu brīdi gaidīt, taču es nešaubījos, ka viņa atnāks, un vairs nebiju satraukts. Un tur jau viņa nāca, apstājās pie garderobes un sasveicinājās ar mani, uzmezdama man vērīgu, nedaudz pētošu gaišpelēku acu skatienu. Aizdomīgs es pasekoju, kā pret viņu izturas viesmīlis. Nē, paldies dievam, nekādas familiaritātes, nekāda distances trūkuma — viņš bija nevainojami pieklājīgs. Un tomēr abi pazina viens otru, viņa sauca viesmīli par Emīlu.

Kad es pasniedzu viņai orhidejas, viņa iepriecināta iesmējās.

- Tas ir mīļi no tavas puses, Harij. Tu gribēji man kaut ko uzdāvināt — vai ne? — un lāgā nezināji, ko lai izraugies, nebūdams īsti drošs, vai tev, patiesību sakot, vispār ir tiesības pasniegt man dāvanu, vai es neapvainošos, un tad tu nopirki orhidejas, tās ir tikai puķes, tomēr itin dārgas. Paldies! Starp citu, pateikšu tev uzreiz: es negribu, ka tu mani apdāvinātu. Mani uztur vīrieši, bet es nevēlos, lai tu mani uzturētu. Kā tu esi pārvērties! Ne pazīt tevi vairs nevar. Tai reizē tu izskatījies kā nupat no cilpas izvilkts, bet nu jau atkal puslīdz esi cilvēks. Starp citu, vai tu izpildīji manu rīkojumu?

- Kādu rīkojumu?

- Aizmirsi? Mani interesē, vai tagad tu dejo fokstrotu? Tu teici, ka tev ļoti griboties saņemt manas pavēles, nekas tev neliekoties patīkamāk ka paklausīt man. Vai atceries?

- Jā, jā, un tā tas lai paliek! Es toreiz runāju nopietni.

- Bet dejot tu tomēr neesi iemācījies?

- Vai tad to var tik ātri, pāris dienās?

- Protams. Foksu var iemācīties stundas laikā, bostonu — stundās divas. Tango tik ātri neies, taču bez tā tu pilnīgi vari iztikt.

- Bet nu man beidzot jāzina, kā tevi sauc!

Viņa brīdi uzlūkoja mani klusēdama.

- Pamēģini, varbūt to uzminēsi. Man ļoti patiktu, ja tu uzminētu. Ņem acis pirkstos un pavēro mani, kā nākas! Vai tev vēl nav uzkritis, ka man reizēm ir zēna seja? Piemēram, pašreiz?

Jā, pavērojis ciešāk viņas vaibstus, es biju spiests piekrist — tā bija zēna seja. Un, kad es mirkli vilcinājos, šī seja uzrunāja mani un atsauca man atmiņā manus zēna gadus un manu toreizējo draugu, kuru sauca par Hermani. Vienubrīd viņa, šķiet, visā pilnībā kļuva par šo Hermani.

- Ja tu būtu zēns, - es pārsteigts teicu, - tevi droši vien sauktu par Hermani.

- Kas zina, varbūt es esmu zēns, tikai pārģērbts, - viņa rotaļīgi attrauca.

- Tevi sauc par Hermīni?

Viņa pamāja starodama, priecīga, ka esmu uzminējis. Tieši tobrīd atnesa zupu, mēs sākām ēst, un viņa kļuva līksma kā bērns. Visu to īpašību vidū, kas man viņā patika un mani valdzināja, pati pievilcīgākā un neparastākā bija spēja pēkšņi pāriet no visdziļākās nopietnības uz visjokaināko jautrību un otrādi, turklāt pašai nemaz nemainoties un nepiepūloties, — šai ziņā viņa atgādināja apdāvinātu bērnu. Tagad viņa brīdi jautrajās, ķircināja mani ar fokstrotu, reizēm pat piegrūda man ar kāju, dedzīgi uzteica ēdienu, pamanīja, ka esmu centies labāk apģērbties, taču atrada vēl daudz trūkumu manā ārienē.

Sarunas gaitā es pajautāju viņai:

- Kā tu dabūji to gatavu, ka pēkšņi izskatījies pēc zēna un man izdevās uzminēt, kā tevi sauc?

- To tu pats dabūji gatavu! Kā tu nesaproti, mācītais kungs, — es tev patīku un esmu tev no svara tāpēc, ka esmu tev sava veida spogulis, tāpēc ka manī ir kaut kas tāds, kas atsaucas tev un saprot tevi? Patiesībā visiem cilvēkiem būtu jābūt cits citam par spoguli, būtu tā jāatbild un jāatbilst cits citam, taču tādi dīvaiņi kā tu nu reiz ir retums un viegli aizmaldās tik tālu, ka it kā noburti citu acīs neko vairs nejēdz nedz saskatīt, nedz salasīt un ne par ko tiem vairs nav daļas. Un, ja tāds savādnieks pēkšņi tomēr atkal ierauga seju, kura tiešām viņu uzlūko un kurā sajaušams kaut kas līdzīgs atbildei un radniecībai, — nu jā, viņiem, protams, ir prieks.

- Tu zini visu, Hermīne! - es izbrīnā iesaucos. - Viss ir tieši tā, kā tu saki. Un tomēr tu esi gluži citāda nekā es! Tu taču esi mans pretstats: tevī ir viss, kā man trūkst.

- Tā tev liekas, - viņa atteica īsi, - un tas ir labi.

Un pēkšņi viņas seju, kas man patiešām bija kā tāds burvju spogulis, aptumšoja smags nopietnības mākonis, pēkšņi visa seja pauda vairs tikai nopietnību, tikai traģismu, bezdibenīgu kā maskas tukšie acu dobuļi. Lēnām, vārdu pa vārdam viņa sacīja:

- Klau, neaizmirsti, ko tu man teici! Tu teici, lai es pavēlot tev — un tu ar prieku izpildīšot visas manas pavēles. Neaizmirsti to! Tev jāzina, mazais Harij: tāpat kā tev iet ar mani, proti, ka mana seja atbild tev, ka manī kaut kas tiecas tev pretī un iedveš tev uzticību, tāpat arī man iet ar tevi. Kad es todien redzēju, kā tu ienāci "Melnajā ērglī" — tik noguris un apātisks, gandrīz vairs ne šai pasaulei piederīgs, — es tūlīt sajutu: tas klausīs man, tas ir noilgojies, lai es viņam pavēlu. Un to es darīšu, tādēļ es uzrunāju tevi, un tādēļ mēs kļuvām draugi.

Viņa runāja tik grūtsirdīgi un nopietni, ar tādu iekšēju pārdzīvojumu, ka es īsti nesapratu un centos nomierināt viņu, novirzīdams sarunu uz citu pusi. Viņa atvairīja manus mēģinājumus, raukdama uzacis, cieši uzlūkoja mani un turpināja ledaini saltā balsī:

- Tev būs jātur dotais vārds, mazais, to es tev saku, ja ne, tu to nožēlosi. Tu saņemsi daudzas pavēles un tās izpildīsi — jaukas pavēles, patīkamas pavēles, un tā tev būs tīrā izprieca pakļauties tam pašas beigas. Un tu izpildīsi arī manu pēdējo pavēli, Harij.

- Es izpildīšu to, - es teicu gandrīz kā transā. - Kāda būs tava pēdējā pavēle?

Bet es — dievs zina, kāpēc, — jau nojautu, kāda tā būs.

Viņa noskurinājās, it kā justu vieglus drebuļus, un pamazām, šķiet, atguvās no domas, kurā bija gremdējusies. Viņa nenolaida no manis acis un pēkšņi sadrūma vēl vairāk.

- Būtu prātīgāk tev to neteikt. Bet es nevēlos būt prātīga, Harij, šoreiz nevēlos. Es vēlos kaut ko gluži citu. Klausies labi uzmanīgi! Tu uzklausīsi, ko es tev saku, atkal aizmirsīsi to, nosmiesies, liesi asaras. Sargies, mazais. Es saspēlēšu ar tevi, brāļuk, uz dzīvību un nāvi un, iekams sākas spēle, atklāšu tev savas kārtis.

Cik skaista, pārdabiski skaista bija viņas seja, viņai sakot šos vārdus! Viņas acīs — saltās un gaišās — vīdēja viedas skumjas, šīs acis, šķiet, jau bija izcietušas un atzinušas it visas iedomājamās ciešanas. Lūpas, veidojot zilbes, kustējās ar grūtībām, it kā tām kaut kas traucētu, — apmēram tā mēdz runāt, ja seju stindzina sals; bet lūpu starpā, mutes kaktiņos, tikai šad tad mirklīgi samanāmā mēles galiņa kustībās pretēji skatienam un runas tonim strāvoja salds, rotaļīgs jutekliskums, dziļi izjusta baudkāre. Pār viņas rimto, gludo pieri nokarājās īsa cirta, un no turienes — no pieres kaktiņa, ko piesedza cirta, laiku pa laikam līdzīgi dzīves elpai plūsmoja zēniskuma, hermafrodītiskas maģijas vilnis. Izbiedēts un tomēr kā apmāts es klausījos viņas vārdos, it kā tikai pa pusei būtu šeit.

- Es patīku tev, - viņa turpināja, - aiz iemesla, ko jau minēju; es pārrāvu tavu vientulību, es pārtvēru tevi pie pašas ieejas ellē un atkal pamodināju. Bet es gribu vairāk no tevis, daudz vairāk. Es gribu, lai tu iemīlies manī. Nē, neiebilsti, ļauj man runāt! Es ļoti patīku tev, to es jūtu, un tu esi man pateicīgs, taču iemīlējies manī tu neesi. Es izdarīšu tā, lai tu iemīlētos mani, tas ir saskaņa ar manu profesiju; es taču pārtieku no tā, ka protu panākt, lai vīrieši iemīlas manī. Tikai vienu liec vērā, es darīšu to ne jau tāpēc, ka tieši tu man liktos sevišķi pievilcīgs. Es neesmu iemīlējusies tevī, Harij, tāpat kā tu neesi iemīlējies manī. Bet tu man esi vajadzīgs, tāpat kā es esmu vajadzīga tev. Es tev esmu nepieciešama pašreiz, šo te brīdi, tāpēc ka tu esi izmisis un tev vajadzīgs kāds, kas iegrūstu tevi ūdenī un atkal darītu dzīvu. Es esmu tev nepieciešama, lai tu iemācītos dejot, iemācītos smieties, iemācītos dzīvot. Bet tu man būsi vajadzīgs vēlāk, nevis šodien un savukārt kaut kam ļoti svarīgam un skaistam. Tu saņemsi, kad būsi manī iemīlējies, manu pēdējo pavēli un paklausīsi, un tas būs labi kā tev, tā man.

Viņa pacilāja glāzē vienu no brūni mēļajām, zaļi dzīslotajām orhidejām, mirkli nolieca pār to seju un stingu skatienu nolūkojās ziedā.

- Tev nebūs viegli, taču tu darīsi to. Tu izpildīsi manu pavēli un nogalināsi mani. Tas ir tas, kas man bija tev sakāms. Nejautā neko vairāk!

Skatienam aizvien kavējoties pie orhidejas, viņa apklusa, sejas izteiksme atslāba kā zieds, kas izplaucis, veroties cietam pumpuram, un pēkšņi viņas lūpās novizuļoja burvīgs smaids, lai arī acis vēl brīdi stingi raudzījās vienā punktā. Pēc tam viņa papurināja galvu, īsā zēniskā cirta nošūpojās, iedzēra malku minerālūdens, pēkšņi atcerējās, ka patlaban vakariņojam, un ar līksmu apetīti metās virsū ēdienam.

Vārdu pa vārdam skaidri biju saklausījis viņas šausmaino runu, pat uzminējis — vēl neizteiktu — viņas "pēdējo pavēli", un mani vairs nebiedēja teiciens: "Tu nogalināsi mani." Viss, ko viņa sacīja, izklausījās man pārliecinoši un nenovēršami, es pieņēmu to bez pretošanās, tomēr, lai arī viņa bija runājusi biedīgā nopietnībā, tas viss man nelikās gluži ticams un nopietni ņemams. Daļa manas dvēseles uztvēra viņas vārdus un noticēja tiem, otrai tikmēr nomierinoši mājot un pieņemot zināšanai, ka tātad arī šai tik saprātīgajai, veselīgajai un pašpārliecinātajai Hermīnei tomēr ir savi graži un prāta aptumsuma brīži. Tikko bija izteikts pēdējais vārds, visai šai ainai pārvilkās nerealitātes un neīstuma dūmaka.

Un tomēr es nespēju tā kā Hermīne, virves dejotāja veiklībā apmetis kūleni, atgriezties ticamībā un tiešamībā.

- Tātad es reiz nogalināšu tevi? - es jautāju, pa pusei vēl aizsapņojies, viņai tikmēr jau atkal smejoties un centīgi sagriežot pīles cepeti.

- Protams, - viņa attrauca, nevērīgi pametusi ar galvu, - pietiek par to, pašlaik ir ēdamā reize. Esi, Harij, tik labs un pasūti vēl mazliet zaļos salātus! Vai tev nemaz nav apetītes? Man liekas, tev jāapgūst viss, kas citiem ir pats par sevi saprotams, pat ēšanas prieki. Paskaties šurp, mazais, šī te ir pīles ciskiņa, un ir svētki, kad gaišo, gardo gaļu atdala no kauliņa; darot to, tev jābūt tikpat apetītlīgi ap sirdi, jājūtas tikpat saviļņotam un pateicīgam kā mīlniekam, kurš pirmo reizi palīdz novilkt jaciņu mīļotajai meitenei. Vai tu saprati? Nē? Tu esi aitasgalva. Labs ir, es iedošu tev gabaliņu no šīs jaukās pīles ciskiņas, tad tu manīsi pats. Tā, atver muti!… Ak, kas tu esi par pretekli! Dievs tēvs, tagad viņš šķielē uz citiem, vai tik tie nav redzējuši, ka sniedzu viņam kumosu ar savu dakšiņu! Esi bez bažām, pazudušais dēls, es nedarīšu tev kaunu. Bet, ja tev savam priekam vajadzīga citu ļaužu atļauja, tad tu tik tiešām esi nožēlojams nelga.

Arvien nereālāka kļuva pirmītējā aina, arvien neticamāk šķita, ka vēl pirms dažām minūtēm šis acu skatiens bijis tik smags un šausminoši stings. O, šajā ziņā Hermīne bija kā pati dzīve: allaž tikai mirklis, iepriekš mūžam nenosakāma. Pašreiz viņa ēda, un pīles stilbiņš un salāti, torte un liķieris tika ņemti nopietni, kļuva par prieka un pārsprieduma, sarunas un iztēles objektu. Tiklīdz šķīvis bija novākts, sākās jauna nodaļa. Šī sieviete, kas redzēja man cauri, kas, šķiet, zināja par dzīvi vairāk nekā visi gudrajie kopā, uzvedās kā bērns, nodevās nīcīgai dzīves mirkļu rotaļai tik prasmīgi, ka uzreiz padarīja mani par savu skolnieku. Vienalga, kas tā bija — augsta gudrība vai galēja naivitāte, — kurš tā prata dzīvot mirklim, tiktāl mita tagadnē un tik līksmi gādīgs prata novērtēt katru puķīti ceļmalā, mazu rotaļīga mirkļa laimi, tam dzīve neko nevarēja nodarīt. Un šis dzīvespriecīgais bērns ar savu labo apetīti, savu rotaļīgo gardēdību vienlaikus lai būtu sapņotāja un histēriķe, kas ilgojas pēc nāves, vai modra aprēķinātāja, kas apzināti un aukstu sirdi tiecas iemīlināt mani sevī un padarīt mani par savu vergu? Tas nevarēja būt. Nē, viņa gluži vienkārši tiktāl visa atdevās mirklim, ka spēja uzņemt un izdzīvot sevī līdz galam tiklab jebkuru jautru iedomu, kā arī jebkuras tālās dvēseles dzīlēs sarosījušās tumšas baisas.

Šī Hermīne, kuru es šodien redzēju otru reizi, zināja par mani visu, man likās neiespējami viņas acu priekšā jebkad saglabāt kādu noslēpumu. Varbūt viņa līdz galam neizprastu manu gara pasauli, varbūt viņa neaptvertu manu attieksmi pret mūziku, pret Gēti, pret Novalisu vai Bodlēru — taču arī tas bija visai apšaubāmi, droši vien tas neradītu viņai nekādas grūtības. Un, ja arī radītu, — kas tad no manas "gara dzīves" palicis pāri? Vai viss nebija sadauzīts druskās un zaudējis jēgu? Bet manas pārējās, manas dziļi personiskās problēmas un rūpes — visas tās viņa saprastu, par to es nešaubījos. Drīz es runāšu ar viņu par Stepes Vilku, par traktātu, par itin visu, kas pagaidām eksistē vienīgi man, par ko es nevienam ne vārda neesmu bildis. Es nespēju nociesties, nesācis uzreiz.

- Hermīn, - es teicu, - nesen man gadījās kaut kas brīnumains. Kāds svešinieks iedeva man mazu iespiestu grāmatiņu, tādu kā gadatirgus burtnīciņu, un tajā bija sīki aprakstīta mana dzīve un viss, kam ar mani sakars. Saki — vai tas nav savādi?

- Kā tad sauc šo grāmatiņu? - viņa pajautāja, neko īpašu nedomādama.

- "Traktāts par Stepes Vilku".

- Ā, Stepes Vilks, tas ir lieliski! Un tas Stepes Vilks būtu tu? Pēc tavam domām, tas esi tu?

- Jā, tas esmu es. Es esmu viens no tiem, kas pa pusei ir cilvēks, pa pusei - vilks vai vismaz iedomājas, ka tas tā ir.

Hermīne neatbildēja. Viņa pētoši un vērīgi palūkojās man acīs, palūkojās uz manām rokām, un īsu mirkli viņas skatiens un vaibsti atkal pauda pirmītējo dziļo nopietnību un drūmo kvēli. Man likās, es uzminu viņas domas — proti, vai pietiekami esmu vilks, lai izpildītu viņas "pēdējo pavēli".

- Tā, protams, ir tava iedoma, - viņa noteica, atkal vērzdamās jautra, - vai, ja tev tīk, dzejiska līdzība. Bet sava jēga tai ir. Šodien tu neesi vilks, taču todien, ienācis zālē, stāvēji kā no mēness nokritis, tevī nudien bija kas zvērīgs, un tieši tas man patika.

Viņa aprāvās, pēkšņi ko iedomājusi, un, šķietami apjukusi, sacīja:

- Tas izklausās tik muļķīgi — tādi vārdi kā "plēsīgs zvērs" vai "bestija"! Par dzīvniekiem tā nevajadzētu teikt. Tie, saprotams, bieži ir briesmīgi un tomēr ir daudz īstāki nekā cilvēki.

- Ko izsaka "īstāki"? Kā tu to domā?

- Nu, pavēro vien kādu dzīvu radību — kaķi, suni, putnu vai pat vienu no lielajiem, skaistajiem dzīvniekiem zooloģiskajā dārzā, pumu vai žirafi! Tu nevari neredzēt, ka tie visi ir īsti, ka nav it neviena, kas mulstu vai būtu neziņā, ko lai dara un kā lai izturas. Tie netaisās glaimot, necenšas atstāt iespaidu. Nekādas izlikšanās. Tie ir tādi, kādi tie ir, kā akmeņi un puķes vai kā zvaigznes pie debesīm. Vai saprati?

Es sapratu.

- Lielākoties dzīvnieki ir skumji, - viņa turpināja. - Un, kad cilvēks kļūst ļoti skumjš, skumjš ne jau tāpēc, ka sāp zobs vai paspēlēta nauda, bet gan aiz tā iemesla, ka pēkšņi viņš īsu brīdi jūt, kāds ir viss ap viņu, kāda ir dzīve, un noskumst pa īstam, viņš tad mazliet atgādina dzīvnieku — viņš tad izskatās noskumis, taču īstāks un skaistāks nekā parasti. Tā tas ir, un tā izskatījies tu, Stepes Vilks, kad es ieraudzīju tevi pirmo reizi.

- Nu, un ko tu, Hermīn, domā par grāmatu, kurā es esmu aprakstīts?

- Ak, zini ko, man netīkas visu laiku domāt. Parunāsim par to citreiz. Iedod man to palasīties. Ai nē, ja es kādreiz atkal tikšu pie lasīšanas, piešķir man vienu no tām grāmatām, ko tu pats esi uzrakstījis.

Viņa palūdza kafiju un brīdi šķita neuzmanīga un izklaidīga, taču tad pēkšņi atplauka smaidā un, liekas, lauzīdama galvu, bija nonākusi pie kāda slēdziena.

- Ā, - vina līksmi iesaucās, - beidzot rokā ir!

- Kas tad?

- Tas par fokstrotu, man visu laiku par to bija jādomā. Saki — vai tev ir istaba, kurā mēs abi šad tad varētu padejot stundiņu? Kaut vai maza — tas nekas, lai tikai apakšstāvā negadītos kāds, kas nāktu augšā un celtu skandālu, ja virs viņa galvas salīgojas griesti. Tad jau labi, ļoti labi! Tu tādā gadījumā mājās iemācīsies dejot.

- Jā, - es teicu nedroši, - jo labāk. Bet es domāju, ka dejošanai vajadzīga arī mūzika.

- Kā tad, ka vajadzīga. Nu, to mūziku tu sev nopirksi, tā maksās, augstākais, tikpat, cik kursi pie deju skolotājas. Skolotāju tu ieekonomēsi, tā būšu es. Bet mūzika katru reizi būs mūsu rīcībā, un arī gramofons paliks mums.

- Gramofons?

- Saprotams! Tu nopirksi tādu daiktiņu un pāris deju plates piedevām…

- Lieliski! - es iesaucos. - Un, ja tev patiešām izdosies iemācīt mani dejot, tu saņemsi gramofonu par honorāru. Vai esi ar mieru?

Es pateicu to ļoti mundri, taču ne jau no tīras sirds. Tādu man nebūt ne tīkamu aparātu es nekādi nespēju iedomāties savā ar grāmatām piekrautajā darbistabiņā, un arī pret dejošanu man daudz kas bija iebilstams. Pie izdevības, es biju spriedis, varētu jau arī kādu reizīti pamēģināt, kaut gan nešaubījos ne mirkli, ka esmu daudz par vecu un stīvu un vairs neiemācīšos dejot. Bet šitā viena rāvienā, uz līdzenas vietas, tas man bija par ašu un strauju, un es jutu, kā manī pretim saceļas viss, kas man, vecam, izlepušam mūzikas pazinējam, iebilstams pret gramofoniem, džezu un moderno deju mūziku. Lai tagad manā istabā, cellē, kur es nododos savām pārdomām, mana patvēruma vietā blakus Novalisam un Žanam Paulam skanētu amerikāņu grāvēji un man pie šīs mūzikas vēl būtu jādejo — to, patiesību sakot, neviens no manis nevarēja prasīt. Bet prasīja ne jau "neviens", proti, kāds nezināmais, bet Hermīne, un viņai bija tiesības pavēlēt. Es paklausīju. Dabiski, es paklausīju.

Nākamās dienas otrajā pusē mēs satikāmies kādā kafejnīcā. Hermīne jau sēdēja tur, kad es atnācu, dzēra tēju un smaidīdama rādīja man avīzi, kurā bija ieraudzījusi manu vārdu. Tā bija viena no manas dzimtenes reakcionārajām ķengu lapām, kurās laiku pa laikam parādījās nikni, pret mani vērsti pamfleti. Kara laikā es biju bijis kara pretinieks, pēc kara pie izdevības tiku aicinājis uz mieru, iecietību, cilvēcību un paškritiku un vērsies pret nacionālistisko rīdīšanu, kas kļuva arvien neiecietīgāka, muļķīgāka un mežonīgāka. Te nu atkal reiz bija iespiests kārtējais izlēciens, slikti uzrakstīts, pa pusei paša redaktora sacerēts, pa pusei no daudziem līdzīgiem rakstiem šai avīzei tuvu stāvošos preses izdevumos sazagts. Kā zināms, neviens neraksta tik slikti kā novecojušu ideoloģiju aizstāvji, neviens neveltī saviem amata pienākumiem mazāk godprātības un pūliņu. Izlasījusi rakstu, Hermīne bija uzzinājusi, ka Harijs Hallers ir kaitnieks un cilvēks bez sirdsapziņas un dzimtenes un ka tēvzemei, protams, nevar klāties citādi kā vien slikti, kamēr pacieš šādus ļaudis un šādas domas un jaunatni audzina sentimentāla humānisma, nevis kareivīgas atriebes garā mūžsenam ienaidniekam.

- Vai tas esi tu? - jautāja Hermīne, norādīdama uz manu vārdu. - Tad nu gan tu esi iedzīvojies naidniekos, Harij! Vai tas tevi ērcina?

Es pārlasīju dažas rindas, viss bija kā parasti, visas šīs stereotipās lamas jau daudzus gadus man bija līdz riebumam zināmas.

- Nē, - es teicu, - tas mani neērcina, es pie tā esmu sen pieradis. Es vairākkārt esmu paudis viedokli, ka ikvienai tautai, pat katram cilvēkam jāmeklē vaina sevī, ciktāl savu kļūdu, savas nolaidības, savu slikto paradumu dēļ esam līdzatbildīgi par karu un visām pasaules nelaimēm, nevis jāiežūžo sevi miegā, apcerot melīgus politiskās "vainas" jautājumus, — tas ir vienīgais ceļš, kā varbūt novērst nākamo karu. To viņi man nepiedod, jo paši, protams, ir pilnīgi bez vainas: ne ķeizaram un ģenerāļiem, ne lielrūpniekiem, politiķiem un avīžniekiem — nevienam nav nenieka ko pārmest sev, neviens nav ne par mata tiesu vainīgs. Var likties, ka pasaulē viss ir lieliski, tikai savs desmits miljonu nokauto dus zem velēnām. Saproti, Hermīne, šādas paskvilas, ja arī vairs nekaitina, dažreiz tomēr skumdina mani. Divas trešdaļas manu tautiešu lasa tādas ievirzes laikrakstus, lasa katru rītu un vakaru šos vārdus, diendienā tiek apstrādāti, pamācīti, kūdīti, tiek padarīti neapmierināti un nikni, un gals un mērķis tam visam ir karš, nākamais, gaidāmais karš, kas laikam gan būs vēl briesmīgāks, nekā bija iepriekšējais. Tas viss ir skaidrs kā diena, kurš katrs spētu to saprast, nonāktu pie tā paša atzinuma, padomājis kaut stundu. Bet neviens nevēlas domāt, neviens nevēlas novērst karu, neviens netaisās aiztaupīt sev un saviem bērniem nākamo masu slaktiņu, ja veselu stundu par to jālauza galva. Padomāt stundu, brīdi iedziļināties sevī un pavaicāt sev, ciktāl tu pats esi līdzdalīgs un līdzvainīgs pasaules nekārtībās un ļaunumā, — raugi, to nevēlas neviens! Un viss tātad ies savu gaitu, un daudzi tūkstoši diendienā ālīgi gatavos jaunu karu. Kopš es to esmu sapratis, tas satriec mani un dzen izmisumā, man vairs nav nedz tēvzemes, nedz ideālu, tas viss taču noder par aizsegu šīs pasaules varenajiem, kuri gatavo nākamo slaktiņu. Nav nekādas jēgas domāt, runāt, rakstīt kaut ko cilvēka cienīgu, nav nekādas jēgas lolot labas domas - pret katriem diviem trim cilvēkiem, kuri to dara, diendienā vēršas tūkstoš laikrakstu, žurnālu, runu, atklātu un slepenu sanāksmju, kas tiecas pēc pretējā un panāk savu.

Hermīne iejūtīgi bija klausījusies.

- Jā, - viņa tagad sacīja, - tai ziņā tev taisnība. Protams, atkal būs karš, nav nemaz jālasa avīzes, lai to zinātu. Par to, dabiski, var skumt, taču līdzēts ar skumjām nebūs. Tas ir tieši tāpat, it kā cilvēks bēdātos par to, ka tik un tā reiz būs jāmirst, lai viņš darītu ko darīdams. Cīņa pret nāvi, mīļais Harij, vienmēr ir jauka, cildena, brīnišķīga un cienījama lieta — un tāda pati tātad ir arī cīņa pret karu. Bet tai pašā laikā tas vienmēr ir bezcerīgs donkihotisms.

- Tā tas varbūt ir, - es sadusmojies iesaucos. - Tikai vadoties pēc tādām patiesībām, ka drīzumā mums visiem taču tik un tā jāmirst un tātad viss vienalga un bijis nebijis, dzīve kļūst sekla un muļķīga. Vai tad patiešām mums viss jāmet pie malas, jāatsakās no jebkuras gara dzīves, jebkuriem centieniem, jebkuras cilvēcības, jāpieļauj, lai valda vien tālāk nauda un godkāre, un pie alus glāzes jāgaida nākamā mobilizācija?

Savāds bija tas skatiens, kuru man tobrīd uzmeta Hermīne, — uzjautrināts, zobgalīgi šķelmīgs un biedriski saprotošs, taču reizē dziļi grūtsirdīgs, zinošs un bezgala nopietns.

- Tas tev nav jādara, - viņa atbildēja gluži kā māte. - Tava dzīve tāpēc vien jau nebūs sekla un muļķīga, ja tu zināsi, ka cīņai panākumi izpaliks. Tā būs daudz seklāka, Harij, ja tu, cīnīdamies par kaut ko labu un cildenu, domāsi, ka tas tev katrā ziņā jāsasniedz. Vai tad ideāli pastāv tādēļ, lai tos sasniegtu? Vai tad mēs, cilvēki, dzīvojam tādēļ, lai novērstu nāvi? Nē, mēs dzīvojam, lai te bītos, te mīlētu nāvi, un tieši nāves vārdā reizēm tik koši uzplaiksni pelēkā dzīve. Tu esi bērns, Harij. Klausi tagad mani un nāc man līdzi, mums šodien daudz darīšanu. Šodien es vairs nelikšos zinis ne par karu, ne par avīzēm. Un tu?

O jā, arī es biju gatavs vairs nelikties par tām ne zinis. Mēs devāmies ceļā kopā — tā bija mūsu pirmā kopīgā pastaiga pa pilsētu — uz kādu mūzikas piederumu veikalu, kur apskatījām gramofonus, atvērām, aizvērām, uzvilkām citu pēc cita, un, kad viens mums likās itin piemērots, itin jauks un ne pārāk dārgs, es dzīros to nopirkt, taču Hermīne nesteidzās ar iegādi. Viņa atturēja mani, un vispirms man vajadzēja kopā ar viņu iegriezties vēl kādā veikalā un arī tur apskatīt un noklausīties visu sistēmu gramofonus no paša dārgākā līdz pašam lētākajam, tikai tad viņa bija ar mieru atgriezties pirmajā veikalā un nopirkt tur nolūkoto aparātu.

- Redzi nu, - es teicu, - tas bija vienkāršāk dabūjams.

- Vai tev tā liekas? Un pēc tam mēs rīt varbūt ieraudzītu tādu pašu aparātu citā skatlogā — tikai par divdesmit frankiem lētāku. Bez tam iepirkšanās ir izprieca, un katra izprieca ir jāizbauda. Tev vēl daudz jāmācās.

Kāds izsūtāmais palīdzēja nogādāt pirkumu manā dzīvoklī.

Hermīne pamatīgi apskatīja manu dzīvojamo istabu, uzslavēja krāsni un dīvānu, izmēģināja krēslus, pacilāja grāmatas, ilgi uzkavējās pie manas mīļotās fotogrāfijas. Gramofonu mēs bijām nolikuši starp divām grāmatu kaudzēm uz kumodes. Un tad sākās manas apmācības. Viņa uzlika fokstrotu, parādīja man pašus vienkāršākos soļus un, paņēmusi aiz rokas, sāka mani vadīt. Es paklausīgi tipināju līdzi, uzdūros krēsliem, klausīju viņas pavēlēm, nesapratu, ko man saka, minu viņai uz kājām, būdams tikpat centīgs, cik neizveicīgs. Pēc otrās dejas viņa atkrita dīvānā un smējās kā bērns.

- Ak dievs, cik tu esi stīvs! Liec taču kājas brīvi, it kā tu pastaigātos! Jebkura piepūle ir lieka. Tev, man rādās, jau metas karsti? Labi, atvilksim elpu minūtes piecas! Saproti, dejot, ja māki, ir tikpat vienkārši kā domāt, turklāt iemācīties dejot ir daudz vieglāk. Tagad tu būsi iecietīgāks pret ļaudīm, kas aiz nevēlēšanās patstāvīgi domāt sauc Hallera kungu par dzimtenes nodevēju un vienā mierā gaida nākamo karu.

Pēc stundas viņa aizgāja, mani drošinādama, ka nākamreiz mums veiksies labāk. Es par to biju citās domas un jutos bezgala vīlies par savu muļķību un lācīgumu; šajā stundā, kā man likās, es vispār neko nebiju iemācījies un neticēju, ka nākamreiz ies labāk. Nē, lai dejotu, vajadzīgas dotības, kuru man pilnīgi trūka: jautrība, nevainība, vieglprātība, nebēdnība. It kā es jau sen to nezinātu!

Bet, paskat vien, nākamreiz man patiešām jau veicās labāk, es dejodams pat izjutu prieku, un mācību stundas beigās Hermīne apgalvoja, ka fokstrotu es esot apguvis. Taču, kad viņa pēc tā secināja, ka rīt mums jādodas uz restorānu padejot, es nobijos ne pa jokam un ietiepos. Dzedri viņa man atgādināja manu paklausības zvērestu un lika man rīt ierasties viesnīcā "Balanss" uz pēcpusdienas tēju.

Tovakar es nosēdēju mājās, sadomājis lasīt, taču nespēju. Man bija bail no rītdienas; mani šausmināja doma, ka es, vecs, kautrīgs, viegli aizvainojams savādnieks, ne tikai apmeklēšu vienu no šiem banālajiem mūsdienu lokāliem, kur dzer tēju un skan džeza mūzika, bet arī, vēl lāgā neprazdams dejot, svešu ļaužu vidū izlikšos par dejotpratēju. Un es atzīstos, ka smējos par sevi un kaunējos no sevis, kad, uzvilcis gramofonu savā klusajā darbistabā un licis platei griezties, klusītēm, uz pirkstgaliem vien atkārtoju fokstrota soļus.

Viesnīcā "Balanss" nākamdien spēlēja neliela kapela, pie galdiņiem pasniedza tēju un viskiju. Es mēģināju uzpirkt Hermīni, piedāvāju viņai kūkas, pudeli laba vīna, bet viņa bija nepielūdzama.

- Tu šodien neesi te, lai izklaidētos. Tev ir deju stunda.

Man vajadzēja divas trīs reizes dejot ar viņu, un pastarpām viņa iepazīstināja mani ar saksofonistu — skaistu, jaunu spāņu vai dienvidamerikāņu izcelsmes tumšmati, kurš, kā viņa teica, spēlējot visus instrumentus un runājot visas pasaules valodās. Šis senjors, šķiet, bija ļoti labās un draudzīgās attiecībās ar Hermīni, priekšā viņam bija novietoti divi dažādu izmēru saksofoni, kurus viņš pūta pārmaiņus, ar savam melnajām, spožajam acīm tikmēr uzmanīgi un tīksmi vērodams dejotājus. Nezin kāpēc es jutu pret šo nekaitīgo, glīto mūziķi sava veida greizsirdību — ne jau mīlētāja greizsirdību, par mīlestību starp mani un Hermīni taču nebija ne runas, drīzāk tā bija garīga rakstura draudzības greizsirdība, jo man likās, ka saksofonists nav gluži tās intereses un uzkrītošās labvēlības, pat pielūgsmes cienīgs, ko Hermīne pret viņu izrādīja. "Dīvainas pazīšanās man te lemtas," es sapīcis nodomāju.

Tad Hermīni vairākas reizes pēc kārtas uzlūdza dejot, es paliku viens pie galdiņa, klausījos mūziku — tādu mūziku, kādu līdz šim necietu ne acu galā. "Ak tu tētīt," es nodomāju, "tagad man tātad būs jāuzturas šeit un jāiejūtas šajā man tik svešajā, tik pretīgajā un nicināmajā dīkdieņu un izpriecu meklētāju vidē, no kuras līdz šim cītīgi esmu vairījies, — šajā gludajā, klišejiskajā marmora galdiņu, džeza mūzikas, kokosu, komivojažieru pasaulē!" Grūtsirdīgs es sūcu savu tēju, blenzdams uz demimonda pūli. Divas skaistas meičas piesaistīja manu skatienu, abas lieliski dejoja; ar apbrīnu un skaudību es noskatījos, cik lokanas, daiļas, līksmas un drošas viņu kustības.

Pēc brīža atgriezās Hermīne, viņa bija neapmierināta ar mani. Es neesot šeit, viņa šķendējās, lai rādītu šitādu ģīmi un kā pielipis tupētu pie tējas galdiņa; lai es, lūdzams, saņemoties un ejot dejot. Ko, es nevienas te nepazīstot? Tas nemaz neesot vajadzīgs. Vai tad šeit neesot nevienas, kas man patiktu?

Es norādīju viņai uz vienu no tām divām, uz skaistāko, kura tobrīd stāvēja turpat netālu un savos glītajos samta svārciņos, īsi apgrieztiem bieziem, blondiem matiem un sievišķīgi pilnīgām rokām likās man apburoša. Hermīne uzstāja, lai es tūlīt eju un uzlūdzu meiteni. Es izmisis turējos pretī.

- Tas taču nav iespējams! - es nelaimīgs teicu. - Cita lieta, būtu es jauns, iznesīgs puisis! Bet tāds vecs, stīvs lempis, kurš ne lāgā dejot nemāk, — viņa smiesies par mani!

Hermīne uzmeta man nicīgu skatienu.

- Bet tas, ka es par tevi smiešos, tev, protams, ir vienalga. Kāds tu esi bailulis! Risks tikt izsmietam jāuzņemas katram, kas tuvojas meitenei; tāda nu reiz ir likme. Riskē vien, Harij, un ļaunākajā gadījumā paciet, ka par tevi smejas, — citādi mana ticība tavai paklausībai būs zudusi.

Viņa nepiekāpās. Nomākts es piecēlos un, tiklīdz atsākās mūzika, uzlūdzu meiteni.

- Patiesību sakot, es neesmu brīva, - viņa teica, mani ziņkāri noskatīdama ar savām lielajām, izteiksmīgajām acīm, - bet mans partneris, liekas, aizķēries bārā. Lai notiek, ejam!

Es apliku viņai roku un spēru pirmos soļus, vēl arvien brīnīdamies, ka nebiju saņēmis kurvīti, taču viņa jau biju nopratusi, kāds es dejotājs, un pārņēma vadību. Viņa dejoja teicami, un, iejuties ritmā, es mirkļiem aizmirsu visus dejas stundās apgūtos likumus, gluži vienkārši slīdēju līdzi, juzdams savas partneres slaidos gurnus, ašos, pieglaudīgos ceļgalus, un, ielūkojies viņas meitenīgajā, starojošā sejā, atzinos, ka šodien dejoju pirmo reizi mūžā. Viņa smaidīja un uzmundrināja mani, un atsaucās uz maniem jūsmīgajiem skatieniem un glaimīgajiem vārdiem brīnum pielaidīgi — nevis vārdiem, bet tikko jaušamām, apburošām kustībām, kas valdzinot tuvināja mūs vienu otram. Cieši aplicis labo roku viņas viduklim, es aplaimots un dedzīgs sekoju viņas kāju, viņas roku, viņas plecu kustībām, ne reizi pats sev par pārsteigumu neuzminu viņai uz kājām, un, kad mūzika apklusa, mēs abi palikām stāvam un aplaudējām, līdz deju nospēlēja vēlreiz, un es dedzīgs un iemīlējies, un svētbijīgs vēlreiz veicu to pašu rituālu.

Kad deja bija galā — un galā tā bija pārāk ātri —, mana daiļā samta meitene aizgāja, un pēkšņi man blakus atkal uzradās Hermīne, kas bija vērojusi, kā mēs dejojam.

- Ak nu tu kaut ko noprati? - viņa atzinīgi pasmējās. - Ak atklāji gan, ka sieviešu kājiņas nav galda kājas? Bravo! Foksu, paldies dievam, tu esi apguvis, rit ķersimies pie bostona, bet pēc trīs nedēļām būs masku balle "Globusa" zālēs.

Bija deju pārtraukums, mēs apsēdāmies, un tobrīd pie mūsu galdiņa pienāca saksofonists, jaunais, glītais Pablo kungs, pameta mums ar galvu un apsēdās blakus Hermīnei. Viņi, šķiet, bija lieli draugi. Toties man, es atzīšos, šajā pirmajā tikšanās reizē šis kungs nepatika it nemaz. Skaists viņš bija, tas nebija noliedzams, skaists augumā un no vaiga, taču nekādas citas priekšrocības es viņā saskatīt nespēju. Tāpat arī pieminētā daudzvalodību prasme viņu nenopūlēja, viņš, proti, vispār nerunāja, ja neņem vērā tādus vārdiņus kā "lūdzu", "paldies", "jā gan", "protams", "hallo" un citus līdzīgus, kurus, tiesa kas tiesa, prata vairākās valodās. Nē, viņš nerunāja neko — šis senjors Pablo — un arī domāt, liekas, neko lielu nedomāja šis glītais kabaljero. Viņa darbs bija pūst saksofonu džeza kapelā, un šo pienākumu viņš, kā likās, veica aizrautīgi, ar degsmi, reizēm muzicējot pēkšņi sita arī plaukstas vai atļāvās citas vētrainas sajūsmas izpausmes, piemēram, gari stiepdams, izkliedza tādus skaņu sabalsojumus kā: "Oo-o-o, ha-hā, hallo!" Bet vispār viņš nepārprotami pasaulē bija vienīgi tādēļ, lai patiktu sievietēm, būtu skaists, valkātu jaunākās modes apkaklītes un kaklasaites, kā arī daudzus gredzenus pirkstos. Viņa līdzdalība sarunā izpaudās tikai tādējādi, ka viņš pasēdēja kopā ar mums, uzsmaidīja mums, ielūkojās savā rokas pulkstenī un uztina sev cigaretes, ko darīja gaužām veikli. Viņa tumsnējās, skaistās kreola acis, viņa melnās cirtas neslēpa nekādu romantiku, nekādas problēmas, nekādas domas — aplūkots tuvāk, skaistais, eksotiskais pusdievs nebija nekas vairāk kā vienīgi jautrs un palutināts puisis ar patīkamām manierēm. Es ieminējos viņam par viņa instrumentu un par tembriem džezā, lai viņš pārliecinātos, ka viņam darīšana ar rūdītu mūzikas cienītāju un pazinēju. Bet par šo tēmu skaistulis nemaz neielaidās sarunās, un, kamēr es aiz pieklājības pret viņu vai, patiesību sakot, pret Hermīni, centos no mūzikas teorijas viedokļa tā kā attaisnot džezu, viņš miermīlīgi smaidīja, nelikdamies zinis gar maniem pūliņiem, un, domājams, viņam nemaz nebija zināms, ka pirms džeza eksistējusi un bez džeza eksistē vēl kāda cita mūzika. Glīts viņš bija, glīts un pieklājīgs, un jauki smaidīja viņa lielās, tumšās acis; taču mums abiem, viņam un man, šķiet, nebija nekā kopīga — kas viņam, iespējams, likās svarīgs un svēts, man tāds nelikās, mēs nācām no pretējām pasaulēm, un mūsu valodās nebija neviena kopīga vārda. (Bet vēlāk Hermīne pastāstīja man kaut ko pavisam dīvainu. Pastāstīja, ka pēc toreizējās sarunas Pablo teicis, lai viņa apejoties ar mani pēc iespējas saudzīgi, es esot ļoti nelaimīgs cilvēks. Un, kad viņa jautājusi, pēc kā viņš to secinot, viņš esot teicis: "Nabaga, nabaga cilvēks! Paveries viņa acīs! Nespējīgs smieties.")

Kad tukšacis bija atvadījies un atkal ieskanējās mūzika, Hermīne piecēlās.

- Nu tu atkal reiz varētu uzlūgt mani, Harij. Varbūt tev vairs negribas?

Arī ar viņu es tagad dejoju vieglāk, atraisītāk, līksmāk, lai arī ne tik bezrūpīgi un pašaizmirsīgi kā ar to otru. Hermīne ļāva man vadīt, piemērodamās man maigi un liegi kā ziedlapiņa, un arī viņā es atradu un sajutu visus tos te piekļāvīgos, te vairīgos jaukumus, arī viņa smaržoja pēc sievišķuma un mīlas, arī viņa dejā maigi un izjusti dziedāja saldo, vilinošo dzimuma dziesmu, — un tomēr es nespēju tam visam atsaukties visnotaļ brīvi un līksmi, nespēju pilnīgi aizmirsties un atdoties dejai. Hermīne bija man tuva, bija mans biedrs, mana māsa, bija tāda pati kā es, līdzīga man un manam jaunības draugam Hermanim — sapņotājam, dzejniekam, manu garīgo vingrinājumu un dzīru aizrautīgajam biedram.

- Zinu, - viņa pateica vēlāk, kad es par to ierunājos, - es labi to zinu. Es, tiesa, tomēr vēl piespiedīšu tevi iemīlēties manī, taču tas nav steidzami. Šimbrīžam mēs esam biedri, ļaudis, kas cer kļūt par draugiem, tāpēc ka iepazinuši viens otru. Tagad mēs mācīsimies viens no otra un parotaļāsimies savā starpā. Es parādīšu tev savu mazo teātri, es mācīšu tevi dejot un būt mazdrusku līksmam un dumjam, un tu atklāsi man savas domas un šo to no tā, ko tu zini.

- Ak, Hermīn, kas tur ko atklāt, tu zini nesalīdzināmi vairāk nekā es. Tu, meitenīt, esi apbrīnojama! Viscaur tu izproti mani un visās lietās esi man priekšā. Vai tiešām es tev ko nozīmēju? Vai neesmu tev apnicis?

Viņa nodūra satumsušās acis.

- Man nepatīk, ka tu tā runā. Atceries vakaru, kad salauzts un izmisis savās mokās un vientulībā nejauši satiki mani un kļuvi par manu biedru! Kāpēc, kā tev šķiet, es toreiz spēju tevi pazīt un izprast?

- Kāpēc, Hermīn? Pasaki man!

- Tāpēc ka es esmu tāda kā tu. Tāpēc ka es esmu tieši tikpat vientuļa un tāpat kā tu nespēju mīlēt un ņemt nopietni nedz šo dzīvi, nedz šos cilvēkus, nedz sevi pašu. Vienmēr taču atrodas kāds, kas prasa no dzīves pašu augstāko un nespēj samierināties ar tās muļķību un jēlību.

- Tu, tu! - es iesaucos, dziļi pārsteigts. - Es saprotu tevi, mans biedri, neviens neizprot tevi labāk par mani. Un tomēr tu esi man mīkla. Tu taču spēlēdamās tiec galā ar dzīvi, tev piemīt brīnišķā spēja augsti cienīt dzīves sīkumus un mazās baudas, tu esi tik izveicīga dzīvē. Kā tu lai no tās ciestu? Kā lai izsamistu?

- Es neizsamistu, Harij. Bet ciest — o jā, tur man pieredzes netrūkst. Tu brīnies, ka es neesmu laimīga, lai gan protu dejot un tik labi pazīstu dzīves virspusi. Bet es, draugs, brīnos, ka tu esi tā vīlies dzīvē, lai gan tieši tu taču jūties kā mājās pašā skaistākajā un dziļākajā — gara mākslas, domas pasaulē! Tāpēc mēs pievilkām viens otru, tāpēc mēs esam brālis un māsa. Es mācīšu tevi dejot un rotaļāties, un smaidīt, tomēr nebūt gandarītam. Vai tu zini, ka mēs abi esam nelabā atvases?

- Ja, tās mēs esam. Nelabais ir gars, un mēs esam viņa nelaimīgie bērni. Mēs esam atrāvušies no dabas un karājamies tukšumā. Taču nupat man ienāca prātā: traktātā par Stepes Vilku, rakstā, par kuru es tev stāstīju, kaut kas bija teikts par to, ka tās esot tikai Harija iedomas, ja viņš uzskatot, ka viņam esot viena vai divas dvēseles, ka viņu veidojot viena vai divas personas. Katrs cilvēks sastāvot no desmit, no simt, no tūkstoš dvēselēm.

- Tas man ļoti patīk, - iesaucās Hermīne. - Tevī, piemēram, augsti attīstīta ir garīgā sākotne, toties tu esi ļoti atpalicis dažādās sīkās dzīves iemaņās. Domātājam Harijam ir simt gadu, bet dejotājam Harijam nav vēl ne dienas. Viņu mēs tagad izglītosim un visus viņa mazos brālīšus, tikpat mazus un dumjus, un nepieaugušus kā viņš pats.

Smaidīdama viņa uzlūkoja mani. Un pajautāja klusi, izmainītā balsī:

- Un kā tev patika Marija?

- Marija? Kas tā tāda?

- Tā, ar kuru tu dejoji. Skaista meitene, ļoti skaista meitene. Tu nebiji pret viņu gluži vienaldzīgs, cik es redzēju.

- Vai tad tu viņu pazīsti?

- O jā, mēs esam labi pazīstamas. Vai tev viņa ļoti pa prātam?

- Viņa patika man, un es biju priecīgs, ka viņa piecieta manu dejas māku.

- It kā tas būtu viss! Tev jāpalakstojas ap viņu, Harij. Viņa ir ļoti glīta un labi dejo, un iemīlējies viņā tu jau esi tik un tā. Man liekas, tu gūsi panākumus

- Ak, pēc tā es nekāroju.

- Nu tu maķenīt samelojies. Es taču zinu, kaut kur tev ir palikusi mīļotā, un tu tiecies ar viņu pusgadā reizi, lai no jauna sastrīdētos. Tas, protams, ir ļoti mīļi no tavas puses, ja tu gribi palikt uzticams šai savādajai draudzenei, taču neliedz man raudzīties uz to ne jau gluži nopietni! Es vispār turu tevi aizdomās, ka pret mīlestību tu izturies briesmīgi nopietni. To tu vari darīt, mīli pa savai ideālajai vīzei, cik tev tīk, tā ir tava darīšana, man par to galva nesāp. Toties tā sāp man par to, lai tu drusciņ labāk apgūtu mazās, vieglās dzīves mākas un rotaļas, šajā jomā es esmu tava skolotāja un būšu tev labāka pamācītāja, nekā bija tava ideālā mīļotā, uz to tu vari paļauties! Tev, Stepes Vilk, nekaitētu atkal reiz gulēt ar smuku meiteni.

- Hermīn, - es iesaucos izmocīts, - paskaties taču uz mani, es esmu vecs cilvēks!

- Mazs puika tu esi. Un, kā tu biji par laisku, lai mācītos dejot, līdz gandrīz jau kļuva par vēlu, tāpat arī tu biji par laisku, lai mācītos mīlēt. Mīlēt ideāli un traģiski, jā, draugs, to tu droši vien māki teicami, par to es nešaubos, visu cieņu! Tagad tu mazdrusku mācīsies mīlēt arī parasti, pa cilvēciskam. Sākums jau ir likts, drīzumā tevi varēs laist uz kādu balli. Nu, bostons vēl jāapgūst, pie tā mēs ķersimies rīt. Es būšu ap trijiem. Starp citu, kā tev šeit patika mūzika?

- Ļoti.

- Redzi nu, arī tas ir progress, tu esi apguvis ko jaunu. Līdz šim tu necieti ne acu galā šo deju mūziku un džezu, tie tev bija par nenopietnu un seklu, un tagad tu pārliecinājies, ka tie nebūt nav ņemami nopietni, taču var būt gaužām jauki un iejūsminoši. Starp citu, bez Pablo visa kapela nebūtu neko vērta. Viņš vada to viņš uzkurina pārējos.

Ja gramofons izjauca askētiskā garīguma gaisotni, kas valdīja manā darbistabā, ja amerikāņu dejas kā sveša, traucējoša, pat postoša stihija ielauzās manā civilizētajā mūzikas pasaulē, tad arī manā līdz šim tik precīzi iezīmētajā un stingri norobežotajā dzīvē no visām pusēm ielauzās kaut kas nebijis, biedīgs, ārdošs. Traktātam par Stepes Vilku un Hermīnei bija taisnība ar savu mācību par tūkstoš dvēselēm, līdzās visām senākajām manī ik dienas atklājās vēl arī dažas jaunas, izvirzīja prasības, sacēla troksni, un skaidri kā attēlā es ieraudzīju, kādā pašapmānā līdz šim biju mitis. Piešķīris nozīmi vienīgi tām pāris spējām un iemaņām, kas gadījuma pēc bija mana stiprā puse, es tiku iztēlojis tādu Hariju un dzīvojis tāda Harija dzīvi, kurš būtībā nebija nekas cits ka vienīgi smalks dzejas, mūzikas un filozofijas pazinējs, — visu savu atlikušo personību, visu savu pārējo spēju, dziņu, tieksmju haosu es biju izjutis kā traucējumu un iedēvējis par Stepes Vilku.

Patiesībā atjēgšanās no mana pašapmāna, šāds manas personības izirums nebūt nebija tikai patīkams un interesants piedzīvojums, abi procesi, gluži otrādi, reizēm bija bezgala sāpīgi, reizēm gandrīz vai neizturami. Gramofons skanēja reizēm nudien velnišķi vidē, kur valdīja gluži cita noskaņa. Un dažbrīd, lēkājot vanstepu visu šo eleganto bon-vivānu un dēkaiņu vidū kādā modē nākušā restorānā, man likās, ka esmu nodevis visu, kas man jebkad dzīvē bijis godājams un svēts. Būtu Hermīne kaut nedēļu pametusi mani vienu, es nekavējoties uzgrieztu muguru šiem smieklīgajiem pūliņiem kļūt par dzīves baudītāju. Bet Hermīne vienmēr bija tuvumā; es gan neredzēju viņu katru dienu, toties viņa redzēja, vadīja, uzraudzīja, noskatīja mani diendienā — arī visas manas dumpīgās bēgļa domas viņa smaidīdama nolasīja manā sejā.

Arvien vairāk sabrūkot tam, ko agrāk saucu par savu personību, es sāku arī saprast, kāpēc, lai gan biju tik dziļi izmisis, mani tik briesmīgi biedējusi nāve, un atskārtu, ka arī šīs pretīgās un apkaunojošās nāves bailes ir manas vecās, pilsoniskās, melīgās eksistences daļa. Šis līdzšinējais Hallera kungs, apdāvinātais autors, Mocarta un Gētes pazinējs, literāts, kurš sarakstījis ievērības cienīgas apceres par mākslas metafiziku, par ģēniju un traģismu, par cilvēcību, — šis melanholiskais vientuļnieks savā grāmatu pārpildītajā cellē tika pakļauts secīgai paškritikai un cieta pilnīgu sakāvi. Šis apdāvinātais un saistošais Hallera kungs, tiesa kas tiesa, bija aizstāvējis saprātu un cilvēcību un protestējis pret kara barbarismu, taču kara laikā nebija pieļāvis, ka viņu liktu pie sienas un nošautu, — kas loģiski izrietēja no viņa uzskatiem, — gluži otrādi, bija atradis iespēju pielāgoties, protams, augstākā mērā cienījamu un cildenu, tomēr, grozi, kā gribi, kompromisu. Bez tam viņš, varas un ekspluatācijas pretinieks, bankā glabāja vairāku rūpniecības uzņēmumu akcijas, kuru procentus tērēja bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem. Un tas pats bija visās lietās. Harijs Hallers, tiesa, lieliski bija nomaskējies par ideālistu un pasaules nīdēju, par grūtsirdīgu vientuļnieku un saniknotu pravieti, taču būtībā bija buržuā, uzskatīja tādu dzīvi, kādu vadīja Hermīne, par nosodāmu, pukojās par restorānos izniekotajām naktīm, mocījās sirdsapziņas pārmetumos par turpat izšķiestajiem tāleriem, un viņš kvēli ilgojās ne jau pēc atbrīvošanās un pilnveides, bet, gluži otrādi, pēc atgriešanās tai ērtajā pagātnē, kad paša intelektuālās rotaļas viņu vēl bija izklaidējušas un atnesušas viņam slavu. Tieši tāpat pēc ideālajiem pirmskara laikiem ilgojās viņa nicinātie un nievātie avīžu lasītāji, tāpēc ka tā bija ērtāk nekā mācīties no pārciestā. Tfū, velns, apvemties varēja par šo Hallera kungu! Un tomēr es krampjaini turējos pie viņa vai pie viņa jau krītošās maskas, pie viņa koķetēšanas ar garīgumu, pie viņa pilsoniskajām bailēm no nekārtnā un nejaušā (kam piederīga arī nāve) un izsmējīgs un skaudības pilns salīdzināju topošo, jauno Hariju, pabiklo un mazliet smieklīgo dejas grīdu diletantu ar kādreizējo melīgi ideālo Harija priekšstatu, kurā viņš, Harijs, tikmēr bija atklājis visus tos pašus netīkamos vaibstus, kas toreiz, ieraugot profesora mājā Gētes gravīru, viņu tā bija kaitinājuši. Viņš pats, vecais Harijs, bija bijis uz mata tāds pats pilsoniski idealizēts Gēte, tāds kā gara varonis ar pārlieku cildenu skatienu, laistīdamies aiz gara cēluma un cilvēcības kā ar briljantīnu saziests, gandrīz vai aizkustināts par paša dvēseles cildumu. Pie velna, šis gaišais tēls nu gan bija krietni cietis, ideālais Hallera kungs ar kaunu bija nojaukts! Viņš izskatījās pēc augstmaņa, kurš, lielceļa laupītāju aptīrīts, palicis vienās driskainās biksēs, un darītu pareizi, ja tagad iejustos skrandaiņa ādā, taču valkāja savus kankarus tā, it kā pie tiem vēl karātos ordeņi, un nebeidza raudulīgi pretendēt uz zudušo augstmanību.

Arvien no jauna es satikos ar muzikantu Pablo, un savu spriedumu par viņu man jau tāpēc vien bija jāgroza, ka Hermīne viņu labi ieredzēja un ļoti centās būt kopā ar viņu. Man Pablo bija palicis atmiņā kā apaļa nulle, kā mazliet iecildīgs smukpuisītis, jautrs un bezrūpīgs bērns, kurš līksmu prātu pūš savu gadatirgu stabuli un gatavs pakalpot par uzslavu un šokolādi. Bet Pablo nejautāja man, ko es par viņu domāju, mani spriedumi viņam bija tikpat vienaldzīgi kā manas mūzikas teorijas. Laipni un pieklājīgi viņš uzklausīja mani, smaidīdams vienā laidā, taču nopietnu atbildi allaž palika parādā. Neraugoties uz to, es viņa acīs, šķiet, tomēr biju guvis ievērību, viņš acīm redzami centās man izpatikt un apliecināt labvēlību. Kad es vienas tādas neauglīgas sarunas laikā aizsvilos un gandrīz kļuvu rupjš, viņš satriekts skumji ielūkojās man sejā, satvēris noglāstīja man kreiso roku un no mazas, apzeltītas tabakdozes piedāvāja kaut ko šņaucamu: tas nomierināšot mani. Es pievērsu Hermīnei jautājošu skatienu, viņa pamāja piekrītoši, un es paņēmu šņaucienu. Drīz vien es tik tiešām atspirgu un kļuvu mundrāks, pulverim laikam bija piejaukts nedaudz kokaīna. Hermīne pastāstīja man, ka Pablo esot daudz šādu līdzekļu, tos viņš iegūstot slepenā ceļā, reizēm uzcienājot ar tiem draugus, esot meistars dažādu pretsāpju līdzekļu, miegazāļu, jauku sapņu, labas omas un mīlas pulverīšu jaukšanā un dozēšanā.

Reiz es satiku viņu uz ielas, krastmalā, un viņš bez liekiem vārdiem piebiedrojās man. Todien man beidzot izdevās iesaistīt vinu sarunā.

- Pablo kungs, - es teicu mūziķim, kurš virpināja tievu, melnsidrabotu spieķīti, - jūs esat draugos ar Hermīni, tas ir iemesls, kura pēc es interesējos par jums. Taču jūs, man jāteic, ne visai atvieglojat man sarunu. Es vairākas reizes esmu mēģinājis runāt ar jums par mūziku — mani interesētu dzirdēt jūsu viedokli, jūsu iebildumus, jūsu spriedumus, bet jūs nepagodinājāt mani kaut ar īsu atbildi.

Uzlūkojis mani, viņš sirsnīgi pasmējās un šoreiz nepalika atbildi parādā, vienaldzīgi bilzdams:

- Redziet, pēc manām domām, nav nekādas jēgas runāt par mūziku. Es nekad nerunāju par mūziku. Un ko lai es būtu atbildējis uz jūsu visai saprātīgajiem un nekļūdīgajiem izteikumiem? Viss, ko jūs sacījāt, taču bija bezgala pareizi. Bet es, redziet, esmu mūziķis, nevis zinātnieks un neuzskatu, ka mūzikā pareiziem spriedumiem būtu kaut mazākā nozīme. Mūzikā taču nav no svara, ka cilvēkam taisnība, ka tam netrūkst nedz gaumes, nedz izglītības, nedz visa kā tāda.

- Nu jā. Bet kas tad ir no svara?

- No svara ir muzicēt, Hallera kungs, muzicēt iespējami vairāk un labāk un cik vien intensīvi var! Tur ir tas joks, mesjē. Ja es turēšu galvā visus Baha un Haidna darbus un izteikšu par tiem varen saprātīgus spriedumus, nevienam ar to nebūs līdzēts. Bet, ja es ņemšu savu pūšamo un uzspēlēšu strauju šimmiju, tad šis šimmijs — vienalga, vai tas labs vai slikts, — tomēr sagādās prieku ļaudīm, liks cilāties kājām un kūsāt asinīm. Vienīgi tas ir no svara. Pavērojiet balles zālē sejas, kad pēc garākas pauzes atkal iet vaļā mūzika, — kā zib acis, raustās kājas, atplaukst smaidā sejas! Tas jau ir tas, kālab tiek muzicēts.

- Ļoti labi, Pablo kungs! Bet bez jutekliskas mūzikas ir arī vēl garīga mūzika. Bez tās, kas pašreiz tiek spēlēta, ir vēl nemirstīga mūzika, kura pastāv arī tad, ja pašreiz netiek spēlēta. Cilvēks var viens gulēt savā gultā un atsaukt atmiņā kādu "Burvju flautas" vai "Mateja pasijas" melodiju, un tad skan mūzika, lai gan neviens nepūš flautu un arī lociņš neskar vijoli.

- Protams, Hallera kungs. Arī "Ilgas" un "Valensiju" katru nakti dungo daudzi vientuļi sapņotāji; arī pati nabadzīgākā mašīnrakstītāja sava kantori zina no galvas jaunāko vanstepu un dauza taustiņus tā ritmā. Jums taisnība, lai jau visiem šiem vientuļniekiem tiek viņu mēma mūzika - vienalga, "Ilgas" vai "Burvju flauta", vai "Valensija". Bet kur tad šie ļaudis ņēmuši savu vientuļo, mēmo mūziku? Viņi guvuši to no mums, muzikantiem, vispirms tai jātiek atskaņotai, tā jādzird, tai jāieiet asinīs, iekams kāds mājās savā kambarī var par to domāt un sapņot.

- Piekrītu, - es atbildēju. - Un tomēr modernākais fokstrots nav liekams blakus Mocartam. Un nav vienalga, ko jūs spēlējat ļaudīm priekšā — dievišķu un mūžīgu vai lētu viendienas mūziku.

Saklausījis uzbudinājumu manā balsī, Pablo tūdaļ savilka seju saldeni laipnā smaidā, maigi pārlaida roku manam elkonim un piešķīra savai balsij samtainu glāsainumu.

- Ak, godātais kungs, par to blakus nelikšanu jums droši vien ir pilnīga taisnība. Man, bez šaubām, nav iebildumu, ka jūs, pēc sava ieskata, dažādi vērtējat Mocartu un Haidnu, un "Valensiju". Tas man ir pat pilnīgi vienalga, es neesmu aicināts izlemt, kurš augstāk, kurš zemāk liekams, man neviens to neprasa. Mocartu, iespējams, spēlēs arī pēc simt gadiem, bet "Valensija" varbūt jau pēc diviem būs aizmirsta, — man liekas, to mierīgi var atstāt dieva ziņā, viņš ir taisnīgs un izspriež, cik ilgi visiem mums lemts dzīvot - arī katram valsim un fokstrotam — un noteikti izdarīs visu pareizi. Bet mums, muzikantiem, jādara savs darbs, jāveic savi pienākumi un uzdevumi: mums jāspēlē tas, ko tieši pašreiz prasa ļaudis, un jāspēlē, cik vien iespējams, labi un skaisti, un aizraujoši.

Nopūzdamies es atmetu ar roku. Šis cilvēks nebija pārliecināms.

Dažbrīd vecais un jaunais, sāpes un līksme, bailes un prieks pavisam brīnumaini saplūda kopā. Te es mitu debesīs, te ellē, visbiežāk — abas reizē. Vecais un jaunais Harijs te dzīvoja dziļa nesaticībā, te mierā viens ar otru. Dažreiz vecais Harijs šķita pavisam miris — beigts un apglabāts, bet pēkšņi viņš uzradās atkal, pavēlēja un tiranizēja, izlikdamies gudrāks par visiem, un jaunais, mazais, tikko pasaulē nākušais Harijs kaunējās un klusēdams neliedza piespiest sevi pie sienas. Citreiz jaunais Harijs sagrāba veco aiz rīkles un žņaudza, cik spēka, un tad netrūka nedz vaidu, nedz nāves cīniņu, nedz uzmācīgu domu par bārdas nazi. Bet nereti sāpes un laime pārņēma mani reizē. Tā tas bija arī brīdī, kad dažas dienas pēc dejotāja debijas, vakarā ienācis guļamistabā, sev par neizsakāmu izbrīnu, apjukumu, pārbīli un sajūsmu savā gultā ieraudzīja daiļo Mariju.

No visiem pārsteigumiem, ko man līdz šim tika sagādājusi Hermīne, šis bija pats lielākais. Jo es nešaubījos ne mirkli, ka viņa man piesūtījusi šo paradīzes putnu. Tovakar es izņēmuma kārtā nebiju bijis kopā ar Hermīni, katedrālē labā izpildījumā biju noklausījies senas baznīcas mūzikas koncertu — tā bija bijusi jauka un sērīga ekskursija manā agrākajā dzīvē, manas jaunības ārēs, ideālā Harija sfērās. Augstajā, gotiskajā baznīcas zālē, kuras skaistās tīkla velves atdzīvojušās rēgaini zvīroja nedaudzo spuldžu gaismā, es biju dzirdējis Bukstehūdes, Pahelbela, Baha, Haidna darbus, atkal biju izstaigājis iemīļotos senos ceļus, atkal ieklausījies kādas Baha interpretēs brīnišķajā balsī, dziedonē, ar kuru reiz biju bijis draudzīgās attiecībās un redzējis viņu daudzos izcilos uzvedumos. Senās mūzikas balsis, to neizsakāmā cieņa un svētums bija atsaukušas man atmiņā visu jaunības pacēlumu, jūsmu un aizrautību, skumjš, domās nogrimis, es sēdēju augstajā baznīcas korī, uz stundu viesodamies šajā cildas svētlaimes pasaulē, kas reiz bija mana dzimtene. Skanot vienam no Haidna duetiem, man pēkšņi saskrēja asaras acīs, nenogaidījis koncerta beigas, es atteicos no tikšanās ar dziedātāju (ak, cik daudz aplaimojošu vakaru pēc tādiem koncertiem es reizēm tiku pavadījis kopā ar māksliniekiem!), zagšus atstāju katedrāli un līdz pagurumam staigāju pa naksnīgajām ielām, kur aiz restorānu logiem džeza kapelas spēlēja manas tagadējās dzīves melodijas. Ai, kādā drūmā nomaldā bija izvērtusies mana dzīve!

Ilgi šīs nakts pastaigas laikā es prātoju arī par savu īpašo attieksmi pret mūziku un lieku reizi šajā tikpat aizkustinošajā, cik fatālajā attieksmē saskatīju visa vācu garīguma likteni. Vācu dvēselē valda mātes tiesības, tāda tuvība dabai mūzikas hegemonijas formā, kādu nekad nav pazinusi neviena cita tauta. Mēs, gara pasaules pārstāvji, kam drosmīgi būtu pret to jāvēršas un jāpakļaujas garam, logosam, vārdam, liekot tajā ieklausīties citiem, visi sapņojam par valodu bez vārdiem, kas spētu izteikt neizsakāmo, atveidot neatveidojamo. Tā vietā, lai iespējami pareizi un godprātīgi spēlētu savu instrumentu, vācu intelektuālis allaž neprincipiāli vērsies pret vārdu un saprātu un koķetējis ar mūziku. Un, tīksmē vai izkusdams mūzikā, brīnišķīgās, svētlaimīgās skaņu gleznās, dievišķīgi cildās jūtās un noskaņās, kas nekad netika vērstas īstenībā, vācu gars nogulēja gandrīz visus savus patiesos uzdevumus. Mēs, intelektuāļi, neviens īstenību nepazinām, bijām tai sveši un naidīgi noskaņoti, tāpēc tad arī mūsu vācu dzīves īstenībā, mūsu vēsturē, mūsu politikā, mūsu sabiedriskajā domā intelektam bijusi tik nožēlojama loma. Tiesa, šo pārliecību es bieži tiku cilājis, palaikam kvēli ilgodamies reiz veidot līdzi tiešamību, reiz pa nopietnam un ar pilnu atbildības sajūtu darboties, nevis mūždien noņemties ar estētiku un intelektuālu daiļamatniecību. Bet tas viss vienmēr beidzās ar samierināšanos, ar padošanos liktenim. Ģenerāļiem un lielrūpnieku kungiem nudien bija taisnība: mēs, "inteliģenti", neko nebijām vērti, mēs bijām nevajadzīgu, īstenībai svešu, bezatbildīgu, asprātīgu niekkalbju bars. Pie velna! Šurp bārdas nazi!

Tādu domu un mūzikas atbalsu varā, kad sirdi māca skumjas un izmisīgas dzīves ilgas, ilgas pēc īstenības, pēc satura, pēc kaut kā neglābjami zaudēta, es beidzot biju atgriezies mājās, uzkāpis pa savām kāpnēm, ieslēdzis gaismu dzīvojamā istabā un, veltīgi izmēģinājies kādu brīdi vēl lasīt, iedomājos par norunu, kuras dēļ man rītvakar jāierodas uz viskiju un dejām Sesila bārā, un jutu dusmas un rūgtumu ne vien pret sevi, bet arī pret Hermīni. Lai gan tas bija labi un sirsnīgi domāts, lai arī viņa bija brīnumjauka būtne — toreiz viņa būtu darījusi labāk, ļaudama man aiziet bojā, nevis mani ievilkdama šajā juklajā, svešajā, šaudīgajā rotaļu pasaulē, kur es taču mūždien būšu svešinieks un pats labākais manī panīks un aizies postā!

Un tā es nobēdājies izslēdzu gaismu, bēdādamies devos uz savu guļamistabu, bēdīgs jau sāku izģērbties, bet to pašu mirkli mani iztrūcināja neierasts aromāts, viegli smaržoja pēc parfīma, un, paskatījies visapkārt, es ieraudzīju savā gultā daiļo Mariju — smaidošu, mazliet nedrošu, lielām, zilām acīm.

- Marij! - es sacīju. Un mana pirmā doma bija, ka saimniece uzteiktu man dzīvokli, ja zinātu, kas šeit darās.

- Es esmu atnākusi, - viņa klusi teica. - Vai jūs dusmojaties uz mani?

- Nē, nē. Es zinu, Hermīne iedevusi jums atslēgu. Kā tad, ka viņa.

- O, jūs dusmojaties. Es iešu.

- Nē, daiļā Marij, palieciet! Tikai, kā par nelaimi, es tieši šovakar esmu ļoti bēdīgs, jautrs es šodien nespēju būt, varbūt rīt to atkal spēšu.

Es viegli noliecos pār viņu, viņa saņēma manu galvu savās platajās, stiprajās plaukstās, pavilka mani lejup un skūpstīja neatņemdamās. Pēc tam es apsēdos viņai blakus gultā, turēju viņas roku savā, lūdzu viņu runāt pusbalsī, tāpēc ka mūs nedrīkst dzirdēt, un nolūkojos viņas daiļajā, pilnīgajā sejā, kas sveša un brīnumaina kā liela puķe dusēja uz mana spilvena. Lēnām viņa pacēla manu roku sev pie lūpām, tad paslēpa to zem segas un piespieda pie savām siltajām krūtīm, kas cilājās nevienādā elpā.

- Tev nemaz nav jābūt jautram, - viņa teica. - Hermīne man jau stāstīja, ka tevi māc bēdas. Kas tur ko nesaprast.

- Saki — vai es tev vēl patīku? Tovakar dejojot tu biji jūtami iemīlējies.

Es skūpstīju viņas acis, viņas muti, kaklu un krūtis. Sarūgtināts nupat vēl biju domājis par Hermīni — domājis pārmetoši. Tagad es turēju rokās viņas dāvanu un biju pateicīgs. Marijas glāsti nenodarīja pāri burvīgajai mūzikai, ko šodien biju klausījies, tie bija tās cienīgi, bija tās piepildījums. Lēnām pavilkdams segu nost no skaistules, es apklāju viņu skūpstiem līdz kāju pirkstgaliem. Kad es atlaidos viņai blakus, viņas puķes seja uzsmaidīja man visu zinoši un vēlīgi.

Tonakt pie Marijas sāniem es gulēju maz, toties dziļi un saldi kā bērns. Un pamodies katru reizi dzēru neatdzerdamies viņas daiļo, līksmo jaunību un, čukstus mums diviem tērzējot, izdibināju daudz ko zināšanas vērtu par viņas un Hermīnes dzīvi. Šāda veida dzīvīti es pazinu gaužām maz, vienīgi teātrī senāk nejauši tiku sastapis līdzīgas būtnes — tiklab sievietes, kā arī vīriešus, pa pusei māksliniekus, pa pusei jautras padzīves cienītājus. Tikai tagad es guvu mazliet dziļāku ieskatu Šajās dīvainajās, ērmoti nevainīgajās, ērmoti samaitātajās eksistences. Šīs meičas, parasti nabadzīgu vecāku atvases, par gudru un glītu, lai visu mūžu aizvadītu slikti atalgotā un vienmuļā maizes darbā, visas pārtika te no gadījuma darbiem, te no savas pievilcības un atsaucības. Reizi pa reizei viņas nosēdēja pāris mēnešu pie rakstāmmašīnas, lāgiem bija pārtikušu dzīves baudītāju mīļākās, saņēma kabatas naudu un dāvanas, dažbrīd tērpās kažokos, brauca automašīnās, mita greznās viesnīcās, citubrīd — mansardu istabiņās un, lai arī zināmos apstākļos par lielu naudu bija ar mieru precēties, visā visumā nebūt pēc tā nekāroja. Viena otra neguva mīlā baudu un atdevās negribīgi, izkalkulēdama pašu augstāko cenu. Citas — un pie tām piederēja Marija — bija neparasti apdāvinātas un alkatīgas mīlētājas, daudzas — pieredzējušas tuvībā ar abiem dzimumiem; tās dzīvoja vienīgi mīlai, un blakus oficiālajiem un maksātspējīgajiem draugiem tām allaž bija vēl citi sakari. Rosīgi un lietišķi, raižpilni un aušīgi, ar apdomu un tomēr bezprātīgi šie taurenīši vadīja savu vienlīdz bērnišķīgo un rafinēto mūžu — neatkarīgi, ne jau katram par naudu iegūstami, cerībā uz laimi un saulainām dienām, iemīlējušies dzīvē, taču nesalīdzināmi mazāk tai pieķērušies par pilsoņiem, ik brīdi gatavi sekot kādam pasaku princim uz viņa pili — allaž pusapzinātajā pārliecībā, ka gaidāms smags un nožēlojams gals.

Marija iemācīja man — tiklab tai brīnumainajā pirmajā naktī, kā arī turpmākajās dienās — daudz ko, ne tikai apburošas jaunas rotaļas un jutekliskas baudas, bet arī jaunu izpratni, jaunus ieskatus, jaunu mīlu. Deju un izpriecu lokālu, kinoteātru, bāru un viesnīcu tējas zāles, kam manās — eremīta un estēta acīs vēl arvien piemita kaut kas mazvērtīgs, aizliegts un pazemojošs, Marijai, Hermīnei un viņu biedrenēm bija visa pasaule — nedz laba, nedz ļauna, nedz iekārojama, nedz nīstama, un šajā pasaulē plauka viņu īsais, ilgpilnais mūžs, tajā viņas jutās kā mājās, pazina visu. Viņas mīlēja glāzi šampanieša vai kādu firmas ēdienu grilbārā, kā mēs mīlam komponistu vai dzejnieku, un modē nākušai dejas melodijai vai džeza dziedoņa sentimentāli salkanai dziesmiņai izšķērdīgi veltīja to pašu jūsmu, aizgrābtību un saviļņojumu, kādu mēs veltām Nīčem vai Hamsunam. Man stāstīdama par glīto saksofonistu Pablo, Marija pieminēja amerikāņu songu, ko tas dažreiz dziedājis viņām priekšā, un runāja par to tik aizrautīgi, ar tik lielu apbrīnu un mīlestību, ka teiktais ietrīsoja un aizkustināja mani nesalīdzināmi stiprāk nekā nez kāda tur augsti izglītota lietpraša ekstāze, apcerot izsmalcināti dižciltīgas mākslas baudas. Es biju gatavs jūsmot līdz ar Mariju — lai kāds būtu songs; Marijas vārdi, kas pauda mīlestību, viņas dedzīgi mirdzošas acis stipri iedragāja manu estētiku. Neskarts palika, protams, tas skaistais, tas nedaudzais izcili skaistais, kas, manuprāt, nebija nedz apšaubāms, nedz apstrīdams, pāri visam — Mocarts, — bet kur bija robeža? Vai mēs, pazinēji un kritiķi, jaunībā visi nebijām kvēli mīlējuši mākslas darbus un māksliniekus, kas šodien mums likās apšaubāmi un netīkami? Vai tā mums nebija izgājis ar Listu, ar Vāgneru, daudziem pat ar Bēthovenu? Vai Marijas bērnišķīgi dedzīgā sajūsma par amerikāņu songu nebija tikpat tīrs, skaists, nekādi neapšaubāms mākslas pārdzīvojums kā nez kāda tur docētāja aizgrābtība par Tristanu vai diriģenta ekstāze, atskaņojot Devīto simfoniju? Un vai tas pārsteidzoši labi neatbilda Pablo kunga uzskatiem un neliecināja, ka viņam ir taisnība?

Turklāt Pablo, šo skaistuli, šķiet, arī Marija ļoti mīlēja.

- Viņš ir skaists vīrietis, - es teicu, - arī man viņš ļoti patīk. Bet saki man, Marij, — kā tu līdzās viņam vari mīlēt arī mani, nīgru vecūksni, kurš nav skaists un jau metas sirms, un neprot nedz saksofonu pūst, nedz dziedāt angļu mīlas dziesmiņas?

- Nerunā tik neglīti! - viņa rājās. - Tas taču ir pavisam dabiski. Arī tu man patīc, arī tevī ir kaut kas skaists, mīļš un sevišķs, tu nedrīksti būt citāds, nekā tu esi. Par šīm lietām nav jārunā un jāprasa paskaidrojumi. Saproti, kad tu skūpsti mani uz kakla vai auss, es jūtu, ka tu mani mīli, ka es tev patīku; tu māki skūpstīt tā savādi, it kā pabikli, un tas liecina man: viņš mīl tevi, viņš ir tev pateicīgs, ka tu esi skaista. Tas man loti, loti tīkas. Bet kādā citā vīrietī mani savukārt valdzina tieši pretējais, tas, ka viņš, šķiet, ne sarkana graša par mani nedotu un skūpsta mani tā, it kā izrādītu man žēlastību.

Mēs atkal aizmigām. Es atkal pamodos, vēl arvien apkampis viņu, savu brīnišķo, brīnišķo puķi.

Un tavu brīnumu — šī brīnišķā puķe tā arī palika dāvana, ko man bija sniegusi Hermīne! Viņa tā arī stāvēja aiz tās, puķe bija maska, aiz kuras viņa slēpās. Un, starp citu, man pēkšņi prātā ienāca Ērika, mana tālā, pūcīgā mīļotā, mana nabaga draudzene. Skaistumā viņa diez vai atpalika no Marijas, lai arī nebija tik ziedoša un atraisīta, tik atjautīga mīlas mākslā, un viņas — mīlētās, cieši ar manu likteni saistītās — tēls skaidri saskatāms brīdi mokoši atausa man acu priekšā un tad atkal pagaisa miegā, aizmirstībā, pa pusei apraudātā tālē.

Un šajā skaistajā, maigajā naktī man, cilvēkam, kurš tik ilgi dzīvojis tukšu, nabadzīgu dzīvi bez ainām, atausa atmiņā jo daudzas manas dzīves ainas. Tagad pēc Erota burvju mājiena, dāsns savu dzīli vēra ainu avots, un mirkļiem man sirds vai stājās aiz sajūsmas un žēlām, redzot, cik bagāta bijusi manas dzīves ainu zāle, cik pilna augstu, mūžīgu zvaigžņu un zvaigznāju bijusi nabaga Stepes Vilka dvēsele. Liegi un apskaidroti kā tāli, bezgala zilgmē gaistoši kalni manī noraudzījās māte un bērnība, metāliski un skaidri skanēja manu draudzību koris, sākot ar teiksmaino Hermani, Hermīnes dvēseles radinieku; smaržīgi un aizpasaulīgi, līdzīgi miklām ūdensrozēm, kas uzziedot slej galvu virs ūdens, man pretī iznira daudzi tēli — sievietes, kuras biju mīlējis, kuras biju iekārojis un apdziedājis, no kurām tikai dažas biju guvis un centies pavisam piesaistīt sev. Parādījās arī mana sieva, ar kuru es biju nodzīvojis ne vienu vien gadu, kura man bija mācījusi biedriskumu, nesaprašanos, samierināšanos, pret kuru, par spīti visām dzīves nepilnībām, manī bija saglabājusies dziļa uzticība līdz dienai, kad viņa, sajukusi un slima, aklā protesta lēkmē pēkšņi bēgšus pameta mani, — un es sapratu, cik stipri esmu viņu mīlējis un, redzams, viņai ticējis, ka uzticības laušana no viņas puses spēja ievainot mani tik smagi — uz mūžu.

Šīs ainas — to bija simti, ar un bez vārda — atkal visas bija klāt, cēlās jaunas un svaigas no mīlas nakts akas, un atkal es atģidu to, ko postā sen biju aizmirsis, — ka šīs ainas bija mana mūža guvums un dārgums un neizpostāmas turpināja pastāvēt — par zvaigznēm kļuvušais pārdzīvotais, ko biju aizmirsis, taču iznicināt nespēju, pārdzīvojumi, kuru virkne veidoja mana mūža teiksmu, bet zvaigžņu mirga bija manas esības nezūdīgais dārgums. Mana dzīve bija bijusi sūra, maldu pilna un nelaimīga, novedusi pie atteikšanās un nolieguma, rūgta aiz likteņsāls, kas piejaukta visam cilvēciskajam, un tomēr tā bija bijusi bagāta — lepna un bagāta — arī postā vēl valdnieka cienīga dzīve. Lai cik nožēlojami tiktu izšķiests tas ceļa gabaliņš, kas atlicis līdz bojāejai, šā mūža kodols tik un tā bija cildens, tam bija veidols un cildums, un runa bija par zvaigznēm, nevis par nožēlojamiem grašiem.

Tas bija pasen, un kopš tā laika daudz kas atgadījies un pārmainījies, es atceros vairs tikai atsevišķus tās nakts mirkļus, atsevišķus vārdus, ko mēs pārmijām savā starpā, atsevišķus dziļi izjustus pieskārienus un mīlas glāstus, minūtes, gaišas kā zvaigznes, mums pamostoties no mīlas pārguruma dziļā miega. Bet tieši tonakt — pirmo reizi kopš manas bojāejas — mans paša mūžs atkal uzlūkoja mani nepielūdzami spožām acīm, tieši tonakt es atkal atzinu, ka gadījums ir liktenis un manas esības drupas — dievišķas gruvas. Mana dvēsele elpoja, manas acis redzēja atkal, un mirkļiem man vai karsti metās, apjaušot, ka atliek vien savākt izkaisītos tēlus, pacelt līdz vienotam tēlam visu savu harijhallerisko Stepes Vilka dzīvi, lai pats ieietu tēlu pasaulē un kļūtu nemirstīgs. Vai tad šis nebija tas mērķis, uz kuru tiecās, kuru sasniegt tīkoja jebkura cilvēka mūžs?

No rīta, dalījies ar Mariju savās brokastīs, es biju spiests slepus izvadīt viņu, un man palaimējās. Vēl to pašu dienu es noīrēju blakus kvartālā viņai un sev istabiņu vienīgi mūsu tikšanās reizēm.

Mana deju skolotāja Hermīne ieradās, kā bija solījusi, un man bija jāapgūst bostons. Viņa bija barga un nepielūdzama un neatlaida man nevienu stundu, jo bija nolemts, ka uz nākamo masku balli mēs dosimies kopā. Viņa bija palūgusi man naudu savam kostīmam, par kuru tomēr liedzās bilst kaut vārdu. Apciemot viņu vai vismaz zināt, kur viņa dzīvo, man vēl vienmēr bija liegts.

Laiks līdz masku ballei — kādas trīs nedēļas — pagāja apbrīnojami jauki. Man likās, ka Marija ir pirmā īstā mīļotā, kāda man jebkad bijusi. No sievietēm, kuras biju mīlējis, es vienmēr tiku prasījis intelektu un zināšanas, ne reizi tā arī līdz galam neatskārzdams, ka pat ļoti gudra un samērā ļoti izglītota sieviete nekad neatsaucās logosam manī, gluži otrādi, allaž bija ar to pretrunā; es atnācu pie viņām ar savām domām un problēmām, un pilnīgi neiespējami man bija licies ilgāk par stundu mīlēt meiteni, kura tikpat kā neko nav lasījusi, kura lāgā pat nezina, kas ir lasīšana, un neatšķir Čaikovski no Bēthovena. Marijai nebija nekādas izglītības, šie apkārtceļi, šīs aizstājuma pasaules viņai nebija vajadzīgas, visas viņas problēmas bija tieši jutekļos sakņotas. Gūt iespējami daudz jutekliskas mīlas laimes, pateicoties jūtām, kas viņai dotas, ar savu īpato augumu, ar savām krāsām, saviem matiem, savu balsi, ādu, temperamentu rast mīlētājā atbildi, izpratni, aplaimojoši strauju, rotaļīgu atsaucību visām savām spējām, katram auguma līniju izliekumam, vismaigajam izveidam — tā bija viņas māksla un sūtība. Jau toreiz — pirmās nedrošās dejas laikā — es biju to izjutis, mani bija apvēdījis un nobūris šīs ģeniālās, valdzinoši izsmalcinātās juteklības aroms, un, protams, ne jau nejauši visuzinošā Hermīne man bija pagādājusi Mariju. Tās aromā, visā tās veidolā jautās kaut kas vasarīgs, rozei radniecīgs.

Man nebija tā laime būt Marijas vienīgajam vai izredzētajam mīlniekam, es biju viens vairāku citu vidū. Bieži viņai nemaz neatlika laika man, dažreiz viņa veltīja man kādu pēcpusdienas stundu, paretam — nakti. Viņa liedzās ņemt naudu no manis, tas droši vien bija Hermīnes pirksts. Toties dāvanas viņa pieņēma labprāt, un, ja es, piemēram, uzdāvināju viņai jaunu sarkanas lakādas naudas maciņu, viņa neiebilda, ja tajā atradās divas trīs zelta monētas. Starp citu, viņa skaļi izsmēja mani par šo maciņu. Tas bija ļoti glīts, tikai neizpirkts sen novecojušas modes paraugs, šajos jautājumos, kuros līdz šim orientējos sliktāk nekā sazin kādā tur eskimosu valodā, es daudz ko iemācījos no Marijas. Es uzzināju pirmām kārtām, ka tamlīdzīgas sīkas mantiņas, modes un greznuma priekšmeti, nebūt nav tikai blēņas un nieki, nav tikai naudaskāru fabrikantu un tirgotāju izgudrojums, bet ka runa ir par pilntiesīgu, jauku, daudzveidīgu dažādu priekšmetu šauro, pareizāk, plašo pasauli, priekšmetu, kam visiem viens uzdevums — kalpot mīlai, izsmalcināt jūtas, atdzīvināt nedzīvo apkārtējo vidi, maģiski apveltot to ar jauniem mīlas rosinātājiem — no pūdera un parfīmiem līdz dejas kurpītēm, no gredzena līdz cigarešu etvijai, no jostas sprādzes līdz rokassomiņai. Somiņa nebija somiņa, maciņš nebija maciņš, puķes nebija puķes, vēdeklis nebija vēdeklis — viss bija plastiska mīlas, maģijas, kārdinājuma matērija, bija ziņnesis, kontrabandists, ierocis, kaujas sauklis.

Es bieži lauzīju galvu: kuru īsti mīl Marija. Visvairāk, pēc manām domām, viņa mīlēja jauneklīgo saksofonistu Pablo ar miesīgajām melnajām acīm un slaidajām, bālajām, smalkajām un grūtsirdīgajām rokām. Mīlā šim Pablo, manuprāt, bija jābūt nedaudz miegainam, izlutušam un pasīvam, taču Marija apliecināja man, ka iekvēlināt viņu tiešām esot grūti, bet iekvēlināts viņš kļūstot saspringtāks, cietāks, vīrišķīgāks un prasīgāks par jebkuru bokseri vai kavalēristu. Un tā es uzzināju šo to apslēptu par vienu otru: par džeza mūziķi, par kādu aktieri, par dažām mūsu vides sievietēm, meičām un vīriešiem, iepazinu visādus noslēpumus, saskatīju savstarpēju sakaru un naidīguma cēloņus, pamazām kļuvu (es — pilnīgs bezsakaru svešķermenis šajā pasaulē!) par iesvaidīto un savējo. Arī par Hermīni man daudz kas kļuva zināms. Bet sevišķi bieži es tagad satikos ar Pablo kungu, kuru Marija ļoti mīlēja. Paretam arī viņa ķērās pie viņa slepenajiem līdzekļiem, dažreiz pagādāja arī man šīs baudas, un Pablo vienmēr centās man īpaši pakalpot. Reiz viņš man pateica bez aplinkiem:

- Jūs mūždien esat tik nelaimīgs, tas nav labi, cilvēkam nav jābūt nelaimīgam. Man jūsu žēl. Uzvelciet vieglu opija dūmu!

Mans spriedums par šo līksmo, gudro, bērnišķīgo un tomēr neizdibināmo cilvēku nemitīgi mainījās, mēs kļuvām draugi, nereti es ieņēmu vienu otru no viņa līdzekļiem. Manu iemīlēšanos Marijā viņš vēroja viegli uzjautrināts. Reiz viņš sarīkoja "svētkus" savā istabā, kādas priekšpilsētas viesnīcas mansardā. Telpā bija tikai viens krēsls, man un Marijai bija jāsēž uz gultas. Viņš uzcienāja mūs ar noslēpumainu, brīnišķīgu liķieri, salējumu no trīs pudelītēm. Un, kad mans garastāvoklis bija stipri uzlabojies, viņš, acīm iedegoties, piedāvāja mums nosvinēt mīlas orģiju trijatā. Es strupi atteicos, man nekas tāds nebija pieņemams, taču pie reizes uzmetu ašu skatienu Marijai, gribēdams pārliecināties, kā viņa izturas pret šādu priekšlikumu, un, lai gan viņa uzreiz pievienojās manam atteikumam, es tomēr redzēju, kā iegailējās viņas acis, un pamanīju nožēlu, ka tas nenotiks. Pablo bija vīlies, bet ne apvainojies par manu atteikumu.

- Žēl, - viņš noteica, - morālā ziņā Harijs ir pārāk aizspriedumains. Ko lai dara. Būtu bijis tik jauki, bezgala jauki. Bet es zinu, kā izlīdzēties.

Viņš lika mums ievilkt pa opija dūmam, un, sēdēdami nekustīgi, vaļā acīm, mēs visi trīs pārdzīvojām viņa inspirēto norisi, un Marija drebēja aiz eksaltācijas. Kad es pēc tam jutos saguris, Pablo noguldīja mani gultā, iepilināja man kādas zāles, un, aizvēris uz pāris minūtēm acis, es jutu gaisīgu, dvesmai līdzīgu lūpu pieskārienu vispirms vienam, pēc tam otram plakstam. Es neliedzu noskūpstīt sevi, it kā nešaubītos, ka skūpsta mani Marija. Bet zināju gluži labi, ka skūpsta viņš.

Kādu citu vakaru viņš pārsteidza mani vēl vairāk. Viņš uzradās manā dzīvokli, pavēstīja, ka viņam vajadzīgi divdesmit franki, un lūdza mani iedot šo naudu. Norēķinam Marija šonakt būšot manā, nevis viņa rīcībā.

- Pablo, - es teicu iztrūcies. - Jūs neapjēdzat, ko runājat. Atdot savu mīļoto citam par naudu mūsu izpratnē ir pēdējā nekrietnība. Jūsu priekšlikumu, Pablo, es neesmu dzirdējis.

Viņš paskatījās uz mani ar nožēlu.

- Jūs atsakāties, Harija kungs. Lai tā būtu. Jūs vienmēr radāt sev grūtības. Nu, tad neguliet šonakt ar Mariju, ja jums netīk, un iedodiet man to naudu tāpat vien, jūs dabūsiet to atpakaļ. Man tā ir nepieciešama.

- Kādam nolūkam?

- Agostino — ziniet, tam mazajam, otrajai vijolei. Viņš slimo jau nedēļu, un neviens neaprūpē viņu, naudas viņam nav ne feniņa, un pašreiz arī es esmu tukšā.

Aiz ziņkāres un pa daļai arī tādēļ, lai sodītu sevi, es devos Pablo līdzi pie Agostino, kuram tas aiznesa pienu un zāles viņa jumtistabiņā, diezgan nožēlojamā bēniņu kambarī; Pablo izvēdināja slimajam istabu, sakārtoja spilvenus un uzlika uz pieres pēc visiem likumiem sagatavotu kompresi, paveikdams visu ātri, piesardzīgi un prasmīgi kā lietpratīga žēlsirdīgā māsa. Tai pašā vakarā es redzēju viņu "City" bārā, kur viņš spēlēja līdz agram rītam.

Ar Hermīni es bieži vien ilgi un lietišķi runāju par Mariju, par viņas rokām, pleciem, gurniem, par to, kā viņa smejas, skūpsta, dejo.

- Vai to viņa tev jau parādīja? - man reiz pajautāja Hermīne un aprakstīja īpašu mēles rotaļu skūpstoties. Es lūdzu, lai viņa pati man to parāda, bet viņa gaužām nopietni noraidīja manu lūgumu.

- Tam vēl par agru, - viņa teica, - vēl es neesmu tava mīļākā.

Es apvaicājos, kā viņa pazīst Marijas skūpstīšanās iemaņas un daudzas apslēptas, tikai mīlošam vīrietim zināmas šīs meičas dzīves īpatnības.

- O, - viņa iesaucās, - mēs taču esam draudzenes! Vai tad tu domā, ka mums vienai no otras ir noslēpumi? Es pietiekami bieži esmu gulējusi un rotaļājusies ar viņu. Ko tur lai saka, tev ķērusies skaista skuķe, spējīgāka nekā citas.

- Man tomēr liekas, Hermīne, ka pat jums ir noslēpumi vienai no otras. Jeb vai arī par mani tu izstāstīji viņai visu, ko zini?

- Nē, tas ir kas cits, to viņa nesaprastu. Marija ir burvīga, tev palaimējies, turpretī mūs abus saista šis tas tāds, par ko viņai nav ne jausmas. Es pastāstīju viņai daudz par tevi, dabiski daudz vairāk, nekā tev toreiz būtu paticis, — man taču vajadzēja tavā vārdā pavedināt viņu! Tomēr izprast tevi, draugs, tā, kā izprotu es, nedz Marija, nedz kāda cita nekad neizpratīs. Arī no viņas es uzzināju šo to papildus — es pazīstu tevi, ciktāl tevi iepazinusi Marija. Es pazīstu tevi gandrīz tik labi, it kā mēs bieži būtu gulējuši viens ar otru.

Kad es atkal biju kopā ar Mariju, man kļuva brīnumaini un noslēpumaini ap sirdi, zinot, ka Hermīni viņa tāpat spiedusi pie sirds, kā spieda mani, ka tieši tāpat skārusi, skūpstījusi, baudījusi un pārbaudījusi viņas locekļus, matus un ādu kā manus. Man pavērās jaunas, netiešas, sarežģītas sakarības un saskares, jaunas mīlas un dzīves iespējas, un es iedomāju par tūkstoš dvēselēm traktātā par Stepes Vilku.

Tajā īsajā laika posmā starp manu iepazīšanos ar Mariju un lielo masku balli es biju vārda pilnā nozīmē laimīgs un tomēr ne mirkli nejutos tā, it kā šī te būtu atpestīšana, sava veida svētlaime, bet gan nojautu pavisam skaidri, ka risinās tikai priekšspēle un gatavošanās, ka viss strauji trauc uz priekšu, ka galvenais vēl ir gaidāms.

Dejot es tiktāl biju iemācījies, ka man likās — es tagad varu piedalīties ballē, par kuru ar katru dienu vairāk tika spriests. Hermīnei bija savs noslēpums, viņa neparko neatklāja, kādā kostīmā ieradīsies. Gan es viņu pazīšot, viņa noteica, un, ja man atjautas pietrūkšot, viņa nākšot palīgā, tikai pirms laika man nekas nedrīkstot būt zināms. Tāpat viņa nemaz necentās izdibināt, kādu masku es izvēlēšos, un es nolēmu vispār nekostimēties. Marija, kad es uzlūdzu viņu uz balli, pateica man, ka šim sarīkojumam viņai jau esot kavalieris; viņai patiešām jau bija ieejas biļete, un, nedaudz vīlies, es pārliecinājos, ka uz balli man būs jādodas vienam. Masku balle, ko ik gadus "Globusa" zālēs rīkoja mākslas aprindu pārstāvji, pilsētā bija pati lepnākā.

Šajā laikā es reti satiku Hermīni, taču dienā pirms balles viņa kādu brīdi uzkavējās pie manis, atnākusi pēc ieejas biļetes, ko biju viņai pagādājis; viņa mierīgi pasēdēja manā istabā, un mums aizsākās neparasta saruna, kas uz mani atstāja dziļu iespaidu.

- Visā visumā tev tagad klājas ciešami, - viņa teica, - dejošana tev nākusi par labu. Cilvēks, kurš veselu mēnesi nebūtu tevi redzējis, diezin vai pazītu tevi.

- Jā, - es piekritu, - gadiem ilgi man nav klājies tik labi. Tas viss, pateicoties tev, Hermīn.

- O, un nevis tavai daiļajai Marijai?

- Nē. Arī viņu tu taču uzdāvināji man. Viņa ir brīnišķīga.

- Viņa ir tāda mīļākā, kāda tev, Stepes Vilkam, vajadzīga. Glīta, jauna, vienmēr labā omā, ļoti pieredzējusi mīlā un ne katru dienu dabūjama. Ja tev viņā nebūtu jādalās ar citiem, ja viņa neapciemotu tevi tikai uz brīdi, tās lietas tik labi neietu.

Jā, arī tam man bija jāpiekrīt.

- Tātad tev pašreiz būtībā ir viss, kas tev vajadzīgs?

- Nē, Hermīn, gluži tā nav. Man ir kaut kas ļoti skaists un apburošs, liels prieks, sirsnīgs mierinājums. Es esmu gandrīz vai laimīgs…

- Nu, redzi! Ko tad vēl?

- Es gribu vairāk. Būt laimīgam — mani neapmierina, es neesmu radīts laimei, tas nav mans aicinājums. Mans aicinājums ir tieši pretējs.

- Tātad būt nelaimīgam? Nu, to tu jau esi izbaudījis papilnam — toreiz, kad bārdas naža dēļ vairs nevarēji atgriezties mājās.

- Nē, Hermīn, tas tomēr tā nav. Toreiz, jāatzīst, es biju ļoti nelaimīgs. Bet tas bija muļķīgs, neauglīgs nelaimīgums.

- Kāpēc gan?

- Tāpēc, ka pretējā gadījumā man nebūtu bijis tik lielu baiļu no nāves, pēc kuras pats ilgojos. Nelaime, kāda man vajadzīga un pēc kādas es alkstu, ir citāda: tai jāliek man tvīksmīgi ciest un saldkaisli mirt. Tāda ir tā nelaime vai laime, ko es gaidu.

- Es saprotu tevi. Šajā ziņā mēs esam brālis un māsa. Bet kāpēc tu esi pret laimi, ko pašreiz tev sniedz Marija? Kāpēc tu neesi apmierināts?

- Man nav nekas pret šo laimi, ai nē, es mīlu to, es esmu tai pateicīgs. Tā ir skaista kā saulaina diena lietainā vasarā. Bet es jūtu, ka tā nebūs ilga. Arī šī laime ir neauglīga. Tā dara apmierinātu, bet apmierinātība nav manā dabā. Tā iemidzina Stepes Vilku, liek viņam justies paēdušam. Bet šī nav tā laime, par kuru iet nāvē.

- Tātad jāiet nāvē, Stepes Vilk?

- Man liekas, jā! Es esmu ļoti apmierināts ar savu laimi, es pacietīšu to vēl krietni ilgi. Bet, ja laime reizēm atstāj man brīvu brīdi atpūtai un ilgām, es vis neilgojos saglabāt šo laimi uz mūžu, es, gluži otrādi, ilgojos atkal ciest, tikai skaistāk, ne tik nožēlojami kā agrāk. Es ilgojos pēc ciešanām, kas noskaņotu mani labprātīgai nāvei.

Hermīne maigi ielūkojās man acīs — satumstot skatienam, kā tas reizēm pēkšņi ar viņu notika. Brīnišķīgas, briesmīgas acis! Lēnām, meklēdama katru vardu, virknēdama tos citu pie cita, viņa teica tik klusi, ka man bija jāsasprindzina dzirde, lai saklausītu, ko viņa saka:

- Šodien es pateikšu tev šo to, pateikšu kaut ko tādu, ko jau sen zinu, un arī tu to jau zini, tikai, iespējams, vēl neesi pats sev pateicis. Es pateikšu tev tagad, ko zinu par sevi un tevi un par mūsu likteni. Tu, Harij, biji mākslinieks un domātājs, prieka un paļāvības pilns cilvēks, kas arvien tiecas pēc diža un mūžīgā un nekad nesamierinās ar glītiem krikumiem. Bet, j0 labāk tu iepazini dzīvi un pats sevi, jo lielāks vērtās tavs posts, jo dziļāk tu ieslīgi ciešanas, bailēs un izmisumā - līdz kaklam, un viss skaistais un svētais, ko tu reiz pazini un mīlēji, un godāji, visa tava kādreizējā ticība cilvēkam un mūsu augstajai sūtībai neko tev nespēja līdzēt un kļuva nevērtīga, un saplīsa drumslās. Tavai ticībai pietrūka gaisa, ko elpot. Un nāve nosmokot ir smaga. Tā taču ir, Harij? Vai tas ir tavs liktenis?

Es klusēdams metu, metu, metu ar galvu.

- Tev bija savi priekšstati par dzīvi, sava ticība, savs aicinājums, tu biji gatavs uz lieliem veikumiem, ciešanām un upuriem — un tad tu palēnām nomanīji, ka pasaule neprasa no tevis nedz lielus veikumus, nedz upurus, nedz ko citu tamlīdzīgu, ka dzīve nav nekāds heroisks eps ar varoņlomām un visu ko tādu, ka tā, gluži otrādi, ir pilsoniska goda istaba, kuras iemītniekus pilnīgi apmierina ēšana un dzeršana, kafija un zeķes adīšana, taroks un radiomūzika. Un tas, kurš tiecas pēc tā otra un nes to sevī — to varonīgo un skaisto, cieņu pret lieliem dzejniekiem un svētajiem, — ir nelga un donkihots. Tā gan. Un arī man izgājis tāpat, mans draugs! Es biju meitene ar labām dotībām, kā radīta, lai vadītos dzīvē pēc augsta parauga, izvirzītu sev augstas prasības, izpildītu cienījamus uzdevumus. Es būtu spējusi veikt lielu lomu, būt valdnieka sieva, revolucionāra mīļotā, ģēnija māsa, mocekļa māte. Bet viss, ko dzīve man atļāva, bija kļūt par kurtizāni ar puslīdz labu gaumi, un arī tas man prasīja lielas pūles. Tā izgāja man. Kādu laiku es nekur nespēju rast mieru un ilgi meklēju vainu sevī. Dzīvei, es spriedu, galu galā taču vienmēr ir taisnība, un, ja jau dzīve pasmējusies par maniem skaistajiem sapņiem, tā es nospriedu, mani sapņi gluži vienkārši bijuši naivi un aplami. Bet tas neko nelīdzēja. Un, tā kā man bija redzīgas acis un dzirdīgas ausis un pietika arī ziņkāres, es papētīju, kā nākas, tā saucamo dzīvi, savus paziņas un kaimiņus, vairāk nekā piecdesmit cilvēkus, un viņu likteņus un pārliecinājos, ka maniem sapņiem, tāpat kā taviem, Harij, bijusi taisnība, tūkstoškārt bijusi taisnība. Bet dzīvei, īstenībai, nav taisnība. Tas, ka tādai sievietei kā es nebija citas izvēles kā vienīgi vilkt dzīvību un bezjēdzīgi novecot pie rakstāmmašīnas, kalpojot kādam ierāvējam, vai apprecēt tādu ierāvēju viņa naudas dēļ, vai kļūt par sava veida prostitūtu, bija tikpat nepareizi kā tas, ka tādam cilvēkam kā tev aiz vientulības, bailēm un izmisuma jāķeras pie bārdas naža. Mans posts, iespējams, bija drīzāk materiāls un morāls, tavs — garīga rakstura, taču ceļš mums bijis viens un tas pats. Vai tu domā, es neizprotu tavas bailes no fokstrota, tavu nepatiku pret bāriem un dejasgrīdām, tavu vairīšanos no džeza mūzikas un visām šīm blēņām? Pārāk labi es izprotu tās, tāpat kā tavu nepatiku pret politiku, tavu gremšanos par partiju un preses tērgām un bezatbildīgajām izdarībām, tavu izmisumu par karu — kā bijušo, tā gaidāmajiem, par veidu, kā šodien domā, lasa, ceļ, fabricē mūziku, svin svētkus, gūst izglītību. Tev ir taisnība, Stepes Vilk, tūkstoškārt taisnība, un tomēr tev lemts iet bojā. Šai tik primitīvajai, ērtajai, pieticīgajai mūsdienu pasaulei tu esi pārāk prasīgs un alkatīgs, viņa izspļauj tevi, tās acīs tev ir vienas dimensijas par daudz. Tie, kuri šodien vēlas dzīvot un līksmi baudīt dzīvi, nedrīkst būt tādi kā tu vai es. Kurš džīgāšanas vietā vēlas mūziku, izpriecu vietā prieku, naudas vietā dvēseli, rosīšanās vietā nopietnu darbu, rotaļīguma vietā īstu degsmi, tam šī jaukā pasaule nav dzimtene…

Viņa nolaida acis un aizdomājās.

- Hermīn, - es iesaucos maigi, - māsa mana, cik tev labas acis! Un tomēr tu mācīji man fokstrotu! Bet kā tu to domā, kāpēc mums līdzīgi cilvēki, kam vienas dimensijas par daudz, nevar šeit dzīvot? Kas tur par lietu? Vai tikai mūsu dienās tas tā? Jeb vai vienmēr tā bijis?

- Es nezinu. Par godu pasaulei es gribētu pieņemt, ka vaina ir mūsdienās, ka tā ir tikai slimība, pagaidu nelaime. Vadoņi cītīgi un nelokāmi gatavojas jaunam karam, mēs, pārējie, tikmēr dejojam fokstrotu, pelnām naudu un ēdam pralinē, - tādā laikā pasaulei jāizskatās diezgan pieticīgi. Cerams, citi laiki ir bijuši un atkal būs labāki - bagātāki, plašāki, dziļāki. Mums ar to nav līdzēts. Un varbūt vienmēr tā ir bijis…

- Vienmēr tā bijis kā šodien? Vienmēr tikai pasaule politiķiem, spekulantiem, roklaižām un uzdzīvotājiem, pasaule, kurā cilvēkiem nav ko elpot?

- Nu, to es nezinu, tas nevienam nav zināms. Un vai nav vienalga! Bet pašreiz, mans draugs, es domāju par tavu mīluli, par kuru tu man reizumis esi stāstījis un kuram adresētās vēstules man lasīji priekšā. Kā īsti bija ar viņu? Kas viņa laikā valdīja pasaulē, nosmēla krējumu, uzdeva toni un bija godā: Mocarts vai darboņi, Mocarts vai sekli vidusmēra ļautiņi? Un kā viņš nomira un tika apbedīts? Un tā, es domāju, varbūt bijis un būs vienmēr, un tas, ko viņi skolās dēvē par "pasaules vēsturi" un kas tev izglītības vārdā jāzina no galvas līdz ar visiem varoņiem, ģēnijiem, dižajiem darbiem un cēlajām jūtām, — ir miglas pūšana, ko sagudrojuši skolmeistari izglītošanas nolūkā, lai taču bērni skolas vecumā būtu ar kaut ko nodarbināti. Vienmēr tā bijis un būs, ka laiki un pasaule, nauda un vara pieder sīkajiem un seklajiem, turpretī pārējiem, īstajiem cilvēkiem, nepieder nekas. Nekas, vienīgi nāve.

- Un it nekas cits?

- Nē, arī mūžība.

- Tu domā vārdu — pēcnāves slava?

- Nē, Vilciņ, ne slavu — vai tad tā ko vērta? Un vai tu uzskati, ka visi īstie un pilnvērtīgie cilvēki kļuvuši slaveni un saglabājušies nākamo paaudžu piemiņā?

- Protams, ne.

- Nu, slava tā tātad nav! Slava eksistē tāpat vien, tikai izglītībai, tā ir skolmeistaru darīšana. Nē, kur nu, slava tā nav! Tā toties ir tas, ko es dēvēju par mūžību. Ticīgie sauc to par dieva valstību. Man liekas, mēs visi, mēs, prasīgākie, ilgu māktie, tie, kam vienas dimensijas par daudz, nemaz dzīvot nespētu, ja bez šīs pasaules gaisotnes nebūtu vēl citas, ko elpot, ja ārpus laika nepastāvētu arī mūžība, un tā tad arī ir īstuma valstība. Tur iederas Mocarta mūzika un tavu lielo dzejnieku dzeja, tur ir vieta svētajiem, kas darījuši brīnumus, miruši mocekļu nāvē un atstājuši cilvēkiem dižu paraugu. Taču vienlīdz mūžībai piederīgs katra īsta veikuma atspulgs, katru īstu jūtu spēks — pat tad, ja neviens par tiem neko nezina un tos nav nedz redzējis, nedz aprakstījis, lai saglabātu nākamām audzēm. Mūžībā pēcnieku nav, ir tikai laikabiedri.

- Tev taisnība, - es teicu.

- Ticīgie, - viņa domīgi turpināja, - tomēr saprata to labāk nekā citi. Tāpēc viņi iedibināja svētos un to, ko paši sauc par "Svēto pulku". Svētie — tie ir īstie cilvēki. Pestītāja jaunākie brāļi. Ceļā uz viņiem mēs esam visu savu mūžu — ar katru labu darbu, katru drosmīgu domu, katru mīlestību. Svēto pulku agrāku laiku gleznotāji attēloja zeltotās debesīs — starojošās, skaistās un miera pilnās; tās nav nekas cits kā vienīgi tas, ko es pirmīt nosaucu par "mūžību". Tā ir valstība viņpus laika un šķituma. Tai mēs esam piederīgi, tur ir mūsu dzimtene, uz turieni, Stepes Vilk, tiecas mūsu sirdis, un tāpēc mēs ilgojamies pēc nāves. Tur tu atkal satiksi savu Gēti un Novalisu, un Mocartu un es savus svētos — Kristapu, Nerī Filipu un visus pārējos. Daudz ir svēto, kas vispirms bija lieli grēcinieki; arī grēks var kļūt par ceļu uz svētumu — grēks un netikums. Tu smiesies, bet es bieži iztēlojos, ka varbūt arī mans draugs Pablo ir apslēpts svētais. Ak, Harij, mums jātaustās kā pa tumsu, tik lielā netīrībā un bezjēdzībā cenšoties nokļūt mājās! Un nav neviena, kas mūs vestu, mūsu vienīgais ceļvedis ir ilgas pēc mājām.

Pēdējos vārdus viņa atkal bija izteikusi tikko dzirdami, un istabā atkal iestājās rāms klusums, saule jau laidās rietā, un tās gaismā iemirgojās daudzie zelta uzraksti uz manu grāmatu muguriņām. Es saņēmu plaukstās Hermīnes galvu, noskūpstīju viņu uz pieres un piespiedu vaigu viņas vaigam, it kā mēs būtu brālis un māsa. Pāris mirkļu mēs palikām šajā pozā. Labprāt es būtu tā palicis sēžam un šodien nekur vairs neietu. Bet šo nakti, pēdējo pirms lielās balles, man bija apsolījusi Marija.

Ceļā es tomēr domāju ne jau par Mariju, bet par to, ko bija teikusi Hermīne. Tās visas, tā man likās, varbūt bija nevis viņas, bet manas domas, ko šī gaišreģe, nolasījusi un uzņēmusi sevī, atstāstīja man, piešķirdama tām citu izveidu, parādīdama tās jaunā gaismā. Par to, ka viņa bija ietvērusi vārdos domu par mūžību, es tobrīd biju viņai sevišķi pateicīgs. Man tā bija vajadzīga, es nespēju bez tās nedz dzīvot, nedz mirt. Svēto aizpasauli, pār kuru laikam nav varas, mūžīgo vērtību, dievišķā satvara pasauli šodien man no jauna bija uzdāvinājusi mana draudzene un deju skolotāja. Es atcerējos savu sapni par Gēti, atcerējos viedā sirmgalvja tēlu, nemirstīgo, kurš tik necilvēciski bija smējies un dzinis ar mani savus nemirstīgā jociņus. Tikai tagad es izpratu Gētes smieklus, visu šo nemirstīgo smieklus. Tie bija bezsaturīgi — šie smiekli, tie bija tikai gaisma, tikai spozme, tikai tas, kas paliek pāri, kad īsts cilvēks, atstājis aiz sevis ļaužu ciešanas, netikumus, maldus, aizraušanās un pārpratumus, izlaužas mūžībā, pasaules telpā. Un pati "mūžība" nav nekas cits kā vienīgi laika atpestījums, zināmā mērā laiks atgriešanās nevainības stāvoklī, tā atpakaļpārvērtība telpā.

Es meklēju Mariju tur, kur mēs parasti iestiprinājāmies mūsu tikšanās vakaros, taču viņas vēl nebija. Klusajā priekšpilsētas krodziņā es gaidīdams apsēdos pie klāta galdiņa, domās vēl arvien kavēdamies pie mūsu sarunas. Visas šīs domas, kas nule uzradušās starp mani un Hermīni, likās man tik tuvas, tik sen jau zināmas, it kā būtu gūtas no manas mitoloģijas un tēlu pasaules visapslēptākajās dzīles. Nemirstīgie, tādi, kādi tie mīt bezlaika telpā, vientuļi, kļuvuši par simboliem, kristāliskā mūžība, kas apņēmusi tos kā ēters, un šīs aizlaicīgās pasaules dzedrā, zvaigžņoti starojošā līksme — no kurienes tas viss man bija tuvs un labi zināms? Es nogrimu domās, un prātā man ienāca atsevišķi gabali no Mocarta "Kasācijām", no Baha "Labi temperētajām klavierēm", un man likās, ka šajā mūzikā atspīd tā pati saltā, zvaigžņotā gaisma, staro tā pati ēteriskā skaidrība. Jā, tā tas bija, šī mūzika šķita tāds kā par telpu sasalis laiks, un pāri tai bezgalīgs virmoja pārcilvēcisks prieks, mūžīgi, dievišķīgi smiekli. O, un šeit īsti vietā bija arī mana sapņa vecīgais Gēte! Pēkšņi es izdzirdu šos neizdibināmos smieklus visaplīk, izdzirdu nemirstīgo smieklus! Es sēdēju noburts, kā noburts izvilku zīmuli no vestes kabatas, meklēju pēc papīra, ieraudzīju vīnu karti savā priekšā, apgriezu to otrādi un sāku rakstīt, rakstīju vārsmas, kuras tikai nākamajā dienā uzgāju kabatā. Lūk, tās:

Nemirstīgie

Mūžam mums no zemes bēdu lejas

Pretī veras alkās dzīves vaigs,

Veļas tūkstoš nāves dzīru asins tvaiks,

Mijas posts un skurbas pārpilnības dejas,

Kaisles konvulsijas, miesaskāres mokas,

Kaujot, raušot, lūdzot celtas rokas,

Kārības un baiļu mākta ļaužu cilts,

Pūlis netīrs dvako rupjš un svilts,

Pielūdz dievus, piesauc ļaunus garus,

Aprij sevi, atkal izvemj pats,

Cildu mākslu rada, izperina karus,

Māņu rotā ietērpj priekanama krāsmatas,

Līzdams, rīdams, krāpdams peras

Pa tās dzīves gadatirgu, kurā mīt,

Kurš ik reizi jauns ikkatram veras,

Kā tas katram atkal pīšļos krīt.

Mums turpretī mājoklis ir Visums,

Ledussaltās zvaigžņu gāles zaigs,

Svešs mums mirkļu, stundu, dienu ritums.

Nav ne dzimums mums, nedz veic mūs laiks.

Jūsu apgrēcības, aklās šausmas,

Asinsdarbi, miesas baudas saldās

Mūs izklaidē kā spīdekļi, kas nenomaldās,

Rieta mūsu dienai nav, nedz ausmas.

Klusu par jums, nelgām, galvu kratot,

Klusu zvaigžņu riņķošanu skatot,

Elpot mums kosma ziemas saltmē tīk —

Plašumos, kur debess dzidre lejas,

Tam šī nemainīgā esme neapnīk,

Kas salts par visu skani smejas.

Tad atnāca Marija, un pēc līksmas maltītes mēs devāmies uz mūsu istabiņu. Tovakar viņa bija tik daiļa, dedzīga un sirsnīga kā vēl nekad, un viņas glāstos un rotaļībā es jutu galēju atdevību.

- Marij, - es teicu, - tu šodien esi izšķērdīga kā dieviete. Nenobeidz mūs abus pavisam, rīt taču ir masku balle. Kas būs tavs kavalieris? Es baidos, sirds puķīte mana, tas būs kāds pasaku princis, kas nolaupīs tevi, un tu nekad vairs neatgriezīsies pie manis. Tu mīli mani šodien gandrīz tā, kā īsti mīlētāji mīl viens otru uz atvadām, tiekoties pēdējo reizi.

Viņa piespieda lūpas man cieši pie auss un čukstēja:

- Nerunā tā, Harij! Katra reize var būt pēdējā. Kad tevi paņems Hermīne, tu pie manis vairs nenāksi. Varbūt viņa paņems tevi rīt.

To dienu īpašo jutoņu, šo brīnumdivatno rūgti saldo noskaņu es nekad neesmu izjutis tik spilgti kā tai naktī pirms balles. Tā bija laime, ko es jutu: Marijas daile un atdevība, iespēja glāstot, elpojot ļauties simtiem smalku, juteklisku prieku, kurus iepazinu tik vēlu, vecuma gados, plunčāšanās liegā, līganā baudas vilnī. Un tomēr tā bija tikai ārējā čaula: iekšā viss bija nozīmīgs, saspringts, liktenīgs, un, kamēr aizrautīgi un maigi nodevos saldajiem, valdzinošajiem mīlas nieciņiem, šķietami peldēdams vienā remdenā laimībā, es jutu sirdī, ka mans liktenis pa galvu pa kaklu laužas uz priekšu, sperdamies kā pārbiedēts zirgs, auļodams pretī kraujai, kritienam bezdibenī, gan baiļu, gan ilgu mākts, gan gatavs iet nāvē. Un, lai gan vēl nesen bikli un bailīgi biju pretojies tīri jutekliskās mīlas tīkamajam vieglprātam, tāpat kā mani bija biedējusi Marijas smejošā, atdoties gatavā daile, tagad es bijos nāves, taču tās bija bailes, kas jau zināja, ka drīz kļūs par atdevību un atpestījumu.

Mums klusējot nododoties mīlas rotaļu rosmei un piederot viens otram izjustāk nekā jebkad agrāk, mana dvēsele jau atvadījās no Marijas, atvadījās no visa, ko viņa man bija nozīmējusi. Pateicoties viņai, es vēl reizi pirms gala kā bērns biju ļāvies virspusējai rotaļai, meklējis zūdīgus priekus, dzimuma nevainībā bijis reizē dzīvnieks un bērns — atradies stāvoklī, kas senāk manā mūžā bija bijis vienīgi rets izņēmums, tāpēc ka visam jutekliskajam un ar dzimumu saistītajam manā uztverē gandrīz vienmēr piemitusi rūgta vainas piegarša, tā saldā, taču biedīgā aizliegta augļa garša, no kuras gara pārstāvim jāizvairās. Tagad Hermīne un Marija man bija izrādījušas dārzu visā tā nevainībā, pateicīgs es biju tajā viesojies — taču nu pienācis laiks doties tālāk, par daudz jauki un silti bija dārzā. No jauna man jāiet cīņā par dzīves kroni, no jauna lemts izpirkt nebeidzamo dzīves vainu. Viegla dzīve, viegla nāve — tas man nederēja.

Pēc meiču mājieniem es secināju, kā rītdienas ballē vai pēc tās gaidāmas pavisam īpašas baudas un uzdzīve. Varbūt šīs bija beigas, varbūt Mariju nemaldināja viņas nojauta un mēs šodien pēdējo reizi gulējām kopā, varbūt rīt sākas jauna likteņgaita? Mani māca svelošas ilgas, smacēja bailes, un, strauji pieplacis Marijai, es vēlreiz konvulsīvā iekārē izlodāju visus viņas dārza celiņus un biezokņus, vēlreiz cirtu paradīzes koka saldajā auglī.

Neizgulēto nakts miegu es atguvu dienā. No rīta es aizbraucu uz pirti, pēc tam, atgriezies mājās noguris līdz nāvei, aizklāju guļamistabā logu, izģērbdamies atradu kabatā dzejoli, atkal aizmirsu to, tūdaļ atgūlos, aizmirsu Mariju, Hermīni un masku balli un nogulēju cauru dienu. Vakarā piecēlies, es tikai skūdamies atcerējos, ka pēc stundas sākas balle un jāsameklē frakas krekls. Labā noskaņojumā saposies es izgāju, lai vispirms paēstu.

Šī bija pirmā masku balle, kurā es gatavojos piedalīties. Sendienis, tiesa, šad tad biju apmeklējis līdzīgus sarīkojumus, reizēm tie man bija patikuši, taču dejojis es netiku, biju bijis vienīgi vērotājs, un sajūsma, ar kādu biju dzirdējis citus par to stāstām, priecājamies par gaidāmajām dejām, man vienmēr bija likusies komiska. Taču šī balle arī man bija notikums, un es satraukts gaidīju to ar prieku un bažām. Tā kā dāmas man nebija, es nolēmu ierasties pavēlāk — tā rīkoties man bija ieteikusi arī Hermīne.

"Dzelzs ķiverē", sava kādreizējā patvēruma vietā, kur, sūkdami vīnu un tēlodami vecpuišus, vakaros dirnēja vīlušies lauleņi, es pēdējā laikā iegriezos reti: tā vairs neatbilda manas tagadējās dzīves stilam. Bet šovakar mani kaut kas vilktin vilka uz turieni; tajā bīļi līksmajā liktenīgu atvadu noskaņā, kas tolaik bija pārņēmusi mani, visas mūža pieturas un piemiņas vietas vēlreiz atguva sāpīgi skaisto bijuma spozmi — arī mazā, piesmēķētā dzertuve, kuras ikvakarējs viesis es vēl nesen biju bijis, kur vēl nesen man bija pieticis ar tik primitīvu apreibināšanās līdzekli kā pudele pašdarināta vīna, lai atkal nakti viens aizvadītu savā gultā, lai atkal vienu dienu vēl paciestu dzīvi. Citus līdzekļus — stiprākus kairinātājus es kopš tā laika biju nobaudījis, saldākas indes ieņēmis. Smaidīdams es iegāju vecajā šeņķī, un saimniece atņēma sveicienu, bet pastāvīgie apmeklētāji klusēdami pameta man ar galvu. Man piedāvāja un atnesa ceptu cāli, laucinieciskajā bieza stikla glāzē ar gaišu strūklu lija jaunais elzasiešu vīns, draudzīgi mani uzlūkoja balti noberztie koka galdiņi, vecie, nodzeltējušie paneļi. Un, kamēr es ēdu un dzēru, mani arvien stiprāka kļuva ši vītuma un atvadu, šī saldā un dziļi sāpīgā nekad pavisam nesarautas, taču tagad kuru katru brīdi pārtrūkt gatavas vienotības sajūta ar visām manas agrākās dzīves vietām un lietām. "Mūsdienīgais" cilvēks dēvē to par sentimentalitāti; viņš neiemīl vairs lietas, pat visu svētumu svētumu — savu automobili ne, jo cer pēc iespējas ātrāk aizstāt to ar jaunākas markas modeli. Šis mūsdienu cilvēks ir nadzīgs, lietišķs, vesels, salts un disciplinēts — vīrs uz goda, kurš nākamajā karā vēl parādīs sevi no labākās puses. Man tas bija vienaldzīgi, es nebiju nedz mūsdienīgs, nedz vecmodīgs, es biju izkritis no laika un klīdu bez mērķa, tuvs nāvei, samierinājies mirt. Man nebija iebildumu pret sentimentiem, es biju priecīgs un pateicīgs, ka savā izdegušajā sirdī jautu sarosāmies kaut ko līdzīgu jūtām. Tā es nodevos atmiņām, kuras uzvēdīja vecā dzertuve, mana pieķērība vecajiem, rupji tēstajiem krēsliem, tabakas dūmu un vīna smārds, tas apraduma siltuma, dzimtenes līdzības atspulgs, kāds te visam piemita manās acīs. Atvadas ir jaukas, tās modina maigas jūtas. Dārgi man bija mans cietais sēdeklis, mana laucinieciskā glāze, elzasieša vēsā augļu piegarša, mana tuvība visam un visiem šajā telpā, dārgas man bija aizsapņojušos dzērāju — dzīves pievilto sejas, ilgi es biju bijis viņu brālis. Tā bija pilsoniska sentimentalitāte, ko šeit izjutu, — sentiments, kam piejaukts nedaudz zēna gadu traktiera romantikas aromāts, kad krogi, vīns un cigāri vēl bija aizliegtas, neiepazītas, brīnišķas lietas. Bet Stepes Vilks necēlās kājās, lai, atiezis zobus, saplēstu skrandu skrandās manus sentimentus. Mierīgs es sēdēju, pagātnes, kāda jau norietēt paguvuša spīdekļa bālās gaismas apspīdēts.

Ienāca ielas tirgotājs ar ceptiem kastaņiem, un es nopirku sauju. Ienāca veca sieva ar ziediem, es nopirku pāris neļķu un atdāvināju tās saimniecei. Tikai sataisījies maksāt un veltīgi taustīdams pēc ierastās svārku kabatas, es atguvos, ka esmu frakā. Masku balle! Hermīne!

Bet vēl bija paagrs, es nespēju sadūšoties un jau tagad doties uz "Globusa" zālēm. Kā jau pret visām pēdējā laika izpriecām, man arī šoreiz radās dažādas aiztures un iekšēja pretestība, nepatika pret lielām, pārpildītām, trokšņainām telpām, puicisks biklums pret svešādo gaisotni, dzīves baudītāju pasauli, dejām.

Klīzdams apkārt, es nonācu pie kāda kino, ieraudzīju spožas gaismas kūļos uzliesmojam krāsainas milzu reklāmas, pagājis jau garām, atgriezos un iegāju iekšā. Līdz kādiem vienpadsmitiem te mierīgi varēju pasēdēt tumsā. Zēna, vietu ierādītajā, pavadībā — spīdinādams lukturīti, viņš rādīja man ceļu — es cauri aizkariem klupšus iekļuvu tumšajā zālē, apsēdos brīvā vietā un pēkšņi atrados Vecās Derības pasaulē. Šī bija viena no tām filmām, kura šķietami uzņemta nevis peļņas nolūkā, bet gan ar pompu un bagātu izdomu cildenu un svētu mērķu labā un uz kurām pēcpusdienā savus skolēnus mēdz vadāt ticības mācības skolotāji. Filmā tika parādīta Mozus un izraēliešu dzīve Ēģiptē — milzums ļaužu, zirgu, kamieļu, pilis, faraonu spožums un ebreju mocības karstajās tuksneša smiltīs. Es redzēju, kā Mozus, pēc matu sasukās Voltam Vitmenam līdzīgs, varen teatrāls Mozus, cilādams garu zizli, Votāna cienīgā gaitā ugunīgs un drūms ebrejiem pa priekšu dodas cauri tuksnesim. Es redzēju, kā viņš pie Sarkanās jūras lūdz dievu, un redzēju, kā pāršķēlās Sarkanā jūra un paver ceļu — šauru eju starp diviem ūdens vaļņiem (par to, kā to dabūjuši gatavu kinoļaudis, vēl ilgi strīdējās iesvētāmie, kurus mācītājs bija atvedis uz šo filmu); es redzēju, kā pravietis un bailīgā tauta izgāja pa jūras vidu, redzēju aiz viņiem iznirstam faraona kara ratus, redzēju, kā ēģiptieši apjūk un baiļojas jūras krastā, pēc tam drosmīgi metas uz priekšu, un redzēju, kā pār krāšņo, zelta bruņās tērpto faraonu un visiem viņa ratiem un vīriem sakļaujas ūdens grēdas, atcerēdamies pie tam brīnišķīgu Hendela duetu diviem basiem, kurā šis notikums lieliski apdziedāts. Pēc tam es redzēju, kā Mozus uzkāpj Sinaja kalnā — drūms varonis drūmas, mežonīgas klinšu ainavas vidu, — un noskatījos, ka Jehova vētra un negaisa, izmantodams gaismas signālus, dara viņam zināmus desmit baušļus, viņa necienīgajai tautai kalna pakājē tikmēr uzceļot Zelta teļu un nododoties diezgan izlaidīgai līksmībai. Man likās ērmoti un neticami noskatīties visu to savām acīm un redzēt, ka svētie raksti, to varoņi un brīnumi, kas bērnībā mums pirmoreiz neskaidri lika apjaust kādas citas — pārdabiskas pasaules esamību, šeit par ieejas maksu tika izrādīti pateicīgai publikai, kura pieklusuši vīkstīja vaigos līdzi paņemtās maizītes, — maza, jauka ilustrācija mūsu laikmeta pagrimumam un kultūras degradācijai. Mans dievs, lai novērstu šo cūcību, labāk būtu bijis aiziet bojā ne vien ēģiptiešiem, bet arī ebrejiem un visiem citiem — mirt varmācīgā, taču godājamā, nevis šajā tik šausmainajā, šķietamajā pusratā nāvē, kādā mēs mirstam šodien. Tā nudien būtu bijis labāk!

Manas slēptās aiztures, manas neapzinātās bailes no masku balles filmas radītās izjūtas bija ne jau mazinājušas, bet, gluži otrādi, netīkami pastiprinājušas, un, atceroties Hermīni, man vajadzēja piespiesties, lai beidzot dotos uz "Globusa" zālēm. Bija jau vēls un balle sen pilnā sparā; nedzēris un nedrošs es uzreiz, ne mēteli novilkt nepaguvis, iekļuvu straujā masku burzmā, man familiāri iebelza pa sāniem, meičas aicināja, lai uzcienāju viņas ar šampanieti, klauni sita man pa plecu un teica man "tu". Neatsaukdamies nevienam, pārpildītajās telpās es ar pūlēm izlauzos līdz garderobei un, saņēmis numuriņu, ļoti rūpīgi noglabāju to kabatā, nospriezdams, ka itin drīz tas man varbūt atkal būs vajadzīgs, ja šī jezga apniks.

Visās lielās ēkas zālēs valdīja svētku rosība, visās zālēs tika dejots, arī pagraba stāvā, visos gaiteņos un kāpnēs viļņoja maskas, dejotāji, mūzika, smiekli un steiga. Nomākts es lavījos cauri šim jūklim — no nēģeru džezbenda pie lauku kapelas, no spožas gaismas pielijušās galvenās zāles — gaiteņos, kāpņu telpās, bāros, bufetēs, šampanieša lapenēs. Sienas lielākoties bija nokārtas ar izlaidīgiem, delverīgiem jaunākās paaudzes mākslinieku gleznojumiem. Saradušies bija visi — gleznotāji, žurnālisti, zinātnieki, darījumu cilvēki un, protams, pilnā skaitā pilsētas dīkdienīgā publika. Vienā no orķestriem sēdēja misters Pablo un aizrautīgi pūta savu izliekto tauri; pazinis mani, viņš nospēlēja man skaļu tušu. Pūļa stumdīts, es nokļuvu te vienā, te otrā telpā, kāpu pa trepēm te augšā, te lejā; gaiteni pagraba stāvā mākslinieki bija izdekorējuši par elli, un tajā kā apsēsta ārdījās par velniem pārģērbtu mūziķu grupiņa. Apradis es sāku lūkoties visapkārt, vai neieraudzīšu kaut kur Hermīni vai Mariju, devos abas meklēt, vairākkārt mēģināju iespraukties galvenajā zālē, taču ne reizi netrāpīju durvīs vai biju spiests atkāpties ļaužu straumes priekšā, kas plūda man pretī. Līdz pusnaktij es nedz vienu, nedz otru nebiju atradis; kaut gan vēl netiku dejojis, man jau metās karsti un reiba galva, es atkritu tuvākajā krēslā, visapkārt tikai svešas sejas, liku, lai man pasniedz glāzi vīna, un nospriedu, ka līdzdalība tik trokšņainos svētkos cilvēkam manos gados nepavisam nav piemērota. Skumīgs es izdzēru savu glāzi vīna, stingu skatienu nolūkojos uz sieviešu kailajām rokām un mugurām, vēroju daudzās groteskās maskas, kas aizvirmoja man garām, piecietu, ka mani grūsta, un klusēdams aizraidīju dažas meičas, kuras dzīrās sēsties man klēpī vai aicināja dejot. - Vecais rūgumpods! - iesaucās viena, un viņai bija taisnība. Es nolēmu mazliet iedzert, lai sasparotos un uzlabotu omu, bet arī vīns man negaršoja, ar mokām es pieveicu otru glāzi. Un pamazām vien jutu, ka aiz muguras man nostājas Stepes Vilks un izkar mēli. Nekas nelīdzēja, šeit es nebiju savā vietā. Atnācis es gan biju ar labākajiem nolūkiem, bet nespēju ielīksmoties, un skaļā, trokšņainā jautrība, smiekli, visa šī plosīšanās riņķī apkārt man likās muļķīga un nedabiska.

Un tā es ap vieniem naktī vīlies un pārskaities lavījos atpakaļ uz garderobi, lai, uzvilcis mēteli, aizietu. Tā bija sakāve, atgriešanās Stepes Vilka ādā, un Hermīne diezin vai to piedos. Bet citādi es nespēju. Ar pūlēm lauzdams pūlī ceļu uz garderobi, es vēlreiz rūpīgi biju lūkojies visapkārt, vai neieraudzīšu kaut kur vienu vai otru draudzeni. Veltīgi. Es jau nostājos pie lodziņa, pieklājīgais kalpotājs aiz šķērša jau izstiepa roku pēc mana numuriņa, es ķēru vestes kabatā — numuriņa tur vairs nebija! Pie velna, tā vien vēl tik trūka! Vairākiem lāgiem, sērīgs klīzdams pa zālēm, sēdēdams pie glāzes šķērma vīna, biju iebāzis pirkstus kabatā, cenzdamies apspiest savu vēlēšanos aiziet, un ik reizi biju sataustījis apaļo, plakano numuriņu. Nu tas bija pagalam. Viss vērsās pret mani.

- Numuriņu pazaudēji? - spiedzīgi blakus ievaicājās sarkandzeltens velnēns. - Še, draugs, manējais, ja gribi!, -Un jau pastiepa man pretī savu numuriņu. Kamēr es automātiski paņēmu to un pagrozīju pirkstos, knašais strupucis jau bija pazudis.

Bet, pacēlis mazo kartona ripuli pie acīm, lai saskatītu numuru, es ieraudzīju nevis numuru, bet nevērīgi uzskūptītus sīkus burtus. Es lūdzu garderobistu uzgaidīt, pagāju zem tuvākās spuldzes un izlasīju uzrakstu. Sīkiem, gāzelīgiem, grūti salasāmiem burtiem uz numuriņa bija uzšņāpts:

Šonakt no pulksten četriem maģiskais teātris — tikai jukušiem, — ieejas maksa — saprāts. Ne jau kuram katram. Hermīne ir ellē.

Kā marionete, kuras aukla uz mirkli izslīdējusi leļļiniekam no rokām, pēc īsas, mironīgas nekustības atkal atdzīvojas, atkal iesaistās spēlē, dejo un darbojas līdzi, es, maģiskas auklas raustīts, atsperīgs, jauns un aizrautīgs skriešus metos jūklī, no kura nupat paguris un vecīgi īdzīgs biju bēdzis. Nekad neviens grēcinieks tā nav steidzies nokļūt ellē. Nupat man vēl spieda lakādas kurpes, pretīgs likās biezais, smaržu piesātinātais gaiss, gurdu darīja karstums; tagad es vingrā vanstepa solī žigli izskraidīju visas zāles ceļā uz elli, gaisā jautu burvju varu, jutu, ka mani šūpo un nes uz priekšu svīle, mūzikas šalkas, krāsu orģija, dāmu plecu aroms, viesu simtu noreiba, smiekli, deju ritmi, neskaitāmu drudžainu acu mirdzums. Kāda spāņu dejotāja metās manos apkampienos.

- Dejo ar mani!

- Nevaru, - es teicu, - man jātiek ellē. Bet tavu skūpstu es labprāt paņemtu līdzi.

Sārtās lūpas zem maskas tuvojās manai mutei, un, tikai skūpstīdams tās, es pazinu Mariju. Es cieši apskāvu viņu, un kā roze vasaras plaukumā ziedēja viņas pilnīgā mute. Un jau to pašu mirkli mēs laidāmies dejā, vēl neatrāvuši skūpstā sakļautās lūpas, un dejojām garām Pablo, kurš aizrautīgi bija nolīcis pār savu maigi kviecošo pūšamāku, un pusaizsapņojies mūs apņēma viņa spožo, skaisto dzīvnieka acu skatiens. Bet, iekams mēs spērām kādus divus desmitus dejas soļu, mūzika apklusa, un ar nožēlu es izlaidu Mariju no skavām.

- Labprāt es dejotu ar tevi vēlreiz, - es teicu, reibdams no viņas siltuma, - pavadi mani dažus soļus, Marij, es esmu iemīlējies tavā daiļajā delmā, neliedz man to vēl mirkli! Tikai saproti pareizi, mani aicina Hermīne. Viņa ir ellē.

- Tā jau es domāju. Dzīvo vesels, Harij, es paturēšu tevi mīļā piemiņā.

Viņa atvadījās. Tās bija atvadas, tas bija rudens, tas bija liktenis, un pirms visa tā tik saldi vasaras plaukumā bija smaržojusi roze.

Es aizsteidzos tālāk pa garajiem gaiteņiem, kur valdīja maigs ņūklis, lejā pa kāpnēm — ellē. Tur pie piķa melnām sienām dega neganti spilgtas lampas un drudžaini spēlēja velnu kapela. Uz augsta sēdekļa pie bāra sēdēja glīts jauneklis bez maskas, tērpies frakā, viņš pārlaida man ašu, zobgalīgu skatienu. Dejotāju virpulis atspieda mani pret sienu, savi divdesmit pāri griezās gaužām šaurajā telpā. Alkatīgs un bailīgs es vēroju visas sievietes, daudzas vēl bija maskās; viena otra pasmējās man sejā, bet neviena nebija Hermīne.

Zobgalīgi pāri zālei manī nolūkojās skaistais jauneklis uz augstā bāra sola. Nākamajā deju pauzē, es nodomāju, viņa droši vien atnāks un uzrunās mani. Bet deja gāja uz beigām, neviens netuvojās man.

Es devos pāri zālei uz bāru, kas bija iespiests mazās, zemās telpas vienā stūrī. Nostājies blakus solam, uz kura sēdēja jauneklis, pasūtīju viskiju. Dzerdams es vēroju jaunā vīrieša profilu, tas likās tik pazīstams un pievilcīgs kā senu dienu gleznojums, kam īpašu vērtību piešķir biezs pagātnes putekļu plīvurs. O, to pašu brīdi man iešāvās prātā: tas taču bija Hermanis, mans jaunības draugs!

- Hermani! - es teicu vilcinādamies. Viņš smaidīja.

- Hari? Tu atradi mani?

Tā bija Hermīne, tikai nedaudz izmainījusi frizūru un viegli krāšļojusies, neparasta un bāla man pretī vērās gudrā seja virs modernās, stāvās apkaklītes, brīnum mazas no platajām, melnajām frakas piedurknēm un baltajām aprocēm sniedzās rokas, brīnum graciozas pret garajām, melnajām bikšu starām izskatījās kājas melnbaltās zīda vīriešu zeķītēs.

- Ak tad šis ir tas masku balles tērps, kurā tu, Hermīn, taisies iemīlināt mani sevī?

- Pagaidām, - viņa pameta ar galvu, - man izdevās sagrozīt prātu tikai dažām dāmām. Bet tagad ir tava kārta. Iedzersim vispirms pa glāzei šampanieša.

Mēs dzērām, sēdēdami uz augstajiem bāra krēsliem, bet turpat blakus atkal tika dejots, šalcot ugunīgai, straujai stīgu mūzikai. Un, kaut gan Hermīne no savas puses neko īpašu nedarīja, es itin drīz iemīlējos viņā līdz ausīm. Tā kā viņa bija vīriešu apģērbā, es nevarēju ar viņu dejot, nevarēju atļauties nekādas maiguma izpausmes, nedz vaļības, un, lai arī savā vīrieša maskā viņa šķita tāla un neitrāla, skatieniem, vārdiem un žestiem, ar kuriem viņa mani apveltīja, piemita viss viņas sievišķības valdzinājums. Pat nepieskāries viņai, es kritu par upuri šai burvībai, un pati šī burvība atbilda viņas lomai, bija hermafrodītiska. Jo viņa tērzēja ar mani par Hermani un par bērnību, kā savu, tā manu, par pirmspubertātes gadiem, kuros jauniešu spēja mīlēt ietver ne vien abus dzimumus, bet arī visu citu — tiklab juteklisko, kā garīgo — un it visam piešķir to mīlestības pievilcību un fantastisko metamorfozes spēju, kas vēlākos mūža posmos palaikam atdzimst vienīgi izredzētajos un dzejniekos. Viņa caurmērā tēloja jaunu vīrieti, kūpināja cigaretes un tērzēja nepiespiesti un asprātīgi, bieži mazliet izsmējīgi, taču it visā jautās eross, ceļā uz maniem jutekļiem it viss pārvērtās apburošā pavedinājumā.

Cik labi, cik sīki, kā man likās, es pazinu Hermīni, un kāda gluži jauna un neiepazīta viņa atklājās man šajā naktī! Cik viegli un nemanāmi viņa savilka ap mani kāroto tīklu, cik rotaļīgi — it kā nāra sniedza man saldo indi!

Mēs sēdējām un tērzējām, un dzērām šampanieti. Vērodami mēs klaiņojām pa zālēm — divi atklājumu kāri dēkaiņi —, izraudzījāmies pārīšus un noklausījāmies viņu mīlas čukstus. Hermīne norādīja uz sievietēm, mudinādama mani lūgt tās uz deju, un deva man padomus, kā pavedināma tā vai cita. Mēs izturējāmies kā sāncenši, kādu laiku abi lencām vienu un to pašu sievieti, pārmaiņus dejojām ar viņu, centāmies viņu iegūt. Un tomēr tas viss bija tikai masku spēle, tikai rotaļa mūsu abu starpā un ciešāk sasaistīja mūs, iekvēlināja mūs vienu pret otru. Viss bija pasaka, viss bija par vienu dimensiju bagātāks, par vienu nozīmi dziļāks, bija spēle un simbols. Mēs pamanījām ļoti skaistu, jaunu sievieti, kas izskatījās mazliet nevesela un neapmierināta, Hermanis dejoja ar viņu, panāca, ka viņa atplaukst, nozuda kopā ar viņu kādā šampanieša lapenē un pastāstīja vēlāk, ka iekarojusi šo sievieti kā sieviete, savaldzinot lesbiski, nevis kā vīrietis. Bet man viss šis dunošais nams, pilns deju zāļu dārdoņas, šis apskurbušo masku pūlis pamazam kļuva par neprata sapņu paradīzi, zieds pēc zieda kairināja smaržīgs, augli pēc augļa rotaļīgi skāra mani pētošie pirksti, pavedinoši mani uzlūkoja čūskas lapotņu zaļajā noēnā, lotosa zieds rēgains vizmoja pār melnu dūksti, brīnumputni vīteroja zaros, un tomēr viss veda mani pretī vienam vienīgam ilgotam mērķim, viss no jauna pildīja mani ar ilgām pēc vienas vienīgās. Brīdi es dejoju ar svešu meiču — kvēla, alkaina viņa aizrāva mani līdzi reiba apmātībā un, mums abiem lidinoties ne šajā pasaulē, pēkšņi iesmiedamās teica: - Tevi ne pazīt vairs nevar. Vakara pusē tu biji atšālējies — tik muļķīgs un žāvains. - Un es sazīmēju viņā meiteni, kas pirms dažām stundām bija nosaukusi mani par "vecu rūgumpodu". Nu tā domāja, ka dabūjusi mani savā varā, bet jau nākamajā dejā es kvēloju kādai citai līdzās. Es dejoju stundas divas vai ilgāk bez mitas — deju pēc dejas, arī tādas, kuras nekad nebiju mācījies. Atkal un atkal manā tuvumā iznira Hermanis, smaidošais jauneklis, meta man ar galvu, nozuda burzmā.

Šajā balles naktī man bija lemtas izjūtas, ko sava mūža piecdesmit gados nebiju iepazinis, lai gan pazīst tās katrs pusaugu skuķis un students: svētku izjūta, svētku kopības reibulis, noslēpumainā personības bojāeja pūlī, līksmes urdo mystica* (mistiskā vienība). Bieži biju dzirdējis to pieminam, katrai kalponei tā zināma, un bieži biju vērojis, kā runātājam, stāstot par to, iemirdzas acis, un klausīdamies vienmēr pa pusei pārākuma apziņā, pa pusei aiz skaudības biju smīnējis. Šo mirdzumu kādā citā pasaulē mītošas, no sevis pašas atpestītas būtnes noreibušajās acīs, tāda cilvēka smaidu un pusneprātīgo aizmiršanos kopības skurbulī es dzīvē biju redzējis simtiem reižu, vērodams tiklab cildus, kā arī parastus piemērus: gan piesūkušos rekrūšus un matrožus, gan lielus māksliniekus — kaut vai svētku uzvedumu sajūsmas brīžos —, gluži tāpat jauniesauktos, kas devas karā, — un pavisam nesen biju apbrīnojis, iemīlējis, apsmējis šo mirdzumu un apskaudis par šo laimīgas pašaizmiršanās smaidu savu draugu Pablo, kad viņš, spēlēdams orķestrī, muzicēdams aizmirsies svētlaimē, līkajā pār savu saksofonu vai sajūsmā, ekstāzē nenolaida acis no diriģenta, bundzinieka, bandžo strinkšķinātajā. Tā smaidīt, tik bērnišķīgi starot, es dažkārt biju domājis, spēj tikai pavisam jauni cilvēki vai tautas, kas nav pieļāvušas stingri individualizēt un diferencēt atsevišķus savus pārstāvjus. Turpretī šodien — šajā svētītajā naktī smaidīdams staroju es pats, Stepes Vilks Harijs, slīgu šajā dziļajā, pasakainajā bērna laimībā, ieelpoju pats šo skurbi saldo kopības, mūzikas, ritma, vīna un dzimumu iekāres sapņa noskurbu, kuras slavinājumus, stāstot kādam studentam par to vai citu balli, tik bieži biju uzklausījis zobgalīgā, nožēlojamā pārākuma apziņā. Es vairs nebiju es, mana personība bija izkususi svētku noreiba kā sāls ūdenī. Es dejoju te ar vienu, te ar otru partneri, bet ne viņai vien apliku roku, ne viņas mati vien skāra mani, ne viņas aromātu vien es ieelpoju — nē, arī visas, visas citas sievietes, kuras šūpojās tai pašā dejas ritmā, tai pašā zālē, skanot tai pašai mūzikai, un kuru starojošās sejas aizlīgoja man garām kā lieli, fantastiski ziedi, — tās visas piederēja man, un es piederēju visām, visi mēs bijām līdzdalīgi cits citā. Un līdzdalīgi bija arī vīrieši, es biju arī viņos, arī viņi man nebija sveši, viņu smaids bija mans smaids, viņu lenkšana izrietēja no manas, mana — no viņu.

Toziem jauna deja iekaroja visu pasauli — fokstrots ar nosaukumu "Yearning". Šīs "Ilgas" tika spēlētas ne vienu reizi vien un atkal un atkal pieprasītas, mūs visus bija apsēdusi un apreibinājusi šī deja, mēs visi dūcām līdzi tās melodiju. Es dejoju nepārtraukti — ar katru sievieti, kas pagadījās man ceļā, ar pavisam jaunām meitenēm, ar ziedošām, jaunām sievietēm gan vasaras pilnbriedā, gan pirmajā vītumā — iejūsminādamies par visām, smiedamies, laimīgs, starojošs. Un Pablo, ieraudzījis mani tā starojam — mani, cilvēku, kuru allaž bija uzskatījis par visnotaļ apraudamu gremžu, — uzmeta man aplaimotu, dzirkstīgu mirkli, sajūsmā piecēlās no savas orķestranta vietas, straujāk pūta ragā, pakāpās uz krēsla un stāvus uz tā taurēja, vaigus piepūtis, šūpojās pats un mežonīgi un svētlaimīgi svaidīja savu instrumentu "Yearning'a" ritmā, un es un mana partnere metām viņam gaisa skūpstus un skaļi dziedājām līdzi. Ak, es nodomāju pastarpēm, lai tagad notiek ar mani kas notikdams, reiz arī es tomēr esmu bijis laimīgs, starojošs, atbrīvojies pats no sevis, Pablo brālis, bērns.

Laika izjūta man bija zudusi, es nezinu, cik stundu vai acumirkļu ilga šī noreibas laime. Tāpat es nemanīju, ka svētki, kļūdami arvien skurbāki, koncentrējas arvien šaurākā platībā. Vairums viesu jau bija prom, gaiteņos troksnis pierimis, un nodzisuši bija daudzi uguņi, kāpņu telpa kā izmirusi, augšstāvu zālēs cita pēc citas bija apklusušas un aizgājušas mūzikas kapelas; tikai galvenajā zālē un lejā, ellē, kļūdama arvien svelmaināka, plosījās raibā svētku līksme. Tā kā man nebija ļauts dejot ar jaunekli Hermīni, mēs allaž satikāmies un sasveicinājāmies tikai garāmejot deju starpbrīžos, un uz beigām tas nozuda man pavisam — nozuda ne tikai no acīm, bet arī no domām. Domu vairs nebija vispār. Aizmirsies es peldēju reibajā dejas burzmā, mani aizsniedza smaržas, skaņas, nopūtas, vārdi, sveica, iekveldināja svešas acis, apņēma svešas sejas, lūpas, vaigi, elkoņi, krūtis, ceļgali, un mūzika mētāja mani šurpu turpu dejas ritmā kā vilni.

Pēkšņi, mirkli pa pusei atjēdzies, es ieraudzīju starp pēdējiem vēl palikušajiem viesiem, kas tagad gūzmējās vienā no mazajām zālēm, pēdējā, kur vēl skanēja mūzika, — pēkšņi ieraudzīju melnu pjereti ar balti izkrāsotu seju, skaistu, svaigu meiču, vienīgo, kurai acis sedza maska, apburošu tēlu, kādu šonakt ne reizi nebiju redzējis. Pēc visu citu sarkanajam, pietvīkušajām sejām, saburzītajiem kostīmiem, noļukušajiem apkaklīšu stūriem un žabo varēja noteikt, ka jau ir vēla stunda, bet melnā pjerete ar balto seju zem maskas, tērpā bez nevienas nejaušas krokas, nevainojami tīru žabo, spodrām mežģīņu aprocēm un gluži svaigu frizūru stāvēja tur kā tikko ieradusies. Mani vilktin vilka pie viņas, es apliku viņai roku, aizvilku viņu dejot, žabo smaržodams kutināja man zodu, viņas mati skāra man vaigu, maigāk un izjustāk nekā jebkurai citai šīs nakts dejas partnerei viņas jaunavīgi vingrais augums atsaucās manām kustībām, vairījās no tām, piespieda un rotaļīgi vilināja tās atkal un atkal rast saskari. Un pēkšņi, man pieliecoties dejā un ar lūpām meklējot viņas lūpas, šīs lūpas izliecās pašpārliecinātajā, labi zināmajā smaidā, es pazinu stingri veidoto zodu, aplaimots pazinu plecus, elkoņus, rokas. Tas vairs nebija Hermanis, tā bija Hermīne, pārģērbusies, svaiga, viegli sasmaržojusies un tikko nopūderējusies. Ugunīgas sakļāvās mūsu lūpas, īsu mirkli viss viņas augums līdz pat ceļgaliem alkains un atdevīgs pieplaka man, tad viņa atrāva lūpas un dejoja atturīgi un izvairīgi. Kad mūzika pārtrūka, mēs apskāvušies palikām stāvam, iekarsušie dejotāju pāri ap mums sita plaukstas, dauzīja kājas, auroja, uzmundrināja nogurušo kapelu atkārtot: "Ilgas". Un pēkšņi mēs visi apjautām, ka klāt ir rīts, ieraudzījām bālo gaismu aiz aizkariem, noskārtām, ka mūsu prieki drīz būs galā, jutām, kā tuvojas nogurums un ieskrējušies akli un izmisīgi vēlreiz metamies dejā, mūzikā, gaismas pludojumā, trakulīgi soļojām dejas ritmā pāris pie pāra, svētlaimē vēlreiz izjuzdami, ka mūs aprok milzu vilnis. Šis dejas laikā Hermīne atmeta savu pārākumu, savu zobgalību, savu vēsumu — viņa zināja, ka nekas vairs nav jādara, lai iemīlinātu mani viņā. Es piederēju viņai. Un viņa atdevās man — dejā, skatienā, skūpstā, smaidā. Visas šīs drudžainās nakts sievietes, visas, ar kurām es biju dejojis, kuras biju iekvēlinājis, kuras bija iekvēlinājušas mani, visas, kuras biju lencis, kurām iekārē biju piekļāvies, kurām mīlas alkās biju nolūkojies pakaļ, bija saplūdušas kopā un vērtušās vienīgā, kas ziedēja manās rokās.

Ilgi turpinājās šī kāzu deja. Divreiz, trīsreiz apsīka mūzika, pūtēji nolaida savus instrumentus, pianists piecēlās no flīģeļa, paguris purināja galvu prīma, un ik reizi viņus no jauna iekvēlināja pēdējo dejotāju ekstātiskie lūgumi, un viņi spēlēja vēlreiz, spēlēja straujāk, spēlēja mežonīgāk. Tad — mēs vēl stāvējām, cieši apkampušies, un smagi elpojām pēc pēdējās alkatīgās dejas — ar blīkšķi aizkrita klavieru vāks, gurdi nokārās mūsu rokas tāpat kā pūtējiem un vijolniekiem, flautists miegdamies noglabāja futlārī savu instrumentu, atvērās durvis, zālē ieplūda auksts gaiss, uzradās kalpotāji ar mēteļiem, un bāra viesmīlis nogrieza gaismu. Rēgaini šaušalīga likās šī straujā izklīda, dejotāji, kas nupat vēl bija deguši kā ugunī, drebinādamies ielīda mēteļos un uzsita apkakles. Hermīne bija bāla, taču smaidīja. Lēnām viņa pacēla rokas, atglauda matus no pieres, gaismā ievizējās viņas paduse, bāla, bezgala maiga ēna sniedzās no tās līdz aizsegtajām krūtīm, un man šķita, ka šajā šaurajā, kustīgajā ēnas līnijā līdzīgi smaidam apkopots viss viņas valdzinājums, visas viņas daiļā auguma rotaļas un varbūtības.

Mēs stāvējām un nolūkojāmies viens otrā — paši pēdējie zālē, pēdējie visā namā. Kaut kur lejā dzirdēja noklaudzam durvis, plīsa kāda glāze, pieklusa ķiķināšana, sajaukdamās ar pretīgo, steidzīgo troksni, ko iedarbinātas radīja automašīnas. Kaut kur nenosakāmi tālu un augstu es izdzirdu smieklus, bezgala gaišus un līksmus, tomēr baisus un svešatnus, kristāliski ledainus smieklus, gaišus un starojošus, taču nepielūdzami saltus. No kurienes gan šie brīnumainie smiekli bija man zināmi? Es neatgādājos to.

Mēs abi stāvējām un noraudzījāmies viens otrā. Uz mirkli es pamodos un atžirbu, jutu, ka no mugurpuses man uzklūp briesmīgs nogurums, jutu, ka ap augumu pretīgi mitrs un remens nokarājas apģērbs, ieraudzīju savas rokas — sarkanas un dzīslotas izlīdušas no saburnītajām un piesvīdušajām manšetēm. Taču tas tūlīt atkal pārgāja, viens Hermīnes skatiens izdzēsa visu. Viņas skatiena priekšā, ar kuru, šķiet, manī nolūkojās mana dvēsele, saļima jebkura, arī viņas izraisītā jutekliskas pievilksmes tiešamība. Noburti mēs uzlūkojām viens otru, uzlūkoja mani šī mana mazā nabaga dvēsele.

- Vai tu esi gatavs? - jautāja Hermīne, un viņas smaids pagaisa, kā bija pagaisuši ēna uz viņas krūtīm. Tālu un augstu nezināmos telpas plašumos izskanēja svešatnie smiekli.

Es pamāju. Jā gan, es biju gatavs.

Topašbrīd durvīs parādījās Pablo, muzikants, un pievērsa mums savas līksmās, spožās acis, kas patiesībā bija dzīvnieka acis, taču dzīvnieku acis vienmēr ir nopietnas, bet viņa acis vienmēr smējās, un šie smiekli padarīja tās par cilvēka acīm. Viņš pamāja mums savā lielajā laipnībā. Viņš bija apvilcies raibu zīda rītajaku ar sarkaniem atlokiem, pret kuriem izmirkuši krekla apkaklīte un viņa pārgurusī, bālā seja likās ērmoti pavītuši un pelēcīga, bet šo iespaidu izdzēsa starojošās melnās acis. Arī tās izdzēsa tiešamību, arī tām piemita burvju vara.

Mēs sekojām viņa rokas mājienam, un durvīs viņš klusu teica man:

- Brāli Harij, es aicinu jūs uz nelielu izklaidēšanos. Ieeja tikai prātā jukušiem, maksa par ieeju — veselais saprāts. Vai esat ar mieru?

Atkal es pamāju.

Lāga puisis! Maigi un raizīgi viņš paņēma mūs zem rokas — Hermīni zem labās, mani zem kreisās — un uzveda mūs pa kādām kāpnēm nelielā, apaļā istabā ar zilu griestu apgaismojumu, gandrīz pavisam tukšā, tajā nebija nekas cits kā vien apaļš galdiņš un trīs sēdekļi, kuros mēs apsēdāmies.

Kur mēs atradāmies? Vai es gulēju? Vai biju mājās? Vai sēdēju automašīnā un braucu? Nē, es sēdēju zili apgaismotā, apaļā telpā, gaiss te bija retināts un tiešamības slānis — gaužām irds. Kāpēc Hermīne bija tik bāla? Kāpēc Pablo tik daudz runā? Varbūt tas biju es, kas mudināja viņu runāt, kas runāja ar viņa muti? Vai no viņa melnajām acīm — tāpat kā no Hermīnes pelēkajām — man pretī vērtos tikai mana paša dvēsele, noklīdis, baiļu pārņemts putns?

Draugs Pablo lūkojās uz mums savā lādzīgajā, mazliet ceremoniālajā laipnībā un runāja, runāja gari un plaši. Viņš, cilvēks, kuru es nekad nebiju dzirdējis sakarīgi izsakāmies, kuram neinteresēja ne disputi, ne formulējumi, puisis, par kuru es spriedu, ka viņš vispār nespēj sakarīgi domāt, tagad runāja plūstoši un bez kļūdām, vērpa valodu laipnā, siltā balsī.

- Draugi, es aicinu jūs uz izklaidēšanos, pēc kuras Harijs sen jau ilgojas, par kuru viņš sen jau sapņo. Pašreiz ir diezgan pavēls, un mēs visi laikam gan esam mazliet paguruši. Tāpēc atvilksim vispirms šeit elpu un iestiprināsimies.

No kādas sienas nišas viņš izņēma trīs glāzītes un jokainu pudelīti, izņēma mazu, eksotisku krāsaina koka kārbu, pielēja no pudeles trīs glāzītes pilnas, paņēma no kārbas trīs garas, tievas, dzeltenas cigaretes, izvilka no zīda jakas šķiltavas un sniedza mums uguni. Atlaidušies sēdekļos, mēs lēni izsmēķējām katrs savu cigareti, kuras dūmi bija biezi kā vīraks, un lēnītēm malkojām rūgtensaldo, garšas ziņā brīnumaini svešādo šķidrumu, kas patiešām iedarbojās bezgala spirdzinoši un aplaimojoši, it kā cilvēku uzpildītu ar gāzi un tam zustu smagums. Tā mēs sēdējām, smēķējām, ievilkdami pa īsam dūmam, atpūtāmies, iedzērām pa malciņam un jutām, ka ap sirdi kļūst viegli un līksmi. Bet Pablo klusināti bilda savā siltajā balsī:

- Es priecājos, dārgais Harij, ka šodien varu jūs mazliet uzcienāt. Bieži jums dzīve bija līdz kaklam, jūs tiecāties aiziet no šejienes, vai ne? Jūs alkstat pamest šo laiku, šo pasauli, šo tiešamību un pārcelties citā — jums piemērotākā bezlaika pasaulē. Dariet to, dārgais draugs, es aicinu jūs. Jūs taču zināt, kur apslēpta dus šī cita pasaule, zināt, ka tā ir jūsu paša dvēseles pasaule, kuru meklējat. Tikai jūsu iekšienē dzīva ir tā otra tiešamība, pēc kuras jūs ilgojaties. Es nespēju jums dot neko, kas jau nepastāvētu jūsos, nespēju atdarīt jums citu kā vienīgi jūsu dvēseles bilžu galeriju. Es spēju jums dot vienīgi izdevību, ierosu, atslēgu. Es palīdzu jums atdarīt acis pašam uz savu pasauli — tas ir viss.

Viņš atkal ķēra raibo svārku kabatā un izvilka apaļu kabatas spogulīti.

- Paskatieties, tādu jūs līdz šim redzējāt sevi! Viņš turēja spogulīti man acu priekšā (man ienāca prātā bērnu dzejolīša rindiņa: "Spogulīti, spogulīti manā rokā!"), un es saskatīju nedaudz izplūdušu un miglaini baisu, iekšēji kustīgu, iekšēji strauji mainīgu un topošu tēlu: sevi pašu, Hariju Halleru, bet šajā Harijā — stepes vilku, nepiejaucētu, skaistu, taču mulsi un izbiedēti raugošos vilku, kura acīs spīgoja te niknums, te skumjas, un šīs vilka aprises, nemitīgi kustēdamās, virmoja Harijā, tāpat kā citas krāsas ūdeņu pieteka duļķo un aptumšo upi, kurā ietek, un abas, neremdināmās ilgās pēc paliekama veidola cīnīdamās, cieš un aprij viena otru. Skumji jo skumji savām skaistajām, tramīgajām acīm manī nolūkojās plūstošais, pusizveidotais vilks.

- Tādu jūs ieraudzījāt pats sevi, - lēnīgi atkārtoja Pablo, noglabādams spogulīti kabatā. Pateicīgs es pievēru acis un iemalkoju eliksīru.

- Nu mēs būsim atpūtušies, - teica Pablo, - būsim iestiprinājušies un brītiņu patērzējuši. Ja vairs neesat noguruši, es ievedīšu jūs tagad savā bilžu kastē, parādīšu jums savu mazo teātri. Vai esat ar mieru?

Mēs piecēlāmies, Pablo smaidīdams gāja mums pa priekšu, atvēra kādas durvis, atvilka kādu priekškaru, un mēs jau stāvējām teātra izliektajā pakavveida gaitenī, pašā vidū, un, mezdams loku uz abām pusēm, tas veda garām ļoti daudzām, neticami daudzām šaurām ložu durvīm.

- Tas ir mūsu teātris, - skaidroja Pablo, - jautrs teātris, cerams, jums netrūks iemesla jautrībai.

Pēc šiem vārdiem viņš skaļi iesmējās — aprauti, tikai pāris reižu, taču šie smiekli lika man satrūkties, tie atkal bija tie paši gaišie, svešatnie smiekli, ko es jau agrāk tiku saklausījis no augšas.

- Mana teātrītī ir tik daudz ložu durvju, cik jums tīk, — desmit vai simt, vai tūkstoš — un aiz katrām jūs gaida tieši tas, ko pašlaik meklējat. Tā ir jauka bilžu galerija, mīļais draugs, tikai jums neko nedotu izstaigāt galeriju tādam, kāds esat. Jūs traucētu un padarītu aklu tas, ko pats esat paradis saukt par savu personību. Bez šaubām, jūs jau sen esat nopratis, ka laika pārvarēšana, atpestījums no tiešamības — vienalga, lai vai kādos vēl vārdos jūs sauktu paša ilgas, — neizsaka neko citu kā vienīgi vēlēšanos atbrīvoties no savas tā saucamās personības. Viņa ir tas cietums, kurā jūs smokat. Un, iegājis teātrī tāds, kāds esat, jūs skatītu visu ar Harija acīm, caur vecajām Stepes Vilka brillēm. Tāpēc jūs aicinu noņemt šīs brilles un savu augsti godājamo personību laipni atstāt šepat garderobē, kur tā pēc vēlēšanās kuru katru mirkli atkal būs jūsu rīcībā. Pateicoties jaukajam balles vakaram, kas pagājis, traktātam par Stepes Vilku, galu galā arī vieglajam uzbudinošajam līdzeklim, ko nupat ieņēmām, jūs, liekas, esat pietiekami sagatavots. Jūsu rīcībā, Harij, pēc paša godājamās personības nodošanas garderobē būs teātra kreisais spārns, Hermīnei paliks labais, tur iekšā jūs pēc sirds patikšanas varat atkal tikties. Esi tik laba, Hermīn, nostājies pagaidām aiz portjeras, es gribētu vispirms ievest Hariju.

Hermīne nozuda pa labi, pagājusi garām milzum augstam spogulim, kas klāja aizmugures sienu no grīdas līdz griestu velvei.

- Tā, Harij, tagad ejiet un esiet labā omā. Radīt jums līksmu noskaņojumu, iemācīt jūs smieties ir visa šā pasākuma mērķis, — es ceru, man ar jums grūtību nebūs. Jūs taču jūtaties labi? Vai ne? Un neesat nobijies? Labi, ļoti labi! Bez bailēm, priecādamies no sirds, jūs ieiesiet mūsu šķituma pasaulē, vērsiet durvis uz turieni, šķietami izdarīdams mazu pašnāvību, kā jau pieņemts.

Viņš atkal izvilka mazo kabatas spogulīti un paturēja man acu priekšā. Atkal man pretī raudzījās juceklīgais, miglainais pašcīņā aizņemtā vilka tēla cauraustais Harijs — man labi zināma un nudien netīkama aina, kuras iznīcināšana nespēja mani satraukt.

- Šo spoguļtēlu, kas kļuvis lieks, jūs tagad izdzēsīsiet, dārgais draugs, nekas cits nav vajadzīgs. Pietiks, ka jūs, ja garastāvoklis jums atļaus, aplūkodams šo tēlu, pasmiesieties no sirds. Jūs pašreiz esat humora skolā, jums jāiemācās smieties. Tā nu tas ir, ka jebkurš augstāks humors sākas tādējādi, ka cilvēks pats sevi vairs neņem nopietni.

Cieši es ielūkojos spogulītī — spogulītī otra rokā, kur raustījās Harijvilks. Vienu mirkli dziļi manī klusu, taču sāpīgi ietrīsējās tādas kā atmiņas, ilgas pēc mājām, nožēla. Pēc tam vieglo nomāktību aizstāja citas izjūtas, līdzīgas tām, kādas pārņem cilvēku, kuram no žokļa, ko nomērdējis kokaīns, izrauj slimu zobu, — dziļa atvieglojuma sajūta līdz ar izbrīnu, ka tik sāpīgi jau nemaz nebija. Un šai sajūtai piejaucās možs garastāvoklis un tik liela vēlēšanās smieties, ka, nespēdams tai pretoties, es atviegloti iesmējos.

Neskaidrais attēls spogulītī uzplaiksnīja un apdzisa, mazā, apaļā spoguļa plakne pēkšņi bija kā izdegusi — pelēka, nelīdzena, necaurspīdīga. Smiedamies Pablo aizmeta stikla lausku, tā aizripoja un pazuda kaut kur uz bezgalīgā gaiteņa grīdas.

- Vareni, Harij! - iesaucās Pablo. - Tu vēl iemācīsies smieties kā nemirstīgie. Nu tu beidzot nokāvi Stepes Vilku. Ar bārdas nazi tas nav paveicams. Skaties, lai šis paliktu beigts! Tūdaļ tu atstāsi muļķīgo tiešamību. Pirmajā izdevīgajā reizē mēs sadzersim tubrālības. Dārgais, nekad tu man neesi tā paticis kā šodien. Un, ja pēc tam tas tev vēl liksies svarīgi, mēs varēsim arī pafilozofēt kopā un padiskutēt, un, cik vien tu gribēsi, spriest par mūziku un Mocartu, un Gluku, un Platonu, un Gēti. Tagad tu saproti, kāpēc līdz šim tas nebija iespējams… Cerams, tev palaimēsies, un no Stepes Vilka vismaz šodien tu tiksi vaļā. Jo tava pašnāvība, protams, nav galīga; mēs esam šeit maģiskā teātrī, šeit ir vienas vienīgas ainas, nevis īstenība. Izraugies jaukas un līksmas ainas un pierādi, ka patiešām vairs neesi pieķēries savai apšaubāmajai personībai! Bet, ja tu tomēr kārotu atgūt to, tev tikai jāielūkojas spogulī, kuru tūlīt tev parādīšu. Tu taču zini seno, viedo teicienu: labāk viens spogulītis rokā nekā divi… kokā. Hahā! (Atkal viņš iesmējās vienlīdz skaisti un šaušalaini.) Tā, un tagad atlikusi vairs tikai pavisam neliela, jautra ceremonija. Savas personības acenes tu esi aizmetis, nāc nu un kaut reizi paskaties īstā spogulī! Tas uzjautrinās tevi.

Smiedamies, pa jokam mīlīgi uzsitis man pa plecu, viņš pagrieza mani ar seju pret milzīgo sienas spoguli. Tajā es ieraudzīju sevi.

Pavisam īsu mirkli es redzēju man pazīstamo Hariju, turklāt nepierasti labā omā, gaišu smaidu sejā. Bet, līdzko biju viņu saskatījis, viņš izjuka, no viņa atdalījās kāds otrs Harijs, vēl trešais, desmitais, divdesmitais, un visu milzu spoguli aizņēma vieni Hariji vai Harija drumslas, neskaitāmi Hariji, un katru no tiem es skatīju tikai mirkli un atpazinu zibens ātrumā. Daži daudzo Hariju vidū bija tikpat veci kā es, daži — vecāki, citi — pavisam veci, vēl citi turpretī — gluži jauni: jaunekļi, zēni, skolas puikas, zeperi, bērni. Piecdesmit un divdesmit gadu veci Hariji skraidīja un lēkāja cits caur citu, trīsdesmitgadīgi un piecgadīgi — nopietni un jautri, cienīgi un jocīgi, labi ģērbušies un noskranduši, arī pavisam kaili, arī plikgalvji un tādi — ar garām cirtām, un tie visi bija es, un katru es ieraudzīju, atpazinu un pazaudēju no acīm zibens ātrumā, uz visām pusēm viņi izkaisījās — pa kreisi, pa labi, dziļāk iekšā spogulī, no spoguļa ārā. Viens no viņiem, jauns, elegants puisis, smiedamies krita Pablo pie krūts, apkampa viņu, un abi aizskrēja kopā. Kāds cits, kurš man patika sevišķi labi, apburošs sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecs zēns, kā zibens iešāvās gaitenī, kāri lasīja uzrakstus uz visām šīm durvīm, es metos viņam pakaļ; pie vienām durvīm viņš apstājās, un es izlasīju uzrakstu:

Visas meičas ir tavas! Iemest vienu marku.

Jaukais puisēns palēcās ar galvu uz priekšu, ietriecās spraugā un pazuda aiz durvīm.

Nozudis bija arī Pablo, arī spogulis šķita pazudis un līdz ar spoguli visi neskaitāmie Harija tēli. Es jutu, ka esmu atstāts pats savā un teātra ziņā un ziņkārīgs gāju no durvīm pie durvīm, uz katrām izlasīdams kādu uzrakstu, vilinājumu, apsolījumu.

Uzraksts

Aicinām uz līksmu jakti! Lielie medījumi — automobiļi -

vilināja mani īpaši, es atvēru šaurās durvis un devos iekšā.

Tur es tiku ierauts trokšņainā, satrauktā pasaulē. Pa ielām joņoja automobiļi, daļēji tās bija bruņumašīnas, un medīja kājāmgājējus, šķaidīja tos zem riteņiem, saspieda plakanus pret namu mūriem. Es sapratu uzreiz: šī bija cīņa starp cilvēkiem un mašīnām — ilgi gatavota, sen gaidīta, arvien iedvesusi bailes, beidzot sākusies. Itin visur gulēja beigtie un saplosītie, visur mētājās sadauzīti, izlocīti, pussadeguši automobiļi, pār mežonīgo jucekli riņķoja lidmašīnas, un arī uz tām no daudziem jumtiem un logiem šāva ar bisēm un ložmetējiem. Milzu burtiem, ugunīgiem kā lāpas, mežonīgi, varen musinoši plakāti no visām sienām aicināja nāciju beidzot nostāties cilvēka pusē, pret mašīnām, beidzot apsist treknos, labi ģērbtos, sasmaržotos bagātniekus, kas ar mašīnu palīdzību izsūc tautai pēdējos spēkus, sadauzīt viņu lielos, sprauslājošos, neganti rūcošos, velnišķi dūcošos automobiļus, beidzot pielaist uguni fabrikām un mazliet patīrīt un atbrīvot apgānīto zemi no iedzīvotājiem, lai atkal dīgtu zāle, lai noputējusī cementa pasaule atkal kļūtu par kaut ko līdzīgu mežam, pļavai, tīrelim, strautam, purvam. Turpretī citi plakāti — brīnumskaisti uzgleznoti, lieliski stilizēti, krāsu ziņā atturīgāki, ne tik bērnišķīgi, ārkārtīgi gudri un atjautīgi sacerēti — satraukti brīdināja visus mantīgos un lojālos no draudošā anarhijas haosa, patiešām aizkustinoši iztēloja kārtības, darba, īpašuma, kultūras, likumības svētīgumu un slavināja mašīnas — visaugstāko un vispēdējo izgudrojumu, ar kura starpniecību cilvēki kļūs par dieviem. Domīgs un apbrīnas pilns es lasīju šos plakātus, kā sarkanos, tā zaļos, spēcīgi mani iespaidoja to ugunīgā daiļrunība, neapgāžamā loģika; taisnība bija tiem visiem, un, dziļi pārliecināts, es stāvēju te pie viena, te pie otra, lai gan, tiesa, mani stipri vien traucēja diezgan neatlaidīgā šaudīšana visapkārt. Nu, galvenais bija skaidrs: tas te bija karš, karsts, pirmšķirīgs, augstākā mērā simpātisks kāviņš, kurā runa bija ne jau par ķeizaru, republiku, valsts robežām, karogiem un partijām, un tamlīdzīgām drīzāk jau ārišķīgām un teatrālām lietām, būtībā blēdībām, bet kurā ikviens, kam trūka gaisa un dzīve vairs nebija īsti pa prātam, skaļi pauda savu neapmierinātību un mudināja līdz pamatiem nopostīt civilizācijas skārda pasauli. Es redzēju, ka līksmā un neviltotā postīšanas un slepkavošanas kārē visiem smej acis, un manī pašā krāšņi saplauka šīs sarkanās savvaļas puķes un smēja ne mazāk skaļi. Līksmi es iesaistījos cīņā.

Bet pats jaukākais bija tas, ka man blakus pēkšņi uzradās mans klasesbiedrs Gustavs, par kuru es jau gadu desmitiem neko nebiju dzirdējis, reiz pats nevaldāmākais, spēcīgākais un vitālākais manu agrās bērnības draugu vidū. Sirds man iegavilējās, kad es ieraudzīju, ka viņš atkal met man ar savām gaišzilajām acīm. Viņš deva man zīmi, un es tūdaļ sekoju viņam ar prieku.

- Ak tu dievs, Gustav, - es iesaucos laimīgs, - tā tik ir tikšanās! Par ko tad tu esi kļuvis?

Viņš iesmējās — sirdīgi, gluži kā zēna gados.

- Teļapakausi! Vai tad uzreiz atkal jāuzplijas ar jautājumiem un jādzesē mute! Teoloģijas profesors es esmu, tavai zināšanai, bet pašreiz, vecais, par laimi, tiek karots, nevis kalpots dievam. Nāc taču!

No neliela spēkrata, kas tobrīd rūkuļodams brauca mums pretī, viņš ar šāvienu nogāza šoferi, veicīgi kā pērtiķis ielēca vāģī, piebremzējis aicināja mani iekāpt, un tad mēs velnišķīgā ātrumā traucāmies cauri lodēm un apgāztām mašīnām prom pa ielu, ārā no pilsētas un priekšpilsētas.

- Vai tu cīnies fabrikantu pusē? - es pajautāju savam draugam.

- Ē, tā ir gaumes lieta, to mēs apsvērsim vēlāk tur, ārā. Pag, tā gluži nav, es drīzāk esmu par to, lai mēs izraugāmies otru partiju, lai gan būtībā tas, dabiski, ir gluži vienalga. Es esmu teologs, un mans priekštecis Luters savulaik palīdzēja firstiem un bagātajiem cīņā pret zemniekiem, šo kļūdu mēs tagad mazliet palabosim. Draņķa vāģis, cerams, vēl vilks pāris kilometru.

Strauji kā vējiņš, debesu atvase, mēs ūbēdami pametām pilsētu un izkļuvām zaļā, mierpilnā lauku apvidū, braucām daudzas jūdzes pa plašo līdzenumu un pēc tam palēnām arvien augstāk milzu kalnainē. Tur mēs apstājāmies gluda, slidena ceļa vidū, kas, mezdams pārdrošus lokus starp stāvu klintssienu un zemu aizsargmūri, vijās augstu pār zilu, vizmainu ezeru.

- Skaists novidus, - es teicu.

- Ļoti jauks. Sauksim to kaut vai par Asu ceļu, jo te lūzīs ne viena vien ass — gan tu redzēsi, Harīti!

Ceļa malā auga gara pīnija, un pīnijas lapotnē mēs ieraudzījām kaut ko līdzīgu dēļu būdai, tādu kā lūkotavu un novērošanas punktu. Gustavs skani iesmējās, viltīgi miegdams zilās acis, steigšus mēs izkāpām no mašīnas, uzrāpāmies kokā un, smagi elpodami, paslēpāmies būdā, kas mums ļoti patika. Mēs atradām tur šautenes, pistoles, kastes ar patronām. Un, tikko bijām drusku atvēsinājušies un iekārtojušies slēpnī, tuvākajā ceļa pagriezienā aizsmakusi un varaskāra noskanēja liela luksusvāģa taure; dūcot motoram, vāģis milzu ātrumā traucās pa gludo kalnu ceļu. Šautenes mēs jau turējām gatavībā. Bija apbrīnojami interesanti.

- Mērķē uz šoferi! - aši izrīkoja Gustavs, topašbrīd smagais braucamais leja aizšāvās mums garām. Bet es jau biju nospiedis gaili, mērķēdams uz šofera zilo cepuri. Viņš sakņupa, mašīna nesās tālāk, ietriecās klints sienā, atsprāga atpakaļ, smagi un sirdīgi kā liela, resna kamene atsitās pret zemo aizsargmūri, apzvēlās un, ar īsu, klusu blīkšķi pārvēlusies pāri mūrim, nogāzās bezdibenī.

- Gatavs! - iesmējās Gustavs. - Nākamā būs mana.

Jau atkal šurp drāzās kāda mašīna, sīciņi mīkstajos sēdekļos sēdēja trīs vai četri braucēji, no kādas sievietes galvas nekustīgs līmeniski stiepās plīvura gals, gaiši zila plīvura aste, — patiesību sakot, plīvura man bija žēl, kas zina, varbūt zem tā smaidīja daiļa sievietes sejiņa. Ak tu dievs, ja jau mēs spēlējam laupītājus, iespējams, būtu glītāk un pareizāk, sekojot dižiem paraugiem, neattiecināt mūsu brašulīgo slepkavošanas kāri uz daiļām dāmām. Bet Gustavs jau bija izšāvis. Šoferis noraustījās, sabruka, mašīna salēcās pret stāvo klinti, atkrita atpakaļ un ar riteņiem uz augšu nobūkšķēja pret ceļa segumu. Mēs pagaidījām, neviens ir nepakustējās; klusēdami, kā slazdā notverti, cilvēki gulēja zem savas mašīnas. Tā vēl arvien rūca un krākāja, riteņiem jokaini griežoties gaisā, tad pēkšņi nogranda briesmīgs sprādziens un mašīna sadega ar baltu liesmu.

- Fordiņš, - teica Gustavs. - Mums jānokāpj lejā un jāatbrīvo ceļš.

Mēs norāpāmies no koka un apskatījām degošo lūžņu kaudzi. Tā izdega ļoti ātri, tikmēr mēs no zaļiem kokiem bijām pagatavojuši bomjus, pacēlām, pastūmām to sānis un nogāzām pāri ceļa malai bezdibenī, kur vēl labu brīdi bija dzirdams, kā krakšķ un brikšķ krūmi. Mums apveļot mašīnu otrādi, divi līķi bija no tās izkrituši, tie gulēja uz ceļa, apģērbs bija daļēji sadedzis. Vienam svārki bija puslīdz veseli, es pārbaudīju kabatas, cerēdams noskaidrot, kas viņš bijis. Atradās adas kabatas portfelis, tajā bija vizītkartes. Paņēmis vienu, es izlasīju vārdus: "Tai tvani nsi."* (Tas esi tu)

- Ļoti asprātīgi, - teica Gustavs. - Patiesībā tik tiešām ir vienalga, kā sauc ļaudis, kurus mēs šeit nogalinām. Viņi ir tādi paši nabaga velni kā mēs, vārdiem nav nozīmes. Šai pasaulei jāiet bojā un mums līdz ar to. Uz desmit minūtēm pabāzt to zem ūdens būtu pats labākais atrisinājums. Nu, pie darba!

Mēs nometām līķus pakaļ mašīnai. Taurēdams jau atkal tuvojās auto. To mēs sašāvām turpat no ceļa. Zvāļodamies kā pielacies, tas aiztriecās gabalu tālāk, tad apgāzās un sēkdams palika guļam, viens pasažieris klusu sēdēja savā vietā, bet glīta, jauna meitene, lai arī bāla un stipri drebēdama, izkāpa sveika un vesela. Laipni mēs sveicinājām viņu un piedāvājām viņai savus pakalpojumus. Bet viņa bija tā pārbijusies, ka nespēja parunāt un brīdi blenza uz mums kā prātu zaudējusi.

- Labs ir, paskatīsimies vispirms, kā jūtas tas tur vecais kungs, - teica Gustavs, pievērsdamies pasažierim, kurš vēl arvien karājās sēdeklī aiz nošautā šofera. Tas bija vīrietis ar īsiem, sirmiem matiem, gudrās, gaiši pelēkās acis bija atvērtas, bet viņš, liekas, bija smagi ievainots, katrā gadījumā no mutes viņam tecēja asinis, un kaklu viņš turēja biedējoši pieliektu un nekustīgu.

- Atļaujiet stādīties priekšā, godātais, mans vārds ir Gustavs. Mēs atļāvāmies nošaut jūsu šoferi. Vai drīkstu vaicāt, ar ko mums tas gods?

Vecā vīra šaurās, pelēkās acis raudzījās dzedri un skumji.

- Es esmu virsprokurors Lērings, - viņš teica lēni. - Jūs esat nogalinājuši ne tikai manu nabaga šoferi, bet arī mani, es jūtu, ka gals tuvu. Kāpēc īsti jūs šāvāt uz mums?

- Jūs braucāt par ātru.

- Mēs braucām normālā ātrumā.

- Kas vakar bija normāls, šodien tāds vairs nav, virsprokurora kungs. Šodien mēs uzskatām, ka jebkurš ātrums, ar kuru brauc auto, ir par lielu. Mēs tagad laužam kopā automobiļus visus ka vienu un citas mašīnas arī.

- Arī savas šautenes?

- Pienāks kārta arī tām, ja vien atliks tam laika. Domājams, rīt vai parīt mēs visi būsim pagalam. Jums taču zināms, mūsu kontinents bija pretīgi pārapdzīvots. Tagad vismaz elpot kļūs vieglāk.

- Jūs šaujat uz visiem bez atšķirības?

- Protams. Viena otra, bez šaubām, ir žēl. Piemēram, to tur jauno, glīto dāmu es būtu pasaudzējis — viņa laikam ir jūsu meita?

- Nē, stenogrāfe.

- Jo labāk. Un tagad, lūdzu, kāpiet ārā vai neliedziet izcelt sevi, jo mašīna tiks iznīcināta.

- Es dodu priekšroku bojāejai kopā ar mašīnu.

- Kā vēlaties. Atļaujiet vēl jautājumu! Jūs esat prokurors. Nekad neesmu varējis saprast, kā cilvēks var būt prokurors. Jūs pārtiekat no tā, ka apsūdzat un notiesājat citus, lielākoties nabaga velnus. Vai tā nav?

- Tā ir. Es izpildīju savu pienākumu. Tas bija mans uzdevums. Tāpat kā bendes uzdevums ir nogalināt manis notiesātos. Jūs esat uzņēmies to pašu pienākumu. Arī jūs taču nogalināt.

- Pareizi. Tikai mēs nenogalinām aiz pienākuma, mēs izklaidējamies, darīdami to aiz patikas, pareizāk sakot, aiz nepatikas, izmisumā par pasauli. Tāpēc nogalināšana mūs zināmā mērā uzjautrina. Vai jums nogalināšana nekad nav darījusi prieku?

- Jūs man esat apnikuši. Esiet tik laipni, beidziet savu darāmo. Reiz jau jūs nezināt, kas ir pienākums…

Viņš apklusa un savilka lūpas, it kā grasītos nospļauties. Bet parādījās tikai nedaudz asinis un pielipa pie zoda.

- Pagaidiet! - pieklājīgi teica Gustavs. - Pienākuma jēdziens, tiesa, man nav zināms, vairs nav zināms. Agrāk man kā amatpersonai bieži ar to bija jāsaskaras, es biju teoloģijas profesors. Bez tam es biju karavīrs un piedalījos karā. Tas viss, kas manās acīs bija pienākums un ko man dažādos laikos lika darīt dažādas autoritātes un priekšnieki, nebūt nebija labs, mīļprāt es allaž būtu rīkojies pretēji. Bet, ja arī esmu aizmirsis, kas ir pienākums, man toties ir priekšstats par vainu un tās jēdzienu — varbūt abi ir viens un tas pats. Tāpēc, ka mani dzemdējusi māte, es esmu vainīgs, esmu nosodīts dzīvot, mans pienākums ir būt kādas valsts pavalstniekam, karavīram, nogalināt, palīdzēt segt bruņošanās izdevumus. Un tagad, šajā mirklī, dzīves vaina — tāpat kā reiz karā — atkal novedusi mani pie nepieciešamības nogalināt. Bet šoreiz es nogalinu bez riebuma, es esmu samierinājies ar savu vainu, man nav nekas pretī, ka šī stulbā, aizsērējusī pasaule izjūk gabalu gabalos, es labprāt pielikšu roku, lai tā notiktu, un labprāt kopā ar to pats iešu bojā.

Prokurors apkopoja visus spēkus, lai vieglā smaidā savilktu savas kopā salipušās, asiņainās lūpas. Lāgā tas viņam neizdevās, taču labā griba bija nomanāma.

- Lieliski, - viņš teica. - Mēs tātad esam kolēģi. Izpildiet tagad, lūdzams, savu pienākumu, kolēģa kungs!

Glītā meiča tikmēr ceļa malā bija zaudējusi samaņu.

Topašbrīd atkal taurēja kāda mašīna, tuvodamās straujā gaitā. Mēs pavilkām meiteni nostāk malā, piespiedāmies pie klintīm un nogaidījām, līdz šis vāģis ietriecās otras mašīnas lūžņos. Tas spēji nobremzēja un salēcās, taču apstājās, bojājumus neguvis. Ātri paķēruši savas šautenes, mēs ņēmām jaunatbraukušos uz grauda.

- Izkāpt! - nokomandēja Gustavs. - Rokas augšā!

No mašīnas izkāpa trīs vīrieši un paklausīgi pacēla rokas.

- Vai jūsu vidū ir ārsts? - jautāja Gustavs. Viņi atbildēja noliedzoši.

- Tādā gadījumā esiet tik laipni un piesardzīgi izceliet šo te kungu no viņa sēdekļa, viņš ir smagi ievainots. Un pēc tam aizvediet viņu savā mašīnā līdz nākamajai pilsētai. Uz priekšu, pie darba!

Drīz vecais vīrietis bija noguldīts otrajā mašīnā, Gustavs deva komandu, un visi aizbrauca.

Tikmēr stenogrāfe atguvusies bija vērojusi notiekošo. Man bija prieks, ka mums ticis tik glīts laupījums.

- Jaunkundz, - teica Gustavs, - jūs esat zaudējusi darba devēju. Cerams, vecais kungs jums citā ziņā nebija tuvs. Es pieņemu jūs darbā, esiet mums labs biedrs! Tā, un tagad mums jāpasteidzas. Drīzumā šeit kļūs nemājīgi, Vai jūs, jaunkundz, protat rāpties kokos? Jā? Nu, tad uz priekšu, mēs paņemsim jūs vidū un piepalīdzēsim jums.

Tad mēs visi trīs, cik vien ātri spēdami, uzrāpāmies savā lapotnes būdā. Jaunkundzei augšā kļuva slikti, bet viņa dabūja lāsīti konjaka un pēc brīža atguvās tiktāl, ka spēja atzinīgi novērtēt krāšņo kalnu ezera ainavu un pavēstīt mums — viņu saucot par Doru.

Tūlīt pēc tam lejā atkal parādījās mašīna, kas ir nepieturēdama piesardzīgi apbrauca sadauzīto automašīnu un nekavējoties atkal uzņēma ātrumu.

- Glumiķi tādi! - iesmējās Gustavs un nošāva šoferi. Mašīna sasvārstījās, salēkusies atsitās pret mūri un, izlauzusi tajā robu, slīpi nokārās pār bezdibeni.

- Dora, - es teicu, - vai jūs protat apieties ar šauteni?

Nē, to viņa neprata, bet, pavērojusi mūs, iemācījās pielādēt šaujamo. Sākumā viņai pietrūka veiklības, nobrāzusi līdz asinīm pirkstu, viņa sāka pinkšķēt un pieprasīja angļu plāksteri. Bet Gustavs paskaidroja, ka pašlaik ir karš un ka viņai, Dorai, jāpierāda, ka viņa ir braša, varonīga meitene. Pēc tam viss nokārtojās.

- Bet kas būs ar mums? - viņa pajautāja pēc brīža.

- Es nezinu, - atbildēja Gustavs. - Manam draugam Harijam patīk skaistas sievietes, viņš būs jūsu draugs.

- Bet viņi ieradīsies ar policiju un zaldātiem un pataisīs mūs aukstus.

- Policijas un tamlīdzīgu iestādījumu vairs nav. Mums ir brīva izvēle, Dora. Vai nu mēs mierīgi paliekam tepat augšā un sašaujam lupatu lēveros visas mašīnas, kas brauc garām, vai arī paši pievācam kādu vāģi, aizbraucam un ļaujam citiem šaut uz mums. Tam nav nozīmes, kurā pusē mēs nostājamies. Es esmu par to, ka mēs paliekam šeit.

Lejā atkal uzradās mašīna, līdz mums atlidoja spalgas taures skaņas. Ar šo vāģi mēs ātri tikām galā, tas palika ceļa vidū riteņiem gaisā.

- Jocīgi, - es teicu, - ka šaušana tā var izklaidēt! Un es agrāk biju kara pretinieks!

Gustavs pasmaidīja.

- Tur jau tā lieta, ka pasaulē pārāk daudz cilvēku. Senāk tas nebija tā manāms. Turpretī tagad, kad ikviens vēlas ne tikai elpot, bet arī iegādāties auto, tas kļūst stipri jūtams. Tas, ko mēs te darām, protams, nav saprātīgi, tā ir bērnišķība, tāpat kā milzu bērnišķība bija karš. Ar laiku cilvēce gribot negribot iemācīsies ierobežot savu pieaugumu, lietojot saprātīgus līdzekļus. Šimbrīžam mēs reaģējam uz neciešamo stāvokli diezgan nesaprātīgi, lai gan būtībā rīkojamies pareizi: reducējam.

- Jā, - es piekritu, - tas, ko mēs darām, droši vien ir galīgs neprāts, tomēr droši vien pareizi un nepieciešami. Nekas labs tas nav, ja cilvēce pārpūlē prātu un ar prāta palīdzību cenšas nokārtot jautājumus, kas prātam vēl nemaz nav pieejami. Tad rodas tādi ideāli kā amerikāņiem vai lieliniekiem, kā vieni, tā otri ir ārkārtīgi saprātīgi, tomēr, pārlieku naivi vienkāršodami dzīvi, briesmīgi izvaro un aplaupa to. Priekšstats par cilvēku kā augstu ideālu draud pārvērsties stereotipā. Mēs, prātā jukušie, varbūt atkal padarīsim to cildenu.

Smiedamies Gustavs atbildēja:

- Tu runā brīnum gudri, manu zēn, uzklausīt tādu gudreli ir ielīksminoši un lietderīgi. Un varbūt tev, iespējams, pat ir mazlietiņ taisnības. Taču esi tik labiņš un pielādē savu šauteni, tu, liekas, esi drusku aizsapņojies. Kuru katru brīdi atkal, var atskriet pāris stirnas buciņu, tos mēs filozofēdami gar zemi nedabūsim, stobros kā nekā jābūt lodēm.

Tuvojās auto un uzreiz krita mums par upuri, ceļš bija aizsprostots. Kāds dzīvs palikušais, tukls vīrs sārtu seju, kā neprātā žestikulēja pie mašīnas gruvešiem, blenza te augšup, te lejup, atklāja mūsu slēptuvi, aurodams skrēja šurp un no apakšas atkārtoti šāva uz mums no revolvera.

- Aizvācieties, citādi šaušu es! - paliecies lejup, viņam uzkliedza Gustavs.

Svešais notēmēja uz Gustavu un izšāva vēlreiz. Tad mēs nokniebām viņu ar otro šāvienu.

Tuvojās vēl divas mašīnas, un mēs uzveicām arī tās. Pēc tam ceļš kļuva tukšs un kluss, redzams, izplatījusies bija vēsts, ka tas ir bīstams. Mums radās laiks apbrīnot skaisto ainavu. Ielejā aiz ezera pletās pilsētiņa, tur pacēlās dūmi, un drīz vien mēs ieraudzījām, kā no jumta uz jumtu pārsviežas liesmas. Dzirdēja arī šaujam. Dora iešņukstējās, es noglāstīju viņai slapjos vaigus.

- Vai tiešām mums visiem jāmirst? - viņa jautāja. Neviens neatbildēja. Tikmēr lejā parādījās kājāmgājējs, ieraudzīja mētājamies sadauzītos automobiļus, apostīja tos no visām pusēm, pieliecies iebāza galvu vienā, izvilka raibu saulessargu, ādas rokassomiņu, vīna pudeli, miermīlīgi apsēdās uz ceļmalas mūra, iedzēra pa malkam no pudeles, izņēmis no somiņas, uzkoda kaut ko staniolā ietītu, iztukšoja pudeli līdz dibenam un līksmu prātu devās tālāk, iemiedzis saulessargu padusē. Apmierināts viņš gāja savu ceļu, un es teicu Gustavam:

- Vai tu spētu šaut uz šitik jauku puisi un sacaurumot viņam galvu? Dievs sodi, es to nespētu.

- Neviens to arī neprasa, - norūca mans draugs. Bet arī viņam bija kļuvis nelāgi ap sirdi. Tiklīdz mēs bijām dabūjuši redzēt cilvēku, kurš vēl izturējās bez viltus, miermīlīgi un bērnišķīgi vēl mita nevainības stāvoklī, mums visa mūsu tik slavējamā un nepieciešami darbošanās uzreiz likās muļķīga un pretīga. Pie velna šo asinsizliešanu! Mēs nokaunējāmies. Tiesa, runā, ka pat ģenerāļi karā reizēm izjutuši ko līdzīgu.

- Nepaliksim vairs šeit, - činkstēja Dora, - kāpsim lejā, mašīnās mēs noteikti atradīsim kaut ko ēdamu. Vai tad jūs nemaz neesat izsalkuši?

Lejā degošajā pilsētā sāka dunēt zvani — satraukti un bīļi. Mēs sataisījāmies kāpt zemē. Palīdzēdams Dorai pārkāpt pāri aizžogojumam, es noskūpstīju viņai ceļgalu. Viņa līksmi iesmējās. Bet to pašu brīdi kārtis neizturēja un mēs abi nogāžamies tukšumā…

Es atkal atrados lokveida gaitenī, vēl medību dēkas satraukts. Un itin visur — pie neskaitāmām durvīm — vilināja uzraksti:

Mutabor* (Es pārvērtīšos)

Pārvēršanās jebkurā dzīvniekā vai augā

Kamasutram Apmācība indiešu mīlas mākslā Kurss iesācējiem: 42 dažādas pozas

Baudpilna pašnāvība! Tu pārplīsīsi aiz smiekliem

Vai vēlaties pārvērsties garā? Austrumu gudrība

Ak, ja man tūkstoš meles būtu! Tikai vīriešiem

Vakarzemes bojāeja Mērenas cenas. Vēl aizvien nepārspēti

Mākslas kvintesence Laika pārvēršana telpā ar mūzikas starpniecību

Smiekli caur asarām Humora kabinets

Vientuļnieku rotaļas Pilnvērtīgs jebkuras saviesības aizstājējs

Nebeidzama stiepās uzrakstu rinda. Viens vēstīja:

Ievads personības izveidē Panākumi garantēti

Tas man likās ievērības cienīgs, un es vēru šīs durvis.

Es nokļuvu krēslainā, klusā telpā, tur pa austrumnieku vīzei uz grīdas sēdēja cilvēks, kam priekšā bija tāds kā liels šaha dēlis. Pirmajā mirklī man šķita, ka tas ir mans draugs Pablo, jo mugurā viņam bija apmēram tāda pati raiba zīda jaka un arī acis bija tikpat tumšas un starojošas.

- Vai jūs esat Pablo? - es jautāju.

- Es neesmu neviens, - viņš laipni paskaidroja. - Mums šeit vārdu nav, mēs šeit neesam individualitātes. Es esmu šaha spēlētājs. Vai vēlaties pamācīties, kā veidojama personība?

- Jā, lūdzu.

- Tad esiet tik laipns, iedodiet man pārdesmit savu figūru.

- Savu figūru?…

- To figūru, kurās, kā redzējāt, izira jūsu personība. Bez figūrām es taču spēlēt nevaru.

Viņš paturēja man priekšā spoguli, un atkal es vēroju, kā mana personība sadalās daudzos "es", likās, to bija kļuvis vēl vairāk. Figūras toties tagad bija ļoti mazas, apmēram tik lielas kā parocīgas šaha figūriņas, un nesteidzīgām, trenētām pirkstu kustībām spēlētājs paņēma dažus desmitus un novietoja blakus spēles dēlim uz grīdas. Vienmuļi kā orators, kas atkārto bieži teiktu runu vai lasītu lekciju, viņš sacīja:

- Kļūdainais un kļūmais uzskats, it kā cilvēks esot nemainīga vienība, jums ir zināms. Tāpat jums ir zināms, ka cilvēkā mājo daudzas dvēseles, ļoti daudzi "es". Sašķelt šķietami viengabalaino indivīdu tik daudzās figūrās tiek atzīts par vājprātu, zinātne iedēvējusi šo parādību par šizofrēniju. Te nu tai ir taisnība tiktāl, ka, dabiski, nekāds daudzums nav valdāms bez vadības, bez zināmas kārtības un sagrupēšanas. Maldās toties zinātne, uzskatīdama, ka mūžā iespējama tikai viena negrozāma, saistoša daudzo pakārtoto "es" kārtība. Šim zinātnes maldam ir dažādas nepatīkamas sekas, bet pozitīva nozīme vienīgi tai ziņā, ka tādējādi tiek atvieglots darbs un aiztaupīta domāšana un eksperimentēšana valsts algotajiem skolotājiem un audzinātājiem. Šā maldīgā uzskata dēļ daudzus, kas neglābjami jukuši, uzskata par "normāliem", jā gan, pat sociāli augstvērtīgiem un, pretēji, par jukušu notur vienu otru ģēniju. Nepilnīgo zinātnes mācību par psihi mēs tāpēc papildinām ar jēdzienu, ko saucam par uzbūves mākslu. Cilvēkam, kas pārdzīvojis sava "es" sabrukumu, mēs parādām, ka atsevišķos gabalus jebkurā brīdī no jauna var salikt kopā jebkurā kārtībā un tādējādi dzīves rotaļā panākt neierobežotu daudzveidību. Kā rakstniekam pietiek ar saujiņu tēlu, lai radītu drāmu, tā arī mēs no sava sašķeltā "es" figūrām veidojam arvien jaunas grupas ar jaunām rotaļām un kāpinājumiem, ar mūžam jaunām situācijām. Skatieties!

Ar saviem rimtajiem, zinošajiem pirkstiem viņš paņēma manas figūras, visus šos sirmgalvjus, jaunekļus, bērnus, sievietes, visas līksmās un skumjās, stiprās un maigās, izveicīgās un neveiklās figūras, ātri izvietoja uz sava dēļa spēlei, kurā tās nekavējoties sastājās pa grupām un dzimtām, lai, veidodamas mazu, savrupu pasauli, rotaļātos un cīnītos, draudzētos un naidotos savā starpā. Manu apbrīnas pilno acu priekšā viņš lika šai dzīvajai, nevainojami izkārtotajai pasaulītei kādu laiku kustēties, rotaļāties, cīnīties, noslēgt savienības un izcīnīt kaujas, lenkt citai citu, apprecēties, vairoties; tā tik tiešam bija saviļņojoša un saistoša daudzfigūru drāma.

Pēc tam viņš līksmi pārlaida ar roku pār dēli, saudzīgi apgāza visas figūras, sarausa tās kaudzītē un apdomīgi kā izvēlīgs mākslinieks sakārtoja tās pašas figūras pavisam jaunai spēlei ar gluži citādām grupām, sakarībām un saistībām. Otrā spēle bija radniecīga pirmajai: pasaule bija tā pati, un materiāls, no kura viņš cēla šo pasauli, bija tas pats, — taču tonalitāte bija mainījusies, temps kļuvis cits, motīvi guvuši citus uzsvarus, situācijas savādāk izkārtotas.

Un tā no tēliem, kas katrs bija kāda manis daļa, viedais celtnieks veidoja spēli pēc spēles — visas puslīdz līdzīgas cita citai, visas nepārprotami tai pašai pasaulei piederīgas, tās pašas izcelsmes, tomēr katra pilnīgi jauna.

- Šī tad arī ir māksla dzīvot, - viņš pamācīdams teica. - Turpmāk jūs pats pēc savas patikas varat veidot tālāk un paspilgtināt, sarežģīt un bagātināt sava mūža spēli — tas jūsu ziņā. Tāpat kā vājprāts — augstākā nozīmē — ir visa vieduma sākums, tāpat arī šizofrēnija ir jebkuras mākslas, jebkuras iztēles sākotne. Pat zinātnieki pa pusei to jau atzinuši, kā, piemēram, "Prinča brīnumragā" — apburošā grāmatā, kurā zinātnieka sūros pūliņus cildenojusi daudzu ārprātīgu psihiatriskās slimnīcās ieslodzītu mākslinieku līdzdarbība… Še, noglabājiet savas figūriņas, spēle ielīksmos jūs vēl ne vienu reizi vien. Figūru, kas, izaugusi par neciešamu biedēkli, šodien izbojā visu partiju, jūs rīt pazemināsiet par nenozīmīgu statistu. Bet nabaga piemīlīgo figūriņu, kas zināmu laiku, šķiet, bijusi lemta vienīgi postam un neveiksmēm, nākamajā partijā celsiet princeses godā. Novēlu jums labi izklaidēties, mans kungs.

Pateicīgs es zemu paklanījos šā apdāvinātā šahista priekšā, iebāzu figūriņas kabatā un pa šaurajām durvīm atstāju istabu.

Vispār nodomāju — es tūdaļ apsēdīšos gaiteni uz grīdas un stundām ilgi — vai veselu mūžību — spēlēšos ar savām figūrām, taču, nokļuvis atkal gaišajā, izliektajā teātra gaiteni, jutu, ka mani aizrauj sev līdzi jauni strāvojumi, kas stiprāki par mani. Spilgts acu priekša uzliesmoja plakāts:

Stepes vilka dresūras brīnumi

Visvisādas izjūtas modināja manī šis uzraksts; atceroties dažādus bijušās dzīves, pamestās tiešamības nobīļus un spaidus, man sāpīgi sarāvās sirds. Drebošu roku es atvēru durvis un nokļuvu gadatirgus balagāna būdā, tur es ieraudzīju uzslietu dzelzs režģi, kas nošķīra mani no trūcīgās skatuves. Bet uz skatuves stāvēja zvēru dresētājs, pēc izturēšanās mazliet plātīgs, ielielīgs vīrs, kurš, lai arī kuplām ūsām, vareniem bicepsiem un ākstīgā cirka arēnas tērpā, nekaunīgā, diezgan pretīgā kārtā likās man līdzīgs. Šis stiprinieks — cik nožēlojams skats! — veda kā suni pavadā lielu, skaistu, bet briesmīgi novājējušu vilku ar verdziski tramīgu skatienu. Un tikpat derdzīgi, cik interesanti, tikpat šķebīgi, cik tomēr slēpti tīkami bija vērot, kā brutālais dresētājs izdarās ar dižciltīgo, taču apkaunojoši paklausīgo plēsoņu, rādīdams daudz triku un sensacionālu ainu.

Savu vilku šis cilvēks, mans sasodītais greizo spoguļu dvīņubrālis, tiesa kas tiesa, bija izdīdījis pasakaini. Vilks vērīgi izpildīja jebkuru pavēli, kā suns atsaucās katram uzsaucienam un pātagas pliukšķim, nometās uz ceļiem, izlikās beigts, sēdēja uz pakaļkājām, paklausīgi un rātni nesa zobos maizes klaipu, olu, gaļas gabalu, groziņu, jā gan, neciešami pazemīgi luncinādams asti, pat pacēla un pienesa klāt dresētājam pātagu, ko tas bija nometis. Vilkam parādīja trusīti un pēc tam baltu jēriņu, un viņš, tiesa, atņirdza zobus un, drebēdams kārē, nespēja noturēt siekalas, taču neaiztika ne trusīti, ne jēriņu, bet gan, paklausīdams pavēlei, plašā lokā pārlēca abiem pāri, kas trīsēdami pieplaka pie zemes, pat nogūlās vidū, aplika abiem priekšķepas un veidoja kopā ar tiem aizkustinošu ģimenes grupu. Pēc tam paņēma no cilvēka rokas un aprija tāfeli šokolādes. Tās bija mokas — noskatīties, līdz kādai fantastiskai pakāpei vilks iemācījies noliegt savu dabu, man, redzot to, mati cēlās stāvus.

Bet šīs mokas izlutinātajam skatītājam — tāpat kā vilkam — tika kompensētas izrādes otrajā daļā. Beidzoties šai rafinētajai dresūras programmai — pēc tam kad zvēru dīdītājs, uzvaras apziņā saldi smaidīdams, bija paklanījies pār vilka — jēra grupu, — lomas mainījās. Harijam līdzīgais zvēru dīdītājs, zemu liekdams muguru, pēkšņi nolika pātagu vilkam pie kājām, sāka drebēt un sarāvies izskatījās tikpat panīcis kā pirmīt zvērs. Bet vilks tīksmīgi aplaizījās, zudis bija viss nedabiskais un melīgais viņa ārienē, acis iezvērojās, augums viscaur kļuva vingrs un atplauka jaunatgūtā mežonībā.

Tagad pavēlēja vilks, un cilvēks bija spiests paklausīt. Pēc pavēles cilvēks noslīga ceļos, tēloja vilku, izkāra mēli, ar plombētajiem zobiem noplēsa pats sev drēbes no miesas. Pakļaudamies katrai cilvēku dīdītāja pavēlei, viņš staigāja te uz divām, te četrām, apsēdās, izlikās beigts, jādināja vilku, pienesa tam pātagu. Suniski padevīgs un atjautīgs viņš mīļuprāt pacieta jebkuru, arī pašu perversāko pazemojumu. Uz skatuves uznāca skaista meitene, piegāja klāt dresētajam cilvēkam, paglāstīja viņam zodu, paberzēja vaigu gar viņa vaigu, taču viņš palika uz visām četrām, palika dzīvnieks, purināja galvu un jau rādīja daiļavai zobus — vispēdīgi tik draudīgi un vilciski, ka tā aizbēga. Priekšā nolikto šokolādi viņš, nicīgi apostījis, pastūma nost. Un galu galā atkal ienesa balto jēriņu un trekno, lāsaino trusīti, un uztvērīgais cilvēks parādīja visu, uz ko spējīgs, un tik pārliecinoši tēloja vilku, ka vai prieks. Paņēmis brēcošos lopiņus pirkstos un zobos, viņš lēveriem izrāva tiem spalvu un miesu, ņirgdams košļāja dzīvu gaļu un aizrāvies, apreibis, saldkaisli pievēris acis, strēba siltas asinis.

Šausmās es izmetos pa durvīm. Šis maģiskais teātris, redzams, nebija paradīze vien, skaistā virskārta slēpa visas elles mokas. Ak dievs, vai arī šeit nerast glābiņu?

Baiļpilns es skraidīju šurp un turp, jutu mutē asins un šokolādes garšu, vienu tikpat pretīgu kā otru, kvēli ilgojos izkļūt no šā netīrā viļņa, dedzīgi centos izrosīt sevī ciešamākas, gaišākas ainas. "Ak, draugi, neba šīs skaņas!" dziedāja manī kāda balss, un šausmās es atcerējos pretīgās frontes fotogrāfijas, kuras kara gados šad tad bija gadījies redzēt, — juceklīgās līķu kaudzes, kritušos, kam gāzmaska pārvērtusi seju ņirdzīgā mošķa purnā. Cik liels muļķis, kāds bērns es, humāni noskaņots kara pretinieks, toreiz vēl biju, kad šausminājos par šiem attēliem! Šodien es zināju: neviens zvēru dīdītājs, neviens ministrs, neviens ģenerālis, neviens vājprātis nespētu savās smadzenēs izperināt ainas, kas nemājotu manī, — tikpat derdzīgas, negantas un ļaunas, rupjas un muļķīgas.

Atviegloti uzelpodams, es atcerējos uzrakstu, kam pirmīt sākoties teātrim, tik neatturami bija sekojis glītais jauneklis, — uzrakstu:

Visas meičas ir tavas —

un man likās, ka visā Visumā nekā vairāk iekārojama pasaulē nav. Priecādamies, ka atkal izraušos no sasodītās vilka pasaules, es devos iekšā.

Brīnumaini -— tik teiksmains un reizē tik labi zināms, ka es notrīsēju, — man šeit uzvēdīja manas jaunības aromāts, manu zēnu un jaunekļa gadu gaisotne, un manā sirdī tecēja to dienu asinis. Viss, ko tikko vēl biju darījis un domājis, kas biju bijis, nogrima aizmirstībā, un es atkal biju jauns. Vēl pirms stundas, vēl pirms dažiem mirkļiem man bija licies, ka zinu gluži labi, kas ir mīla, kas ilgas, kas iekāre, taču tās bija bijušas veca vīra iekāre un ilgas. Nu es atkal biju jauns, un tas, ko jutu sevī, — šī kvelmaini plūstošā uguns, šīs nepārvarami vilinošās dziņas, šī kaisle, kurā viss kūst kā marta atkušņa vējā, bija jauneklīga, jauna un īsta. Ai, kā atkal iedegās aizmirstās ugunis, kā pieņēmās spēkā, dobji dunēja bijums, kā uzbangoja asinis, ka iekliedzās kaut kas un dziedāja dvēselē! Es biju zēns, man bija piecpadsmit vai sešpadsmit, galva man bija piebāzta ar latīņu un grieķu vokābuļiem un brīnišķu dzejnieku vārsmām, manās domās valdīja godkāri centieni, manā iztēlē — sapņi par mākslu, bet daudz dziļāk, stiprāk un briesmīgāk nekā visas šīs plandošās ugunis manī dega un plīvēja mīlas guns, dzimuma šalkas, mokoša saldkaisles priekšnojausma.

Es stāvēju klinšainā pakalnā virs savas dzimtās pilsētiņas, gaiss oda pēc atkušņa vēja un pirmajām vijolītēm, lejā, pilsētiņā, mirguļoja upe un mana tēva mājas logu stikli, un visā šajā ainavā, visās šajās skaņās un smaržās jautās tā vētrainā pildība, tā pirmējība, radīšanas noskurba un tas krāsu spilgtais starojums — turklāt viss virmoja tik nereāls un apskaidrots —, kādu es reiz biju viedējis pasauli savas pirmās jaunības visdāsnākajās, dzejiskākajās stundās. Es stāvēju pakalna galā, vējš pluinīja manus garos matus; nogrimis sapņainās mīlas ilgās, es no tikko sazaļojoša krūma noplūcu jaunu, puspavērušos pumpuru, pacēlu to pie acīm, paostīju (un pietika ar šo smaržu vien, lai kvēls atmiņā ataustu viss toreiz bijušais), pēc tam kā rotaļādamies satvēru ar lūpām, kas vēl nebija skūpstījušas nevienu meiteni, zaļo čumuriņu un sāku to košļāt. Un, sajutis cirtīgo, aromātiski rūgteno garšu, es pēkšņi zināju gluži skaidri, kas ar mani notiek, — viss atkal bija tāpat kā toreiz. Es atkal piedzīvoju kādu savu pusaudža dienu stundu svētdienas pēcpusdienā agrā pavasarī, dienā, kad, viens pastaigādamies, satiku Rozu Kreisleri un sveicināju viņu bezgala nedroši, un neprātīgi iemīlējos viņā.

Toreiz es bikli, gaidpilns biju nolūkojies skaistajā meitenē, kas, vēl neieraudzījusi mani, aizsapņojusies viena kāpa augšā pakalnā, tiku vērojis viņas resnām bizēm ap galvu apvītos un tomēr gar vaigiem atrisušos cirtainos matus, kas plivinājās vējā. Pirmo reizi savā mūžā es biju saskatījis, cik daiļa ir ši meitene, cik piemīlīgi, sapņaini rotājas vējš viņas zīdainajās cirtās, cik valdzinoši, modinot ilgas, krīt plānā, zilā kleita pār meitenīgo augumu, un, tāpat kā līdz ar sakošļātā pumpura rūgti cirtīgo garšu mani pārņēma itin visa pavasara jūsmīgi saldā, bīļā līksme, tā, ieraugot meiteni, mani sagrāba it visa nāvējošas mīlas atskārta, sievietes apjauta, neiedomājamu iespēju un apsolījumu, neizsakāmas svētlaimes, neaprakstāmu sarežģījumu, biedu un ciešanu, visizjusta atpestījuma un visdziļas vainas priekšnojauta. Ai, kā rūgtā pavasara garša svilināja man mēli! Ai, kā ap viņas sārtajiem vaigiem atrisušajos matos rotājās vējš! Tad viņa pienāca man tuvu klāt, pacēla acis un, pazinusi mani, vienu mirkli viegli piesarka un novērsa skatienu; pēc tam es sveicināju viņu, pacēlis savu iesvētāmā cepuri, un Roza, ātri atguvusies, smaidīdama, mazliet dāmīgi izslējusi galvu, atņēma manu sveicienu un nesteidzīgi un pašpārliecināti pārākuma apziņā turpināja ceļu, tūkstoš mīlas vēlmju, lūgumu un slavinājumu pavadīta, kurus es sūtīju viņai nopakaļ.

Tā tas reiz bija bijis — kādā svētdienā pirms trīsdesmit pieciem gadiem, un viss reiz bijušais bija atgriezies šajā mirklī: pakalns un pilsēta, marta vējš un pumpuru smarža, Roza un viņas brūnie mati, paistošās ilgas un smeldzoši saldās bailes. Viss bija kā toreiz, un man šķita, ka savā mūžā nekad vairs tā neesmu mīlējis, kā toreiz mīlēju Rozu. Taču šoreiz man bija lemts satikt viņu citādi nekā viņreiz. Es redzēju, ka, pazinusi mani, viņa nosarkst, redzēju, kā viņa cenšas slēpt, ka nosarkusi, un sapratu uzreiz, ka patīku viņai, ka viņai šī tikšanās izsaka to pašu, ko man. Bet šoreiz es necēlu cepuri un nepaliku svinīgi stāvam, kamēr viņa paiet garām, šoreiz, par spīti bailēm un nedrošībai, es darīju to, ko darīt man lika mana asinsbalss, un iesaucos: "Lai slavēts dievs, visudaiļā Rozā, ka tu atnāci! Es bezgala mīlu tevi." Tas varbūt nebija pats atjautīgākais, kas tobrīd būtu pasakāms, taču nekāda atjautība šeit nebija vajadzīga, pietika ar to pašu. Rozā nesa vilka dāmīgu seju un neturpināja ceļu, Roza apstājās, uzlūkoja mani, nosarka vēl vairāk un teica: "Sveiks, Harij, vai tad es tiešam tev patiku?" — brūnās acis veselīgajā sejā pie tam staroja, un es jutu: visa mana pagājusī dzīve un mīlestība bijusi kļūdaina un juceklīga, un muļķīgi nelaimīga — sākot ar brīdi, kad tai svētdienā biju ļāvis Rozai aiziet. Tagad kļūda bija novērsta un viss bija pārmainījies, viss vērtās labi.

Mēs sadevāmies rokās un roku rokā lēni devāmies tālāk — neizsakāmi laimīgi, bezgala mulsi, nezinādami, ko lai sakām un darām, un aiz apjukuma pielikām soli un gājām tik ātri, ka mums aizrāvās elpa un bija jāapstājas, taču viens otra roku vaļā nepalaidām. Mēs abi vēl mitām bērnībā un lāgā nezinājām, ko viens ar otru lai iesākam, mēs netikām tosvētdien pat līdz pirmajam skūpstam, taču bijām bezgala laimīgi. Mēs stāvējām un atvilkām elpu, mēs apsēdāmies zālē, un es glāstīju viņas roku, bet viņa ar otru bikli pieskārās maniem matiem, un tad mēs atkal piecēlāmies un mēģinājām mērīties augumiem, un patiesībā es biju par pirksta platumu garāks, tomēr, noliegdams to, pavēstīju, ka garumā mēs esam pilnīgi vienādi un ka mīļais dievs mūs izredzējis vienu otram, un ka mēs vēlāk apprecēsimies. Te Roza ieteicās, ka viņa jūtot vijolīšu smaržu, un, notupušies īsajā pavasara zālītē, mēs atradām dažas vijolītes īsos kātiņos un katrs atdāvinājām savas otram, un, kad kļuva vēsāks un gaisma jau slīpi krita pār klintīm, Roza teica, viņai jāejot mājās, un mēs abi ļoti noskumām, jo pavadīt viņu es nedrīkstēju, toties tagad mums bija kopīgs noslēpums, un tas bija pats burvīgākais, kas mums bija. Es paliku augšā, klintainē, ostīju Rozas dāvātās vijolītes, nogūlos kraujas malā, pavērsis seju par bezdibeni, raudzījos lejup uz pilsētu un gaidīju, līdz viņas mīļais, sīkais stāvs parādījās dziļi lejā un aizsteidzās garām akai un pāri tiltam. Tagad es zināju, ka viņa pārnākusi tēva mājā un pašreiz staigā pa istabām, bet es guļu šeit augšā, tālu no viņas, un mūs abus vieno kāds noslēpums, starp mums kaut kas strāvo, stiepjas kāds pavediens.

Mēs tikāmies gan šur, gan tur - klintainē, pie dārzu žogiem - visu šo pavasari un, uzziedot ievām, pārmijām pirmo nedrošo skūpstu. Maz mēs, bērni, spējām sniegt viens otram, un mūsu skūpstā vēl nebija ne kvēles, ne pilnas atdevības, un atrisušās cirtas gar viņas ausīm es uzdrīkstējos tikai viegli pieglaust, toties mūsu bija visa mīla un līksme, uz kādu vien bijām spējīgi, un līdz ar katru nedrošo pieskārienu, katru neveiklo mīlas apliecinājumu, katrām baiļpilnajām tikšanās gaidām mēs iepazinām jaunu laimi, pacēlāmies vēl par vienu mazu pakāpienu augstāk pa mīlas kāpnēm.

Tā, sākot ar Rozu un vijolītēm, es vēlreiz izdzīvoju visu savu mīlas dzīvi — tikai zem laimīgākas zvaigznes. Roza izgaisa un parādījās Irmgarde, un saule kļuva svēlāka, zvaigznes -— reibākas, bet nedz Roza, nedz Irmgarde nekļuva mana, pakāpienu aiz pakāpiena man bija jāveic, bija daudz jāpiedzīvo, daudz jāmācās, jāzaudē ne vien Irmgarde, bet arī Anna. Katru meiteni, ko reiz jaunībā biju mīlējis, es tagad mīlēju atkal, taču katrai spēju iedvest pretmīlu, katrai kaut ko dot, no katras gūt kādas veltes. Vēlmes, ilgas un varbūtības, reiz tikai iztēlē pārdzīvotas, tagad kļuva reālas un tika iepazītas dzīvē. Ai, jūs daiļie ziedi, Ida un Lora, jūs visas, ko reiz vienu vasaru, mēnesi, dienu esmu mīlējis!

Es sapratu, ka pats šobrīd esmu tas mazais, glītais, dedzīgais puišelis, kurš pirmāk, man redzot, tā steidzās vērt mīlas vārtus, sapratu, ka pašreiz izdzīvoju un briedinu tikai šo savu daļu, tikai šo par vienu desmito, par vienu tūkstošo daļu īstenoto paša satversmes un dzīves daļiņu, ka šobrīd mani nenomāc visas pārējās mana "es" figūras, netraucē domātājs, nemoka Stepes Vilks, neierobežo dzejnieks, sapņotājs, morālists. Nē, šobrīd es biju vien vienīgi mīlētājs, nedzīvoju nekādai citai laimei, nekādām citām ciešanām kā vienīgi mīlas laimei un mokām. Jau Irmgarde bija mācījusi mani dejot, Ida — skūpstīties, un Emma, pati skaistākā, bija pirmā, kas rudens vakarā zem vējā šalkojošās gobas ļāva man skūpstīt savas brūnganās krūtis un deva izdzert saldkāres biķeri.

Daudz ko es piedzīvoju Pablo teātrītī, ne tūkstošā daļa no tā nav vārdiem izsakāma. Visas meitenes, kuras jebkad biju mīlējis, tagad piederēja man, katra deva man to, ko tikai viņa spēja dot, un katrai es devu to, ko tikai viņa no manis prata ņemt. Daudz mīlas, daudz laimes, daudz saldkaisles, vienlīdz arī daudz maldu un ciešanu es izbaudīju, it visa mana mūža nosebotā mīla šajā sapņu stundā kā pasakā uzziedēja manā dārzā — maigas, nevainīgas puķes, spilgtas, ugunīgas puķes, tumšas, ātri vīstošas, — drudžaina saldkaisle, liegs sapņainums, sveloša grūtsirdība, baiļpilna miršana, starojoša atdzimšana. Es satiku sievietes, kas bija iegūstamas vienīgi straujā uzbrukumā, un satiku citas, kuras ilgi aplidot bija laime; iznira katrs mana mūža krēslainākais nostūris, kur kādreiz, lai vai tikai mirkli, mani bija uzrunājusi dzimuma balss, iekvēlinājis sievietes skatiens, vilinājis meitenes baltās ādas mirdzums, un atgūts tika viss garām palaistais. Visas kļuva manas — katra savā veidā. Tur bija sieviete ar neparasti tumšbrūnām acīm un linbaltiem matiem, tā pati, kurai blakus es reiz biju stāvējis stundas ceturksni pie loga ātrvilciena gaitenī un kura vēlāk vairākkārt man bija rādījusies sapņos, — viņa nerunāja ne vārda, taču apmācīja mani gluži neapjaustā, biedīgā, nāvējošā mīlas mākslā. Un gludā, klusā, nedzīvi smaidošā Marseļas ostas ķīniete ar gludajiem ogļu melnuma matiem un glāsajām acīm — arī viņa prata gluži nedzirdētas lietas. Katrai bija savs noslēpums, savas zemes valstības aroms, katra skūpstīja, smējās pa savam, savā īpašā veidā kautra, savā īpašā veidā nekautra. Viņas nāca un gāja, straume pienesa viņas man klāt, pieskaloja mani pie viņām, aizskaloja nost, tā bija rotaļīga, bērnišķīga peldēšana dzimuma straumē — valdzinoša, bīstama, pilna pārsteigumu. Un es pabrīnījos, cik bagāta ar mīlestību, izdevībām, tīkām bijusi mana dzīve, man šķietami tik tukšā un saltā stepes vilka esme. Gandrīz visas tās es biju nosebojis, no visām bēdzis, klupšus krišus atstājis tas aiz sevis, steigšus tās aizmirsis, — taču te tās visas bija uzglabātas, visas kā viena, simtiem. Un tagad es redzēju tās, atdevos, atvēros tām, nogrimu to rožaini mijkrēslainā pazemē. Atkārtojās arī pavedinājums, ar kuru reiz pie manis bija griezies Pablo, un arī citi, agrīnāki, kurus es tolaik pat nebiju īsti izpratis, fantastiskas rotaļas trijatā un četratā, — smaidošu tās aizrāva mani sev līdzi. Norisa daudz kas, daudzas rotaļas tika iepazītas vārdos neizsakāmas.

No nebeidzamās vilinājumu, netikumu, mīlas sakaru straumes es izniru kā gluži cits cilvēks — kluss, nerunīgs, rutinēts, piesātinājies ar zināšanām, vieds, daudz pieredzējis, nobriedis Hermīnei. Kā pēdējais tēls manā tūkstoštēlu mitoloģijā, kā pēdējais vārds bezgalgarajā rindā parādījās viņa, Hermīne, un to pašu brīdi man atgriezās apziņa un izbeidza mīlas pasaku, jo Hermīni es nevēlējos satikt šeit, burvju spoguļa nokrēslī, viņai piederēja ne tikai šī viena manas šaha spēles figūra, viņai piederēja pilnīgi viss Harijs. O, tagad es pārkārtošu savas figūras tā, lai viss grozītos ap viņu un vestu uz piepildījumu.

Straume mani bija izmetusi krastā, atkal es stāvēju klusajā teātra ložu gaitenī. Ko nu? Es tvēru pēc figūriņām savā kabatā, taču šī vēlme uzreiz atkal pagaisa. Neizsmeļama mani apņēma durvju, uzrakstu, maģisko spoguļu pasaule. Nevilšus es izlasīju tuvāko uzrakstu un nošerminājos.

Kā nogalina mīlot

tur bija rakstīts. Zibenīgi manī uzplaiksnīja kāda atmiņu aina: Hermīne pie restorāna galdiņa, novērsusies pēkšņi no vīna un ēdiena un aizmirsusies, risinādama dziļdomīgo sarunu, kurā, raudzīdamās biedējoši nopietni, pateica man, ka tikai tādēļ liks man iemīlēties viņā, lai no manas rokas mirtu. Smags baiļu un tumsas vilnis gāzās pār manu sirdi, pēkšņi viss no jauna atausa acu priekšā, pēkšņi dziļāk manī atkal ieskanējās posta un likteņa tēma. Zaudēdams drosmi, es tvēru kabatā pēc figūriņām, lai paburtos un pārmainītu partijas gaitu. Taču figūriņu tur vairs nebija. Toties kabata bija nazis, un es to izvilku. Pārbijies līdz nāvei, skrēju pa gaiteni garām durvīm, pēkšņi nokļuvu milzīgā spoguļa priekšā un ielūkojos tajā. Spogulī stāvēja milzum liels, iespaidīgs mana auguma vilks, stāvēja nekustīgs, nemierīgi zibinādams tramīgas acis. Mirkšķinādamies tas uzmeta man šaudīgu skatienu, iesmējās, tā ka vērās purns un izkārās sarkana mēle.

Kur bija Pablo? Kur bija Hermīne? Kur tas gudrais zellis, kurš tik jauki melsa par personības izveidi?

Es vēlreiz ielūkojos spogulī. Es, redzams, biju bijis traks. Nekāda vilka ar izkārtu mēli aiz augstā stikla nebija. Spogulī stāvēju es, stāvēja Harijs, pelēks vaigā, visu rotaļu pamests, no netikumiem paguris, šausmīgi bāls, tomēr kā nekā cilvēks, kāds, ar kuru varēja sarunāties.

- Harij, - es teicu, - ko tu te dari?

- Neko, - atbildēja tas spogulī, - tāpat vien gaidu. Es gaidu nāvi.

- Kur tad ir nāve? - es jautāju.

- Tā nāk, - atteica otrs. Un es izdzirdu, ka no tukšajām telpām teātra iekšienē šurp skan mūzika, skaista un briesmīga mūzika, tā pati "Dona Žuāna" mūzika, kura pavada Akmens viesa nākšanu. Šaušalaini atbalsojās ledainās skaņas spokainajā namā, plūzdamas no viņpasaules, no nemirstīgajiem.

"Mocarts!" es nodomāju, piesaukdams savas gara pasaules mīļākos un cildākos tēlus.

Topašbrīd aiz manis atskanēja smiekli, gaiši un stindzinoši salti smiekli no cilvēkiem nezināmas izciestu moku pasaules, dievu humora dzemdināti. Es atskatījos, saldams līdz kauliem, taču aplaimots, izdzirdis šos smieklus, un tur jau naca Mocarts, smiedamies pagāja man garām, laiskā solī devās pie kādas ložas durvīm, atvēris tās, iegāja iekšā, un es alkatīgs sekoju viņam — savas jaunības dieveklim, mūžsenajam savas mīlestības un pielūgsmes objektam. Mūzika ieskanējās atkal. Mocarts nostājās pie ložas apmales, teātris nebija redzams, bezgalīgo telpu pildīja tumsa.

- Redziet nu, - teica Mocarts, - var arī bez saksofona. Lai gan es, bez šaubām, nevēlos nodarīt pāri šim famozajam instrumentam.

- Kur mēs atrodamies? - es jautāju.

- Mēs atrodamies "Dona Žuāna" pēdējā cēlienā, Leporello jau nokritis ceļos. Teicama aina, un arī mūzika, jāatzīst, nav gluži peļama. Lai gan tajā vēl ļoti daudz cilvēciska, tomēr jaušams jau viņpasaulīgais, jaušami smiekli — vai ne?

- Tā ir pēdējā dižā mūzika, kas uzrakstīta, - es teicu svinīgi kā skolmeistars. — Protams, vēl bija Šūberts, Hugo Volfs, un arī nabaga brīnišķo Šopēnu nevar atstāt nepieminētu. Jūs raucat pieri, maestro, — nu jā, vēl jau ir Bēthovens, tas arī ir lielisks. Bet visā šajā mūzikā, lai cik tā skaista, jau samanāms tāds kā fragmentārisms, sairums, tik viengabalaini pilnīgi darbi kā "Dons Žuāns" kopš tā laika vairs nav radīti.

- Nepūlieties, - iesmējies teica Mocarts briesmīgi zobgalīgi. - Jūs laikam gan esat muzikants? Nu, es šai nodarbei esmu atmetis ar roku, esmu atpūtā. Vienīgi joka pēc reizēm vēl pavēroju to jandāliņu.

Viņš pacēla rokas, it kā diriģētu, un kaut kur uzausa tāds kā mēness vai cits bāls spīdeklis, pāri apmalei es ielūkojos neizmērojamās telpas dzīlēs, tur peldēja migla un mākoņi, vīdēja kalnāji un jūras krasti, un zem mums nepārredzams pletās tuksnesīgs līdzenums. Šajā līdzenumā mēs ieraudzījām cienījamu garbārdainu vecu kungu, kas sāpīgi sērīgu sejas izteiksmi vadīja milzu gājienu — vairākus desmitus tūkstošu melni tērptu vīru. Viņš likās nomākts un cerības zaudējis, un Mocarts teica:

- Redziet, tas ir Brāmss. Viņš tiecas pēc atpestījuma, taču līdz tam vēl tālu.

Es uzzināju, ka melni tērptie tūkstoši ir visu to balsu un nošu spēlētāji, kuras pēc dievišķā lēmuma viņa partitūrās ir liekas.

- Pārāk blīva instrumentācija, par daudz materiāla izšķiests, - pamādams teica Mocarts.

Un tūlīt pēc tam mēs tikpat liela pulka priekšgalā ieraudzījām maršējam Rihardu Vāgneru un jutām, kā viņu moka un nospiež smagie tūkstoši; arī viņš, kā mēs redzējām, vilkās gurdā cietēja solī.

- Manā jaunībā, - es skumji ieminējos, - abus šos mūziķus uzskatīja par iedomājami galējiem pretmetiem.

Mocarts smējās.

- Jā, tā tas ir vienmēr. Raugoties no zināma attāluma, tādi pretmeti arvien vairāk līdzinās cits citam. Blīva instrumentācija, starp citu, nebija nedz Vāgnera, nedz Brāmsa personīgā kļūda, tas bija viņu laikmeta malds.

- Kā? Un par to viņiem tagad tik smagi jācieš? - es sašutis iesaucos.

- Pats par sevi saprotams. Tas ir instanču ceļš. Tikai tad, kad viņi izpirks sava laika vainu, būs redzams, vai tik daudz personiskā vēl palicis pāri, ka vērts izdarīt norēķinu.

- Bet viņi abi taču tur nav vainojami!

- Kā tad, ka nav. Viņi jau arī nav vainīgi, ka Ādams apēda ābolu, tomēr spiesti maksāt.

- Tas taču ir briesmīgi.

- Protams, dzīve vienmēr ir briesmīga. Mēs neesam vainīgi, tomēr mums jāatbild. Tu piedzimsti, un jau tu esi vainīgs. Savādi gan jums mācījuši ticības mācību, ja jūs to nezināt.

Man kļuva diezgan nelādzīgi ap sirdi. Es redzēju, kā pats, līdz nāvei noguris svētceļnieks, velkos pa viņsaules tuksnesi, apkrāvies ar tām daudzajām nevajadzīgajām grāmatām, ko esmu sarakstījis, ar visām šīm esejām, visiem šiem avīžu rakstiem, burtliču varzas vajāts, kuriem visu to vajadzējis salikt, sekojot čurmai lasītāju, kam to visu vajadzējis norīt. Mans dievs! Un bez tam taču eksistēja Ādams un ābols, grēkā krišana, pirmais grēks. Tas viss tātad jāizpērk, jāiziet cauri nebeidzamām šķīstītavas ugunīm, un tikai tad radīsies jautājums, vai aiz visa tā ir vēl kaut kas personisks, kas savs jeb vai visa mana darbošanās un tās sekas bijušas tikai viļņu putas jūrā, tikai bezjēdzīgas rotaļas esības plūsmā.

Mocarts sāka skaļi smieties, ieraudzījis manu garo seju. Aiz smiekliem viņš apmeta kūleni gaisā un, ar kājām sizdams trillerus, uzkliedza man:

- Ē, manu zēn, to postu, ak nu tu pirkstus vai kostu? Piemini savus lasītājus, leksētājus, nabaga iekšā šķūrētājus un savus salicējus, mēles trinējus, sasodītos izdzinējus, zobu griezējus? Tas tik ir joks, tu žmogs, vai tā var velnu dzīt, otru tā izsmīdīt, ka bikses var pietaisīt! Ak tu cilvēciņ dievadotais, melnajās rakstu zīmēs iemiesotais, dvēseles moku saplosītais, es likšu tev sveci — pa jokam — par sliktu preci! Čabinājis un čaginājis, žvadzinājis un žadzinājis, asti luncinājis, tikai neilgi gaisu smirdinājis. Velns tevi raus, pa ausi tev šaus, pa kaklu žaus, ka papīru velti smērēji un zagtai mantai tērēji.

Tas nu bija par traku, dusmas mani vairs neatstāja vietu skumjām. Es nogrābu Mocartu aiz bizes, viņš pacēlās gaisā, bize izstiepās arvien garāka un garāka — kā komētas aste, kurā ieķēries es virpuļoju izplatījumā. Velns parāvis, cik salts tas bija! Šie nemirstīgie elpoja pretīgi retinātu, ledainu gaisu. Bet jautru tas darīja — šis ledainais gaiss, to es jutu vēl tai īsajā mirklī, pēc kura zaudēju samaņu. Mani caurcaurēm pārņēma rūgti cirtīga, tēraudspoža, salta jautrība, vēlēšanās smieties tikpat skani, neapvaldīti un aizpasaulīgi, kā bija smējies Mocarts. Bet to pašu brīdi man aizrāvās elpa un zuda apziņa.

Apjucis un kā salauzts es atguvos, gaiteņa baltā gaisma atspoguļojās spodrajā grīdā. Es nebiju pie nemirstīgajiem — vēl ne. Vēl arvien es biju šaipusē — pie mīklām, ciešanām, stepes vilkiem, mokošiem sarežģījumiem. Nekāda laba, nekāda ērtā uzturēšanās vieta šī nebija. Tam bija jādara gals.

No lielā sienas spoguļa man pretī raudzījās Harijs. Izskats viņam nebija labs, viņš neizskatījās daudz savādāk kā tai naktī pēc profesora apciemojuma un pēc balles "Melnajā ērglī". Bet tas bija tālā pagātnē — pirms gadiem, pirms gadsimtiem; Harijs bija kļuvis vecāks, viņš bija iemācījies dejot, bija apmeklējis maģiskus teātrus, dzirdējis, kā smejas Mocarts, viņu vairs nebaidīja ne dejas, ne sievietes, ne naži. Nobriest arī viduvēji apdāvinātais, izsteigdamies cauri pāris gadsimtiem. Ilgi es spogulī uzlūkoju Hariju: vēl pazinu viņu labi, vēl arvien viņš pavisam mazdrusciņ līdzinājās tam piecpadsmit gadu vecajam Harijam, kurš kādā marta svētdienā klintainē bija saticis Rozu un viņas priekšā pacēlis savu iesvētāmā cepuri. Un tomēr viņš kopš tā laika bija kļuvis par dažiem simtiem gadiņu vecāks, bija studējis līdz apnikumam mūziku un filozofiju, "Dzelzs ķiverē" tempis elzasieti un ar mācītiem godavīriem disputējis par Krišnu, mīlējis Ēriku un Mariju, kļuvis par Hermīnes draugu, šāvis uz automobiļiem un gulējis ar gludo ķīnieti, saticis Gēti un Mocartu un izplēsis ne vienu vien caurumu laika un šķietamās realitātes tīklā, kurā vēl ķepurojās. Savas jaukās šaha figūriņas viņš gan bija pazaudējis, toties kabatā viņam bija pamatīgs tutenis. Uz priekšu, veco Harij, veco, gurdo zēn!

Fū, tu velns, cik rūgta garša dzīvei! Es uzspļāvu Harijam spogulī, es iespēru viņam ar kāju un saminu viņu sīkās skrambās. Lēnām es gāju pa gaiteni, kurā dobji atbalsojās mani soļi, vērīgi aplūkoju durvis, kas bija solījušas tik daudz jaukumu: ne uz vienām uzraksta vairs nebija. Lēnām es nogāju gar visām simt maģiskā teātra durvīm. Vai šodien es nebiju bijis kādā masku ballē? Simt gadu kopš tā laika pagājis. Drīz gadu vairs nebūs. Kaut kas vēl jāpaveic. Hermīne vēl gaidīja. Tās būs ērmotas kāzas. Tumšs vilnis nesa mani, vergu, Stepes Vilku. Fū, velns!

Pie pēdējām durvīm es apstājos. Pie tam mani bija aiznesis duļķainais vilnis. Ai, Roza, ai, tālā jaunība, ai, Gēte un Mocart!

Es atdarīju durvis. Aiz tām man pavērās pieticīga, taču skaista aina. Uz grīdas paklājiem kaili gulēja divi cilvēki — skaistā Hermīne un skaistais Pablo, gulēja sāns pie sāna, dziļā miegā, pārguruši pēc mīlas rotaļām, kas liekas tik nepiesātināmas un tomēr drīz pārsātina. Skaisti jo skaisti cilvēki, burvīga aina, brīnumdaiļi augumi. Zem kreisās krūts Hermīnei bija svaiga apaļa brūce ar tumšu izplūdumu gar malām, mīlas kodiens, ko atstājuši Pablo vizmaini baltie zobi. Tur, vietā, kur bija brūce, es līdz spalam iegrūdu nazi. Asinis tecēja pa Hermīnes balto, maigo ādu. Es skūpstīdams notraustu šīs asinis, ja viss būtu bijis, būtu noticis mazliet citādi. Tagad es to nedarīju; es tikai noskatījos, kā plūst asinis, un redzēju, ka mirkli paveras viņas acis — sāpīgi, dziļi izbrīnīti. "Par ko viņa brīnās?" es nodomāju. Pēc tam man ienāca prātā, ka jāaizspiež viņai acis. Bet acis aizvērās pašas. Tas nu bija paveikts. Viņa tikai nedaudz pagriezās uz sāniem, un es vēroju, kā no paduses līdz krūtij paņirb smalka, liega ēna, kas man kaut ko cenšas atsaukt atmiņā. Veltīgi! Pēc tam viņa pārstāja kustēties.

Ilgi es nolūkojos viņā. Beidzot noskurinājos kā mozdamies un dzīros aiziet. Bet to pašu brīdi Pablo sāka slaicīties, atvēra acis, izstaipījās, un es ieraudzīju, ka viņš smaidīdams noliecas pār mirušo daiļavu. "Nekad šim tipam nepietiks nopietnības," es nodomāju. "Viss izraisa viņam smaidu." Piesardzīgi Pablo pacēla paklāja stūri un apsedza līdz krūtīm Hermīni, tā ka brūce vairs nebija redzama, un tad nedzirdami atstāja ložu. Uz kurieni viņš devās? Vai visi pamet mani vienu? Es paliku viens ar pusapsegto mirušo, kuru mīlēju un apskaudu. Pār bālo pieri nokārās zēngalviņas cirta, sarkana, mazliet pavērta dega mute jau pavisam bālajā sejā, zem matiem, kas viegli smaržoja, bija saskatāma maza, glezni veidota auss.

Nu viņas vēlēšanās bija piepildīta. Iekams mīļotā pilnībā kļuva mana, es biju viņu nogalinājis. Es biju izdarījis neiedomājamo, un tagad, ceļos nometies, nekustīgi nolūkojos viņā un nezināju, ko šis solis izsaka, nezināju pat, vai tas bijis labs un pareizs vai, gluži pretēji, slikts un aplams. Ko par to teiktu viedais šaha spēlmanis, ko teiktu Pablo? Es nezināju neko, domāt es nespēju. Arvien sārtāk kvēloja krāsotā mute dziestošajā sejā. Tāda bijusi visa mana dzīve, tāda kā šī stingā mute bijusi mana drusciņa laimes un mīlas: mazliet sārta krāšļa uz miroņa vaiga.

Un no nedzīvās sejas, no šiem nedzīvajiem baltajiem pleciem, šīm mirušajām baltajām rokām lēnām, nemanāmi vēdīja šaušalas, ledains tukšums un vientulība, arvien stiprāks saltums, man jau stinga rokas un lūpas. Vai es biju izdzēsis sauli? Vai nokāvis visas dzīvības sirdi? Vai bija sākusies kosmiska ziema?

Šerminādamies es blenzu uz pārakmeņoto pieri, stingo cirtu, auss gliemenes bāli dzedro vizmu. Aukstums, ko tās izstaroja, bija nāvējošs un tomēr skaists: tas brīnumaini skanēja, vibrēja, tā bija mūzika!

Vai reiz sendienis jau nebiju izjutis šīs šermas, kas reizē it kā aplaimoja? Vai jau nebiju dzirdējis šo mūziku? Jā, tuvībā ar Mocartu, ar nemirstīgajiem.

Atmiņā man atausa vārsmas, kuras es reiz pagātnē kaut kur biju uzgājis:

Mums turpretī mājvieta ir Visums, Ledussaltās zvaigžņu mirgas zaigs, Tāls mums mirkļu, stundu, dienu ritums. Nav mums dzimuma, mūs neveic laiks… Salta, mūžam nemainīga mūsu esme, Mūsu smiekli mūžam dzidri salti.

Pēkšņi atvērās durvis un ložā ienāca — es pazinu viņu tikai no otrā acu uzmetiena — Mocarts bez bizes, bez biksēm līdz ceļgaliem un sprādžu kurpēm, mūsdienīgi ģērbies.

Apsēdās man cieši blakus, gandrīz es būtu viņam piedūris roku un brīdinājis viņu, lai nenotraipās ar asinīm, kas no Hermīnes krūtīm satecējušas uz grīdas. Apsēdies viņš aizrautīgi noņēmās ar vairākiem sīkiem aparātiem un instrumentiem, kas tur stāvēja apkārt, tas aizņēma visas viņa domas, viņš nez ko tur cilāja un skrūvēja, un es apbrīnā noskatījos uz viņa veiklajiem, ašajiem pirkstiem, kurus tik labprāt būtu redzējis spēlējam klavieres. Domīgs es vēroju, ko viņš dara, pareizāk, nevis domīgs, bet aizsapņojies un galīgi aizmirsies, pētīdams viņa skaistās, izveicīgās rokas, atsilis, taču arī mazliet baiļodamies viņa tuvuma. Ko viņš īsti dara, kas viņam tur skrūvējams, tam es nepievērsu ne mazāko uzmanību.

Taču tas bija radioaparāts, ko viņš laboja un iedarbināja, un tagad viņš ieslēdza skaļruni un sacīja:

- Raida Minhene, Hendeļa "Concerto grosso" Fa-mažorā. Man par neaprakstāmu izbrīnu un šausmām velnišķais skārda rupors nudien tūdaļ izspļāva to pašu bronhiālu krēpu un sakošļātas gumijas mistrojumu, ko gramofonu īpašnieki un radio abonenti pēc savstarpējas vienošanās sauc par mūziku, — un aiz šīm krēpainajām duļķēm un šiem krakšķiem tiešām it kā zem biezas netīrumu kārtas bija samanāma burvīga sendienu glezna, dievišķās mūzikas cildenā, valdnieciskā struktūra, dzedrā, saltā, dziļā elpa, stīdzinieku plašā pilnskaņa.

- Ak dievs! - es šausmās iesaucos. - Ko jūs darāt, Mocart? Vai tiešām jūs visā nopietnībā gribat mums abiem nodarīt pāri? Tā būtu cūcība! Palaist uz mums šo riebīgo aparātu, mūsu laika triumfu, pēdējo uzvarām vainagoto ieroci cīniņā pret mākslu? Vai tam tā jābūt, Mocart?

Ak vai, kā iesmējās mans baisais sarunas biedrs, cik salti un rēgaini viņš pasmējās — neskanīgi, tomēr ar saviem smiekliem satriekdams visu! Uzjautrināts no sirds, viņš vēroja manas mokas, grozīja sasodītās pogas, grozīja šurpu turpu skārda ruporu. Smiedamies viņš neliedza šai izkropļotajai, bezdvēseliskajai, saindētajai mūzikai izplūst telpā, smiedamies man attrauca:

- Tikai bez patosa, cienītais! Starp citu, vai jūs ievērojāt šo te ritardando? Kas par ideju, ko? Nu tad atdariet reiz ausis jūs, neiecietīgais cilvēk, un ielaidiet sevī šā ritardando domu — vai dzirdat basus? Tie soļo kā dievi. Un ļaujiet šai vecā Hendeļa idejai pārņemt un nomierināt jūsu nemierīgo sirdi! Ieklausieties taču jūs, cilvēķeli, bez patosa un zobgalības, kā aiz šīs smieklīgās kastes patiesi bezcerīgi idiotiskās nelabskaņas garām slīd šīs dievu mūzikas tālais tēls! Klausieties uzmanīgi, te ir ko pamācīties. Pievērsiet uzmanību tam, ka šis bezjēdzīgais rupors, darīdams šķietami pašu muļķīgāko, nevajadzīgāko un nepieļaujamāko visā pasaulē, neizvēlīgi, stulbi un prasti izspļaudams svešā, tam nepiederīgā telpā nezin kur atskaņotu, turklāt nožēlojami izkropļotu mūziku, tomēr nespēj iznīdēt šīs mūzikas pirmgaru un apliecina vienīgi pats savu tehnikas bezspēcību un trulo veikalnieciskumu! Klausieties, kā nākas, cilvēķeli, jums tas ir vajadzīgs! Tātad ausis vaļā! Tā. Un tagad jūs dzirdat ne vien tikai radio izvarotu Hendeli, kurš arī šajā vispretīgākajā atskaņojumā ir dievišķīgs, — vienlaikus jūs, cienītais, dzirdat un redzat teicamu visas dzīves līdzību. Klausīdamies radio, jūs saklausāt un ieraugāt mūžseno cīņu starp ideju un tās iemiesojumu, starp mūžību un laiku, starp dievišķo un cilvēcisko. Tieši tāpat, dārgais, kā radio desmit minūtes uz labu laimi liek skanēt vislieliskākajai mūzikai pašās neiedomājamākās telpās — pilsoniskos salonos un bēniņu istabelēs, aplaimodams savus tērzējošos, ēdošos, žāvu māktos, aizmigušos abonentus, tāpat kā tas šai mūzikai laupa tās juteklisko daili, izmaitā, sakropļo un piesārņo to, nespēdams tomēr pavisam nobeigt tās garu, — uz mata tāpat arī dzīve, tā sauktā realitāte izdarās ar lielisko pasaules bilžu spēli, liek, lai pēc Hendeļa seko priekšlasījums par bilances sagrozījuma paņēmieniem vidēji lielos rūpniecības uzņēmumos, pārvērš apburošu orķestra skanējumu nebaudāmās skaņu gļotās, iemāna savu tehniku, veikalnieciskumu, mežonīgo alkatību un uzpūtību it visur starp ideju un īstenību, starp orķestri un dzirdi. Tāda ir visa dzīve, mazais, mūsu spēkos nav to grozīt, un, ja neesam ēzeļi, mēs pasmejamies par to. Tādiem kā jums nepiederas kritizēt radio vai dzīvi. Iemācieties vispirms klausīties! Iemācieties izturēties nopietni pret to, kas pelnījis nopietnu attieksmi, un pasmieties par visu citu! Jeb vai jūs pats būtu paveicis kaut ko labāku, cildenāku, gudrāku, gaumīgāku? O, nē, mesjē Harij, to jūs neesat spējis. Savu mūžu jūs esat pārvērtis pretīgā slimības vēsturē, savu talantu — nelaimē. Un ar tik glītu, tik apburošu jauniņu meiču, kā redzu, jūs tik vien esat mācējis kā iegrūst viņai nazi ribās un laupīt dzīvību! Vai tas, pēc jūsu domām, ir pareizi?

- Pareizi? Kur nu! - es iesaucos izmisis. - Ak dievs, viss taču ir aplam, velnišķi muļķīgi un nelādzīgi! Es esmu lops, Mocart, muļķa ļauns lopiņš, slims un samaitāts, tur jums tūkstošreiz taisnība… Bet, kas attiecas uz meiteni, viņa pati to gribēja, es tikai izpildīju viņas vēlēšanos.

Mocarts iesmējās neskanīgi, taču bija tik laipns, ka beidzot tomēr izslēdza radio.

Mana taisnošanās, lai gan nupat vēl no tīras sirds biju tai ticējis, man piepeši likās diezgan muļķīga. Kad Hermīne vienudien — pēkšņi atcerējos — tika runājusi par laiku un mūžību, es uzreiz biju bijis gatavs saskatīt viņas domās savu domu atspulgu. Turpretī to, ka doma likt man nogalināt sevi radusies Hermīnei pašai, ka viņa pati to vēlējusies un ka šis lēmums ne mazākā mērā nav manis iespaidots, es biju uzskatījis par pašsaprotamu. Bet kāpēc es toreiz nebiju vienkārši pieņēmis šo briesmīgo un atbaidošo domu, nebiju tai noticējis, kāpēc es biju to uzminējis priekšlaikus? Varbūt tomēr tāpēc, ka tā bijusi mana? Un kāpēc biju nogalinājis Hermīni tieši tai brīdī, kad atradu viņu kailu cita skavās? Viszinīgi un bezgala zobgalīgi irgoja Mocarta nedzirdamie smiekli.

- Harij, - viņš teica, - jūs esat jokupēteris. Vai šī skaistā meiča, tiekoties ar jums, tiešam nebūtu neko citu vēlējusies kā naža dūrienu? Izstāstiet to kādam citam! Nu, dūris jūs vismaz esat godam, nabaga bērns ir beigts un pagalam. Nupat būtu laiks tikt jums skaidrībā par savu galanto izrīcību ar šo dāmu. Jeb vai jūs taisāties izbēgt no atbildības?

- Nē! - es iekliedzos. - Vai tiešām jūs it neko nesaprotat? Es lai izvairītos no atbildības! Neko citu jau es nevēlos kā izpirkt, izpirkt, izpirkt savu vainu, likt galvu uz bluķa, saņemt sodu, tikt iznīcināts.

Neciešami zobgalīgi Mocarts nopētīja mani.

- Cik patētisks jūs atkal esat! Bet gan jau jūs apgūsiet humoru, Harij. Humors vienmēr ir karātavu humors, un, vajadzības spiests, jūs galu galā apgūsiet to pie karātavām. Vai esat tam gatavs? Jā? Labi, tādā gadījumā dodieties pie prokurora un pacietiet visu tiesas procedūras humora trūkumu — līdz pat aukstasinīgai galvas nociršanai agrā rīta stundā cietumā. Jūs tātad esat gatavs?

Manā priekšā pēkšņi nozibēja uzraksts:

Nāvessoda izpilde Harijam

Un es piekrizdams pamāju. Kails pagalms, ko ieskāva četras sienas ar šauriem, aizrestotiem lodziņiem, rūpīgi uzslieta giljotīna, savs desmits kungu talāros un izejamos svārkos, un vidū stāvēju es, drebinādamies pelēkajā rīta stundā, saraujoties sirdij nožēlojamā bailībā, taču sagatavojies iet nāvē. Pēc pavēles es iznācu priekšā, pēc pavēles nometos ceļos. Prokurors noņēma cepuri un iekāsējās, iekāsējās arī pārējie kungi. Svinīgi izpletis papīra lapu, viņš lasīja:

- Mani kungi, jūsu priekšā stāv Harijs Hallers, apsūdzēts un atzīts par vainīgu apzināti ļaunprātīgā mūsu maģiskā teātra izmantošanā. Hallers ne tikai apvainojis augsto mākslu, sajaukdams mūsu ainu galeriju ar tā saucamo īstenību un nodurdams meitenes spoguļattēlu ar naža atspulgu, — viņš turklāt bez mazākās humora izjūtas apliecinājis nodomu izmantot mūsu teātri par sava veida pašnāvības mehānismu.

Pamatojoties uz iepriekš teikto, mēs notiesājam Halleru uz mūžīgu dzīvošanu un uz divpadsmit stundām liedzam viņam ieeja mūsu teātrī. Apsūdzētais nav arī atbrīvojams no vienkārtējās izsmiešanas soda. Mani kungi, sāciet: "Viens, divi, trīs!"

Pie "trīs" visi klātesošie precīzi reizē sāka smieties, smieties debesu kora smieklus, baisus, cilvēkam grūti panesamus aizpasaules smieklus.

Kad es atjēdzos, Mocarts, vēl arvien sēdēdams turpat blakus, uzsita man pa plecu un teica:

- Jūs dzirdējāt spriedumu. Jums tātad turpmāk būs jāaprod ar dzīves radiomūziku. Tas jums nāks par labu. Jūs, dārgais nesapraša, esat ārkārtīgi neapķērīgs, taču pamazītēm tomēr būsiet nopratis, ko no jums prasa. Jums jāiemācās smieties, lūk, ko no jums vēlas. Jums jāapgūst dzīves humors, šīs dzīves karātavu humors. Bet jūs, protams, esat gatavs uz visu pasaulē, tikai ne uz to, ko no jums prasa! Jūs esat ar mieru nodurt meitenes, esat ar mieru, ka jums svinīgi nocērt galvu, jūs, protams, būtu arī ar mieru tūkstoš gadu šaustīt sevi un mērdēt savu miesu. Varbūt es maldos?

- O jā, ar mieru no visas sirds! - es iesaucos savā postā.

- Protams! Kā jau augstsirdīgs cilvēks, jūs esat piedabūjams uz jebkuru muļķību, kurai trūkst humora izjūtas, uz visu, kas patētisks un bez atjautas. Nu, es uz to neesmu piedabūjams, par visu jūsu romantisko nožēlu es nedodu ne graša. Jūs, apsēstais, vēlaties, lai jūs notiesā uz nāvi, vēlaties, lai jums nocērt galvu! Šā stulbā ideāla vārdā jūs būtu gatavs pastrādāt vēl desmit slepkavību. Jūs, gļēvuli, vēlaties mirt, nevis dzīvot. Pie velna, tieši dzīvot ir jūsu pienākums! Jūs būtu pelnījis, ka jums piespriež augstāko soda mēru.

- O, kas tas būtu par sodu?

- Mēs, piemēram, varētu atdzīvināt šo meiču un jūs abus saprecināt.

- Nē, tam es nepiekristu. Notiktu nelaime.

- It kā jau nepietiktu ar nelaimi, ko jūs esat nesis! Bet patētiskām runām un slepkavošanai nu ir jādara gals. Nāciet beidzot pie prāta! Jums jādzīvo, un jums jāiemācās smieties. Jums jāaprod ar nolāpīto dzīves radiomūziku, jāmācās cienīt garu, kas aiz tās slēpjas, jāmācās smieties par tās ļerkstoņu. Viss, nekas cits no jums prasīts netiek.

Klusu, caur sakostiem zobiem es pavaicāju:

- Bet ja es atsakos? Ja es neatzīstu, ka jums, Mocarta kungs, būtu tiesības izrīkoties ar Stepes Vilku un iejaukties tā liktenī?

- Tādā gadījumā, - miermīlīgi teica Mocarts, - es tev ieteiktu izsmēķēt vēl kādu jauku cigareti.

Un, teikdams šos vārdus un no vestes kabatas izburdams cigareti, ko piedāvāja man, viņš pēkšņi vairs nebija Mocarts, uzlūkoja mani tumšām, dedzīgām dienvidnieka acīm un bija mans draugs Pablo, vienlaikus kā ola olai līdzinoties arī šaha spēlmanim, kurš tika mani pamācījis, kā partijā pārvietojamas figūriņas. - Pablo! - es iesaucos iztrūkdamies. - Pablo, kur mēs esam?

Pablo sniedza man cigareti un uguni.

- Mēs esam, - viņš smaidīdams teica, - manā maģiskajā teātri, un, ja vēlies apgūt tango vai kļūt par ģenerāli, vai parunāties ar Aleksandru Lielo, tu nākamreiz visu to varēsi. Bet man jāsaka tev, Harij, ka es esmu mazliet vīlies tevī. Tu pavisam pazaudēji galvu, tu izjauci mana teātrīša humoru un pastrādāji cūcību, tu laidi darbā nazi un aptraipīji mūsu jauko tēlu pasauli ar tiešamības plankumiem. Tas no tavas puses nebija glīti. Cerams, tevi vismaz vadīja greizsirdība, kad redzēji mani guļam ar Hermīni. Ar šo figūru tu diemžēl neprati apieties, bet es domāju — tu labāk esi apguvis spēli. Nekas, tas ir labojams.

Viņš paņēma Hermīni, kas viņa rokā tūdaļ saruka par spēles figūriņu, un noglabāja to tai pašā vestes kabatā, no kuras nupat bija izvilcis cigareti.

Tīkami smaržoja saldie, tvanīgie dūmi, es jutos iztukšots un būtu ar mieru gulēt miegā vai gadu.

O, es sapratu visu, sapratu Pablo, sapratu Mocartu, sadzirdēju kaut kur aiz muguras viņa briesmīgos smieklus, zināju, ka visas simttūkstoš dzīves spēles figūras ir manā kabatā, satriekts atskārtu spēles jēgu, dzīros sākt vēlreiz no gala, vēlreiz izciest visas spēles mokas, vēlreiz šausmināties tās bezjēdzības priekšā, vēl un vēlreiz izstaigāt savas iekšējās pasaules pekli.

Kādreiz es labāk apgūšu figūru spēli. Kādreiz es pratīšu smieties. Pablo gaidīja mani, Mocarts gaidīja mani.

Content

Hese Hermanis Stepes vilks

Izdevēja priekšvārds

Harija Hallera piezīmes Tikai prātā jukušiem